John Lutz

ZVRAT

ČÁST PRVNÍ

Kdo je ta žena, jež za úsvitu nás tu svádí?

Čí je to tělo, po němž naše nohy pádí?

Hart Crane, Úsvit v přístavu (The Harbor Dawn)

1. kapitola

Medfordský okres, Kansas, 1984

Abbey Taylorová se svěřila do rukou Boha a firmy Ford, aby se dostala do Medfordu a nakoupila tam nějaké jídlo. Nasedla proto do starého rodinného pickupu, ačkoliv se pohybovala se stále většími obtížemi a do města se skoro už nevydávala. Chtěla využít hezkého slunečného dne, kdy se cítila trochu lépe, a hodlala pořídit všechno možné, na co jí vystačí finance.

Billy dneska zase zůstal doma a nešel do práce. Minulou noc byl na tahu s kamarády, což znamenalo spousty amfetaminu. Taky to ovšem znamenalo, že jako automechanik bude nepoužitelný a medfordská dílna se dnes bude muset obejít bez něho. Jediné, po čem toužil, bylo jejich staré kanape. Ležel a poslouchal přitom užvaněnou rozhlasovou stanici, kde stále dokola spílali vládě, jak je nemožná. Jako by to byla nějaká novinka, krucinál.

Abbey tedy zanechala Billyho jeho anarchistickému blouznění a sama se v devátém měsíci těhotenství vydala typicky kolébavou chůzí ke starému pickupu.

Auto bylo černé a přitahovalo sluneční paprsky, Abbey tedy hned stáhla všechna okýnka. Dovnitř začal proudit vzduch a přinesl s sebou i příjemnou vůni borovic z nedalekého hájku.

Pootočila klíčkem v zapalování a ručičky na ukazatelích poskočily. Měřák benzínu, který obvykle ukazoval přesně, se ustálil na čtvrtině nádrže. Abbey už ze zkušenosti věděla, že na cestu do města a zpátky jí to bude stačit.

Motor zabafal a ihned naskočil. Běžel spolehlivě, i když v něm něco trochu klapalo. Uvolnila ruční brzdu a zařadila jedničku. Vyrazila na prašnou příjezdovou cestu. Auto neklidně poskočilo, ale jen co zařadila dvojku, jízda nabyla na plynulosti. Jela akorát tak rychle, aby se stačila vyhýbat nejhorším výmolům a vyježděným kolejím. Přesto jednu díru nabrala hodně prudce, až ji napadlo, jestli neublížila dítěti.

Brzy se ale dostala na asfaltku, zrychlila a cesta začala ubíhat. Silnice do města vedla příjemnou krajinou, z obou stran ji lemovaly borovice, staré platany a topoly. Otevřenými okny proudil dovnitř teplý vzduch, jenž záhy odvanul zápach oleje a benzínu linoucí se z koberečků na podlaze.

V polovině cesty do města, v mírném stoupání, začal motor ztěžka dýchat a jako by ztratil tah.

Abbey vyšlápla spojku a zařadila nižší rychlost, což trochu pomohlo, ale jen na chvíli.

Pak motor zakašlal a ztichl. Stočila vůz na mírně svažitou lesní cestu.

V duchu se hubovala, že se spoléhala na jejich starou kraksnu. A bála se Billyho reakce, až zjistí, že se vydala skoro bez benzínu málo frekventovanou okreskou do Medfordu.

Slyšela, jak pod kapotou něco syčí. Při pohledu na ručičku se stavem paliva ale zjistila, že skoro nic nevypotřebovala. Dodávka se prostě jen uvařila. Představila si Billyho ležícího na kanapi.

Kde jsou všichni automechanici, když je člověk zrovna potřebuje?

Alespoň že jí ta povedená kára vypověděla službu v místech, kde se dá zaparkovat ve stínu.

Abbey se snažila odhadnout, kde asi zůstala trčet. Zdálo se, že je právě v polovině cesty, takže pěšky to bylo daleko oběma směry a pro těhotnou ženu v devátém měsíci zvlášť.

Co když…

Ale Abbey si takové myšlenky zakázala.

Otevřela dveře a kopla do nich, aby se doširoka rozevřely. Natočila se bokem k volantu a soukala se ven. Bylo to jednodušší, než se zdálo, protože auto se sklánělo po svahu trochu na levou stranu. Horší bylo udržet rovnováhu a neskutálet se, když se chodidly dotkla země, protože terén byl hodně šikmý. Nehledě na složitost celé situace se skoro musela smát, když si představila, jak její snažení asi vypadá.

Chvíli se dlaní opírala o rozpálený plechový blatník, a když nabyla rovnováhu, vydala se na obhlídku vozu.

Zpod krytu motoru se stále valila pára, ale syčení už ustalo. Bylo jí jasné, že je v pěkné kaši. Chtěla zjistit, kde je problém, ale uvědomila si, že v kabině zapomněla zatáhnout za páčku uvolňující víko motoru. Oběma rukama opřená o kapotu, aby neztratila rovnováhu, se sunula zpátky k otevřeným dveřím kabiny.

Byla asi v polovině cesty, když zaslechla zvuk motoru.

Zdá se, že nejsem na okresce sama!

Abbey bylo úlevou až do zpěvu.

Vzápětí si uvědomila, že ještě nemá vyhráno. Nebylo jisté, že si jí vzhledem k tomu, jak parkuje, řidič vůbec všimne. Ať už to je kdokoliv, třeba lesní cestu přehlédne.

Naslouchala blížícímu se motoru a rozhodla se tedy, že se vydá zpátky k silnici. Netušila, jestli jde o osobní auto nebo náklaďák.

Zatraceně! Minuli ji. Zaprášená bílá dodávka s tmavými okny se prohnala kolem rychleji, než povolují předpisy. Rádio nebo přehrávač hrál na plné pecky. Jak ji auto míjelo, Abbey dokonce zachytila úryvek písničky.

Počkat! Teď hudbu slyšela zřetelně. Nějaká rocková kapela. Snad Rolling Stones „(I Can Get No) Satisfaction“.

Moje řeč, pomyslela si Abbey. Já mám taky ke spokojenosti daleko.

Pak znovu zaslechla motor, jeho zvuk sílil.

Viděli ji! Ta dodávka couvá.

Nejprve ji zahlédla mezi stromy, pak se objevila v mírné zatáčce a zpomalila.

Zastavila jen pár desítek centimetrů od jejího pickupu. Mick Jagger vyřvával: „I can´t get no…, I can´t get no…“ Otevřely se dveře a objevila se zavalitá usměvavá žena. Neohrabaně se vyprostila zpoza volantu, vystoupila a zabouchla za sebou dveře.

Byla nejen zavalitá, ale i vysoká. Zastavila se s rukama zkříženýma na prsou a podívala se na Abbey, pak na její vůz, kaluž vytékající zpod předního nárazníku a znovu na Abbey. Široce se usmála a odhalila zkažený chrup se značnými mezerami. Ačkoliv bylo zřejmé, že její zuby by potřebovaly péči dentisty, úsměv to byl vřelý a Abbey ho s radostí opětovala.

„Dostala jste se do pěknýho maléru, zlatíčko,“ pronesla žena. „Ale nikoliv neřešitelnýho.“ Měla vysoký, ale poměrně autoritativní hlas a její slova zněla úsečně.

„Prostě mi chcípnul motor,“ řekla Abbey. „Uvařil se.“

„Taky si myslím. Tohle moc dobře znám.“ Žena se vydala se na obhlídku Abbeyina vozu, podrážky jejích zašlých šedých tenisek na štěrkové cestě hlasitě křupaly. „Víte, kde je páčka od víka?“

Abbey pokrčila rameny.

Žena otevřela dveře na straně řidiče, sáhla dovnitř a něco udělala. Kryt motoru o pár centimetrů nadskočil. Zabouchla dvířka, obešla blatník a otevřela kapotu. Objevil se motor i s pařícím chladičem.

„Předpokládám, že nemáte žádnou vodu, co?“ odtušila žena.

Abbey zavrtěla hlavou. „Možná bychom měly odšroubovat víčko chladiče. Třeba by se rychleji ochladil.“

„Opaříte si ruku, zlatíčko. Možná i celou haksnu. Musíte dát těmhle věcem čas.“ Žena si dala ruce v bok, pěsti sevřené a podívala se k silnici. Rozhlédla se oběma směry. „Nebude tady asi velkej provoz, co?“

„Tudy skoro nikdy nic nejezdí.“

„A vy ve svým stavu byste měla být pěkně v klídku a ve stínu, co?“

„Asi ano.“

„Jmenuju se Mildred,“ představila se žena.

„Abigail Taylorová. Nebo jen Abbey.“

„Měla jste namířeno do Medfordu?“

„Měla.“

„Jedu tím směrem, Abbey. Co kdybych vás tam hodila, vy byste si zařídila, co potřebujete, a pak bychom se mohly vrátit s jednou nebo dvěma láhvemi vody. Možná by to stačilo, abyste se dostala domů. Čeká na vás manžel?“

Abbey byla její otázkou poněkud zaskočená. „Jistě. Teď je doma a spí. Měl těžkou noc.“

„Ti chlapi!“ pronesla Mildred. „Vsadím se, že vám nedá pokoj ani teď, co?“

„Ehm, to ne,“ kroutila se Abbey. „V tomhle stavu to už opravdu nejde, uvidí se až po narození miminka.“

„Dítě je v pohodě a zdravý?“

Abbey se usmála. „Doktoři říkají, že ano.“

Když kráčely k dodávce, Mildred ji vedla za paži a podpírala; pak Abbey pomohla vylézt na sedadlo spolujezdce.

Zatímco se Abbey usazovala, Mildred se vsoukala za volant a nastartovala. Trochu to drncalo, ale Abbey byla ráda, že vůbec jede.

„Chtěla jsem se cestou do města pro něco zastavit doma,“ řekla Mildred. „Nevadilo by vám to?“

„Ani v nejmenším,“ odpověděla Abbey.

Mildred zapnula klimatizaci na nejvyšší výkon a namířila ventilaci na palubní desce přímo na Abbey.

„Nefouká to moc?“

„Úplně akorát,“ řekla Abbey.

Nakonec to tedy nedopadlo tak špatně. A má novou známou.

Víc se však nemohla mýlit.

2. kapitola

New York City, současnost

Kdekdo už podléhal dojmu, že v New Yorku snad nikdy nezaprší. Od chvíle, kdy zem naposledy zvlhla dešťovými kapkami, uběhl téměř měsíc. Od té doby bylo nebe jako vymetené. Cihlové a kamenné budovy, betonové vozovky a chodníky sálaly jako stěny vypalovací pece a nevychladly ani přes noc.

Quinn byl celý oblečený kromě bot. Usnul na sedačce ve svém honosném domě na západním konci Pětasedmdesáté, ležel na zádech, předloktí přes oči, aby si je zastínil před slunečním paprskem, který jako by ho pronásledoval, kam se hnul.

Slunce pronikalo mezi nedokonale zataženými závěsy a paprsky tvořily uprostřed koberce geometricky přesný dlouhý obdélník. V domě nebyla centrální klimatizace, a přestože výkonné podokenní jednotky běžely téměř neustále, jen stěží držely letní vedro na uzdě.

Quinn byl urostlý a festovní chlapík. Zabíral skoro celou sedačku. Touhle dobou obvykle býval ve své detektivní kanceláři, ale pracovní tempo se v těchto dnech zpomalilo.

Quinn věděl, že ho v práci zastoupí Pearl. Fedderman si byl pohovořit s mužem z Queensu, jemuž někdo opakovaně kradl auto. Sal Vitali a Harold Mishkin se pohybovali po New Jersey a nespouštěli z očí rozmařilou ženušku, jejíž manžel si najal Quinnovu agenturu, aby zjistil, zda ho nepodvádí, přičemž sám ji podváděl. Quinn byl přesvědčený, že takovíhle lidé by potřebovali spíš manželskou poradnu než detektivní kancelář.

Už dávno věděl, jak to skončí. Harold Mishkin se pravděpodobně ujme role utěšovatele a rádce. Svým založením byl lidumil a prostředník všeho lidstva a asi se nikdy neměl stát policistou. Podle všeho ho newyorský policejní sbor ani drsný život na ulicích za ta léta neobrousily ani nepoučily. Naštěstí měl dobrého parťáka, Sala Vitaliho, který na něj dohlížel.

Možná to bylo kvůli vedru a suchu, ale zločinci jako by si v New Yorku vybrali oddechový čas. Nezákonných aktivit bezpochyby neubylo, ale jen malé procento případů dorazilo až ke dveřím Quinnovy detektivní kanceláře. Jen nevěrný manželský pár a chlap se znovu a znovu mizejícím vozem. To bylo v téhle chvíli všechno.

Quinn se převalil. Vnímal, že někdo vešel do obývacího pokoje. Byla to Jody Jasonová, Pearlina vlastní a Quinnova nevlastní dcera, která bydlela v horním patře. Ani se nepohnul, dokonce ani neotevřel oči. „Těpic, Jody.“

„Jak víš, že jsem to já?“

„Podle parfému.“

„Žádný nemám.“

„Tak podle typického klapání tvých bot na schodišti.“

„Přišla jsem jen v punčochách.“

„No dobrá,“ připustil Quinn, otevřel oči a posadil se.

„V domě jsme jen my dva, proto jsi to musela být ty.“

„Viděla jsem už brilantnější dedukce,“ konstatovala.

Jody byla velice štíhlá mladá žena s bujným poprsím, které zjevně zdědila po matce, což se ovšem nedalo říct o rezavé kštici, protože matka měla vlasy černé jako havran. Usmála se na něho. V jejím úsměvu viděl Pearl, o tom nebylo pochyb. „Occamova břitva,“ poznamenala. Byla chytrá jako opice.

To jí pomáhalo v práci. Pracovala v malé právní kanceláři Prather a Pierce, která sváděla celkem úspěšné bitvy s vládou, velkými firmami a vůbec kýmkoliv velkým, kdo měl nadité měšce. Průměrný věk právníků v kanceláři Prather a Pierce činil zhruba pětadvacet let.

„Netušil jsem, že se Occam holil.“

„To si piš.“ Zamířila do kuchyně. „Dal by sis kafe?“

„Ne, mohlo by se mi splašit srdce.“

„Něco studeného?“

„To už zní rozumněji.“

Slyšel, jak hraboší v kuchyni, pak se objevila s velkými hrnky v rukou. V tom jeho byl pomerančový džus. Podala mu hrnek a usadila se na židli naproti němu. Štíhlé nohy navlečené do džínů složila pod stejně štíhlé tělo. „Kšefty se zase rozhýbají,“ utěšovala ho.

„Když tomu chlapíkovi přestanou krást auto, jsme bez práce.“

„Cože?“

Quinn do sebe hodil půl hrnku pomerančového džusu na jeden zátah. Byl studený a chutnal báječně. „Feddermanův případ. Ten chlap je nějaký umělec, dělá graffiti a posprejoval si auto tak lákavě, že mu ho pořád kradou.“

„Měl by ho pořádně nafotit a nechat snímky za stěračem. Zloději by se možná spokojili s fotkou a skutečný auto by nechali tam, kde je.“

„Navrhnu to Feddermanovi.“

„Fed to pochopí.“

„Další Occamova břitva.“

Jody se na okamžik zadívala do prázdna a zamyslela se. „Ne,“ řekla po chvilce, „Feddermanova.“

„Někdy jsi úplně stejná jako tvoje matka,“ poznamenal Quinn.

„To je kompliment?“

„Ne, varování.“

Dlouze se napila kávy. „Kšefty se zase rozhýbají,“ chlácholila Quinna. „V tomhle městě, kde všechny obchody i podvody musejí běžet jako po drátkách, si Quinnova detektivní kancelář urve svůj podíl. Možná ti něco přihraje tvůj přítel Renz.“

„Obešel bych se radši bez Renze. Jen věci komplikuje.“

„Pořád je to ale policejní komisař,“ namítla Jody.

„Occam bez břitvy,“ řekl Quinn. „A bez skrupulí.“

„Jo,“ připustila Jody. „To je prostě normální život.“

„Pokud něco takového vůbec existuje,“ poznamenal Quinn. „Je v ledničce ještě trochu džusu?“

„Ne-e. Je tam jen studený pivo nebo voda v láhvi.“

„Tak teď nevím,“ řekl Quinn.

3. kapitola

Medfordský okres, Kansas, 1984

Drnc! Tohle by dítěti mohlo ublížit. Abbey se opírala o područku a držela se za madlo, aby v autě tolik neposkakovala a tlumila nárazy.

Mildred zabočila se špinavou dodávkou na úzkou prašnou cestu a pak prudce doleva na štěrkem vysypanou odbočku vinoucí se do kopce mezi stromy. Drobné kamínky odlétávající od kol bušily do podběhů.

V místech, kde cesta přestala stoupat, Mildred náhle zahnula na dvůr, který byl víceméně prázdný a všude rostl plevel. Zaparkovala v přístřešku vedle polorozpadlého domu s prohnutými okapovými žlaby a prkennou verandou před vchodem. Všechno by potřebovalo nově natřít, bylo těžké si vůbec představit, že dům měl kdysi nějakou barvu. Nedaleko za křivolakou cestičkou vydlážděnou neopracovanými plochými kameny stála dřevěná kadibudka.

„Nedejte na první dojem,“ všimla si Mildred Abbeyina pohledu. „Už dávno máme vodu i v domě.“

Abbey se zmohla jen na přikývnutí.

„Nevypnu motor, takže poběží i klimatizace a bude vám příjemně,“ řekla Mildred. Vylezla z dodávky a zabouchla za sebou dveře.

Abbey sledovala, jak jde do domu. Za pár minut se objevila s velkou lepenkovou krabicí. Otevřela zadní dveře dodávky, jedno křídlo hlasitě zaskřípělo. Abbey se s námahou pootočila, aby zjistila, co se vzadu děje. Zjistila ale, že výhled do nákladního prostoru blokuje hrubá deska z překližky, takže nic neviděla. Jen slyšela, jak se Mildred vzadu pachtí a nakládá do auta krabici, ať už v ní bylo cokoliv.

Po dalších patnácti minutách zakřupal štěrk a zašustilo listí a Mildred se objevila na Abbeyině straně vozu. Otevřela dveře.

„Vylezte vodtamtuď, drahoušku. Něco bych vám chtěla ukázat.“

„Je to důležité?“ zeptala se Abbey, když si uvědomila, jak těžko do dodávky nastupovala.

„Řekla bych, že určitě,“ usmála se Mildred.

Abbey neměla kvůli dítěti zapnutý bezpečnostní pás. Začala se tedy nemotorně sunout ke dveřím, a když pozadu vylézala z vozu, dávala si záležet, aby pravidelně dýchala. Mildred ji přitom pevně držela a podpírala.

Když už stála na zemi, Mildred ji vzala za loket a vedla ji k zadní části dodávky. Obě křídla dveří byla doširoka otevřená.

Mildred ji natočila tak, aby Abbey dobře viděla dovnitř.

V prvním okamžiku nevěděla, co si o tom má myslet. Zadní sedadla byla odstraněná a podlahu prázdného prostoru pokrýval černý igelit. Stěny včetně překližky oddělující kabinu řidiče a spolujezdce od nákladní části zakrývaly kusy bílého igelitu. Nic jiného už uvnitř nebylo, kromě středně velké lepenkové krabice, trůnící uprostřed.

„Nastup,“ přikázala jí Mildred.

Abbey si myslela, že se přeslechla. „Promiňte, nerozuměla…“

„Dovnitř!“

Mildred postrčila Abbey dopředu, takže se koleny dotýkala nástupní hrany nákladního prostoru, pak jí sevřela krk v zátylku a znovu ji postrčila, takže se Abbey musela předklonit a rukama se opřít o igelitem potaženou podlahu.

„Poslechněte…,“ ohradila se. Její slova uťal krátký tvrdý úder do týla.

„Vylez tam!“ zopakovala Mildred. „A dávej pozor, ať neublížíš dítěti.“

„Ne…“

Následoval další pohlavek. „Hni se, ty tlustá bachyně, a dej si pozor, ať si nerozpářeš břicho.“

Když se Abbey s obtížemi vyškrábala do dodávky, Mildred ji následovala a sklonila se nad ni. Byla cítit zatuchlým potem.

„Jestli jen cekneš, bude s tebou amen,“ varovala ji. „Stejně tu není nikdo, kdo by tě slyšel.“

„Okamžitě mi řekněte, co to, sakra…,“ protestovala Abbey.

Na ústech jí přistál široký pruh lepicí pásky. Mildred ji tlačila tak, že Abbey spočívala veškerou vahou na břiše. „Nedá se nic dělat, zlatíčko,“ řekla téměř omluvně Mildred. Pak se znovu ozval zvuk odtrhávané pásky a Mildred jí spoutala zápěstí za zády. „A teď si tě otočíme.“

Zkušeným pohybem jí překřížila kotníky a s použitím předloktí jako páky ji překotila na záda. Když Abbey dopadlo těhotenstvím ztěžklé tělo na spoutané paže za zády, projela jí ukrutná bolest. Mildred jí odtáhla levou nohu a za kotník ji připoutala k ocelovému oku čouhajícímu z podlahy dodávky. Totéž udělala s pravou.

Abbey teď ležela na zádech s roztaženýma nohama, neschopná pohybu, s Mildred mezi koleny. Ještě nikdy se necítila tak bezmocná.

Mildred, celá zadýchaná námahou, na ni zčásti nalehla a natahovala se přes ni kamsi dopředu. Abbey ucítila její zkažený dech. Mildred se snažila přitáhnout po podlaze pokryté igelitem lepenkovou krabici, aby do ní mohla sáhnout.

Abbey div nepraskla vzteky. Kdyby mohla sevřít Mildredin tlustý krk, zabila by ji!

Skutečně v sobě cítila odhodlání tu ženu zabít.

Jak Mildred cedila slova skrz zaťaté zuby, dolehl k Abbey další závan zapáchajícího dechu. „Lehkomyslný děvky, jako jsi ty, co v požehnaným stavu vlezou do rachotiny, kterou uvařej, si nezasloužej žádný dítě. Na to by měl bejt zákon.“

Abbey na ni zírala. Co to všechno znamená?

Její zlost začal nahlodávat strach. Skutečný strach. Někde v hloubi její mysli čekal zasutý, jako by se připravoval na svou životní roli. Teď začal prostupovat každou molekulou jejího těla. Abbey věděla, co je to za strach. Vynořil se v předtuše něčeho, čemu ještě úplně nerozuměla, čemu ještě nemohla čelit.

Ale bude tomu muset čelit.

Mildred vytáhla z krabice složenou malou bílou deku a položila ji ke stěně dodávky. Pak ji velice pečlivě rozprostřela. Vzápětí se jí v ruce zablýskl nůž s ostrou špičkou a dlouhým zubatým ostřím.

Abbey vykřikla tak silně, že jí málem praskly plíce. Přerývaný skřek z úst přelepených izolační páskou málem pronikl ven, za stěny dodávky.

Mildred držela nůž tak, aby ho Abbey viděla.

„Víš, co se teď stane?“

Abbey věděla.

4. kapitola

New York City, současnost

Byl tam.

Byl tam znovu. Musel vědět, že v Gowns ’n’ Gifts končí v pět, protože těsně poté ho vždycky spatřila.

Ačkoliv se držel v určitém odstupu, zdálo se, že mu nevadí, že o něm ví.

Bonnie Andersonové bylo jasné, že je obětí stalkingu. Nebyla to její utkvělá představa. Už to trvalo déle než týden. S každým dalším dnem se bála víc a víc. Nikdy tomu člověku úplně neviděla do obličeje. Často skláněl hlavu tak, aby měl tvář ve stínu, nebo aby mu ji zakrýval kšilt čepice. Ale bylo v něm a v jeho pohybech něco divného. Jakési odhodlání. Záměr nebo úmysl.

A v jeho úmyslech já.

Bonnie se otřásla a přešla na druhou stranu ulice.

Samozřejmě, že ji následoval.

Zastavila se.

I on se zastavil.

Bonnie byla krásná. Měla dlouhé blond vlasy, štíhlou, žensky tvarovanou postavu a tvář, jejíž křivky a rysy obdivovali všichni studenti akademie výtvarných umění stejně jako zbytek jejího těla. Vídala to v očích všech kluků z akademie a vždycky jí to přišlo zábavné.

Nebylo pochyb, že muže, který ji sledoval, vzrušuje podobně, ale v tomhle případě jí to zábavné vůbec nepřipadalo. Nějakým neznámým způsobem ji děsil, působil na ni jako jed.

Byla si jistá, že chce, aby o něm věděla, že chce, aby v ní vyvolával strach. Z nějakého důvodu si ho v ní pěstoval.

Ohlédla se přes rameno. Byl tam.

Stál teď asi třicet metrů od ní, nehybná postava na zalidněném chodníku, a pozoroval ji zpod zaklenutého kšiltu baseballové čepice. Bylo zvláštní, že ačkoliv jeho oči neviděla, doslova je na sobě cítila.

Její strach i rozhořčení se prohloubily.

Tak ty chceš, abych se tě bála, ty hajzle!

Otočila se na podpatku a vykročila mu přímo v ústrety. Zbav se strachu tím, že se mu postavíš. Vypadalo to, že se usmál – nebyla si tím jistá – a nedbalým krokem zašel do nejbližšího obchodu, což bylo lahůdkářství.

Bez zaváhání ho následovala.

Uvnitř nebylo o moc chladněji než venku.

Uprostřed stál pult s plechovými várnicemi na teplé jídlo. Podél jedné stěny se táhly police s balenými potravinami, u protější zas chladicí skříně s prosklenými dveřmi s nápoji v láhvích a plechovkách a s mléčným zbožím. Za chladicími skříněmi pokračovaly regály s běžnými potravinami. Lidé se vyhýbali jeden druhému, kupili se u pultu, mezi policemi a chladicími boxy. Několik z nich neslo drátěné nákupní košíky.

Bonnie se rozhlížela a hledala modrou baseballovou čepici. Ale neviděla ji, neviděla ani toho parchanta. Zamířila do zadní části lahůdkářství, kráčela podél vyústění jednotlivých uliček a do každé nahlížela.

Byl pryč. Nějak se vypařil.

Byl výplodem její fantazie? Byl snad přeludem z horka?

Pravděpodobně si přál, aby si to myslela. Koneckonců mohl se prosmýknout a vyklouznout ven, když byla zrovna otočená zády ke vchodu a kráčela uličkou podél chladicích skříní. Čas by na to měl, sice jen tak tak, ale přeci.

Jak se Bonnie hrnula ven, vrazila do nějaké ženy tak silně, že ji málem porazila.

„Taky se moc omlouvám,“ zasyčela žena.

Všichni byli podráždění. Mohlo za to počasí.

Za Bonnie se ozval mužský hlas. „Pojď vrazit do mě, krásko.“

Obrátila se a uviděla asi šestnáctiletého kluka s žádostivým úsměvem ve tváři. Jen co na něj vrhla pohled, sklopil oči, prošel kolem ní a zamířil ven, aniž se ohlédl.

Kéž by se dali všichni takhle snadno odradit.

Venku vál suchý vítr a proměnil město v horkovzdušnou troubu. Bonnie si vroucně přála, aby zapršelo alespoň tolik, aby déšť ochladil ocel a beton v ulicích. Zvedla oči k obloze, aniž by očekávala, že uvidí jediný mráček. Byly tam dva; malé a suché jako chomáče bavlny.

Už byla jen pár bloků od svého bytu. Nešlo se jí dobře, nedokázala se uklidnit a pořád se snažila zahlédnout muže, který ji sledoval.

Věděla ale, že ho nespatří. Pro dnešek od něho měla pokoj. Aspoň doufala.

Sal Vitali a Harold Mishkin seděli v Salově autě a sledovali Joan Plunketovou. Čekali, až spolu se svým neúspěšně utajovaným milencem Fosterem Oaksem vyjde z pokoje v motelu Blue Sparrow v New Jersey. Oběma bylo jasné, že se objeví každou chvíli.

Věděli také, že Bob Plunket, Joanin manžel, je v tuhle chvíli v jiném hotelu na Manhattanu se svojí neúspěšně utajovanou milenkou, účetní Laurou Loodnerovou. Manžel Laury Loodnerové, klenotník jménem Marty Loodner, neměl o ničem ani potuchy a čas trávil jen se svou kočkou.

Detektivy z Quinnovy detektivní kanceláře najal Bob Plunket, aby měl argumenty proti své manželce Joan.

Bylo na Salovi a Haroldovi, aby rozpletli klubko téhle manželské motanice. Obnášelo to spoustu sledování, času stráveného v autě jako právě teď, zevlování a čekání. Tuhle část detektivní práce Sal nenáviděl. On obvykle řídil a Harold ho obvykle přiváděl k šílenství.

Nejinak tomu bylo i dnes večer, kdy oba detektivové seděli v Salově starém taurusu na parkovišti před Blue Sparrow a bez ustání civěli na dveře pokoje číslo 256. Dveře byly kaštanově hnědé, stejně jako všechny ostatní. Před nimi se táhla jakási pavlač shlížející na bazén, kde dováděla pětice teenagerů. Nádrž Salova auta byla plná jen ze čtvrtiny, nechtěli tedy nechat běžet motor, aby mohli mít zapnutou klimatizaci. Stáhli okýnka až dolů a byli vděční alespoň za lehký, i když horký vánek, který proudil vozem.

Sal, muž podsadité, ale atletické postavy, byl po dvanáct let Haroldovým parťákem u newyorské policie. Za tu dobu si zvykl citlivého a nedostatečně otrlého Harolda svým způsobem chránit. Další Haroldovou pozoruhodnou vlastností byla schopnost projevovat se jako tupec s brilantními postřehy, což Sala neskonale popouzelo. V každém případě si oba muži byli blízcí jako dva psi, kteří si v kotci plném agresivních jedinců léta kryli záda. Jeden bez druhého by nemohli existovat, což Haroldovi nevadilo. Salovi ano, ale už rezignoval.

Haroldova přítomnost a hluční teenageři znuděného a nervózního Sala natolik iritovali, že raději zaparkoval kousek dál ve stínu stromu. Výhled na dveře motelového pokoje měli dobrý, ale hluk od bazénu sem tolik nedoléhal. Teď musel Sal snášet už jenom Harolda. Ani to však nebylo jednoduché.

Oba už unavovala muzika linoucí se z autorádia a kromě toho se vypotřebovávala baterie. Sal proto rádio vypnul a oba jen seděli a hypnotizovali dveře s číslem 256, aby se už konečně otevřely.

„Co myslíš, že tam dělaj?“ zeptal se Harold.

Sal vzdychl. „S největší pravděpodobností hrajou scrabble,“ pronesl chraplavým hlasem, jako když hodíte hrst kamení na buben.

„Myslím, že naši klienti jsou blbci,“ pokračoval Harold. „Jeho manželka je mnohem hezčí než ta účetní.“

„Dělaj spolu,“ řekl Sal. „Románek z kanclu.“

„Dva účetní.“

„Aspoň jim budou sedět čísla.“

„Jaký čísla?“

„Pusť to z hlavy.“

Sal doufal, že tím by mohla být konverzace u konce, místo toho však uslyšel hlasitý drásavý zvuk.

„Tohle by tě možná mohlo zajímat,“ ozval se znovu Harold. „Můj bratranec Sedge, ten, co pracuje v reklamce, mě na to upozornil a já to zas chci ukázat tobě.“

Sal se na Harolda podíval a viděl, že si obléká něco, co vypadalo jako černá rukavice ušitá ze suchých zipů.

„Nový výrobek,“ pokračoval Harold. „Lepkavá rukavice. Sedge má na starost reklamní kampaň pro zákazníka. Rozjedou to ve velkém stylu a prodají jich miliony.“

„Co to má být? A co to znamená ve velkém stylu?“ nechápal Sal. Vrhl prosebný pohled na dvě stě padesát šestku. Bez úspěchu.

„Lepkavá rukavice pro lidi s SVV.“

Sal zívnul. „A to je co?“

„Syndrom vypadávajících vlasů.“

„O tom jsem nikdy neslyšel.“

„Brzy budeš. Jen co rozjedou tu kampaň.“

Sal musel připustit, že tohle ho trochu zaujalo. „Chystá se kampaň o SVV?“

„Samozřejmě. Televize, rozhlas, noviny. Pohledné ženy zůstanou na ocet, protože muži si všimnou jejich vypadaných vlasů na ramenou a rukávech. Chlap se svěří kamarádovi: ‚Líbí se mi, ale nevzrušuje mě. Ne s tím SVV.‘“

„A co dál?“

„Pak jí někdo řekne o Lepkavé rukavici a problémy jsou fuč.“

„Proboha,“ vzdychl Sal.

„Ale Lepkavá rukavice má i další využití. Třeba na Larryho.“

„To je kdo?“

„Sedgeův pes. Kolie. Představ si, že Larry líná…“

„Jsou venku,“ přerušil ho Sal. Podal Haroldovi fotoaparát, protože měl lepší výhled. Joan Plunketová stála na ochozu před pokojem 256, dveře stále otevřené. Ujišťovala se, že má zapnutou blůzu, uhlazovala si kalhoty. „Vyfoť ji, jak si urovnává oblečení,“ řekl Sal.

„Psí chlupy jsou všude…“

Ve dveřích se objevil Foster Oaks a zavřel za sebou. Sako měl přehozené přes ramena, jako by si hrál na Franka Sinatru. Zcela bezděčně se sklonil a políbil Joan Plunketovou na ústa. Volnou rukou jí sevřel ňadro.

„Vyblejskni to!“ naléhal Sal. „Vyblejskni to, Harolde!“

„Průměrný člověk ztratí osmdesát vlasů denně,“ pokračoval Harold. „Každý se bude stydět přiznat, že trpí SVV. Každému člověku vypadne průměrně osmdesát vlasů denně. Každý průměrný člověk si koupí Lepkavou rukavici.“

Joan a Foster Oaks teď kráčeli k autu. Vedli se za ruce.

„Kde je tady na tom spoušť?“ zeptal se Harold.

„Zatraceně, Harolde!“

Ale Harold se smál.

Podal digitální fotoaparát Salovi. Sal si okamžitě přehrál pořízené záběry.

Harold dokázal pořídit snímky Joan Plunketové a Fostera Oakse v téměř pornografické kvalitě.

Prostě typický Harold.

5. kapitola

Bonnie si uvědomila, že v takovémhle horku jde moc rychle. Propotila si oblečení, paže se jí leskly.

Asi moc hezky nevoním. Snad si toho nevšimne.

Zpomalila a poněkud se uklidnila. Myslela na Roba Masterse. Potkala ho přede dvěma týdny v Grounds for Everything, kavárně v sousedství. Nějak se dali do hovoru. Pracoval jako prodejce obchodního řetězce s nábytkem. Bonnie byla prodavačka v obchodě se svatebními šaty Gowns ’n’ Gifts. Jak je svět malý – oba byli prodavači.

„Myslel jsem, že většina lidí už opustila představu tradiční svatby,“ řekl nad caffe latte s vanilkovou příchutí.

„To byste se divil. Po klasických svatebních šatech je stále velká poptávka. Stejně tak po oblečení pro družičky a družby.“

„A co teprve svatební dary.“ Usmál se. Jeho úsměv se jí na něm líbil snad nejvíc. Byl upřímný, jako by se v něm odráželo cosi krásného z hloubi jeho duše. Jinak byl takový… normální, co se týče vzhledu, ale muži s takovýmhle úsměvem je těžké neuvěřit.

Nebo je tak dokonalý herec?

Koneckonců, je přeci obchodník.

Bonnie už každopádně přesvědčil, protože náhle zatoužila znovu ho vidět, být s ním. Podlehla momentálnímu popudu. Ráda jim podléhala. Řešila tím spoustu situací.

Vešla do Grounds for Everything. Byla ráda, že v kavárně je příjemný chládek. Útěšně chladivý vzduch ji příjemně ovíval a cítila ho dokonce i na kotnících. Možná jí díky klimatizaci uschne oblečení a pot na rukou.

Byl tam, seděl v boxu blízko výlohy. Nevěděl o ní a ona musela přehodnotit názor na jeho vzhled. Jistě, nebyl to žádný magazínový krasavec, ale měl příjemné rysy a působil klidně a vyrovnaně. Ženy se za ním jistě neotáčely, ale na druhý pohled vypadal zajímavě. Hověl si v měkce čalouněném boxu, natažené nohy zkřížené u kotníků.

„Krásná prodavačka svatebních šatů,“ řekl, když ji uviděl.

Kývla na něho, usmála se a objednala si caffe latte s čokoládovou příchutí.

Zvolni, neuháněj ho.

Schválně se nedívala jeho směrem, dokud nedostala kávu. Pak se vydala k jeho boxu.

„Vy je přimějete ke svatbě a já jim pak prodám nábytek,“ řekl. Napil se kávy a stáhl nohy pod sebe, aby si mohla přisednout. Sedla si naproti němu. „Vždycky mě zajímalo, co ženy dělají se svatebními šaty, když obřad a celá veselka skončí.“

Bonnie pokrčila rameny. „Většinou je uloží do krabice vystlané hedvábným papírem a málokdy se na ně znovu podívají. Někdy je věnují svým dcerám k jejich svatbě.“

Rob se usmál. „Docela milý zvyk.“

„Asi ano.“

„Nic mi do toho není, ale byla jste někdy…“

Věděla, kam svojí otázkou míří, a potěšilo ji to. Přála si, aby se o ni zajímal. Chtěla se o jeho zájmu přesvědčit.

„Vdaná?“ zeptala se.

Úsměv.

„Jednou,“ řekla. „Když mi bylo devatenáct. Trvalo to čtyři měsíce. Byl to…“

„Nemusíte mi to říkat. Nechtěl jsem vás zpovídat.“

„Ne, ne, to je v pořádku. Byl to omyl, to je všechno. Chyba nás obou. Pochopili jsme to a rozešli se dřív, než jsme mohli napáchat ještě víc škod.“

„Jakých škod?“

„Mít děti. Ani jeden z nás neměl na to, stát se dobrým rodičem.“

„Opravdu?“ Díval se jí přímo do očí, přímo do duše. „Obdivuji vaši upřímnost.“

„Umím se pěkně rozzuřit,“ přiznala.

Teď ho to skutečně zajímalo. „Děláte si legraci?“

„Ne. Ale obvykle mě to rychle přejde. Jako letní bouřka. Přesto vím, že umím lidi zraňovat. A tím spíš bych uměla ranit citlivé dítě.“

„Dokonce i fyzicky?“

„Ne, tak jsem to nemyslela. Ale abych byla upřímná, myslím, že i to bych dokázala.“ Otáčela hrnečkem na porcelánovém podšálku. „Ne každý je stvořený k budování útulného domácího hnízdečka.“

„Jo, to je pravda. A k čemu jste stvořená vy?“

„Řekla bych, že to stále hledám. Zrovna teď mi stačí, abych měla práci, peníze na splácení účtů a mohla si užívat života.“ Vrhla na něj pohled, o němž si myslela, že je dostatečně výmluvný. „Pracuji hlavně na té poslední části.“

Zvolna se napil kávy a zkoumavě se na ni zadíval. Oba věděli, že je to hra. Na tahu byl teď on.

„To je ale zatraceně silný kafe,“ bylo jediné, na co se zmohl.

Měla v rukávu ještě další karty.

„Musím se přiznat, že mi něco dělá těžkou hlavu.“ Rozhlédla se kolem sebe.

„Kazí vám to tu zábavnou část života?“

„Dalo by se to tak říct. Nějaký muž mě… no, prostě mě pronásleduje.“

Podíval se na ni, jako by si ji přitahoval v hledáčku. „Myslíte, že vám chce ublížit?“

„Myslím, že ano. Teda vlastně nevím. Ale kdykoliv se ohlédnu, je tam.“

„Jste krásná žena. Musíte být zvyklá na to, že vás muži sledují.“

„Pronásledují.“

„Ano, to také. Nebývají ti muži většinou neškodní?“

„Obvykle určitě ano. Ale z tohohle mě mrazí v zádech.“

„Možná za to může to horko a sucho. V tomhle počasí se lidé chovají divně.“

„Tenhle člověk není výplodem horka.“

„Měla byste se obrátit na policii.“

„Víte, jak by to dopadlo.“

„Jo, mají na práci spoustu jiných věcí, ke kterým dokonce existují důkazy.“

„Jak jste ale mluvil o tom horku…, možná na tom něco je. V novinách jsem četla, že narostl počet útoků proti lidem. Lidé dostávají v horku bláznivé nápady. Vášně vzplanou. Divoké představy se utrhnou ze řetězu.“

Podíval se do hrnku, pak na ni a znovu na kávu. „Poslechněte, jestli byste se cítila bezpečněji, mohl bych vás doprovodit domů, jít s vámi až do bytu a prohledat ho, abyste měla jistotu, že tam ten šmírák není.“

„Ach, tím bych vám jen přidělávala starosti!“

„Ale vůbec ne. Říkala jste, že bydlíte někde poblíž.“

„Čtyři bloky odsud.“

Pokrčil rameny. „To není žádná dálka, dokonce ani v tomhle počasí.“

„Ne,“ řekla, usmála se na něho a skutečně pocítila úlevu. „To opravdu není.“ Otřásla se. Na rukou jí naskočila husí kůže.

„Vy jste ale fakt vyděšená.“

Usoudil, že stále pokračují v rozehrané partii. Nuže, pokračovali. Jenže v sázce bylo mnohem víc, než si Bonnie uměla představit. Muž v modré baseballové čepici nebyl výplodem její fantazie.

Rob dopil kávu a odložil vysoký šálek. „Můžeme jít?“

„Já jsem připravená,“ odpověděla.

Ne tak docela, pomyslel si. Půjde jenom o obhlídku terénu, pak bude následovat polibek na znamení důvěry na rozloučenou a teprve o den později skutečná schůzka. Musí se na to připravit. Naplánovat budoucnost a dokončit plán.

Promyslet si postup, jak tomu pro sebe říkal.

Všechno rozvážit.

Beze spěchu.

6. kapitola

O dva týdny později

Navečeřeli se v dobré italské restauraci, dali si víno.

A další víno.

Příjemný rozhovor. Rozjímání. Důvěrnosti.

A ještě víno.

Pak známá cesta domů.

„V lednici je nějaké víno,“ řekla Bonnie. „Nechceš nám oběma nalít, než se převléknu?“

„Bílé, nebo červené?“ zeptal se Rob. Odložil svůj odřený kufřík vedle sedačky a povolil si kravatu.

„Cokoliv najdeš.“

Bonnie zašla do ložnice a zavřela za sebou, pak nahá zamířila přes halu do koupelny. V obývacím pokoji zahlédla Robovy nohy v ponožkách. Dobře, že si udělal pohodlí.

„Budu u tebe za okamžik,“ zavolala na něj a vešla do koupelny.

Rychle se osprchovala, ani nečekala, až poteče úplně horká voda. Když se utírala, ještě se celá chvěla zimou. Vlasy si téměř nenamočila, takže s nimi nemusela nic dělat.

Stála před vysokým zrcadlem připevněným na vnitřní straně dveří a přemýšlela: s něčím, nebo bez?

S něčím je to vždycky víc sexy, usoudila. Aspoň je co svlékat.

Pootevřela dveře a vykoukla skulinou. V obýváku stále viděla černé ponožky, přeběhla tedy nahá přes halu do ložnice.

Oblékla si průsvitnou růžovou košilku, načechrala si vlasy a vklouzla do černých pantoflíčků na vysokém podpatku, které dělaly její lýtka víc sexy.

Rob seděl na sedačce a kromě bot byl pořád celý oblečený. Ve sklenici měl bílé víno. Druhá plná sklenice stála na stolku před ním. Když Bonnie uviděl, jako by se lekl, pak se usmál.

„Domnívám se, že není důvod mrhat časem,“ řekl. Vstal. „Tady máš víno. Taky se rychle osprchuju a hned se vrátím.“

„Otoč kohoutkem na horkou vodu až na doraz,“ zavolala za ním, když mířil halou k ložnici a koupelně.

Něco zamumlal, aby jí dal najevo, že slyšel.

Bonnie se napila chablis, které nechutnalo vůbec špatně vzhledem k tomu, jak dlouho leželo v ledničce.

Poté, co přestala šumět sprcha, čekala jen chvilku a Rob se objevil v obývacím pokoji. Byl úplně nahý, na ramenou se mu ještě leskly kapičky vody. Překvapilo ji, že bez oblečení vypadá mnohem svalnatější, než si myslela. Když se pohyboval, svaly a šlachy mu pod kůží jen hrály.

Chtěla poznamenat, že ani on příliš nemrhá časem.

Jenže místo toho ze sebe vydala řadu nesrozumitelných slov a blábolivých zvuků.

Vyděšená sama sebou se pokusila znovu promluvit.

S týmž výsledkem.

Vedle zjevné zmatenosti pocítila první záchvěv strachu. V hloubi duše zarezonovalo něco, na co nechtěla ani pomyslet, něco, čemu se chtěla vyhnout.

Roba její neschopnost vyjádřit se podle všeho vůbec nepřekvapovala.

Zkusila to ještě jednou, ale zase marně.

Ten hajzl! Ten slizkej hajzl!

„Dals mi něco do vína,“ řekla, ačkoliv to tak vůbec neznělo.

Nevěnoval jí pozornost. Stejně jí nebylo rozumět. Sehnul se a zvedl svůj hnědý kožený kufřík. Zcela od věci ji napadlo, jestli ji snad nechce přemlouvat ke koupi nějakého nábytku. Ale prodává vůbec nábytek? V tomhle jí klidně mohl taky lhát.

Bože můj! Jsem jako hadrová panenka!

Pokusila se pohnout, ale vedlo to jen k tomu, že se svezla hlouběji do polštářů na sedačce.

Rob otevřel kufřík a vyndal kotouč šedé izolační pásky. Podržel jí ho před očima a usmál se na ni. „Hodí se na spoustu věcí,“ řekl.

Pokusila se poslat ho do hajzlu, ale vydala pouze chrčivý hrdelní zvuk.

Proklínám tě!

Když nemůže mluvit, třeba jí půjde křičet.

Jen co otevřela ústa, aby se o to pokusila, odtrhl kus izolační pásky a přelepil jí pootevřenou pusu.

„Napadlo tě to skoro včas,“ řekl. Pak pokrčil rameny. „I když moc slyšet by to nebylo. Buď hodná holka a možná tě to později nechám zkusit znovu.“

Bonnie se pokusila vstát. Rob ji chytil, jako by jí chtěl v jejím úsilí pomoct. Místo toho ji však zatlačil dolů, takže teď seděla na sedačce s roztaženýma nohama. Pak ji vzal za zátylek a ohnul jí horní polovinu těla, kam až to šlo. Dokonce si jí sedl na záda a stlačoval dolů. Slyšela, jak odtrhává další kus pásky z kotouče, potom cítila, jak jí svazuje zápěstí a kotníky k sobě, aby zůstala v téhle ponižující, ohnuté poloze s roztaženýma nohama a obnaženými zády.

Rob vstal, protáhl se a rozhlédl kolem. Kráčel od okna k oknu a ujišťoval se, že jsou všechny rolety stažené.

I přes malátnost a děs, které ji obestíraly, Bonnie napadlo, že Rob trpí obsesivně-kompulzivní poruchou. Když se sprchovala, určitě všechno zabezpečil, aby je odřízl od okolního světa. Říkala si, že si toho měla všimnout už dřív. Kdyby dokázala využít své amatérské znalosti psychologie, místo aby se v něm snažila vidět, co vidět chtěla, třeba si mohla všimnout něčeho zvláštního.

Ba ne. On byl tak zoufale normální. Tak hrozně se o to snažil. Teprve teď si uvědomila, jak pro něj muselo být obtížné předstírat to s takovou lehkostí, když uvnitř dřímaly tak zvrácené myšlenky.

Zvedl ji ze sedačky a opatrně položil na záda na podlahu, takže ležela uprostřed obývacího pokoje v podivně fixované poloze, která nebyla ani trochu příjemná. Drsná kobercová vlákna ji nepříjemně škrábala do zad.

Raději trochu pootočila hlavu, aby se nemusela dívat přímo před sebe, mezi ruce přivázané k bosým chodidlům. Znovu se sklonil ke kufříku.

Kouzelný klobouk…

Vykouzlil z něj čistou žlutou obálku, otevřel ji a vytáhl několik fotografií formátu A4.

Aby se nemusel tolik ohýbat, sedl si na bobek a fotografie jí ukázal.

Byly sugestivní. A barevné. Byly to snímky nahé ženy ležící na zádech a svázané tímtéž způsobem, jako Bonnie. Dlouhým řezem do tvaru U měla otevřený žaludek, rána se obloukovitě táhla přes celé břicho až ke stydké kosti. Některé vnitřnosti částečně vyhřezly a ležely na podlaze vedle ženy. Vlastně byly rozložené. Uprostřed orgánů trčelo něco, co vypadalo jako plastový model sochy Svobody.

Bonnie se ze všech sil snažila, aby se jí nezvedl žaludek, protože věděla, že by se díky pásce přes ústa udusila vlastními zvratky.

Vyložil před ni fotografie jednu vedle druhé, aby na ně dobře viděla. Sám si je však neprohlížel. Sledoval jen ji…

„Chci, abys věděla, o co jde,“ konstatoval. „Jen ještě chvíli počkáme, než pomine účinek sedativ, a dáme se do práce. A mezitím…“

Sáhl do kufříku a vytáhl stočený kožený bič.

Trýznění započalo.

7. kapitola

„Pracovala v obchodě Gowns ’n’ Gifts na Broadwayi,“ řekl Renz. „Byla ideální zaměstnanec, nikdy se neopozdila ani o minutu. Ale dnes ráno do práce nedorazila, takže za ní někoho poslali. Tohle ten člověk objevil.“

„Tohle“ byla Bonnie Andersonová. Ležela nahá na zádech, nohy roztažené, břicho otevřené jediným dlouhým obloukovitým řezem. Okraje rány byly roztřepené, břišní stěna zčásti odklopená, takže odhalovala vnitřnosti. Koberec v obývacím pokoji byl prosáklý krví, v kaluži se rýsovaly otisky stop, i když velice nezřetelné.

Doktor Julius Nift, soudní ohledavač a dost nechutný chlap malé postavy, se obrátil na Quinna: „Kde je Pearl?“

„Má nějakou práci,“ odpověděl Quinn. „Připojí se k nám později. Vyřídím jí, že jste ji postrádal.“

Nift se ušklíbl. „Buďte tak laskav.“ Vyžíval se v jejím popichování a opravdu vypadal zklamaně, když zjistil, že tu Pearl není.

Venku parkoval půltucet hlídkových policejních vozů a technici z kriminálky se pohybovali po všech místnostech. V obývacím pokoji už byli hotoví.

„Proč jste mě zavolal?“ zeptal se Quinn Renze.

Renz měl dnes na sobě slavnostní policejní uniformu. Pravděpodobně kvůli nějakým oficiálním ceremoniím. Zpod čepice mu stékala na čelo stružka potu. Všiml si, že si ho Quinn prohlíží.

„Pohřeb,“ dodal na vysvětlenou. „Detektiv Norman Land.“

Landa zabili minulý týden, když pronásledoval lupiče v garmentském okrsku. „Jeden z těch poctivých,“ poznamenal Quinn.

Znovu se zadíval na mrtvou ženu. Byla mladá, mohlo jí být sotva třicet. Ústa měla přelepená obyčejnou izolační páskou, kdyby náhodou chtěla křičet.

Měla odstraněná oční víčka, takže to vypadalo, že se na Quinna upřeně dívá. Věděl, že na ten pohled nikdy nezapomene.

„Proč jste mě zavolal?“ zopakoval otázku.

„Protože je zřejmé, že máme co do činění se sériovým vrahem. Přišlo to v nevhodný čas. Příští měsíc podstoupím speciální prověrku a ve hře bude moje znovujmenování do funkce.“

Renz měl problémy s vysvětlováním aféry se zmizením nějakých peněz během drogové razie. Quinn se klonil k názoru, že je nevinný. Ne že by si o něm myslel, že je bůhvíjak zásadový; spíš se nejednalo o tak zajímavou částku, aby se do toho zaplétal. Nestoudně pragmatický Renz si vždycky uměl spočítat, kdy mu stojí za to riskovat a naopak.

„Byla příčinou smrti ztráta krve?“ obrátil se k Niftovi.

Nift, stále ještě usazený na bobku s černou lékařskou brašnou po boku, nepatrně pokrčil rameny. „Možná. Spíš bych ale řekl, že smrt způsobil šok. Když jí odřezával víčka, ještě žila. Pravděpodobně i ve chvíli, kdy ji vyvrhoval.“

„Nějaké známky sexuálního styku?“

„Pochybuju, ale víc budu vědět, až si ji odvezu do márnice.“

„A co víte jistě už teď?“

„To není férová otázka.“

„Na to kašlu.“

„Rozřízli ji zubatým ostřím,“ řekl Nift. „Pilovité ostří a čepel s ostrou špičkou soudě podle prvotního vpichu. Taky to vypadá, že vrah měl něco na nohou, možná chirurgické návleky. Byl připravený na spoustu krve.“

„Vzhledem k dřívějším zkušenostem,“ dodal Renz a významně na Quinna pohlédl. Věděl, že Quinn se ještě neztotožnil s domněnkou, že jde o sériového vraha. V New Yorku k ničemu podobnému v poslední době nedošlo, ale způsob a rituální provedení zločinu naznačovalo, že skutečně nebude ojedinělý.

„K odříznutí víček použil stejný nůž?“ zeptal se Quinn Nifta.

„Vypadá to tak. Žádná jemná práce. Ale vyvrhnul ji opravdu zručně.“

„Jako že by mohlo jít o doktora?“

„Ne. Jako že to nedělal poprvé.“

„Očistil se v koupelně?“ zeptal se Quinn.

Nift přikývl.

Quinn se vydal do nevelké haly a z ní pokračoval do malé koupelny. Viděl krvavé šmouhy, ale byl přesvědčený, že veškerá krev patří oběti. Vypadalo to, že vrah sice použil sprchu, ale pravděpodobně nebyl tak hloupý, aby se osprchoval kompletně. Zanechal by tak po sobě vlasy v odpadu. Tenhle vrah se choval opatrně.

Quinn se vrátil do obývacího pokoje.

„Co to je?“ zeptal se, když si všiml zakrvaveného předmětu čouhajícího oběti z otevřeného břicha.

Nift si jej všiml samozřejmě už dřív. Zručně jej uchopil do dlouhé pinzety a vyprostil z krvavé sedliny v ženině břišní dutině.

„Socha Svobody,“ řekl a pobaveně se ušklíbl. „Máme co do činění s vrahem vlastencem.“

„Jde o levný umělohmotný suvenýr,“ poznamenal Renz. „Prodává se po celém městě. Je to jeho vizitka.“

Quinn Renzově poznámce rozuměl. Sérioví vrazi často nechávají na místě činu něco, co jejich jednotlivé zločiny spojuje. Ve svých zmrzačených myslích touží po pochybné anonymní slávě, která je však nakonec přivede do záhuby.

Teď už nebylo třeba Quinna přesvědčovat. Šlo o rituální, nutkavý čin. A jistý druh sdružené duševní choroby. Se vší pravděpodobností mají před sebou dílo sériového vraha.

„Obvyklý postup?“ zeptal se.

Renz přikývl. Quinnova detektivní kancelář často pracovala na zakázku newyorského policejního sboru za již mnohokrát ověřených podmínek. Fungovalo to, protože Renz se potřeboval před veřejností naparovat, jaký je kabrňák, a protože Quinn měl oprávněnou pověst špičkového detektiva, jenž se umí vžít do myšlení sériových vrahů a umí je také dopadnout.

„Seznamte mě s výsledky pitvy,“ požádal Quinn Nifta, jenž mezitím vstal, aby udělal místo záchranářům, kteří budou mít za úkol nasoukat mrtvolu do pytle. „A pošlete mi fotky.“

„Spolehněte se,“ odpověděl Nift.

Na scéně se objevila Pearl a Nift jako by se celý rozzářil. Stál ve své typicky strnulé póze muže malé postavy, s vypjatou hrudí a zapnutým, dobře padnoucím sakem. Pearl mu kdysi řekla, že trpí napoleonským komplexem. Přesněji řečeno vztekle to tomu malému zmetkovi vmetla do tváře, když ji urazil. Nift se však přirovnáním k Napoleonovi cítil polichocený, což mělo za následek, že se Pearl vůbec neulevilo, ba naopak.

Na její obranu lze říct, že Nift si opravdu zasouval otevřenou dlaň pod klopu saka a mimoděk tak napodoboval Napoleonovu ikonickou portrétní pózu.

Všiml si, že ho Quinn pozoruje a rychle ruku vytáhl.

Quinn se naposledy rozhlédl a zamířil ke dveřím. Renz obešel krvavou kaluž a připojil se k němu. Pearl se mlčky vydala za nimi. Věděla, že Quinn jí všechno poví později.

Na místě činu viděla všechno, co potřebovala, a vůbec netoužila vidět víc.

V domovní chodbě minuli uniformovaného policistu a kráčeli k výtahu.

„Už jste snídali?“ zeptal se Renz. „Mám nějaké papíry, které bych od vás potřeboval podepsat, Quinne. A taky se z nich dozvíte víc informací o oběti.“

Quinn se podíval na Pearl, ta přikývla.

„Můžeme se někde zastavit na koblihu,“ řekl.

„Tak takhle si udržujete postavu?“ otázal se baculatý Renz.

„Koblihy bystří mozek.“

„Tohle jídlo bude na účet města.“

„V tom případě nezůstaneme u koblih.“

8. kapitola

Ranní špička už odezněla, takže restaurace nebyla přeplněná. Ve vzduchu však stále visel odér smažených jídel a mísil se s vůní čerstvě uvařené kávy. Vzduch by se dal doslova krájet a hladového by nasytil.

Seděli v boxu podniku jménem White Star na Amsterdam Avenue. To, co před chvílí viděli v bytě Bonnie Andersonové, vytěsnili, aby neztratili chuť k jídlu. Schopnost oddělovat jednotlivé případy od normálního života byla v jejich práci nezbytností.

Quinn si objednal topinku s vajíčkem, Renz si dal míchaná vajíčka a párek. Pearl jen bagel. Všichni pili kávu. Obvyklá policejní snídaně.

Ještě než jim přinesli jídlo, domluvili Renz s Quinnem všechny obchodní záležitosti. Když dojedli a objednali si další kávu, zazvonil Renzovi v kapse telefon.

Sáhl po něm, vstal a odkráčel, dlužno říct, že na tak tlustého chlapa docela hbitě. Poodešel z doslechu. Quinn s Pearl se na sebe podívali, ale ani jeden nic nezaslechl.

Renz se vrátil do boxu a usedl před čerstvou kávu, kterou mu číšník přinesl během telefonování.

„Nift,“ oznámil.

„To sebou hodil,“ poznamenal Quinn.

„Řekl jsem mu, ať se na ni okamžitě vrhne a ihned mi ohlásí předběžné závěry. Zároveň jsem se dozvěděl, na co dosud přišli technici.“

„A co tedy Nift zjistil?“ zeptala se Pearl. „Potvrdil, že oběť je po smrti?“

Renz si osušil rty bílým papírovým ubrouskem a usmál se na ni. Pak pohlédl na Quinna. „Pořád je tak milá,“ utrousil.

„Už z toho nevyroste,“ řekl Quinn.

Renz si dělal během telefonování poznámky na přeloženou obálku. Přelétl ji očima, pak se opřel a ztišil hlas, až měli co dělat, aby ho slyšeli.

„Celé jméno oběti zní Bonnie Maria Andersonová. Dvacet devět let. Původem z Chicaga, v New Yorku žila dva roky. Poslední rok a půl pracovala jako prodavačka v obchodě se svatebními šaty Gowns ’n’ Gifts. Na západním konci Jednaosmdesáté. Myslím, že Pearl by si to ráda obhlédla. Žena, která objevila tělo, je zároveň majitelkou obchodu.“

Pearl uvažovala, jestli v jeho poznámce nezaslechla sexistickou narážku. Nakonec se rozhodla přejít to mlčením.

To ale Quinn nevěděl. „Zajdeme tam oba,“ přispěchal s ujištěním. „Co vám Nift ještě řekl?“

„Veškerá krev na koberci patřila oběti. Krev rozmazaná po koupelně, když se ten úchyl po vraždě myl, byla taky její.“

„Neměla zrovna moc šancí pustit se s ním do křížku,“ řekla Pearl. „Ten šmejd si pravděpodobně neodnesl ani škrábanec.“

„Pravda. Taky se pod jejími nehty nenašlo nic užitečného.“ Renz sklonil hlavu, aby nahlédl do poznámek. V důsledku toho se mu vole převalilo přes límeček košile. „Otisky stop na místě činu naznačují, že vrah měl na nohách chirurgické návleky nebo nějaké velké ponožky. Zdá se, že by mohl mít boty zhruba o velikosti čtyřicet čtyři. Technici v laboratoři na tom teprve začínají pracovat. Když zjistí cokoliv důležitého, dám vám vědět.“

„Ta víčka…,“ připomněla mu Pearl.

„Aha. Vypadá to, že je uřízl a odhodil,“ řekl Renz. „Válela se v krvi a nikdo si jich zpočátku nevšiml.“

„Proč si myslíte, že jí je uřízl?“ zeptala se Pearl.

„Chtěl, aby se na něj dívala,“ řekl Quinn. „Chtěl, aby se ve chvílích, kdy bude umírat, dívali jeden na druhého. Aby to byl jejich společný zážitek.“

Renz se ušklíbl. „Ten chlap se v psychopatech vyzná,“ poznamenal na Quinnovu adresu.

„Našli by se i v řadách newyorské policie,“ odtušil Quinn a napil se kávy. „Zajistili její počítač, tablet nebo telefon?“

„Žádný počítač nenašli, ačkoliv kousek od stolu stála tiskárna.“

„Takže pravděpodobně vzal počítač kvůli vlastní bezpečnosti, protože tam o něm mohla být nějaká zmínka, nebo ho sebral jen pro jistotu.“

„Nebo ho prostě ukradl,“ dodala Pearl.

„To je taky možný,“ připustil Renz. „Myslím si ale, že se shodneme na tom, že to, co se stalo Bonnie Andersonové, není nepovedené loupežné přepadení.“

Quinn i Pearl s ním souhlasili. Vrah přišel připravený.

„Případ pro oprátku,“ řekl Renz.

„Nejdřív ho ale musíme chytit,“ poznamenala Pearl.

„Dobře, že vás neopouští smysl pro humor ani po tom, co jsme viděli dneska ráno,“ opáčil Renz. „Na ženskou máte silný žaludek.“

„Tohle slyším pořád,“ řekla Pearl.

Quinn zachytil v jejím hlase nepatrnou stopu podráždění. Chtěl předejít nedorozumění s Renzem.

„Mluvíme-li o žaludku, co před smrtí Bonnie Andersonová naposledy jedla?“ zeptal se.

„Rybu,“ řekla Pearl.

Oba muži se na ni podívali.

„Byla jsem na místě činu,“ připomněla jim Pearl.

„Pravda,“ řekl Renz. „Tresku, mám-li být konkrétní, a něčím politou. Taky těstoviny s bílou omáčkou. Podle všeho si je dala místo salátu. Dále bílé víno. A našly se stopy po prášku na spaní. Nift říkal, že spolu s vínem ho bylo dost na to, aby ji dostal do limbu. Ale jen na chvíli.“

„Akorát na to, aby ji svázal a přelepil jí ústa,“ řekla Pearl.

„A aby ji zvládl, ale přitom vnímala, co s ní provádí,“ dodal Quinn. „Nechtěl o ni přijít.“

„Jak ohleduplné.“

„Ta víčka do toho zapadají,“ poznamenala Pearl.

Opět se objevil číšník a dolil jim čerstvou kávu. Mlčeli, dokud se zase nevzdálil.

„Takže si dala italské jídlo,“ řekl Quinn.

„Pravděpodobně. Pozřela ho kolem půl desáté.“

„Dost pozdní večeře,“ podotkl Quinn.

„Třeba byli v divadle nebo kině,“ řekla Pearl. „Pokud ano, vstupenky nebo kontrolní útržky se určitě nenajdou. Tenhle vrah je dost chytrý na to, aby je sebral.“

„Muselo by to být krátké představení.“

„Jsou taková.“

„Třeba něco najdeme na výpisu z platební karty,“ řekl Renz.

„Spíš bychom to našli na kartě vraha, ale ještě pravděpodobnější bude, že platil hotově – pokud tedy na nějakém představení vůbec byli.“

„Co ta socha Svobody?“ zeptala se Pearl. „Plastová soška v rozkuchaném břiše.“

„Stojí přibližně sedm dolarů. Můžete ji koupit po celém New Yorku, všude, kde z lidí ždímají prachy za levné cetky.“

Pearl zavrtěla hlavou. „Ptala jsem se spíš, proč nechal takovýhle suvenýr uprostřed smrtelné rány.“

„Je to jeho podpis,“ řekl Quinn. „Nebo jeden z více takových podpisů. Někteří chytráci někdy mění své značky, které prostě musejí zanechat na místě činu, aby nás zmátli. Pravděpodobně to má nějaký význam jen pro něj. Totéž lze říct o očních víčkách.“

„Jak na základě jeho podpisu zjistíme, kde vězí jeho problém?“

„Zjistíme to.“

Všichni věděli, jakým způsobem. K dešifrování skutečné motivace budou potřeba další oběti.

Renz dopil kávu a opřel se. Panděrem přitom strčil do stolku a o několik centimetrů jej posunul směrem ke Quinnovi a Pearl.

„Máte nějakou představu, proč té ženě otevřel zrovna břicho?“ zeptala se Pearl při pohledu na Renzův mohutný pupek.

„To je právě ta věc, za kterou vás platíme,“ odpověděl Renz a ošíval se, protože věděl, co Pearl k téhle otázce přivedlo. Možná tím ale nic nemyslela a byl to jen výplod jeho fantazie. U Pearl člověk nikdy neví; umí vyhmátnout lidské slabiny velmi obratnými způsoby.

Vstal a zapnul si sako, tmavá uniforma zahalila bílou košili. Sako mu však bylo malé. Pearl doufala, že se mu neutrhne knoflík a nevystřelí jí oko.

„Zůstaneme v kontaktu,“ obrátil se na Quinna. „Čeká mě spousta práce. Stejně jako vás. Až půjdu kolem, stavím se a přinesu pár koblih.“

„To bych nedělala,“ řekla Pearl.

„Je to tradice,“ opáčil Renz, nafoukl se jako holub a majestátně odkráčel. „Tradice…!“ slyšeli, jak hlaholí cestou ke dveřím.

„Jeho pojetí Šumaře na střeše,“ řekl Quinn.

Pearl se ušklíbla. „Jen aby náš šumař tou střechou nepropadl.“

„Przníš slavný muzikál,“ pokáral ji Quinn.

„Žiješ v zajetí tradic,“ opáčila Pearl.

Quinn věděl, že přesně o tom muzikál je – o tradicích a o tom, co všechno mohou napáchat. Na tohle téma ale s Pearl nechtěl zapřádat hovor.

9. kapitola

Byli v obchodě Gowns ’n’ Gifts, malém podniku na západním konci Jednaosmdesáté ulice. Kam oko dohlédlo, všude bylo bílo. Skoro všechno vypadalo roztomile. Sal snesl roztomilé věci jen do určité míry.

Záležitost s Plunketovými teď ležela u ledu. Manželka Boba Plunketa Joan přiznala aférku s Fosterem Oaksem, zatímco Bob svůj poměr s Laurou Loodnerovou nikoliv. Plunketovi se chystali vyhledat manželskou poradnu.

Bob chtěl z pochopitelných důvodů spolupráci s Quinnovou detektivní kanceláří ukončit. Zároveň stál o fotografie své ženy a Fostera Oakse u motelového pokoje. Zmínil se, že je umístí na internet. Harold se nechal slyšet, že na tohle manželství moc nesází. Sal řekl, že je mu to jedno.

Každopádně už na Plunketově případu nepracovali, ale naplno se věnovali vraždě Bonnie Andersonové.

Harold Mishkin se rozhlédl po obchodě, nasál vzduch a usmál se. „Vsadím se, že to není jen jeden voňavý stromeček.“

Sal zavrčel. Jemu to v obchodě páchlo jako v levném motelu těsně po souloži.

„Stojíte na vlečce,“ upozornila Harolda Melanie Tudorová.

Harold, hubený, lehce nahrbený muž s prošedivělými vlasy a zcela šedivým mohutným knírem, se vylekaně rozhlédl v předtuše houkání blížící se lokomotivy.

„Myslí vlečku od svatebních šatů,“ upřesnil Haroldův parťák Sal Vitali skřípavým hlasem. Byl to také on, kdo mávl Melanii Tudorové před očima průkazkou a představil je. Melanie Tudorová byla menší žena se zrzavými vlasy propletenými do složitého účesu.

„Předpokládám, že jste tu kvůli chudince Bonnie,“ řekla.

„Ano, madam,“ zaskřípěl Sal.

Muž s igelitovým pytlem z čistírny přes rameno se zastavil, položil ruku na kliku dveří do obchodu a po krátkém zaváhání pokračoval v chůzi.

„Trochu ztratil kuráž,“ řekla Melanie, „ale vrátí se.“

„Co všechno neudělá s člověkem obyčejná svatba,“ pronesl Harold.

Melanie si ho změřila přísným pohledem.

„Jestli se nemýlíme, to vy jste objevila tělo,“ řekl Sal.

Melanie sklonila hlavu. „Ano, ano. To bylo děsné.“ V pravém oku se jí zaleskla slza, ale možná se uměla rozplakat na požádání, když vlastnila a provozovala obchod se svatebním šatstvem.

„Hodně lidí sem vrací věci?“ zeptal se Harold.

Sal dělal, že jeho parťák nic neřekl. „Mohla byste to ráno popsat, slečno Tudorová?“

„Raději paní,“ opravila ho.

Sal se usmál. „Dobrá.“

„Jen z obchodních důvodů, detektive. Jinak si vystačím docela dobře sama.“

„Byla jste někdy vdaná?“

„Proč se ptáte?“

„Vyzvídám.“

„Jednou. Krátce.“ Sal se ohlédl, aby se ujistil, že si Harold dělá poznámky.

„Co vás přimělo k tomu, že jste se vypravila do bytu oběti?“

„Bonnie už měla být hodinu a půl v práci a nebrala mi telefon. Takhle se nikdy nechovala. A potřebovala jsem, aby tu byla i odpoledne, abych se mohla jít podívat na přehlídku nejnovějšího módního stylu v oblékání družiček.“

„Ty taky prodáváte?“ zamumlal Harold. „Myslím šaty pro družičky.“

„Ano, jistě.“ Melanie ukázala na věšák v rohu.

„Jsou trochu jednotvárné,“ řekl Harold.

Melanie Tudorová se usmála. „A taky moc dobře nesedí.“

„Takže jste se vydala do bytu Bonnie Andersonové osobně,“ snažil se Sal vrátit ji k tématu a vroucně si přál, aby Harold držel klapačku a dělal si poznámky.

„Ano. Na domovní zvonek samozřejmě nikdo neodpovídal, tak jsem zazvonila na správce a vysvětlila mu, že je mimořádně důležité, abych s Bonnie mluvila. Když jsme vyšli nahoru, správce zaklepal na dveře, ale ani teď se nikdo neozval, zevnitř nebylo nic slyšet.“

„V tu chvíli jste zavolali policii?“ zeptal se Harold. Jeho role, kterou se Salem za dlouhé roky vypilovali, spočívala v neustálém udržování rozhovoru a jakémsi popichování vyslýchaného. Sala nikdy nenapadlo, že právě takhle si mohl Harold vypěstovat manýry, které ho tak vytáčely.

Melanie směřovala své odpovědi výhradně k Salovi. „V tu chvíli jsme policii ještě nevolali. Řekla jsem správci, že Bonnie je diabetička a možná potřebuje okamžitou pomoc a že v ledničce má pomerančový džus, kdyby potřebovala rychle vzkřísit.“

„V tomhle ohledu jste tedy lhala?“ zeptal se Harold.

„Samozřejmě. Bonnie byla naprosto zdravá. Ale správce neměl na vybranou, musel použít univerzální klíč.“ Melanie ustoupila o několik krůčků a schovala se mezi průhledné bílé závoje. „Mohl na tom záviset lidský život.“

„Sňatek a lži,“ mumlal Harold, „k sobě pasují jako kůň a…“

„Harolde!“ přerušil ho Sal.

Melanie Tudorová na něj opovržlivě zahlížela ze svého hnízda mezi bílými závoji. Zdálo se, že se soustředí na to, jak ho urazit, což člověk obvykle nedělá, když lže o sto šest, aby si zachránil život. Anebo aby ochránil někoho jiného. Melanie a správce klesli na jejich seznamu podezřelých mnohem níž.

„Když jste vstoupila do bytu paní Andersonové,“ zeptal se Sal, „čeho jste si všimla jako prvního?“

„Zápachu,“ odpověděla Melanie okamžitě. „Byl hrozně divný. Jako vyleštěná měď. Téměř jsem ji cítila na jazyku.“

Sal věděl, že popisuje pach velkého množství krve. Dokáže v člověku ulpět pěkně dlouho, což možná vysvětluje tu spoustu voňavých stromečků v obchodě. Tahle vůně byla rozhodně příjemnější, než ta, kterou by mohly vykouzlit Melaniiny vzpomínky.

„A první věc, kterou jste viděla…?“

„Bonnie. To, co z ní zbylo. Ležela nahá na zádech s očima… bez víček. Vypadala, jako by byla stažená z kůže. A její žaludek…“

Melanie zamrkala a omdlela. Sesunula se spolu s hromadou svatebních šatů. Sal s Haroldem okamžitě přiskočili ve snaze ji zachytit, ačkoliv její pád změkčila kupa běloskvoucí látky.

Nabyla rychle vědomí, ale byla malátná, takže ji odvedli a usadili na židli. Byla to sesle pro čekající muže – dostatečně nepohodlná, aby brzy ztratili trpělivost a sáhli bez okolků do peněženky, jen aby byli co nejrychleji pryč.

„Moc mě to mrzí,“ řekla Melanie a napila se ze sklenice vody, kterou Harold natočil v umyvadle na malé toaletě, hned vedle zkušebních kabin.

Třesoucíma se rukama si přikládala okraj sklenice ke rtům. Také Haroldovi se chvěly ruce. Oba vypadali jako párek štvané zvěře.

Melanie k němu zvedla oči. „Jste ženatý?“

„Už ne,“ odpověděl Harold. „Nikdo mě nemůže vystát.“

„Nikdo,“ zopakoval Sal.

Čekali, dokud Melanie zase nedostala barvu.

„Už se v tom, co jste viděla, nebudeme šťourat,“ řekl Sal. „Měla Bonnie nějaké plány ohledně svatby?“

„Ach, spousty. Všechno měla vymyšlené, kromě ženicha.“

„Stýkala se s hodně muži?“

„Ano. Kvůli beznadějnému hledání toho pravého. Využívala i T4Two.net, decentní internetovou seznamku.“

„Zmínila se o nějakém muži, s nímž se seznámila touto cestou?“

„Ne. V tomhle ohledu si své soukromí hlídala. Jen se mi svěřila, že skoro všichni chlapi, se kterými se tímhle způsobem seznámila, jsou nekňubové, jinak nic o svých zážitcích nevykládala. I když bych asi měla říct…“

„Co?“

„Že i Bonnie byla zvláštní. O některých mužích, s nimiž se pomocí T4Two.net seznámila, by jiné ženy řekly, že jsou docela fajn.“

Sal uvažoval, jestli Melanie některé z odmítnutých nápadníků nezdědila.

„Znáte některé z Bonniiných přátel nebo milenců?“

„V podstatě ne. Naše vztahy byly pracovní. Ze zkušenosti vím, že není rozumné příliš se se zaměstnanci přátelit. Nejlepšími přítelkyněmi jsme byly jen mezi těmito zdmi. Pro obchod bylo důležité, aby z nás vyzařovala dobrá nálada a optimismus.“

„Jedna velká šťastná rodina,“ poznamenal Harold.

„Něco jako sicilská mafie,“ dodal Sal.

„S jedinou vůdčí osobností,“ řekla Melanie, aniž by ji Salovo přirovnání urazilo. Sal uvažoval, jestli taková žena může učinit někoho šťastným a být dobrou manželkou.

„Existuje nějaký muž, o němž byste mohla říct, že hrál v životě paní Andersonové důležitou roli?“ zeptal se Sal. „Někdo, o němž se zmínila vícekrát, než jednou?“

„Vlastně ne. Jako by je sbírala, prozkoumala a vrátila. Pokud vím, neměla nikoho opravdu srdci blízkého – ani muže ani ženu.“

„Zdá se, že vedla osamělý život, a přitom pracovala v obchodě se svatebními šaty,“ řekl Harold.

„Máte pravdu,“ připustila Melanie. „Nicméně nemám tušení, co dělala, když nebyla v obchodě. Kdybych měla, třeba bych vám dokázala pomoct.“ Začala urovnávat nějaký diadém posázený drahokamy, aby naznačila, že má práci a čas na jejich rozmluvu vypršel.

„Pěkná korunka,“ řekl Harold.

Sal sáhl do peněženky, vytáhl vizitku a podal ji Melanii. „Pro případ, že byste si ještě na něco vzpomněla…“

Melanie se podívala na Harolda. „Jsem si jistá, že si ještě na něco vzpomenu, jen co za vámi zapadnou dveře.“

10. kapitola

Quinn zaparkoval svěho letitého černého lincolna přímo před požárním hydrantem a za okýnko na palubní desku položil znak newyorské policie. Zaparkovat zadarmo na Manhattanu, to se jen tak někomu nepoštěstí.

Na sedadle spolujezdce seděl Fedderman. „Znáš tu fotku, jak hasiči natáhli hadici skrz auto se staženými okýnky, protože parkovalo před požárním hydrantem?“ zeptal se Quinna.

„Skrz auto?“

„Jo, jedním okýnkem dovnitř, druhým ven.“

„Není to nelegální?“

„Asi bys to moc neřešil, kdyby ti hořel dům.“

„Oba přestupky se vzájemně anulují,“ usoudil Quinn. „A je po problému.“

Fedderman mu sice rozuměl, ale přesto byl rád, že starý lincoln patří Quinnovi a že ho i řídí.

Vystoupili z vozu a hydrant nehydrant, ocitli se v nemilosrdném slunečním žáru. Přímo na protější straně ulice se nacházel dům, v němž bydlela a byla zavražděna Bonnie Andersonová.

Byl vystavěný z červených lícových cihel a přízemní okna měl osazena klenutým mřížovím, což vylučovalo, aby před nimi čněly klimatizační jednotky nebo tudy pronikli zloději. Nad vstupními dveřmi trčel kovový rám na markýzu, ale samotná markýza chyběla.

„Prověř obchody v okolí, já promluvím s Bonniinými sousedy. Kdyby něco, máme mobily.“

Fedderman s předstíranou úslužností zasalutoval a odkráčel. Quinn ho chvíli sledoval. Fedderman byl vysoký habán, samá ruka, samá noha, s vystouplým břichem. Chodil v obleku, který mu zrovna dvakrát nepadl. Způsob, jakým držel pero nebo tužku, míval za následek, že se mu rozepínal pravý manžetový knoflíček. Nejinak tomu bylo i dnes, a proto mu zpod rukávu saka vyčuhoval bílý kus košile. Jak šel, plandal mu kolem ruky jako signalizační vlaječka.

Quinn od toho hastroše odtrhl oči a přešel na druhou stranu ulice, k domu Bonnie Andersonové.

V domě nebyl vrátný, takže zamířil rovnou do malé, dlaždicemi obložené haly a četl si jména na dopisních schránkách. Jmenovka B. ANDERSONOVÁ byla stále na svém místě. Škvírou nad mosaznými dvířky vyčuhovala bílá obálka, znamenalo to tedy, že i pošta jí ještě chodí. Quinn si v duchu říkal, že musí Renze požádat o duplikát klíčku od schránky, když v tom si všiml, že z dobré poloviny zašlých mosazných dvířek trčí klíče. Buď je tam lidé nechávali, aby je nemuseli nosit s sebou, nebo se mechanismus zasekl a nikdo se nenamáhal s opravou.

Zkusil pootočit klíčkem v Bonniině schránce. Pohnul se jen do poloviny. Quinn se s ním snažil otáčet na obě strany. Západka ale vzdorovala. Pokusil se klíček vytáhnout a vyzkoušet jiný, ale ani to se mu nepodařilo.

„Můžu vám pomoct?“ ozval se za Quinnem podezřívavý hlas.

Quinn se otočil a spatřil podsaditého blonďatého muže v zelené pracovní kombinéze, která mu byla o dvě čísla větší, ačkoliv měřil dost přes sto osmdesát. „Vy jste správce?“

Muž přikývl.

Quinn mu ukázal průkazku.

„Jo, teď už vás poznávám. Tu a tam vás vídám v televizi nebo v novinách. Ve skutečnosti jste větší než na fotkách.“

„Bezpochyby,“ řekl Quinn.

„Jsem Fred Daily. Asi se mnou chcete mluvit o paní Andersonový.“

„Za chvíli se za vámi zastavím, jestli budete někde kolem.“

„To budu. Bydlím a úřaduju hned pod schody. Jen na mě zazvoňte, a když nebudu doma, ohlásím se na iPhonu. Mám speciální aplikaci.“

„Právě se snažím dostat do schránky oběti,“ řekl Quinn. „Nemáte univerzální klíček?“

„To tedy nemám, ale je to fuk. Stejně jich funguje jenom pár. Vlastník budovy s odbornou opravou moc nespěchá, ale nikdo si nestěžuje, protože všichni znají nějaký ten trik, jak svoji schránku otevřít.“ Popošel k sestavě schránek. „U paní Andersonový to taky funguje.“ Jednou rukou se opřel o rám schránky, druhou do ní jednou, dvakrát bouchnul a mosazná dvířka vyskočila.

Quinn se usmál. „To si musím pamatovat.“

„Jde o správnou techniku.“

„Budu si to cvičit,“ řekl Quinn a vybral dopisy ze schránky. „Máte nějaký trik na zavírání?“

„Ne-e.“ Daily natáhl ruku a jemně dvířka zaklapl. Bez problémů zaskočila. „Jednou se mrknu, jak přesně to funguje, a dám si to patentovat,“ poznamenal.

„Udělejte to přes internet. Ušetříte čas,“ řekl Quinn.

„To vážně jde?“

„Na internetu jde všechno.“

„To je fakt.“

Quinn se vydal k výtahu.

„Nefunguje,“ oznámil mu Fred Daily.

„A včera ráno fungoval?“

„No jasně. Rozsypal se teprve asi před hodinou.“

„Musel vědět, že přijdu,“ poznamenal Quinn.

„Jo, některý lidi to tak maj.“

„Některý výtahy,“ opravil ho Quinn.

Vzal si od Dailyho klíč od bytu Bonnie Andersonové a vydal se nahoru po schodech. Rozbolela ho pravá noha, do které ho jednou, ještě jako policistu, postřelili. Projektil mu pronikl do stehna a zarazil se o kost, odkud mu jej museli operativně vyjmout. Čas od času, když to vypadalo na déšť, ho noha pobolívala. Pochyboval ale, že dnes je to zrovna tenhle případ.

V bytě bylo ticho a dusno. Ve vzduchu se pořád vznášela smrt. Quinn přešel místnost a zapnul klimatizaci pod oknem na nejvyšší výkon. Přístroj zahučel, kompresor naskočil a vibrace rozechvěly větrací mřížky. Do místnosti se začal drát studený vzduch, ale bude trvat ještě dlouho, než přemůže únavné horko.

Quinn obešel krvavou kaluž na koberci a zamířil do ložnice. Technici z kriminálky prohledali všechny zásuvky a šatník, nicméně někdy se stane, že přehlédnou něco do očí bijícího, protože se pídí po každém vlasu a drobném vlákénku. Quinn ještě jednou všechno prohledal.

V zásuvce šatníku byly kalhotky, nylonové punčochy, složená noční košile. V další pak zaklubíčkované různobarevné ponožky, tenké teplákové kalhoty, svetry a trička. Ve spodní zásuvce objevil složené levisky, lepší halenky, legíny černé a tělové barvy a drobné předměty, jako například baterku, kuličkové pero, sluneční brýle a lampičku na čtení, která vypadala zcela nepoužitě. Černý zimní svetr měl ještě visačku z obchodu Filene’s Basement.

Na šatníku ležel hřeben, kartáč a lak na vlasy. Vedle stálo červené umělohmotné prasátko s vhazovací škvírkou na drobné mince – zhruba do poloviny plné. A zarámovaná fotografie starších lidí před skromným rodinným domkem a předzahrádkou s nepokosenou trávou. Bonniini rodiče v Chicagu. Pearl jim telefonovala, byl to smutný rozhovor. Zjistila, že o dceřině životě v New Yorku vlastně nic nevědí. Nic, co by se vztahovalo k vyšetřování. Také bývalý přítel v Chicagu, nyní už manžel jiné ženy a otec dítěte, byl zaskočen, a když se dozvěděl o Bonniině smrti, vyjádřil velký zármutek.

V zásuvce nočního stolku Quinn objevil staré paperbackové vydání románu Sary Paretskyové, pár vybitých baterií, kroužkový bloček a špaček obyčejné tužky.

Nahlédl do notýsku, ale nic v něm nebylo. Ve spirálce ani nevězely útržky papíru, z čehož Quinn usuzoval, že z něj nikdo nic nevytrhl. Bonnie ho měla u postele pro případ, že by si chtěla v noci něco poznamenat, ale nikdy do něj nic nenapsala.

Vzadu v šuplíku bylo ještě něco – myš od počítače s kabelem zakončeným USB konektorem.

Quinn se vrátil do obývacího pokoje, ke stolu, kde nenašel nic důležitého. Trochu se sklonil, aby pohlédl na desku v jiném úhlu, a zjistil, že povrch má v obdélníku odpovídajícím rozměru notebooku trochu jinou barvu.

Bylo tedy zřejmé, že Bonnie měla počítač. Místo myši s kabelem si podle všeho pořídila bezdrátovou a tu starou odložila do zásuvky nočního stolku. Vrah tedy s největší pravděpodobností notebook odnesl. Nebylo to nic překvapivého, ale vyplývalo z toho, že v počítači mohlo být něco, co by poukazovalo na vrahovu totožnost, něco, co by ho mohlo usvědčit. Neodnášel by si tak snadno identifikovatelnou věc, jako je počítač, a neriskoval, že ho kvůli tomu budou spojovat s vraždou, kdyby neměl dobrý důvod.

Dosavadní poznatky naznačovaly, že Bonnie Andersonovou nezavraždil někdo cizí. Ačkoliv leckdy se spouštěcím mechanismem k útoku psychotického sériového vraha stane třeba jen účes, úsměv, pouhé pohození hlavou.

Tohle všechno většina žen ví, ale nemůže tomu vzdorovat, pokud nechce prožít život v klášteře. A i tam je ta hrozivá skutečnost pronásleduje.

Smrt je stejně nahodilá jako život.

11. kapitola

„Četla jsem o tom v novinách,“ řekla dobře vyvinutá hispánská barmanka Feddermanovi. Dívala se na posmrtnou fotografii již náležitě upravené Bonnie Andersonové se směsicí fascinace a hrůzy. Někdo, kdo měl dost rozumu, upravil Bonnie oči, aby vypadaly, že mají zavřená víčka. Dokonce nasimuloval i řasy. Přesto nebylo pochyb, že žena nespí.

Fedderman se ocitl v zšeřelém a příjemně klimatizovaném podniku Lap Dog Lounge na západním konci Sedmdesáté. Vzhledem k horkému dni, který na Manhattanu panoval, to nebylo tak špatné místo. Na dřevem obložených stěnách viselo množství zarámovaných fotografií všemožných hrdě pózujících vítězů Westminsterské přehlídky psů. Neexistovalo snad jediné psí plemeno, které by nebylo na fotografiích zastoupené. Na některé snímky se majitelům psů dokonce podařilo umístit rozmazané otisky tlapek svých svěřenců. Autogramy, dovtípil se Fedderman.

Podél stěny s fotografiemi se táhly dvě řady dřevěných stolů a židlí. Naproti nim, čelem ke stěně psí slávy, byl dlouhý mahagonový bar. Fedderman se hrbil na jedné z barových stoliček.

Na většinu konzumentů alkoholu bylo ještě brzy, což Feddermanovi vyhovovalo. Chtěl s obsluhou mluvit v klidu a to se mu poštěstilo. Byl tu jen on a okouzlující barmanka, ačkoliv nevypadala jako ten typ člověka, který z toho umí těžit.

Zašel do baru Lap Dog jenom proto, že v kabelce Bonnie Andersonové našli pivní podtácek. Bylo to malé plastové kolečko s obrázkem drobného psa s dlouhými chlupy a vyplazeným jazykem. Byl skutečně rozkošný. Fedderman úplně chápal, proč Bonnie podtácek ukradla.

Barmanka, jež se jmenovala Rose, zvedla oči od posmrtné fotografie a mdle se na něj usmála.

„Jste policajt?“

„Jo,“ připustil Fedderman a uvažoval, že prakticky vzato mluví pravdu, když Quinnova detektivní kancelář pracuje na zakázku newyorské policie.

„Přišel jste se mě na něco zeptat?“

„Jistě.“

„A chystáte se nasadit mi pouta?“

No páni! „Chtěla byste?“

„Budu o tom uvažovat.“ Naklonila se nad barový pult, takže se jí rozevřela blůza a odhalila úžasný žlábek ve výstřihu. Fedderman se neubránil představě, že je s ní o samotě.

„Pusťte se do toho,“ vybídla ho Rose.

„Zřejmě tu mrtvou ženu znáte.“

„Jo. Je to Bonnie, jak o ní psali v novinách. Někteří lidi jí tu říkali Bon Bon, protože byla doslova k nakousnutí.“

„Byla atraktivní? Viděl jsem ji totiž až… potom.“

„Nejsem si až tak jistá, jestli byla krásná. Ale byla přitažlivá a uměla to dobře prodat. Chodila sem skoro pravidelně…“

„Jak často asi?“

„Tak dvakrát týdně, pokaždé jiný večer. Tu a tam se snažila sbalit nějakýho správnýho chlapa, ale najít skutečný poklad se zlatou kreditkou je dneska rarita. Možná proto, že je krize. Ať tak nebo tak, vypadalo to bledě, až na ten poslední objev.“

Ha!

„Kdo byl její poslední objev?“ zeptal se Fedderman a snažil se tvářit neutrálně.

„Nevím. Neznala jsem Bonnie zas tak dobře, abych řekla pravdu. Povídaly jsme si, jen když jsem neměla co na práci.“

Povídaly si spolu. Rose, ani netušíš, jaká jsi studnice informací.

„A co jste spolu probíraly?“ zeptal se Fedderman jakoby bez zájmu.

Rose pokrčila jedním ramenem. Výstřih se jí zavlnil.

Fedderman polkl. Bože na nebi.

„Nevím,“ řekla Rose. „Holčičí věci. Nic víc. A že se tady z toho může stát ovocný bar, co prodává vegetariánský zeleninový šťávy.“

„Vegetariánský zeleninový šťávy? Děláte si legraci?“

„Ne-e. Nápad newyorskýho starosty. Podle něj by měl být takový ovocný bar každých deset bloků, aby k němu mohl každý pohodlně dojít. Má v úmyslu udělat něco pro zdraví občanů. Je to teď ve fázi pilotního projektu. Tenhle bar dostal dost na frak už těmi psy. Myslím, že horší už to být nemůže.“

„No a kdo byl ten chlap, o němž si Bonnie myslela, že je ten pravý?“

„Nevím, jestli o něm takhle Bonnie přemýšlela. Já ano. Co o něm říct? Vypadal prostě jako milej chlap. Nic nepředstíral, jestli mi rozumíte.“

Fedderman jí úplně nerozuměl. „Jak vypadal?“

„Průměrně. Nebylo na něm nic divnýho. Jako by byl odlitej z jednoho kusu. Všechno sedělo, nic neobvyklýho. Řekla bych, že právě proto se těžko popisuje.“

„Pokračujte, snažte se, abych vám nemusel nasadit želízka.“

„Hmmm.“

„Uvědomte si, Rose, že jde o vyšetřování vraždy.“

Jeho poznámka ji skoro dohnala k slzám. „Byl prostě průměrný. Líp ho popsat nedokážu. Nebyl malý ani vysoký, tlustý ani hubený.“ Usmála se. „Pan Akorát.“

„Vlasy?“

„Neměl jich málo a byly, myslím, hnědé.“

„Oči?“

„Dvě. Modré, aspoň myslím.“

Fedderman si zapsal do notesu nahoře hnědý, dole modrý a otazník.

„Jak se oblékal?“

„Řekla bych, že si nejdřív vzal slipy.“

„Rose…“

„Průměrně. Vzpomínám si, že míval oblek a jednou khaki kalhoty a modrou košili. Viděla jsem ho tak pětkrát nebo šestkrát a pokaždý vypadal dobře.“

„Byl tu pokaždé s Bonnie Andersonovou?“

„Myslím, že ano. Ačkoliv nepřicházeli vždycky spolu. Používali Lap Dog jako místo schůzek. Pak si dali něco k pití a odešli bůhvíkam.“

„Vy ale víte kam, ne?“

Rose se usmála. „Je mi líto. Zásadně nestrkám nos do cizích věcí.“

„A teď to přijde,“ řekl Fedderman. „Víte, jak se ten chlap jmenoval?“

„Rob,“ odpověděla Rose a usmála se. Znovu ho nezklamala.

„Jen Rob? Žádné příjmení?“

„Hele, co byste ještě chtěl? Tohle je místo, kde si lidi říkají jen křestním.“

„Nezaslechla jste někdy, že by mu někdo říkal třeba Robert nebo Robin?“

„Ne. Ani Roberto mu nikdo nikdy neřek. Prostě Rob.“

„Když jste je vídala, jak spolu odcházejí,“ pokračoval Fedderman, „zahnuli obvykle doleva, nebo doprava?“

„Doprava,“ odpověděla Rose bez váhání.

Směrem k Bonnie, její byt se nacházal nedaleko odtud. Nemuselo to ale ještě nic znamenat.

Fedderman zaklapl notes.

Rose se usmála. „Vedla jsem si dobře?“

„Na jedničku s hvězdičkou,“ pochválil ji Fedderman. „Nemusím vás poutat.“

„Hele, to není fér.“

„Fér bude, když mi nalijete panáka,“ ozvalo z opačného konce baru.

Fedderman se ohlédl a spatřil staršího muže s úhledně zastřiženými šedými vousy. Ačkoliv byl kost a kůže, měl na sobě modré tričko s vybledlým černým nápisem TĚŽKO NA CVIČIŠTI, LEHKO NA BOJIŠTI, který se mu táhl přes úzký hrudník. Vypadal, že v životě necvičil.

„Čistý gin,“ dodal. „Dneska první.“

„Já vám věřím, když to říkáte,“ odpověděla Rose, poodešla a sáhla po láhvi s ginem.

Fedderman se svezl z barové stoličky a vydal se ke dveřím. Když míjel Rose, usmál se a zamával jí. Ať si tuhle dračici krotí chlapík s prošedivělou bradkou.

„Stavte se někdy, abych mohla porušit zákon,“ řekla.

„Jen to zkuste,“ odpověděl Fedderman.

Rose se zasmála. „Že jste to vy, přišiju vám na manžetu větší knoflík.“

Když se ocitl na chodníku rozpáleném jako plotna a když už ho Rose nemohla vidět, zapnul si manžetový knoflíček.

Nasadil si tmavé sluneční brýle a zamířil směrem k autu. Rose mu zvedla sebevědomí a s každým krokem cítil, jako by se v něm probouzel mladický elán.

Byla k nakousnutí. Pak si všiml, že má rozvázanou tkaničku.

Zastavil se, shýbl se a zavázal tkaničku na dvojitý uzel. Vstal a znovu rázně vykročil směrem k autu.

Byla k nakousnutí.

Muž pozoroval ženu na druhé straně ulice, a aby si ho nevšimla, stál schovaný ve výklenku domovních dveří. Pokud se nepletl, bylo to už potřetí, kdy ji tu viděl. Poprvé zůstala nehybně stát a jen hleděla na dveře Quinnovy detektivní kanceláře. Nevešla ale dovnitř, jako by na to neměla dost odvahy. Když to udělala podruhé, zaujalo ho to natolik, že se za ní vydal a sledoval ji. Zjistil, kde pracuje, a dozvěděl se její jméno a adresu. Vydal se na průzkum.

Právě kolem projížděla dodávka veliká jako maringotka a na okamžik mu zakryla výhled. Když přejela, žena byla pryč.

Muž stojící ve stínu věděl, že musela sebrat odvahu a vejít do budovy.

Uznale se usmál. Přesně o to v životě jde – přimět se otevřít dveře, do nichž se člověk bojí vstoupit, protože neví, co ho za nimi čeká.

12. kapitola

Domovní dveře vydaly typický zvuk.

Vzápětí do kanceláře vešla křehká žena s nevýrazně blond vlasy spletenými do copů.

Kromě Quinna byli všichni zaměstnanci detektivní kanceláře v terénu. Sledoval, jak se žena hned za dveřmi zastavila a rozhlédla.

Můj ty bože, May!

Až na to, že to May, Quinnova bývalá manželka, nebyla. Podobala se jí ale tak neuvěřitelně, až ho to… vylekalo.

May v mladším vydání.

Místnost detektivní kanceláře vypadala podobně jako služebna na policejním okrsku. Stoly však netvořily jakási hnízda, ale byly uspořádané do úhledných řad, aby detektivové mohli sdílet veškeré informace společně. Jenom Quinnův stůl stál částečně stranou, aby poskytoval zdání většího soukromí.

Blondýnka, jíž mohlo být něco málo přes dvacet, rychle pochopila, že Quinn je v místnosti jediný, a proto upřela zrak na něj. Měla na sobě džínsy, hnědé sandály a modrou blůzu bez rukávů s velkými bílými knoflíky. Na krku jí visela šňůrka se slunečními brýlemi, které jí spočívaly na prsou. Vykročila ke Quinnovi. Světlo pronikající oknem jí teď dopadalo na tvář v jiném úhlu. Náhle ji poznal.

„Ahoj,“ řekla. „Strýček Frank osobně.“

Quinn vstal. „Ty jsi Carlie! Carlie Clarková!“ Byla to dcera Mayiny sestry. „Tys vyrostla. Naposledy jsem tě viděl, když jsi chodila na základku.“

„V Kalifornii,“ doplnila ho Carlie.

„Proto mi taky chvilku trvalo, než jsem si to uvědomil. Už nevypadáš jako dítě a čekal bych tě spíš na opačném konci kontinentu.“

Předstírala, že se chvěje hrůzou. „Och! Je to tak hrozně daleko.“

Nikdy neměli příležitost, aby se lépe poznali, a vlastně Carlie moc neznal. Když byla dítě, občas se z nějakého důvodu potkali a ona si zvykla říkat mu strýčku Franku. Nikdo ho tak už léta neoslovil, až teď, před několika vteřinami.

Přitáhla si židli od nejbližšího stolu, který shodou okolností patřil Pearl, a posadila se. Quinn ucítil jemný závan příjemného parfému.

Znovu usedl ke svému stolu.

„Jsem v New Yorku teprve pár týdnů,“ řekla. „Mám od firmy pronajatý byt v SoHo.“

„Od firmy?“

„Bold Designs, taky ze SoHo. Pracuju pro ně jako konzultantka navrhování prodeje.“

„Počkej chvíli… Je ti…“

Usmála se. „Dvacet šest.“

Quinn si ji prohlížel. Smělý výraz. Špinavě blond vlasy. Modré oči. Ve skutečnosti nebyla Mayině sestře ani May příliš podobná. Doloval z paměti veškeré detaily. A přesto, kdyby snad neměla copy a ofinu… „To není možné, aby ti už bylo dvacet šest,“ řekl.

„Ale je.“

„A ta…“

„Konzultantka navrhování prodeje.“

„Co to obnáší?“

„Půdorysné rozvržení maloobchodních prodejen, maximalizaci využitelnosti regálů v závislosti na možnostech obslužnosti, záležitosti spojené s vystavováním a placením zboží. V New Yorku pracuji na butiku s dámským zbožím, který se bude specializovat na několik značek, a zboží musí ladit.“

„To zní zajímavě,“ zalhal Quinn.

Zářivě se na něj usmála.

„Fakt,“ řekl.

„No dobře, nadešel čas na zpověď,“ prohlásila Carlie a protáhla obličej.

Quinn si nebyl jistý, co tím přesně myslí.

„Nejdu za tebou jen proto, že jsme rodina,“ pokračovala Carlie. „Jsem tu, protože se mi zdá, že se policie v tomhle městě chová, jako bych byla neviditelná.“

„Měla bys spáchat nějaký zločin,“ řekl Quinn.

„S tebou byla vždycky legrace, strýčku Franku.“

„Tvoje teta May si to zjevně nemyslela.“

„Asi ne.“ Carlie se na něj zkoumavě zadívala a v tu chvíli vypadala úplně stejně jako May. „Pořád žiješ s Pearl?“

„Ano.“

„Ona je taky detektiv, že jo?“

„Jo.“

„Tys mě vždycky dokázal rozesmát, ale zároveň jsem se tě bála. Nezměnilo se to.“

„Bála ses mě?“

„V dobrém slova smyslu, jestli se to tak dá říct. Možná to bylo částečně tím, jak jsi byl velký. Byla jsem ještě dítě, takže ses mi zdál ještě větší.“

„No dobře, tak já už přestanu pouštět hrůzu a všechno bude v pořádku.“

Zasmála se. Zdálo se, že poslední věty jí pomohly, aby se už necítila tak stísněně.

„Jistě dokážeš vyděsit každého podezřelého,“ řekla.

„To bez debat.“

Otevřely se dveře a dovnitř vešla Jody. Všimla si, že Quinn s někým mluví, a chtěla vycouvat.

„Počkej chvilku,“ zarazil ji Quinn.

Jody se zastavila, vrhla na něj tázavý pohled a vykročila k němu. A ke Carlie.

„To je dcera sestry mé bývalé ženy. Carlie,“ představil ji. Obrátil se ke Carlie: „Tohle je Jody.“

Carlie vstala a podaly si s Jody ruku.

„Přišla jsem se podívat na strýčka Franka,“ řekla Carlie.

„Takže vy jste Quinnova neteř?“ ujišťovala se Jody.

„Oba si myslíme, že jo,“ řekl Quinn. „Taky ji mohli kdysi vyměnit, nebo tak něco. Jeden nikdy neví. Nicméně jsme rodina.“

Teď se podívala Carlie tázavě na Jody. „A vy jste…?“

„Quinnova dcera,“ odpověděla Jody.

O-hó. Quinn postřehl jemný náznak jedovatosti. Přesto se neubránil jisté hrdosti. Pobavilo ho to. Naučil se považovat Jody za dceru téměř stejně úspěšně jako svou vlastní, Laurii, která si však byla bližší s May a bydlela v Kalifornii.

Rozhodl se nechat Jodyinu poznámku bez komentáře. Někdo si to bude muset s Jody vyjasnit. Pravděpodobně to zůstane na Carlie.

„Carlie pracuje ve městě jako konzultantka,“ řekl Quinn. „Řeší design prodeje.“

„Po tom je teď sháňka,“ odpověděla Jody. Quinn by dal ruku do ohně za to, že vůbec neví, co si pod tím má představit. Obrátila se ke Carlie. „Takže jste tu jen na návštěvě?“

„Ano. Jen dokončím návrh a dohlédnu na jeho realizaci. Během těch několika týdnů, co tu jsem, už jsem se nějak dokázala namočit do problému. Šla jsem na policii, ale nezdálo se, že by chtěli nebo byli schopní mi pomoci dřív, než k něčemu dojde. Z toho důvodu jsem se vypravila za strýčkem Frankem.“

Quinn si všiml, že Jody zamrkala.

„Z čeho máš obavy? Co by se ti mohlo stát?“ zeptal se.

Carlie se znovu posadila a celá se ošívala. „Vím, že to zní šíleně, ale mám strach, abych neskončila podobně jako tamta žena.“

Quinnovi trvalo několik vteřin, než mu došlo, koho myslí. „Bonnie Andersonová?“ A jen co z úst vypustil její jméno, uvědomil si, proč mu je Carlie tak povědomá. Nebyla to podoba pramenící z rodinných genů. Byla to podoba se zavražděnou ženou.

„Když zahlédnu její fotografie v televizi nebo v nějakých novinách,“ řekla Carlie, „připadám si, jako bych se dívala na sebe.“

„V New Yorku je teď spousta žen, co má podobné pocity. Ten vrah jim nahnal strach. Podle všeho se nemáš čeho obávat,“ uklidňoval ji Quinn.

„Policie mi řekla víceméně totéž. Nepovažují skutečnost, že mě někdo sleduje, za znepokojivou. Pro ně jsem jen další blbá blondýna se zjitřenou představivostí.“

„Tenhle názor na blondýny už dávno opustili,“ namítl Quinn. „Opravdu.“

„Taky jsem si to myslela.“

„Je pravda, že ve chvílích, jako je tahle, se na policii obrací mnohem více žen a žádají o pomoc, protože se bojí. A jejich strach není neopodstatněný. Ale ve městě jsou milióny žen, Carlie. Stovky tisíc se alespoň do jisté míry podobají Bonnie Andersonové, kterou média s velkou slávou vyhlásila za takzvaný vrahův typ.“

„Ale já se jí skutečně podobám.“

„Trochu jo,“ musel Quinn připustit.

„A někdo mě sleduje.“

Quinn vyčkával a zvažoval, jestli ji nemá vyslechnout podrobněji.

Carlie mezitím pokračovala: „Byla jsem tu už několikrát, ale nakonec jsem nešla dovnitř. Jen jsem stála na ulici a snažila jsem se uklidnit. Byla jsem nervózní.“

„Proč?“

Bezradně pokrčila rameny. „Tolik jsem toho o tobě slyšela a většinou mi to nahánělo hrůzu. Pak se ale něco stalo. Všimla jsem si muže, který mě pozoruje, přímo tady, z druhé strany ulice. Potom jsem ho viděla nedaleko mého bytu. Od té doby mě tentýž chlap nejméně čtyřikrát sledoval, když jsem šla z práce, do metra i domů. Někdy, když doma vykouknu z okna, vidím ho postávat na ulici. Když jsem byla na obědě v restauraci nedaleko místa, kde pracuju, zvedla jsem hlavu a on se na mě díval skrz výlohu. Vypadalo to, že dokonce chce, abych věděla, že mě sleduje.“

Quinn a Jody si vyměnili pohled. Oba věděli, že kdyby tenhle vrah Carlie sledoval, skutečně by chtěl, aby si ho všimla. Získával tím převahu, spočívalo v tom první dějství dramatu, do kterého proti její vůli zatáhl oběť, aby ji potupně ochromil strachy.

„Jestliže jste měla strach, proč jste sem nezašla a nesvěřila se nám?“ zeptala se Jody.

„Vždyť to právě dělám. Potřebovala jsem mít jistotu, že to není jenom moje přehnaná představivost.“

„Takže se na tebe přilepil tady, kam jsi chodila pravidelně, a pak tě začal sledovat?“ zeptal se Quinn.

„Já… myslím, že jo. Ano.“

V tom případě strávil několik týdnů tím, že tě studoval. Jako predátor svou kořist.

„Popiš ho,“ pobídl ji Quinn, vzal do ruky pero a otevřel notes na první volné stránce.

„To není tak jednoduché. Vypadá úplně obyčejně. Domnívám se, že má hnědé vlasy. Průměrnou výšku i váhu.“

„Jen se domníváš?“

„Ano. Jednou v metru měl na sobě tmavé kalhoty a modrou košili s krátkým rukávem. Další ráno měl sportovní tepláky a běžecké boty. Nosí baret nebo klobouk, který se baretu podobá, někdy taky baseballovou čepici a někdy takový vojenský nebo myslivecký klobouk. Myslí si snad, že ho s jinou pokrývkou hlavy nepoznám.“

„Ale poznáš ho?“

„Ano. Teda ne tak úplně. Když přijde hodně blízko, což docela dělá, je jako chameleón. Jednou jsem se na frekventovaném chodníku, kde jsem se necítila tak ohrožená, otočila, abych mu viděla do obličeje. V tu chvíli ale mezi námi prošly dvě ženy a na několik vteřin jsem ho spustila z očí. Mezitím zmizel. Snažila jsem se ho najít, ale nepodařilo se mi to. Nakonec jsem se tedy vydala k domovu, ohlédla jsem se a byl tam znovu. Je jako…“ Sklopila hlavu.

„Uklidni se, holčičko,“ konejšil ji Quinn.

„Jako chameleón?“ dokončila větu Jody.

„Ano,“ přikývla Carlie. „Je to zvláštní. Připadá mi, že se češe a obléká pokaždé jinak, abych ho nedokázala jednoznačně identifikovat. Jako by byl schopný doslova změnit… osobnost. Abych řekla pravdu, mám z něj děsný strach.“

„Přesně tohle ten parchant chce,“ řekla Jody. Byla pobouřená. Mračila se na Quinna, jako by to byl on, kdo něco provedl. „Copak ho nemůžou sebrat za obtěžování? Vyhrála bych ten proces.“

Carlie se na Jody podívala.

„Je právnička,“ řekl na vysvětlenou Quinn. Obrátil se k Jody. „Už máš dost práce s případem týrání zvířat.“

„Nepotřebuji právní pomoc,“ řekla Carlie. „Kdyby policajti dělali…“ Pohlédla na Quinna. „Já vím, že se mnou ohledně newyorské policie nesouhlasíš.“

„Já beru tvoje oznámení naprosto vážně,“ řekl. Až na to, že nedokážu zařídit, aby tě ten člověk přestal jednou provždy sledovat. Sáhl po telefonu a zavolal Feddermanovi.

„Poskytneme ti nějakou ochranu a pak zavolám někomu, koho znám.“

„Tomu komisaři,“ dodala Jody. Kéž by mlčela.

„Policejnímu komisaři?“ zopakovala Carlie, jako by nevěřila svým uším.

„Jsou přátelé,“ vysvětlovala Jody.

„Nevymýšlej si,“ řekl Quinn. Otáčel se na židli a soustředil se na telefonický rozhovor.

Nemluvil s Renzem. Zatím.

„Fede, mám pro tebe práci.“

Zatímco čekali na Feddermana, Quinn poslouchal Jodyino vyprávění, jak její firma zastupuje organizaci ochránců zvířat. Soudy už v obecné rovině připustily, že je možné podat žalobu ve prospěch zvířat. Vždy se ale jednalo o ochranu ohrožených druhů. Jody chtěla, aby šlo zastupovat práva zvířat napříč všemi druhy, ve prospěch všech zvířat. Šlo o jakousi celkovou změnu klasifikace.

„Tak nevím,“ řekla Carlie. „Může člověk zabít krysu? Když například krysař zabije krysu, budete ho žalovat jménem všech krys?“

„Jménem všech zvířat.“

„Chcete tím říct, že takového člověka obviníte z vraždy?“

„Rozhodně. Když budou existovat polehčující okolnosti, trest ale nemusí spočívat v něčem tak krutém, jako je pobyt za mřížemi.“

Carlie se to pořád nezdálo. „Bude to trestný čin, když zašlápnu švába?“

Jody už slyšela podobné námitky. Usmála se. „A vy byste zastupovala šváby?“

„No, já ne.“

„Tudíž jde o hypotetickou otázku a jednalo by se o neopodstatněné zatěžování soudů.“

„Nepodávala bych žalobu ani jménem krys,“ poznamenala Carlie. „A co skutečnost, že ani krysa, ani šváb nemohou vyjádřit přání, abyste je zastupovala?“

Quinn uvažoval, jak svízelně by z krysy nebo švába doloval zálohu, ale rozhodl se do debaty raději nevstupovat.

Přijal s povděkem, když se ve dveřích objevil Fedderman.

Quinn představil Feddermana Carlie a vysvětlil mu celou situaci. Samozřejmě vynechal krysy a šváby, ale o sledování řekl vše. Fedderman si ho pozorně vyslechl, pokýval hlavou a ujistil Carlie, že se nemusí bát, když bude nablízku – a že nablízku opravdu bude.

„Úplně nejdřív se přesvědčíme, jak váš byt těsní,“ řekl Fedderman.

„Těsní?“

„Dveře, okna, kudy dovnitř, kudy ven.“

„Kudy ven?“

Odešli společně, Carlie však ještě stačila strýčkovi Frankovi vášnivě poděkovat.

„Hezká holka,“ poznamenal Quinn.

„To jo,“ souhlasila Jody. „Nebo by byla, kdyby neměla ty copy. Vážně by potřebovala něco udělat s vlasama.“

Tvrdí holka, které trčí vlasy do všech stran, jako rezavá péra od gauče, pomyslel si Quinn.

Nahlas to ale neřekl.

Zvedl telefon a vytočil číslo Harleyeho Renze, aby si vyslechl totéž, co už od policie slyšela Carlie.

13. kapitola

Blandský okres, Missouri, 1990

Žena z bílé dodávky, kterou vloni vyměnila za modrou, chytila šestiletého Dreda „Ječouna“ Ganta za paži a vedla ho směrem k domu. Dost výrazně přibrala na váze, nicméně ztloustla rovnoměrně. Byla to velká ženská, už zdaleka ne mladá, ale stále vitální. Tělnatá, ale festovní. O takových ženách se často říká, že jsou krev a mlíko. Pro šestileté dítě to však znamenalo jediné – že má obrovskou sílu.

Nevešli do polorozpadlé barabizny, nýbrž zamířili k oplechovaným dveřím podzemního úkrytu. Dveře ležely v téměř horizontální poloze a jen lehce se zvedaly vůči domu, k jehož podezdívce přiléhaly. Připomínaly spíš poklop. Vedly do vybetonované skrýše proti tornádům o rozměrech dva krát dva a půl metru. Tornáda se místními rovinami občas proháněla a semlela úrodu, domy i cokoliv dalšího, co jim stálo v cestě. Jediným možným úkrytem byla díra v zemi, kam se mohutný a do všech škvír pronikající vítr nedostal – pokud nebyl tak silný, aby vás vysál i odtamtud.

Dvojité dveře krytu byly pobité plátem plechu, připevněným k tvrdému cedrovému dřevu. Byly proto těžké, a jakmile se zevnitř zavřely na závoru, vítr je nemohl nadzdvihnout. Ani zoufalí sousedé hledající úkryt před atomovým útokem, o čemž se ženě jménem Mildred Gantová občas zdálo.

Mildred musela i přes svoji sílu vynaložit určité úsilí, aby hocha povalila a udržela ve vysoké trávě přitisknutého k zemi s koleny přitaženými k bradě.

Moc se nebráníš, pomyslela si, dobře jsem tě vycepovala.

Odemkla zámek visící na těžkém řetězu, kterým byla zajištěna madla poklopu, vytáhla jej a silnými prsty zahákla za oko na pravém křídle. Hlasitě hekla, když mohutné dveře zdvíhala. Stačilo otevřít jen jedno křídlo. Bylo dost široké, takže mohla nechat levou polovinu zavřenou.

Dolů do podzemní místnosti vedly příkré dřevěné schody bez zábradlí. Nebyl odtud žádný jiný východ.

Mildred postavila Ječouna na nohy a vedla ho z jasného kansaského slunce k temnému obdélníkovému otvoru. Strčila ho na schody a šla těsně za ním.

I když do sklepa trochu zafoukl vánek, v úkrytu bylo pořád dost horko. Nehostinná malá místnost páchla plesnivinou a močí, protože když si Ječoun musel ulevit, močil do kyblíku v rohu, který se vyléval jednou za dva až tři dny.

Od stěny oddělující domovní sklep od úkrytu se u stropu táhl kabel zakončený porcelánovou objímkou se žárovkou. Od objímky visela šňůrka. Mildred za ni zatáhla a šedesátiwattová žárovka zamrkala. Byla jediným zdrojem světla v místnosti. Když byla obě dveřní křídla zavřená, sotva osvětlila prostor.

Každé ráno, dřív než se okolní pláně rozpálily horkem, odváděla Mildred chlapce do podzemního krytu. Měl v něm malou proutěnou stoličku a staré proutěné houpací křeslo s masivním rámem. Učila ho, jak opravovat proutěné stoličky, a už to skoro uměl. Zvládal opravovat rozbité židle, které pořizovala na burze a pak je znovu prodávala. Dříve je spravovala sama, ale protože její prsty poznamenala artritida, už nevydržela moc dlouho proplétat proutí nebo rákos. Tahle práce vyžadovala mladé ruce. Čím mladší, tím šikovnější. A až Ječoun trochu povyroste a zesílí, bude ještě zručnější.

Neznamenalo to ovšem, že by z něj mohla vyrůst silná osobnost.

Mildred však úplně nezanedbávala ani Ječounovo vzdělávání. Na bleším trhu sehnala nějaké učebnice. Byly popsané tužkou nebo perem, některé stránky chyběly úplně, ale pořád byly ještě dost dobré. Při hodinách, nijak častých, začala se základní gramatikou a předčítáním. Ječoun se naučil odříkat abecedu, pak dokázal nahlas přečíst kapitolu z knihy.

„Aby někdo netvrdil, že jsem tě nevzdělávala,“ říkala Mildred. „Aby mi tě někdo nesebral.“

Poté, co zvládl odrecitovat abecedu, už téměř neposlouchala, co čte. Zajímalo ji jen, aby uměl základní gramatiku.

Když se tak stalo, byl čas zapojit ho do práce.

Sedávala na proutěném štokrleti a dívala se mu pod prsty, občas mu ukázala, jak na to. Zvykal si pracovat rukama a mořil se v zatuchlém doupěti, vdechoval přitom odpudivý smrad linoucí se z kyblíku a zápach ženina i vlastního těla. Proplétal proužky rákosu mezi sebou, prostrkával je shora a zdola, shora a zdola, šikovně je svazoval, přesně jak mu ukázala, dokázal najít žilkování, rozdělit je po vláknu a zahnout je přesně tam, kde jemná práce vyžadovala. Někdy, zvlášť v rozích a ohybech, se musel rákos namočit, aby byl poddajnější.

Ječoun a žena, již považoval za svoji matku, naslouchali jen dechu toho druhého a soustředili se na práci. Zhruba každou čtvrthodinku se jeden nebo druhý napili vody ze skleněného džbánu stojícího na polici u zdi. Po zbytek doby pracovali mlčky, žena jen pozorovala chlapce, aby ho mohla opravit, když udělal něco špatně. Hoch se učil trpělivosti, přivykal nevolnictví a rozvíjel užitečnou manuální dovednost.

Když horko začalo být k nevydržení, Mildred se postupně svlékala, dokud nezůstala jen v neforemných šortkách a čelence, aby jí pot nestékal do očí. Blůzu užívala jako hadr na otírání zpoceného obličeje. Chlapec pracoval jen v bílých trenýrkách, které už před drahnou dobou zešedly. Pracoval… pracoval… a pracoval, dokud mu z prstů necrčela krev.

Když bylo houpací křeslo hotové, Mildred vstala, dala si ruce v bok a obhlížela dílo. Hoch ji napjatě sledoval a snažil se z jejího výrazu něco vyčíst.

Jako obvykle se mu to nepodařilo.

„Tady, tady a tady,“ řekla a neforemným prstem ukázala na tři místa. „Stojí to za hovno!“ Uchopila Ječouna za rameno a zatřásla s ním. „Svedeš to líp?“

Hlava mu div neupadla a skoro z něj vytřásla duši.

„Svedu to líp!“ zapištěl. Zmuchlanou blůzou si osušila zpocené čelo a z dřevěné police, na níž stál džbán s vodou, vzala zahradnické nůžky.

Vztekle přestříhala, vytrhala a zlámala rákos, který do křesla teprve před malou chvíli vpletli. Křeslo bylo rázem v horším stavu, než když na něm začali pracovat.

„Tamhle je spousta dalšího rákosu,“ řekla a ukázala na dlouhou lepenkovou krabici opřenou o zeď. „Snaž se s tím něco udělat. Přijdu to zkontrolovat před obědem. Slyšels?“ A vlepila mu facku, aby dodala svým slovům patřičnou váhu.

„Slyšel,“ řekl potichu a pak to zopakoval znovu a hlasitěji, aby si byl jistý, že ho slyšela.

„Protožes to neudělal dost dobře, budeš sedět v kadibudce až do tmy, rozuměls?“

„Rozuměl.“

Nesnášel, když ho zamkla do dřevěné budky, zvlášť, když ještě bylo světlo. Viděl sice ven škvírami mezi jednotlivými latěmi, ale právě kvůli nim lezly dovnitř vosy. Všude poletovaly také spousty much a zvlášť těch velkých, kterým se říká ovádi. Dokázaly hodně nepříjemně a bolestivě kousnout. Ze všeho nejvíc se však bál vos a připadalo mu, že se v jednom kuse kurýruje z jejich žihadel.

Seděl na dřevěné lavici s kulatým otvorem a snažil se nedýchat zapáchající vzduch stoupající z díry. Zároveň se pokoušel nevnímat ustavičné bzučení much a mnohem agresivnější bzukot vos. Bylo mu jasné, že vosy dráždí zápach a horko.

V době, kdy ho žena chodila vysvobodit, nebývalo jejich řádění už tak hrozné. Přicházela vždycky v plandavé noční košili, jež bíle zářila do tmy, v ruce nesla plynovou lampu Coleman. Držela ji vysoko nad hlavou, aby na nedbale vydlážděné pěšině nezakopla o vyčnívající kameny.

Když odemkla kadibudku a pustila ho ven, většinou ho hned seřezala koženým řemenem. Přesto to nebylo tak hrozné jako trčet zavřený v přítomnosti vos a Ječoun se na ten okamžik téměř těšil.

Teď ale zbývala do večera ještě spousta času.

„Napij se vody,“ přikázala mu.

Napil se.

„Začni pracovat.“ Mildred s námahou vystoupala po příkrém dřevěném schodišti do sluncem zalitého pozdního dopoledne. Její silueta se tyčila proti jasně modrému nebi a Ječounovi připadala jako nějaká obryně z pohádky.

Pak za ní zapadl poklop podzemního krytu a všechno potemnělo.

Mildred nadzdvihla jedno křídlo plechem pobitých dveří a založila ho dřevěným špalkem. Zůstalo pootevřené asi na patnáct centimetrů, aby dovnitř mohl proudit vzduch a trochu světla. Pak zarachotil řetěz, jak jej protahovala madly, a zaklapl visací zámek.

Nebylo úniku a kluk to věděl.

Nebylo úniku.

Odevzdaně si hřbetem palce otřel pot z očí a začal znovu pracovat s rákosem.

Věděl, že se zlepšuje, a byl na svoji šikovnost náležitě pyšný.

Vybavila se mu jedna z nejčastěji užívaných vět jeho matky: Bez práce nejsou koláče…

14. kapitola

New York, současnost

Seznámila se s ním docela zvláštním způsobem.

Connie Masonová osaměle popíjela v klubovém baru Jill’s Joint ve Village, který majitelé stylizovali do šedesátých let. Atmosféru podbarvovala kapela Jefferson Airplane. Kolem dokola visely na stěnách těsně pod stropem reprobedny Bose. Grace Slicková si právě vylévala srdce. Muzika nehrála nahlas, což byla škoda. Grace by si zasloužila, aby byla pořádně slyšet.

Tlumenou hudbu ospravedlňovala snad jen skutečnost, že návštěvníci klubu Jill’s Joint prožili svá nejlepší léta právě v době, o níž Grace zpívala, a nyní už pluli v krajinách stáří.

Connie, které bylo dvacet šest a hudbu sotva vnímala, si myslela, že Grace Slicková je jméno hvězdičky nějakého televizního sitcomu nebo reality show, která zkouší štěstí i na poli pop music.

Muž, který seděl u baru, však upoutal Conniinu pozornost. Zaujal ji možná i proto, že byl mnohem mladší než většina ostatních hostů. Nevypadal sice jako bůhvíjaký zázrak, ale úplně otřesně taky ne. Vypadal aspoň průměrně.

Ba ne, musela svoje hodnocení, ovlivněné jistě i vypitou vodkou, poopravit.

Vypadal trochu líp než průměrně. Čím to bylo?

Bez okolků si muže prohlížela. Zdálo se, že mu to nijak nevadí. Oplácel jí stejnou mincí, aniž by cokoliv naznačoval.

Na první pohled na něm nebylo nic zvláštního. Byl průměrně vysoký, měl pravidelné rysy, průměrnou postavu. Hnědě vlasy učesané na pěšinku. Docela slušné hnědé kalhoty a černý blejzr. Nebyl žádný krasavec, kterého byste si všimli na první pohled, ale ani byste před ním neuhýbali očima. Kdyby převedla jeho vzhled do světa hudby, připadal jí jako nerušivá hudební kulisa.

A zaujalo jí na něm ještě něco. U baru s ním seděla žena. Měla blond vlasy jako Connie, ale byla mírně obtloustlá, lépe řečeno kyprá. Ještě přesněji – kyprá na těch správných místech. Connie se s ní automaticky začala srovnávat: má hezčí kotníky než žena u baru, útlejší pas i bohatší vlasy – a nemá na sobě tak příšerně zelené šaty jako její sokyně. Zelená jí vůbec neslušela, pokud nechtěla vypadat jako zombie.

To všechno stačila zhodnotit jediným pohledem.

Usoudila, že obě jsou stejný typ, ale že ona, Connie, mužovu společnici v každém ohledu převyšuje. Ta žena vypadala jako její nevkusná karikatura, jako nějaká sestřenice z venkova.

Ne že by Connie takovou venkovskou – nebo i městskou – sestřenici měla.

Jak tak všechno sledovala, všimla si, že se muž na svoji společnici nejprve usmál, pak ji pohladil po hřbetu ruky a vstal.

O-hó.

Vydal se rovnou ke Connie.

Nejradši by se propadla do země.

Dívala jsem se tak nepokrytě. Udělala jsem ze sebe idiota.

Ještě že už v sobě měla nějakou vodku, která poněkud otupila pocit studu.

Zatímco všechno běželo jako ve snu, muž si sedl k jejímu stolu. Posadil se, aniž by ho k tomu vyzvala. Odolala a neopětovala jeho úsměv. Musela se ale přemáhat.

Byla to zjevná výměna kusu za kus, žena u baru se teď nasupeně dívala jinam a úporně se vyhýbala jakémukoliv očnímu kontaktu.

„Pozvala jste mě,“ řekl.

Connie se dál tvářila naprosto netečně. „To si nevzpomínám.“

Usmál se na ni stejným způsobem jako na ženu u baru, když od ní odcházel. Byl to úsměv, proti němuž nedokáže žádná žena nic namítnout. Lehce se ke Connie naklonil: „Když se potkají dva lidé jako my, je to zřejmé na první pohled.“

„Co je zřejmé?“

„Proč nás to k sobě táhne.“

Usmála se. „Bude to spíš tím, že jste měl tu drzost přijít až ke mně a předstírat, že nás k sobě táhne osud.“

„Jestli nás k sobě nepřivedl osud, co tady tedy dělám?“

„Řekla bych, že vás přitahuji víc, než tamta žena u baru.“

Zasmál se. „Vy mi vykládejte o drzosti! Je to moje sestra.“

„Opravdu?“

„Samozřejmě že ne. Co pijete?“

„Vodku s ledem a se sodou.“

„Užijte si to, dokud to jde. Slyšel jsem, že tohle místo se má brzy proměnit v oázu zdraví s přírodními nápoji.“

„Děláte si legraci.“

„Nedělám. Spousta barů se bude měnit. Dostanou velkou úlevu na daních. Jde o plán současného starosty. Chce, aby byli Newyorčani zdravější.“

„Než kdo?“

„Nevím. Rusové? Číňani? Texasani? Není to špatný nápad. Jde o dobro veřejnosti. Vaše sklenička je skoro prázdná. Můžu vám objednat další?“

„Mám ji ještě do čtvrtiny plnou.“

„Jak nevídaný optimismus.“ Mávl na barmanku a požádal o další rundu. Connie si všimla, že pije něco, co vypadá buď jako skotská, nebo bourbon s ledem.

„Neřekla jsem, že mi smíte objednat,“ namítla Connie.

„Četl jsem vaše myšlenky.“

„To vy umíte?“

„Ano, ale nechci vás přivádět do rozpaků.“

Zpoza baru se vynořila barmanka a doručila jim nové pití. Jeho napůl nedopitou skleničku mu nechala, Conniinu skoro prázdnou sebrala.

Pozvedl sklenici k přípitku a řekl: „Jmenuji se Brad.“

„Jmenujete se Žvanil,“ odvětila Connie. Ale přiťukla si s ním. „Já jsem Connie.“

Usmál se na ni. „Hezké jméno. A já jsem opravdu Brad. Ačkoliv své příjmení vám zatím neprozradím. Na to je naše známost teprve v plenkách.“

„To je fakt,“ poznamenala Connie „Pak bychom se mohli najít v telefonním seznamu.“

„Nebo na Facebooku.“

Oba se napili. Podíval se na ni očima, které se jí zdály modré, ale v odrazu osvětleného reklamního poutače na pivo jí připadaly i trochu hnědé.

Connie jeho pohled ustála a neuhnula.

„Drzost a osud,“ řekla. „Ty bývají lehce zaměnitelné.“

„Velice často,“ připustil Brad.

Ještě několik minut na sebe hleděli a nepokrytě hodnotili situaci.

„K tobě,“ řekl konečně. „U mě je nepořádek.“

„Mluvíme o bytech?“

„O bytech.“

„U mě je taky nepořádek.“

„Tušil jsem to. Nechtěl jsem být neslušný, ale jestli myslíme oba na totéž, má naše situace jediné řešení.“

„Ano.“

„To znamená, že odsud vypadneme společně,“ řekl.

„Máme tu čerstvé pití.“

„Dva loky a můžeme jít.“

Tak přímočaré. „Nebude dáma u baru, co není tvoje sestra, namíchnutá?“ zeptala se.

„Žádnou dámu nevidím. Nevidím ani žádný bar. Vidím jenom tebe.“

„Vypadám… příčetně?“

„A jak.“

Čekala, až je zapíše v hotelu Barrington. Byl to slušný podnik nedaleko Times Square. V lobby stály spousty palem v květináčích a od stropu visel obří lustr jako ve Fantomovi opery.

Connie, jež do sebe stačila v Jill’s Jointu kopnout ještě zbytek třetí vodky, stála tiše opodál a nechala ho, aby u recepčního pultu vyřídil všechny formality. Dívala se a poslouchala. Na jednu noc. Brad Wilson s manželkou. Connie se musela smát. Brad Wilson. Doufala, že bude mít víc fantazie, až budou nahoře. Sledovala, jak vyplňuje kolonku se jménem manželky. Mildred. Jméno jí připomnělo hlavní hrdinku ve stejnojmenném poválečném filmu, Mildred Pierceovou.

Cestou k výtahu uvažovala, proč nenapsal alespoň „Millie“.

15. kapitola

Fedderman dostal nudný úkol, ale ze zkušenosti věděl, že by se měl nudy vyvarovat.

Bez problému se držel v blízkosti Carlie Clarkové, ať už cestou z bytu do podzemní dráhy, nebo z podzemky do práce. Byl ale opatrný. Nechtěl, aby se Quinnova neteř – nebo kdo to vlastně je – ohlédla a podezírala jej, že to on, Fedderman, ji pronásleduje, protože by ho nemusela poznat. A zároveň nechtěl, aby se dovtípila, že na ni dává pozor, protože by jej mohla prozradit a odradit tak skutečného stalkera.

Fedderman se díval, jak vchází do kancelářské budovy poblíž Flatiron Building. Byl to starý dům s červenou granitovou fasádou. Přede dveřmi zasklenými mléčným sklem museli příchozí překonat dva schody z bílého mramoru, nad vchodem se klenula freska ve stylu art deco. Budova působila úhledným a čistým dojmem a právě dokončená rekonstrukce jako by ji vracela spíš do třicátých let než do současnosti. V budově sídlil Carliin zaměstnavatel, společnost Bold Designs Ltd.

Fedderman stál na chodníku na osluněné straně ulice a za stále většího horka čekal, jestli se neobjeví někdo, kdo by mohl Carlie pronásledovat až do práce. Snažil se odhalit někoho, kdo vypadá naprosto obyčejně. Připadalo mu, že po celou dobu, co pracuje jako detektiv, hledá podezřelé, kteří vypadají v každém ohledu „obyčejně“, protože právě tak je ve většině případů svědci popisují. Už před drahným časem došel k závěru, že obyčejný člověk nevypadá vůbec obyčejně.

Ta myšlenka ho přiměla k úsměvu. Bude to muset dnes večer povědět manželce, třeba na to Penny zareaguje nějakým vtípkem. Moc veselo doma ale v poslední době nebylo.

Když Fedderman usoudil, že už viděl dost obyčejně vypadajících lidí vcházet do budovy a vycházet ven, přešel ulici a protáhl se otáčivými dveřmi dovnitř. Ocitl se v příjemně klimatizované vstupní hale. Když se trochu ochladil a rozkoukal, všiml si mosazné cedule oznamující, že se nalézá v Mangor Building.

Vstupní hala byla prostorná, s vysokým stropem a šedým, bohatě žilkovaným mramorovým obkladem, který pravděpodobně odkazoval na třicátá nebo dvacátá léta minulého století, kdy budovu postavili. Ze stropu visely zvolna se otáčející lopatkové ventilátory, jež vypadaly jako ohromní líní pavouci. Vzduch sice moc nevířily, nicméně dodávaly prostoru dokonalou atmosféru. Vlevo byl za sklem v tenkém stříbrném rámu orientační adresář firem, vpravo troje naleštěné ocelové dveře, za nimiž se skrývaly výtahy. Nad každými dveřmi se pohybovala stylová art decová šipka a ukazovala, ve kterém podlaží se výtah právě nachází. Ani stopy po digitalizaci. Feddermana by neudivilo, kdyby se tu najednou objevil Sam Spade nebo Kasper Gutman, postavy ze slavného detektivního románu Dashiella Hammetta Maltézský sokol. Výtahy byly plné mužů a žen v typickém kancelářském oblečení. Nikde neviděl ani portýra, ani ostrahu, natož Humphreyho Bogarta a Sydneyho Greenstreeta, kteří ve zfilmované verzi Maltézského sokola hráli.

Neviděl ale ani Carlie.

Přelétl očima rozpis firem a zjistil, že Bold Designs Ltd. sídlí ve dvanáctém poschodí. Přistoupil k výtahům a zmáčkl již svítící šipku směřující vzhůru. A čekal.

Když výtah přijel, byl prázdný. Fedderman dal přednost ženě, která stála vedle něho. Tímto úkonem jako by postoupil své místo celému zástupu. V mžiku jej předešel a obstoupil půltucet dalších lidí, kteří zcela zjevně pracovali v kancelářích nahoře. Hlouček ho zatlačil až do hloubi kabiny, takže stěží protáhl ruku mezi dvěma pasažéry, aby zmáčkl tlačítko s dvanáctkou.

Ve dvanáctém poschodí vystupoval jako jediný. Na stěně hned uviděl další, tentokrát menší orientační plán s rozmístěním firem na patře. Společnost Bold Designs obývala třetí místnost vpravo od výtahů.

Fedderman měl štěstí. Uviděl Carlie skrz rozměrné prosklené dveře opatřené názvem firmy. Stála za dlouhým zaobleným recepčním pultem a rozmlouvala s nějakým mužem a ženou. Zůstávala k němu otočená zády, ale byl si téměř jistý, že je to ona. Když se zasmála jakémusi žertu a pootočila hlavu, uviděl ji z profilu a získal naprostou jistotu.

Byla v bezpečí jako ve vatičce.

Vrátil se do vstupní haly a zamířil zpátky na ulici.

Chodník byl stále plný lidí a dopolední horko nabralo na síle, jako by chtělo překonat poslední teplotní rekord. Na rohu ulice Fedderman přešel na druhou stranu a zamířil do pekařství, které si už předtím vyhlédl. Uvnitř byl příjemný chládek.

Ačkoliv už snídal, objednal si kávu a sladkou plundru. Našel si místo u výlohy s výhledem na vstup do Mangor Building. Hala neměla dva východy, takže kdyby Carlie chtěla odejít z budovy, viděl by ji. Quinn mu řekl, že jakmile bude jednou uvnitř, pravděpodobně nepůjde ven až do oběda.

Přesto si uvědomoval, že se na to nemůže spolehnout. Věci se někdy nevyvíjejí podle očekávání. Chtěl být připravený. Seděl proto trpělivě nad šálkem kávy, z níž sotva usrkl, a netknutou plundrou. Byl jako lovec číhající u nastražené pasti.

V půl jedenácté to Fedderman vzdal. Bylo nepravděpodobné, že by Carlie někam šla a pronásledovatel by se vydal za ní.

Ale úplně vyloučit se to nedá, říkal si. Pokud by ji někdo opravdu sledoval, nejspíš by se jí pověsil na paty při odchodu z domova nebo naopak z práce.

Nebo může někde čekat a vyhlížet ji podobně jako Fedderman.

Vysoukal se ze svého posedu a vstal. Byl celý zdřevěnělý a pobolívala ho záda. Uvědomil si, že podobné sledovačky jsou spíš pro mladší.

Dokonce mu začalo vrtat hlavou, jestli totéž neplatí o životě jako takovém.

Nechal obsluze velkorysé spropitné, zaplatil u pokladny a vydal se na ulici. Znovu zamířil k Mangor Building.

Nastal čas dát o sobě vědět.

Bude dobré, když vlije Carlie trochu optimismu do žil a sdělí jí překvapivou informaci, že ji hlídal už cestou z domova a sledoval ji až ke kancelářské budově. Nevšimla si ho i přesto, že se jednou krátce setkali. Jistě to na ni zapůsobí a snáze a bez protestů se podvolí všem opatřením.

Na rozdíl od ulice panoval i teď ve vstupní hale Mangor Building příjemný chládek. Shon úředníků spěchajících do kanceláří a kójí byl ten tam. V lobby dokonce čekal prázdný výtah s otevřenými dveřmi. Fedderman nastoupil a stiskl tlačítko do dvanáctého poschodí.

Právě v tom okamžiku se otevřely dveře vedlejšího výtahu, který přijel dolů. Vystoupili z něj tři pasažéři. Byl mezi nimi i muž v pěkném šedém obleku, bílé košili a růžovošedé vázance. Boty se mu leskly, až oči přecházely. Vypadal jako typický šéf, nejspíš z úrovně středního managementu.

Velmi obyčejného vzhledu.

Dveře Feddermanova výtahu se zavřely dřív, než si stačil muže pořádně prohlédnout.

Zvláštní, Carlie ve dvanáctém patře opět stála u recepčního pultu, odkud na ni bylo vidět už z haly. Za pultem byli titíž lidé, muž a žena. Muž, svalnatý Afroameričan, měl na sobě tmavě modrý oblek s jemným světlým proužkem. Žena byla drobná, s okázale vyčesanými hnědými vlasy a botami na tak vysokém podpatku, že celkově vypadala asi o třicet centimetrů vyšší než ve skutečnosti. Všichni tři hleděli na něco na recepčním pultu. Zatímco je Fedderman pozoroval, Carlie ukazovala na předmět jejich zájmu. Žena za recepčním pultem zavrtěla hlavou. Muž si dal ruce v bok.

Fedderman otevřel těžké prosklené dveře a vešel do předpokoje. Za recepcí pokračovala chodba vedoucí k jednotlivým kancelářím. Na stěně byl v místech, kam nebylo z haly od výtahů vidět, vysázený velkými písmeny název firmy Bold Designs Limited.

Všichni tři lidé srocení kolem recepčního pultu zvedli hlavu a podívali se na Feddermana. S povděkem zaznamenal záblesk v Carliiných očích, z něhož vyplývalo, že ho poznává. Přesto ho zarazilo, že všichni tři zaměstnanci Bold Designs vypadají rozrušeně.

Pokusil se o uklidňující úsměv. Nezdálo se však, že by na někoho zapůsobil. Prokázal se průkazem, který jim propůjčovalo newyorské policejní ředitelství, když si Quinnovu detektivní kancelář najímalo ke spolupráci.

„Jdete jako na zavolanou,“ poznamenal muž za pultem.

„Jakže?“ nechápal Fedderman.

„Jste snad od policie, ne?“ otázal se muž se slabým, pravděpodobně jamajským přízvukem.

„Je od policie,“ vstoupila do rozhovoru Carlie. „Už jsme se viděli,“ poznamenala na Feddermanovu adresu a usmála se na něj.

„Dobrý den vespolek. Jsem detektiv Larry Fedderman,“ představil se.

„Můžete před nimi mluvit,“ řekla Carlie. „O mém problému vědí.“

„Jsem vám v patách od okamžiku, kdy jste ráno odešla z bytu. Dávám na vás pozor.“

„Já vím,“ řekla Carlie. „Jestli mě někdo sledoval, pravděpodobně jste ho vyplašil.“

„Na tom není nic špatného,“ odpověděl Fedderman poněkud zklamaný skutečností, že si ho všimla.

„Ale tohle je špatné,“ vstoupila do rozhovoru žena za pultem a ukázala úzkým pěstěným nehtem na cosi před nimi. Každý nehet měla nalakovaný jasně červeným lakem s drobnou stříbrnou hvězdičkou. Stejně jako u mnoha jiných žen vyvolávala její drobná postava dojem, že je mladá. Při bližším pohledu už tak mladě nevypadala. Mohlo jí být dokonce přes padesát.

„Co tím krucinál myslíte?“ zeptal se Fedderman a začínal být podrážděný.

Carlie zvedla tři fotografie velké přibližně dvacet krát třicet centimetrů a podala mu je. Na jednom snímku byla Carlie odcházející z bytu. Na druhém kráčela po ulici cestou k metru. Třetí ji zachycoval v okamžiku, kdy vcházela do Mangor Buliding.

Fedderman na ni pohlédl. Měla na sobě totéž oblečení jako na fotografiích.

„Musel je pořídit dnes ráno,“ poznamenala Carlie.

„Přišly v tomhle?“ zeptal se Fedderman a kývl směrem k velké žluté obálce.

Carlie přikývla.

Fedderman obálku opatrně nadzdvihl špičkou prstu. Také z druhé strany byla naprosto čistá kromě nápisu Carlie vyvedeného modrým tiskacím písmem.

„Asi před deseti minutami přišel nějaký muž a položil to přede mě na pult,“ řekla žena s nalakovanými nehty a vyčesanými vlasy.

Fedderman pocítil vzrušující záchvěv naděje. „Všimla jste si, jak vypadal?“

„Měla jsem na to tak půl vteřiny, než se otočil.“

„Poznala byste ho?“

„Pochybuji. Na tváři blízko nosu měl náplast. To je všechno, na co jsem schopná si vzpomenout.“

„Právě na to sázel,“ připustil Fedderman. „Jakou měl postavu? Byl vysoký, malý…?“

„Ani tak, ani tak. Měl průměrnou postavu.“

„Co měl na sobě?“

„Šedý oblek. Bílou košili. A snad růžovou kravatu.“

„Řekl něco?“

„Nic. Vypadalo to, že spěchá.“

„Ani se nedivím. Bylo v obálce ještě něco?“

„Nic.“ Žena automaticky sáhla po obálce, aby doložila svá slova.

„Nedotýkejte se toho,“ zarazil ji Fedderman. „Ani těch fotek.“

Stáhla ruku připomínající pařát. Fedderman uvažoval, jak to s takovými nehty dělá, když potřebuje něco napsat na klávesnici.

„Musel fotky pořídit dneska ráno,“ řekla Carlie, „pak je vytisknout a donést je sem. Někde mohou být kopie.“

Byla příliš diplomatická na to, aby Feddermanovi předhodila, že si měl všimnout, že ji někdo fotografuje. Fedderman si to uvědomil a začervenal se.

Ten hajzl měl foťák! Musí své řemeslo skvěle ovládat. Moje řemeslo.

„Kopiemi by si pěkně zavařil,“ řekl Fedderman.

„Posloužily by jako důkaz,“ dodala Carlie.

Fedderman na ni pohlédl. Tahle mladá copatá žena už přemýšlí o soudním přelíčení.

Sáhl po telefonu na recepčním pultu a požádal ženu s umělecky vyvedenými nehty, aby ho přepojila na venkovní linku. Vyhověla mu a stiskla tlačítko kloubem prstu.

Fedderman probral vzniklou situaci s Quinnem a krátce mu popsal události dnešního rána.

„Postarej se, aby se už nikdo nedotýkal fotografií ani obálky,“ kladl mu na srdce Quinn. „Požádám Renze, aby tam poslal hlídku a nechal všechno odvézt do laboratoře na testy. Stejně ale nenajdeme žádné slušné otisky. Obálka určitě není olizovací, ale samolepicí, viď?“

„Přesně tak,“ potvrdil Quinnovu domněnku Fedderman. „Je to taková ta obálka, u které se stáhne krycí proužek a chlopeň se pak sama přilepí. Tam žádné stopy DNA nenajdeme.“

„No dobrá,“ vzdychl Quinn způsobem, který nevěstil nic dobrého, „budeme tedy tancovat, jak ten parchant píská.“

„Nedá se nic jiného dělat,“ připustil Fedderman. Věděl, že Quinn má pravdu: hřiště, na kterém hrají, nalajnoval vrah.

„Postarej se o fotky i obálku,“ zopakoval Quinn a zavěsil.

„To byl strýček Frank?“ zeptala se Carlie.

„Kdo jiný,“ odpověděl Fedderman.

„Co si o tom myslí?“

„Dělá mu to starost. A byl by ještě ustaranější, kdyby na obálku a fotky někdo znovu sahal.“

Během hovoru se Fedderman zadíval na snímky, které teď ležely sesunuté kolem dolního okraje obálky, kam sklouzly, když obálku nadzdvihával, aby se podíval na druhou stranu nadepsanou Carliiným jménem. Navrchu ležela fotka zachycující Carlie, jak vchází do Mangor Building. Záběr byl pořízen z diagonálně protilehlého nároží. V popředí byl na snímku vidět vysoký muž, který hleděl stejným směrem jako objektiv fotoaparátu, dlouhé ruce podél těla. Stál trochu stranou, ale zjevně sledoval Carlie. Kolem zápěstí pravé ruky se mu něco sotva rozeznatelně bělalo.

Fedderman sklopil zrak a zapnul si manžetový knoflíček.

16. kapitola

Čas strávený v hotelovém pokoji dostatečně jasně prokázal, že Brad Wilson (jak si říká) sice vypadá naprosto průměrně, ale co se týče sexu, o průměrnosti se nedá vůbec mluvit. Connie si nikdy neuvědomila, kolik má na těle erotogenních míst a co všechno v ní může vyvolávat slastné pocity.

Dnes měli první opravdové rande. Dnes spolu poprvé vyrazili na večeři.

Connie si umínila, že dnes večer na žádný sex nedojde. Chtěla rozvíjet jejich vztah jako… no prostě opravdový vztah. Nepochybovala, že Brad její úmysl nesdílí. Vypadal, že jej zajímá výhradně tělesná stránka věci. Ale bylo na něm něco fascinujícího. Nikoliv na jeho zcela průměrné tváři, ale na něm. Ačkoliv ho znala jen velice krátce, připomínal jí obyčejný rodinný sedan, ale s mnohem výkonnějším motorem pod kapotou. Nebyl sice přespříliš autoritativní, ale také by si netroufla tvrdit, že často odchází z boje poražený.

Možná ale jen ví, jak na mě, připustila Connie. Začínala pomalu chápat celý význam slova poblázněná.

Seděli v podniku Hall’s na První Avenue. Prohlížela si ho přes talíř s těstovinami. V restauraci byl i rohový bar, ale část se stoly se nacházela dost daleko, takže sem nedoléhal hluk, který způsoboval hlasitý hovor hostů u baru a obrovská televize nad policemi s láhvemi alkoholu.

Connie přišla první. Když jej viděla vcházet do restaurace, překvapilo ji, že s sebou nese poměrně velký odřený kožený kufřík. Jako by šel na schůzku rovnou z práce.

Jeho úsměv byl okouzlující; bylo poznat, že je skutečně rád, že ji zase vidí. O kufru se slovem nezmínil, jen jej mlčky zasunul pod stůl a sedl si na židli proti ní. Kulatý stolek prostřený bílým ubrusem byl poměrně malý. Seděli u sebe docela blízko. Cítila, jak se botou dotýká kufříku.

„Jsem ráda, že jsi přišel,“ řekla. „Musím si už nutně přepudrovat nos a nechtěla jsem, aby mezitím sklidili stůl a někdo ho zasedl.“

„Pořád se tomu tak říká?“

„Já tomu tak říkám. Hlídej mi kabelku,“ požádala ho Connie a odešla na toaletu.

Rád se svého úkolu ujal. Vrátila se po několika minutách, právě když zavíral přezku. Průzkum, průzkum, průzkum.

„Nikdy jsi mi neřekl, čím si vyděláváš na živobytí,“ poznamenala Connie, když opět usedla a napila se chablis.

Překvapivě s odpovědí vůbec neváhal. „Nakupuji a prodávám starožitnosti.“

„Jaký druh starožitností?“

„Staré.“

Connie se usmála nad jeho vyhýbavou odpovědí. „Takže ty mi to nechceš prozradit?“

„Právě jsem ti to řekl.“

„Mám na mysli, jestli pracuješ pro velkou společnost, nebo pro sdružení prodejců antikvit, nebo patříš mezi záhadné kupující na aukcích, kteří zastupují tajné klienty a čekají na výhodnou koupi.“

„Někdy jsem i já ten člověk na telefonu. Pracuji na volné noze. Specializuji se na vyhledávání předmětů. Když chce obchodník najít pro svého klienta například francouzskou komodu ze sedmnáctého století, seženu mu ji.“

„To pro ni jedeš až do Francie?“

„Klidně.“

„Ale jak víš, kde ji máš hledat?“

Zatvářil se vychytrale. „Mám své zdroje.“

„To je zajímavá práce,“ řekla Connie a myslela to upřímně.

Brad se usmál. Když se usmíval, nevypadal už tak obyčejně. Podle Connie z něj vyzařoval temperament. „A co děláš ty?“

„Nic tak romantického, jako je cestování po světě a shánění francouzských komod. Jsem účetní.“

„Komu děláš účty?“

„Různým firmám po celém New Yorku. Obvykle malým obchodům, restauracím, barům…“

„Restauracím?“

Přikývla.

Jako by ho to zaujalo. „I téhle?“

Connie se zasmála. „Zdá se, že by se ti nezamlouvalo, kdybych řekla, že ta večeře jde na mě.“

„Kdepak, o to vůbec nejde.“

„Nevedu účetní knihu téhle restauraci a ani žádnému obchodu se starožitnostmi,“ řekla. „Pro případ, že by tě to zajímalo.“

„Je mi to jedno. Ale mohl bych se poptat v nějakých starožitnictvích. Třeba bych ti našel nějaký kšeft, pokud už nejsi dost vytížená.“

„Děláš si legraci? Účetní na volné noze v téhle ekonomické situaci?“

Usmál se. „Možná bys mohla vést účty mně.“

„Kdo ti dělá účetnictví teď?“

„Já sám.“

„Ty se vyznáš v účetnictví?“

„Jde mi matematika,“ odpověděl. „Ale ještě líp umím odhadnout cenu historických střelných zbraní.“

„A střílíš z nich taky?“

Zvedl obě ruce dlaněmi vzhůru. „To není nic pro mě. Jestliže se ze zbraně musí vystřelit, raději o to někoho požádám. Navíc mě zajímají jen zbraně z devatenáctého století a starší.“

Connie se zasmála. „To se mi ulevilo.“

Když povečeřeli, procházeli se po První Avenue, míjeli obchody a restaurace a potemnělé kancelářské budovy. Byl horký večer, ale od řeky vál lehký vánek. V dálce zaburácel hrom, bouřka se pomalu sunula k městu jako dělostřelectvo nepřátelské armády a mezi mraky se tu a tam zablesklo. Newyorčané nebyli tak bláhoví, aby si mysleli, že se blíží déšť. Už si zvykli, že v dálce se blýská a hřmí, ale bylo jim jasné, že matka příroda si s nimi jen zahrává. Dokázali poznat, kdy to myslí vážně.

Brad a Connie jen zběžně zvedli oči k obloze. Právě míjeli budovu Organizace spojených národů.

„Proč spolu nemůžeme všichni vycházet jako jeden spojený národ?“ zeptala se Connie žertem.

„Mohli bychom zase zajít do hotelu Barrington a vyzkoušet naše spojení,“ řekl Brad a vzal ji kolem pasu.

„Jen v případě, že nám dá svolení valná hromada,“ odpověděla Connie.

Taxík jedoucí z centra zamířil přes tři jízdní pruhy až k nim a zastavil u obrubníku. Okýnko na straně spolujezdce sjelo dolů.

„Potřebujete odvoz?“ zeptal se řidič a nakláněl se přes sedadlo.

Connie pohlédla na Brada. „Jaks tohle zařídil?“

„Rád bych si u tebe šplhnul a přičetl si zásluhy, ale bylo by to poprvé, kdy bych ti lhal.“

Uchopil Connie jemně za loket a nasměroval ji na zadní sedadlo taxíku. Pak nasedl i on a zabouchl dvířka. Connie se nezmohla na odpor. Dřív než se rozhodla co a jak, už seděla v autě.

Brad udal řidiči jako cíl cesty křižovatku hned vedle jejího bytu. Překvapilo ji to, ale nic nenamítala. Znamenalo to, že jejich vztah se posunul z dostaveníček po hotelích do osobnější a vážnější roviny. Potěšilo ji to.

Dred Gant mezitím myslel na ranní dobrodružství, na fotografie a na ženu sedící vedle něho v taxíku. Bylo mu jasné, že se musí rozhodnout.

A že pro někoho to bude rozhodnutí definitivní.

17. kapitola

Fedderman se setkal s Carlie, když odcházela na konci pracovní doby z Bold Designs.

„Myslel jsem, že byste třeba uvítala, kdybych vás doprovodil domů,“ řekl.

Carlie se vděčně usmála. „Vůbec mi to nebude proti mysli. Ale nebylo by lepší, kdybyste se držel z dohledu a chytil vraha, až po mně vyrukuje?“

„Děláte si legraci, že jo?“

„To si pište,“ odpověděla Carlie. Zastavila se a rozhlédla se. „Nevezmeme si taxík?“

„Jezdíte obvykle domů taxíkem?“ zeptal se Fedderman, i když odpověď znal předem.

„Ne. Jsem holka z podzemky.“

Musí být pořádně vyděšená, když uvažovala o taxíku.

„Můžeme si ho chytit,“ souhlasil Fedderman.

„Ne, změnila jsem názor. Jestliže se na nás ten úchylný parchant dívá, myslel by si, že se mu povedlo vyděsit mě k smrti a že se mu ten jeho kousek s fotografiemi vydařil.“

S tím nemohl Fedderman polemizovat. „Pak tedy pojedeme metrem.“

Nesnažil se zamaskovat, že doprovází Carlie na metro, že spolu jdou po betonových schodech až na nástupiště. Počkal, až si v automatu koupí jízdenku. On už měl předplacený kupón, který bude platit i příští týden.

V přeplněném vagónu metra bylo dusno a vzduch by se dal krájet, jak už to tak v malých prostorech plných lidí obvykle bývá. Carlie s povděkem dosedla na místo po ženě s plnými nákupními taškami, která se začala drát ke dveřím až na poslední chvíli a stačila vystoupit jen těsně předtím, než se zavřely. Fedderman se kymácel mezi dvěma cestujícími poblíž Carlie a držel se nerezové tyče nad hlavou. Mezitím se rozhlížel.

Zjistil, že podezřele vypadají všichni. Všiml si hned tří mužů zcela průměrného vzhledu. Jeden seděl naproti Carlie a četl cizojazyčné noviny. Fedderman pozoroval všechny tři, ale zdálo se, že o Carlie vůbec nejeví zájem. Stejně jako většina lidí v metru i oni jako by se nacházeli v jakémsi polobdělém stavu a vyhýbali se jakémukoliv očnímu kontaktu s ostatními. Přesto se tu a tam někdo po Feddermanovi ohlédl. Jako by je slyšel, co si myslí – policajt.

Mírně se rozkročil, aby lépe držel rovnováhu. Krátil si čas pozorováním pasažérů a ukládal si je do paměti, zatímco vlak s ním kolébal ze strany na stranu. Všímal si zvláště těch tří maníků. Jestli se kdokoliv z lidí ve vagóně znovu objeví v Carlienině blízkosti, nepůjde o náhodu.

Stejně jako se na recepčním pultu v Bold Designs neobjevily náhodou její fotografie.

Carlie vystupovala na následující zastávce. Když vlak začal zpomalovat, vstala.

Kola zaskřípěla a vlak s cuknutím zastavil, jako by jemně narazil do gumové stěny.

Zhruba tucet pasažérů vystoupil a stejný počet nastoupil. Na nástupišti se Carlie s Feddermanem rozhodli, že nebudou čekat ve frontě na eskalátory, ale vyjdou ven po betonovém schodišti.

Když se ocitli na ulici, Fedderman obhlédl situaci na obou chodnících i ve vozovce a byl si naprosto jistý, že je nikdo nesleduje. Byl to jeden ze vzácných okamžiků, kdy věděl, že by doslova cítil, kdyby se poblíž pohyboval někdo nebezpečný.

Museli ujít ještě několik bloků, než dorazili ke Carliinu domu. Fedderman ji stále doprovázel.

Vyjeli výtahem, zamířili spolu k bytu. Když Carlie odemkla, Fedderman vstoupil dovnitř jako první. S pocitem úlevy si všiml, že má na dveřích kromě zámku ještě dvě přídavné závory. Všechny tři zámky se odemykaly stejným klíčem. Stejně tak ho potěšilo, že klíč vrátila do kabelky. Je až překvapivé, kolik lidí nechává z pohodlnosti klíče pod rohožkou nebo za horní zárubní. Tyto obvyklé skrýše jsou všem zlodějům známé, kam až Feddermanova paměť sahá.

Ačkoliv ho o to Carlie otevřeně nepožádala, prohledal místnost po místnosti, dokonce zkontroloval i skříně a podíval se pod postel. Ujistil se také, že okna jsou zavřená.

Když se vrátil do obývacího pokoje, zjistil, že je v něm už mnohem chladněji, protože Carlie zapnula klimatizaci.

„Měl jsem ji zapnout i v ložnici, když už jsem tam byl,“ řekl Fedderman.

Carlie pokrčila rameny. „To nevadí.“

„Jste tu v bezpečí,“ řekl. „Chvíli se budu poflakovat kolem, abych si mohl být jistý.“

„Čím?“

„Že se venku nepotlouká ještě někdo jiný.“

„To už byste snad nemusel,“ řekla Carlie.

Cože? „Nepřišla jste nás snad požádat o ochranu?“

„Ano, ale před vrahem. Když o tom tak přemýšlím, ten, kdo pořizoval ty fotografie, musel být pěkný zbabělec.“

„Takže vy si myslíte, že je nefotil vrah?“

„Pravděpodobně ne. A pokud ano, schovával se za fotoaparát.“

„Vím, že o lidech – i o násilnících –, kteří útočí ze zálohy, panuje představa, že jsou zbabělci,“ řekl Fedderman, „ale abych řekl pravdu, obávám se, že tohle nebude ten případ.“

„Nezdá se, že byste mě chtěl uchlácholit.“

„Spíš mi připadá jako sériový vrah, jehož pohání nutkavá sadistická touha a pokouší se vás děsit tím, že vám dává najevo, že vás otevřeně pozoruje. Neberte to na lehkou váhu, Carlie. Mohl bych vám ukázat spoustu jiných fotografií, které by vás o tom přesvědčily.“

„Je mi jasné, že se nejedná jen o nějakou hru,“ připustila.

„Naopak. Svou hru už rozehrál! A tu a tam je nutné obětovat pěšáka.“

Carlie se celá schoulila, lokty skryla do dlaní.

Fedderman se usmál. „Promiňte. Nechci vás ještě víc strašit, ale zároveň si přeji, abyste nic nepodceňovala.“

Carlie se na chvíli zamyslela. „Myslím, že jsme dosáhli té správné míry strachu,“ řekla nakonec.

Fedderman si tak jistý nebyl.

Vyšel ven a zamířil na druhou stranu ulice. Stoupl si do výklenku domovních dveří, odkud měl výhled na Carliin dům i byt. Viděl osvětlená okna, občas se za záclonami mihla její silueta.

Milá holka, říkal si. Představoval si, že je jeho dcera. Uvažoval, jak se v těchto dnech asi cítí mladé ženy.

Byl rád, že dceru nemá.

Fedderman stál na ulici ještě asi hodinu. Propínal střídavě kolena, jak to vídal u skotu na pastvě, když v tom Carlie vyšla z domu. Rozhlédla se a vydala se rovnou k němu. Měla na sobě modré šortky, běžecké boty a tričko s velkou žlutou šipkou, která mířila rovnou k bradě. Pod šipkou byl nápis Nejsem blbá.

Chvíli si myslela, že jí Fedderman zírá na prsa, než si uvědomila, jaké triko má na sobě.

„Je to trochu hloupý,“ řekla. „Mám hlad. Dole v ulici je slušná čínská restaurace, pojďme se najíst, zvu vás.“

Fedderman uvažoval, co by tomu asi řekl Quinn. Pravděpodobně by to schválil. Carlie nemůže být ve větším bezpečí, než když bude sedět v restauraci u stolu se svým ochráncem.

„Tak pojďme,“ uvolil se Fedderman. „Ale večeři zaplatím já. Dostal jsem k dispozici otevřený účet.“

„Tím líp,“ řekla Carlie a vedla je k restauraci.

Kráčela svižně. Fedderman vedle ní musel skoro klusat, aby jí stačil.

Cestou přesto ještě stihl zavolat Quinnovi, aby ho informoval, jak se věci mají.

Seděli v restauraci, pili zelený čaj a povídali si. Feddermana dokonce napadlo, že zatímco on si představoval, jak by se cítil, kdyby byla Carlie jeho dcera, jí se třeba honí hlavou docela jiné myšlenky.

Stůj nohama na zemi, říkal si. Kromě toho jsi ženatý a Carlie to ví. Pravděpodobně.

Jak tak seděla naproti němu a možná se pokoušela odhadnout, na co myslí, Fedderman si uvědomil, že ji srovnává s Penny.

Penny, rozhodl se.

Na celé čáře Penny.

S hrdým pocitem zadostiučinění si v duchu gratuloval, jak dokáže být věrný. A Carlie si nepřestávala lámat hlavu, co kuchař přidává do omáčky, že chutná tak skvěle.

Pár minut po desáté Fedderman zaregistroval, že do restaurace vešli Sal s Haroldem. Zůstali stát hned za vstupními dveřmi, asi minutu studovali jídelní lístek na stojanu, pak se otočili a vyšli ven. Na Feddermana s Carlie se ani jednou nepodívali.

Fedderman přesto věděl, že kdyby odešel, Carlie už bude v bezpečí.

A on také.

Tou samou dobou, zvesela a s chutí vína v ústech, nesl Brad Connie Masonovou přes práh jejího bytu jako nějaký poklad. Jiný poklad si nesl s sebou v kufříku.

Quinn ležel v posteli a měl na sobě jen boxerky. Tělo mu příjemně ochlazoval proud studeného vzduchu linoucí se z klimatizace pod oknem. Pearl chtěla jít spát brzy. Quinn to uvítal. Oba byli unavení z náročného parného dne. Proto ho překvapilo, když se v ložnici objevila v průhledné noční košilce, kterou neviděl už dlouhé měsíce.

Vklouzla do postele vedle něho a noční roucho, pohříchu velice krátké, se jí vysoukalo. Nějakým záhadným způsobem se jí svezlo jedno ramínko a Pearlino pravé ňadro se Quinnovi pevně přitisklo k žebrům. Sunula se jako píďalka, dokud se jí nepodařilo políbit ho na tvář.

„Co se děje?“ předstíral údiv.

„Musí se něco dít?“

„Ne.“

„Prostě na to mám chuť,“ řekla Pearl.

„Obvykle…“

„Co?“

„Vyšleš předem nějaký signál.“

„Myslíš jako tečka čárka tečka?“

„Víš, jak to myslím.“

Její odhalené ňadro se mu přitisklo k tělu ještě pevněji. „Je na mně vidět, jak stárnu?“ zeptala se.

„Stárneme oba stejně. A zrovna teď si nijak moc starý nepřipadám.“ Natáhl krk a trochu se převalil na bok, aby ji mohl políbit na překvapivě chladné čelo.

„Může za to Jody,“ řekla.

„Cože?“

„Nedokážu ji nemít poblíž. Ale právě na ní vidím, jak stárnu.“

„Nesmysl.“

„Každý den jsem starší,“ pokračovala Pearl. „To není nesmysl. Je to prostě tak.“

„Zraješ do krásy,“ konejšil ji Quinn. „Jako vybrané víno, holka.“ Znovu ji políbil. „Kromě toho Carlie je o rok nebo o dva starší než Jody.“

„Ale Carlie je tvoje neteř, ne dcera.“

„No a?“

„Víš, jak to myslím.“

Věděl to. Sesunul se níž a přivinul se k ní. Po nahém ňadru jí stékala kapička potu a mířila k bradavce. Ještě než se k ní dostala, špičkou jazyka krůpěj olízl a políbil Pearl na bradavku. Pearl ho okamžitě objala. Rukou se jí dotkl na nejcitlivějším místě, ucítil její vlhkost. Vzápětí se políbili s vášní, o níž si myslel, že už dávno pominula.

Vůbec se nebránila, aby z ní stáhl noční úbor, naopak mu pomohla nasednout na ni, vedla jej do svého těla.

Po několika minutách změnili polohu. Pearl se vůbec nechovala jako žena vyděšená postupujícím věkem. Nebo jako někdo, kdo si zakládá na dlouhé milostné předehře.

Dalších pár minut byla nahoře ona a náruživě pohybovala pánví vpřed a vzad, rajtovala na něm jako na koni.

Pak se celá prohnula a zvrátila hlavu vzad, jako by pozorovala strop. Nadzdvihl pánev, aby do ní pronikl, jak nejhlouběji mohl, a Pearl z toho vytěžila maximum.

Začala rytmicky a téměř melodicky sténat, šlachy na krku jí viditelně naběhly. Vzrušením se jí zachvěly koutky.

Jako za starých časů, chtělo se mu říct, ale bál se, aby si to Pearl nevyložila špatně.

Jody, Carlie – obě mladé, celý život před sebou. Rozuměl jí a bylo mu jasné, že se to časem poddá.

Ženy – stejně jako muži – se musejí, každá po svém, smířit s postupujícím věkem.

Pearl znovu zasténala, pohlcená všeobjímající vášní, v bezpečí před vlastními slzami a zoufalstvím. Alespoň pro tuhle chvíli.

Další sten.

Pearl.

Poté ji k sobě tiskl, dokud neusnula.

18. kapitola

Connie probudilo světlo z lampičky nad postelí.

Přimhouřila oči a schovala obličej do polštáře. Nejprve se jí vybavily příjemné vzpomínky na včerejší večer – Brad se jí dotýká, mazlí se s ní, Brad se jí zmocňuje, proniká do ní, souloží. Večer vůbec nedopadl tak, jak si naplánovala. Naopak, jen co přišli k ní do bytu, vše dopadlo, jak se dalo očekávat.

Když to nejde podle plánu A, musí to jí podle plánu B. Uvědomila si, že vždycky existuje nějaký plán B.

Díkybohu, že měl kondom.

Věřila, že když do ní muž při sexu proniká tak hluboko jako Brad včera, může to skoro vždycky skončit těhotenstvím. Věděla, že je hloupé takhle uvažovat, ale racionální úvahy jsou jedna věc a pocit druhá. Tohle bylo o pocitu. Vůbec to nepřipomínalo sex s jinými muži. Alespoň co se intenzity týká. Na chvíli z ní udělal zvíře ovládané pouze svým pudem. Uvážlivost a opatrnost, morálka a logika, ani jedno z toho nezabíralo, když ji měl ve své moci.

Těhotenství.

Jakous takous útěchou jí bylo vědomí, že měl kondom. Přesto si nemohla být jistá. Kondomy se protrhávají a sklouzávají – právě proto tak prosperují firmy nabízející jiné způsoby ochrany.

Uvědomila si, že trochu přehání. Není v tak prekérní situaci. Milovali se. Měl ochranu. Tak se chovej jako velká holka a nedělej si zbytečné starosti, dokud se ti neopozdí menstruace. V tuhle chvíli je ve městě spousta jiných žen, které jsou na rozdíl od ní skutečně nechtěně těhotné.

Ale co když opravdu otěhotněla? Jak by na to reagovala? A jak by zareagoval on?

Přemýšlela o tom stále dokola. A někde v podvědomí jí hlodala ještě jedna myšlenka. Bylo to něco, co ji znepokojovalo, něco z minulého večera. To, co jí dělal, to, co s ní byl schopný dělat, protože ji plně ovládl, vypadalo teprve jako jakýsi úvod.

Nebo předehra?

Taková možnost ji zároveň vyděsila i vzrušila.

Zabořila obličej hlouběji do polštáře, aby ji neoslňovalo světlo.

„Kdy už konečně zhasneš?“ zeptala se a poprvé ji napadlo, proč vlastně rozsvítil. Do ložnice dopadalo i tak dost všudypřítomného světla, takže cestu do koupelny by našel i bez rozsvícené lampy. Pootočila trochu hlavu a jedním okem zahlédla digitální hodiny na rádiu vedle postele. Zeleně svítící číslice ukazovaly 2:17.

„Miláčku? Zhasneš tu lampu?“

Otázka však zůstala nezodpovězená.

Zašmátrala kolem sebe chodidlem a usoudila, že je v posteli sama. Brad je asi v koupelně. Zamžourala do potemnělého obdélníku dveří a zjistila, že světlo v koupelně nesvítí.

Vzdychla. Už se úplně probrala. Duševně trochu víc než fyzicky.

„Brade? Zlato?“

Zase nic. Ale slyšela ho štrachat někde kolem.

Posadila se a místnost se s ní zatočila.

Doslova zatočila. V puse měla kovovou pachuť. Chytila se matrace a sevřela prsty prostěradlo, div že nespadla z postele.

Co to má krucinál znamenat?

„Brade?“

„Tady jsem, Connie.“

Neviděla ho; místnost se otáčela kolem dokola tak divoce, že si připadala jako ve stále zrychlující centrifuze, světlo stroboskopicky blikalo v nepravidelném rytmu.

„Co se to děje?“ doslova lapala po dechu. „Jsem tak… Bliká to tu jako na pouti.“

„Něco muselo být v té poslední skleničce,“ řekl Brad. Teď ho konečně zahlédla, viděla ho v blikajícím světle točit se kolem své osy jako káču. Byl nahý, měl ve zvyku tak spát. Jen ruce vypadaly divně. Byly divně barevné. Světlé. Bílé. Rukavice. Měl na rukou bílé gumové rukavice.

A teď byl blíž.

„Ve skleničce?“ zeptala se udiveně a došlo jí, že je omámená.

Zasmál se. „Chceš ještě jednu?“

„Ne, já…“

Ještě blíž.

„Už to brzy vyprchá,“ ujistil ji. „Pak se na všechno rozpomeneš. Všechno pochopíš.“

Obrátil ji na břicho. Cítila, jak ji uchopil za pravé zápěstí a zvedl jí paži vzhůru. Snažila se bránit, ale neměla vůbec sílu. Ozval se zvuk, jako když něco trhá. A pak jí cosi – pásku? – omotal kolem zápěstí a druhý konec upevnil k čelu těžké mosazné postele. Snažila se vyprostit, ale znovu se ozval zvuk odtrhávané pásky. Teď už věděla, že je to pruh izolepy. Neurvale jí přelepil ústa. Určitě jí přitom natrhl dolní ret. Cítila krev.

Zavřela oči. Musela. Nechtěla, aby se jí udělalo nevolno a zadusila se vlastními zvratky. Volnou levou rukou se pokusila nahmatat izolační pásku a strhnout si ji z úst. Jenže je nedokázala najít. Jako by ruka a paže nepatřily k tělu. Stejný pocit doprovázel její úsilí pohnout nohama. Připadaly jí hadrovité a ohebné jako nějaké tkaničky. Levou ruku ji bleskově přivázal k mosaznému sloupku na druhé straně postele. A stejným způsobem upevnil kotníky k dolnímu čelu.

Ozval se další zvuk trhaného materiálu, tentokrát však trošku jiný. Connie cítila, jak jí rozpáral noční košili a stáhl ji z těla. Uvědomila si, že teď leží úplně nahá, obličejem dolů a roztažená, jako parašutista bez padáku.

Opět zavřela oči. Snad to je jen zlý sen. Může pouze čekat, jak to dopadne, a všechno, co bude následovat, vydržet. Ať se stane cokoliv, jednou to skončí…

Rázem se ale probrala, když v nose ucítila ostrý kyselý zápach. Celá se zachvěla, vytřeštila oči a chtělo se jí křičet, nevydala však ani hlásku a slyšela jen tepání krve v uších.

Byla teď naprosto při smyslech, po zmatenosti ani památky. Pokoj se už nehýbal. Přišlo to tak náhle, až ji to překvapilo.

Totéž se stalo s jejím vědomím a myšlením. Byly teď naprosto jasné.

Brad – nebo jak se jmenoval – se odkudsi vynořil jako předtím, když se místnost ještě otáčela. Byl nahý kromě bílých, téměř průhledných gumových rukavic. Prohlížel si ji s nepředstíraným zájmem a o jeho úmyslech nebylo pochyb.

Connie sledovala zprávy, četla noviny. Věděla, co přijde. Pokusila se znovu zakřičet, ale dokázala jen vytřeštit oči. Její výkřik se zadusil někde v krku.

Brad odtáhl šatní skříň se zrcadlem od stěny a přistavil ji k posteli. Pečlivě natáčel zrcadlo, dokud se v něm Connie celá neviděla. Snažila se na sebe nedívat, přesto ji pohled na nahou ženu, která je jako brouk přišpendlená k posteli, ohromil. Ze všeho nejvíc však připomínala obětinu připravenou nějakému středověkému pohanskému bohu.

Brad přinesl odřený kožený kufřík. Držel ho tak, aby ho viděla. Pak kufřík položil a sehnul se nad něj. Když se narovnal, s údivem zjistila, že třímá malý model sochy Svobody. Postavil jej na šatní skříň a tváří natočil k posteli.

Klekl si a znovu se ponořil do kufříku. Tentokrát se v jeho ruce objevil svinutý bič. Uvolnil jej, bič se rozvinul na podlaze jako nějaký had. Blýskal se kousky ocelových špon nebo něčeho podobného vetknutého do koženého řemene.

Connie se v nezměrné hrůze div nevznesla i s postelí. Žena v zrcadle se zmítala stejně jako ona. Dívaly se na sebe v děsivé předtuše.

Z vteřin se staly minuty.

Jako by trýznitel uměl ovládat i čas.

Později ji otočil na záda. Kůži na hřbetě a hýždích měla rozedranou, tělo v jednom ohni. Znovu sáhl do kufříku a vytáhl nůž. Zahlédla lesklý nástroj v zrcadle; byl dlouhý, špičatý, se zubatým ostřím.

A zahlédla i jeho, jak se na ni dívá.

Tentokrát jí nechá víčka neporušená. Bonnie Andersonová z ran krvácela a byl si naprosto jistý, že neviděla dostatečně ostře.

Chybami se člověk učí.

Sklonil se nad ni.

Nevěřila by, že při tak velké bolesti je možné neztratit vědomí.

Mýlila se.

Řvala neustále, ale nebyla slyšet.

Ráno se Fedderman vrátil na ulici před Carliin dům. Sal s Haroldem parkovali na protějším rohu v nenápadném fordu.

Harold, který seděl na místě spolujezdce, Feddermana spatřil a ukázal směrem ke Carliinu bytu. Pak vztyčil palec.

Fedderman přikývl a zaujal pozici u vchodu do protějšího domu.

Asi o patnáct minut později se objevila Carlie, sešla několik schodů na ulici a vydala se ke stanici metra.

Fedderman se chvíli rozmýšlel, jestli se k ní nemá připojit, pak ale změnil názor. Stejně ví, že kráčí někde za ní.

Měl by se věnovat své práci. A dělat ji pořádně.

Rozhodl se správně. Carlie byla alespoň pro tuhle chvíli v bezpečí. Přečkala noc.

Vrah si ji nevybral.

19. kapitola

„V ložnici,“ řekl uniformovaný policista Quinnovi. Quinn právě vešel do bytu Constance Masonové.

Ani mu nemusel nic říkat. Technici kriminálky se rojili v obývacím pokoji, a kam dohlédl, i v kuchyni. Šmejdili pinzetami, stříkali spreji a sbírali vše, co jim přišlo pod ruku. Quinn o jejich činnosti soukromě uvažoval jako o „práci v rukavičkách“.

Renz mu volal asi před půlhodinou a oznámil mu, že ráno byla ve svém bytě objevena mrtvá Constance Masonová. Soudě podle toho, co z ní zůstalo, šlo o práci téhož vraha jako v případě Bonnie Andersonové. Blondýnka, energická brada, široké čelo, pěkně stavěná.

Quinn minul kuchyni, koupelnu a došel krátkou chodbou až na konec, k ložnici. Když vstoupil dovnitř, uviděl nejprve technika s bílými rukavicemi, který se nějakým způsobem oddělil od hlavního roje, jak poprašuje otisky prstů. Technik kývl na pozdrav a dal se na ústup.

Quinnovi trvalo několik vteřin, než si uvědomil, že u postele stojí Renz a soudní lékař Nift. Na posteli totiž leželo něco, na co se i otrlý Quinn musel přinutit podívat.

„Seznamte se s Connie Masonovou,“ řekl Renz. O jménu oběti se Quinnovi zmínil už v prvním telefonátu.

„Vstala by, usmála se a potřásla by vám rukou,“ dodal Nift, „ale myslím, že byste to neocenil.“

„Neříkal jste ‚Constance‘?“ obrátil se Quinn k Renzovi.

„Všem, co se jmenují Constance, se říká Connie,“ odpověděl Renz. „Dokonce i mrtvým.“

„Mimochodem, Quinne, kde je Pearl?“ zeptal se Nift.

„Posílá vám pozdravy.“

„Vyřiďte jí, že na ni myslím.“

Quinn ho ignoroval a přistoupil k posteli.

Obdélníkový pruh lepicí pásky jí už strhli z úst, nicméně za cípek ještě držel a plandal po tváři. Měla lehce rozevřené bledé rty a doširoka otevřené oči. Jako by mu hleděly přímo do duše. Quinn si přál, aby v tuhle chvíli platilo to, co se říká – že oběti se navždy vtiskne do očí vrahův obraz.

„Alespoň že má víčka,“ poznamenal.

„Jistý druh milosrdenství?“ položil Renz řečnickou otázku.

„Spíš další snaha, jak nás zmást,“ řekl Quinn.

Renz pokrčil rameny. „Vy jste ten, co těmhle zvrhlíkům rozumí.“

Její břicho bylo otevřené širokým obloukovitým řezem s roztřepenými okraji, řez vedl až těsně nad stydkou kost. Jakási chlopeň kůže s břišní stěnou byla pečlivě odklopená stranou, aby odhalovala vnitřní orgány, respektive to, co z nich zbylo, protože většina ležela volně rozházená po posteli.

„Mrknul jsem se i na záda,“ řekl Nift, „a musím říct, že vypadají doslova jako hamburger. Úplná pohroma. Myslím, že tohle dělala naposledy španělská inkvizice.“

„Která tehdy fungovala jako policie,“ podotkl Quinn.

Všiml si, že z břišní dutiny oběti trčí povědomý předmět. Byl celý od krve, ale bezpochyby šlo o sochu Svobody.

„Alespoň nemusíme pochybovat o tom, kdo to udělal,“ řekl Renz.

Quinn přikývl. „Teď už ne, pokud to nebylo jasné i předtím. Máte tady svého sériového vraha, Harley.“

„Nebudu vám tvrdit, že bych o něj kdovíjak stál,“ odpověděl Renz.

Quinn mu naprosto věřil. Z takových věcí nejde vytěžit žádný politický kapitál, spíše naopak.

„Co dosud víme?“ zeptal se Renze.

„Oběť byla podle všeho účetní,“ řekl Renz. „V osm měla schůzku s klientem, ale nedorazila na ni. Schůzka měla proběhnout v nedaleké kavárně. Ve tři čtvrtě na devět se člověk, s nímž se měla sejít, vypravil k ní domů. Zjistil, že dveře jsou odemčené. Pootevřel je a volal dovnitř, nikdo se ale neozýval. Rozhodl se tedy, že vstoupí do bytu, ucítil ale zvláštní zápach. Nedokázal jej identifikovat, ale znepokojil ho. Vrátil se tedy dolů a sehnal správce. Vešli dovnitř spolu a oběma se udělalo zle. Správce, člověk jménem Ike, zavolal tísňovou linku. Jako by té věci na posteli bylo ještě pomoci.“

„Vyslechl někdo Ikea a toho člověka, s nímž se měla sejít?“

„Policisté s oběma sepsali protokol. Klient, s nímž se měla Connie sejít, je majitelem klenotnictví na západním konci Pětačtyřicáté. Vedla mu účetnictví. Ikeovu výpověď jsem vám vlastně už přeříkal.“

„Jak jste zjistil její totožnost?“

„Na toaletním stolku ležela její kabelka a na stole v obývacím pokoji jsme našli několik dokumentů dosvědčujících její totožnost. A pak je tady ještě tohle.“ Z kapsy kabátu vytáhl igelitový sáček na důkazy a podal jej Quinnovi. Ten jej pečlivě prozkoumal.

„Fotografie Bonnie Andersonové,“ řekl Renz, „jeho předchozí oběti. Ležely na podlaze vedle postele, v místech, kde se nemohly zamazat od krve.“

„Nechce, abychom mu tu vraždu upřeli,“ ozval se Nift. „To se mu nemůžeme divit.“

Quinn si blahořečil, že nevzal Pearl s sebou. V tuhle chvíli by si s Niftem určitě vjeli do vlasů.

„Má Connie počítač?“ zeptal se.

„Měla. Zdá se, že ho vrah sebral. Na stole zbyla jen bezdrátová myš a modem, nic víc.“

„Telefon?“

„Ten taky vzal. Její číslo neodpovídá.“

„Mazaný vrah.“

„Je pečlivý a pracuje čistě,“ řekl Renz. „Obrazně řečeno. Používá gumové nebo latexové rukavice a zdá se, že se poté, co byl hotov s Connie, osprchoval. V koupelně je krev a jistě i v odtoku. Pravděpodobně ale všechna patří oběti. Samozřejmě že si dal velký pozor, aby nikde nezůstaly krvavé otisky.“ Renz se zašklebil, až se mu zatřásla druhá brada. „Jednoho dne ale možná nějaký zanechá.“

Quinn o tom pochyboval. „Co její nehty?“ zeptal se Nifta.

„Žádná sláva. Nic nenasvědčuje tomu, že by se bránila, než ji svázal a vykuchal. Tipoval bych, že v jejím těle najdeme prášky.“

Quinn se znova podíval na mrtvolu. „Pevně v to doufám.“

A taky že našli. Stopy po prášku na spaní. Kromě nich měla v žaludku ještě bílé víno. Vrah dopřál Connie Masonové, aby si zdřímla, než nad ní vynesl ortel.

Večer se všichni – Quinn, Fedderman, Sal a Harold – sešli v Quinnově detektivní kanceláři s expertkou newyorské policie na psychologické profily Helen Imanovou. Jediný Quinn seděl. Ostatní buď stáli, nebo se opírali o okraje stolů. Psycholožka byla štíhlá žena vysoká téměř sto devadesát centimetrů, s rozčepýřenými, nakrátko sestřiženými vlasy mrkvového odstínu. Napůl seděla na Pearlině stole, ruce založené na prsou. V otrhaných šortkách a tričku se znakem newyorských Knicks vypadala jako trenérka dívčího sportovního družstva. Nicméně nebyla tu, aby vymyslela taktiku na druhý poločas; snažila se přijít na to, jak se tomuhle vrahovi dostat na kobylku, a o svůj názor se hodlala podělit s ostatními.

Na Quinnově stole ležely fotografie Bonnie Andersonové, které vrah zanechal vedle zohaveného těla Connie Masonové, a vedle nich aktuální snímky z dnešního rána, které pořídil policejní fotograf v Conniině ložnici. Vytiskl je a obratem doručil.

„Předpokládám, že najdeme fotky Connie Masonové vedle těla další vrahovy oběti,“ řekl Quinn. Pamatoval si, jak Nift poznamenal, že vrah nechce, aby mu vraždy upřeli. „Bojí se, abychom jeho dílo nepřipsali na účet někoho jiného.“

„Zdá se, že zřejmě chová zášť k ženám,“ poznamenal Fedderman, „jinak by je nekuchal takovýmhle způsobem.“

„Proč ale vkládá do otevřené rány sochu Svobody,“ ptal se Quinn, „když si pak stejně dá práci s fotografováním?“

„Fotky jsou jeho mementem,“ řekla Helen. „Socha Svobody zase naším.“

„To, že je sériový vrah, ještě nezbytně neznamená, že není americký patriot,“ poznamenal Harold.

Ostatní na něj jen mlčky hleděli.

„Tak proč tedy porcuje své oběti tímhle způsobem?“ zeptal se Sal.

„Možná se o nich chce dozvědět víc,“ řekla Helen. „Možná že to, co dělá, je metaforou pro odhalení všech jejich tajemství.“

„Nahlížením do jejich niter,“ dodal Harold.

„Nikdo – myslím žádný muž – ženě bezezbytku nerozumí,“ zavrčel Sal. „Přesto nechodíme a nepářeme jim břicha nabroušeným pajzákem. Tedy aspoň většina z nás.“

„My máme co do činění s někým, kdo přesně tohle dělá,“ řekla Helen. „Zároveň je to skoro všechno, co o něm víme.“

„A pokud se nepleteme i v tomhle,“ poznamenal Fedderman. „Třeba má komplice.“

„Nemá, ledaže by to byl jeho bratr,“ řekl Harold. „Museli by vyjít ze stejného prostředí, mít stejné choutky, stejné puzení. A ani by nemuseli vraždit společně. Mohli by se střídat.“

Quinn si uvědomil, jak geniální vhled Harold tu a tam projeví. Většinou je se svými postřehy úplně vedle, ale někdy se jeho divoké výplody do puntíku vyplní. A i když se nevyplní, přinášejí nové pohledy na věc. Měl se věnovat vědě, tenhle Harold.

„Bylo by to poprvé,“ poznamenal Fedderman, „kdybychom narazili na dvojici alternujících sériových vrahů.“ Povytáhl si kalhoty, ale jen co je pustil, sjely zase tam, kde byly. „Vyžadovalo by to obrovskou vzájemnou důvěru.“

„Přesto to nemůžeme vyloučit,“ řekl Sal.

Helen zavrtěla hlavou a usmála se na něho. „Muži a jejich matky,“ řekla. „Mluvme o vztahu dvojjediné lásky a nenávisti.“

„A co otcové?“ nadhodil Harold.

„Takhle poznamenaní muži obvykle nechodí kolem a nezabíjejí každého, kdo jim připomíná otce,“ řekl Quinn. Natož ve dvojici.

Otevřely se dveře a dovnitř vkráčela Pearl. Opustila pozorovatelnu u protějšího domu Carlie Clarkové, jen co se na místě objevil hlídkový vůz newyorské policie. Auto zaparkovalo přímo před Carliiným vchodem a zůstane tam až do chvíle, kdy se služby ujme Sal.

„Mám dost času, abych se někde zastavil pro kafe?“ zeptal se Sal Pearl.

„Máme tady pěnové pohárky s víčkem,“ odpověděla Pearl. „Můžeš si vzít kafe odsud.“

Sal už už chtěl něco namítnout, ale netroufl si kritizovat Pearlino umění připravit dobrou kávu. Místo toho se jen usmál a opustil kolegy, aby nasedl do neoznačeného auta a vystřídal uniformované hochy před Carliiným bytem.

Pearl se vydala uličkou mezi stoly ke svému místu. Dlouhonohá psycholožka Helen, která si až dosud hověla opřená o její stůl, se klátivě zvedla a zvolna vyklidila Pearlino území.

Když Pearl míjela Quinnův stůl, letmo pohlédla na fotografie zavražděné Bonnie Andersonové, ležící vedle nových snímků pořízených v ložnici Connie Masonové.

„No a kde jsou ta mimina?“ zeptala se.

Všichni na ni pohlédli.

„Jaká mimina?“ nechápal Quinn.

„Obě ženy jsou otevřené, jako by šlo o císařský řez,“ řekla Pearl.

„Ale ani jedna nebyla těhotná. To víme. Jsme si tím jistí?“ zeptal se Quinn.

„Jsme,“ řekl Fedderman.

„To je jedno,“ vedla si Pearl svou. Ukázala na fotografie. „Císařské řezy. Provedené magorem, ale přesto císařské řezy.“

Byla unavená. Obešla stůl a ztěžka dosedla na polstrovanou židli.

Helen se jí klidila z cesty.

20. kapitola

Všichni v New Yorku by ho nejradši viděli mrtvého.

Vrah ležel na posteli. Sám. Pod hlavou zmuchlaný polštář, aby viděl na televizní obrazovku stojící na běžném starožitném prádelníku v nohách postele. Sledoval, jak rozhodčí nehybně pozoruje dění – ruce v pěst opřené o kyčle – a upírá zrak do levé části odpalového pole. Výčitky po něm zdánlivě stékaly jako po skle ještě dřív, než k němu doletěly.

Na velké obrazovce se odehrával zápas Mets proti Houston Astros. Vysoký lehký míč, který měli Mets chytit, dopadl mezi dva vnější polaře blízko postranní čáry, což umožnilo hráči Astros na třetí metě, aby skóroval a strhl vedení na stranu hostí. Opakované záběry ukázaly, že míč byl v zámezí. Rozhodčí, na něž doráželi hráči Mets i jejich manažer, stáli jakoby nic a předstírali, že je dění na hřišti vůbec nezajímá. Dva polaři, kteří zpackali hru, postávali schlíple stranou jako páreček malomocných.

Nic už rozhodnutí rozhodčích nezmění. Oba se jako na povel otočili a odkráčeli od doběla rozpálených Newyorčanů. Každý fanoušek Mets v baseballové aréně ječel, jako by ho na nože brali.

Vrah upíjel pivo, usmíval se a cítil, jak mu kvůli nevhodné poloze hlavy stéká z koutku kapička.

V baseballu to chodí stejně jako v životě. Jakmile je ortel vyřčen, nic jej nezmění.

Vyprávějte to Connie Masonové.

Měl ale na práci mnohem důležitější věci než lkaní nad baseballem, pokud byl vůbec ke lkaní předurčen.

Jako vždy v něm hlodaly pochybnosti, jestli něco nepřehlédl, jestli po sobě nezapomněl uklidit. Třeba krvavé otisky prstů.

Nakonec to byla vždycky krev, jež zaměstnávala jeho mysl nejvíc. Krev a věda. Policie dokázala z krve zjistit pokaždé o trochu víc. Učila se. I nejmenší krvavé škrábnutí na těle mohlo policii poskytnout použitelný vzorek DNA.

Znovu si lokl piva. Třetí láhev. Rozum mu napovídal, že nic nezanedbal. Ale přesto bylo tak snadné přehlédnout něco důležitého a usvědčujícího, z čeho lze získat DNA.

DNA je v rukou hlupáka hrozně nebezpečný nástroj. Nepředvídatelný jako dvojbřitý meč. Ve světě plném rizik a tajnůstkaření je těžké se pohybovat a nic neopominout. Člověk může snadno něco zanedbat, a když si to uvědomí, je už příliš pozdě.

Vrah ucucával pivo, dokud pálkař Mets neodpálil lehký plachtící míč, který polař soupeře bez problémů chytil za druhou metou. A bylo po zápase. Mets prohráli další zápas. Teď budou následovat pozápasové rozbory, ale koho by zajímaly. Pro diváky je prohra prostě prohrou.

Teď přijde na řadu blok reklam dlouhý tak akorát na tři loky a pak místní zprávy. Vrah trochu roztáhl nohy, aby z pohodlí postele viděl celou obrazovku. Svět bude před jeho zraky defilovat uzavřený z každé strany jedním bosým chodidlem.

Na obrazovce zablikala barevná upoutávka a znělka oznámila krátké zprávy. Objevila se pohledná afroamerická hlasatelka. Vrah věděl, že se jmenuje Minnie Minerová a že moderuje vlastní rádobyzpravodajský blok s názvem POHOTOVĚ A HNED. Ve skutečnosti šlo spíše o žurnalistickou hitparádu událostí než o seriózně podané zpravodajství. Nicméně držela se faktů a vrah ji měl rád.

Minnie se tvářila vážně, když říkala:

„V noci přišla v New Yorku o život další žena. Šestadvacetiletá daňová poradkyně a účetní Constance Masonová byla brutálně zavražděna ve svém bytě stejným způsobem jako oběť z minulého týdne, Bonnie Andersonová. Policie není příliš sdílná, ale POHOTOVĚ A HNED se díky nejmenovanému zdroji podařilo zjistit, že vrah oběma ženám otevřel břišní dutinu a vyjmul část vnitřností. A do otevřené rány vložil levný plastový suvenýr v podobě sochy Svobody.“ Minnie vypadala rozhořčeně. „K tomuto účelu nebyla Lady Liberty stvořena, dámy a pánové. Není to žádný laciný kýč, jak se nám snaží nevkusně naznačit pachatel dvou vražd.“ Za Minnie se objevily fotografie pořízené na patologii. „Jak na našich záběrech můžete vidět, dámy a pánové, obě oběti mohly vrahovi v jeho pošramocené mysli připadat jako stejný typ. Alespoň na první pohled je jistá podoba zřejmá.“

Minnie mírně nachýlila hlavu a položila si prst na bradu předstírajíc zúčastněnou zvědavost.

„Co sériovým vrahům na ženách vadí? Čím jisté ženy podobného vzezření uvedou do chodu spouštěcí mechanismus v chorých myslích? O své názory na danou problematiku se s námi ve večerní reportáži Holá skutečnost podělí klinický psychiatr a bývalý náměstek prokurátora ve státě New Jersey, doktor Joseph Westcomber, který odhalí překvapivé skutečnosti o lidských predátorech – a jejich obětech.“

Minnie sepjala ruce. Vzdychla.

„Taková je skutečnost – dvě krásné Newyorčanky, obě s téměř celým životem před sebou, se podle všeho staly oběťmi stejného brutálního vraha. Vrah s plastovou soškou sochy Svobody, ikonickou postavou ženy symbolizující svobodu a pravdu – tedy dvě hodnoty, jež bere pořad POHOTOVĚ A HNED velice vážně –, kterou nechává v krutě zmasakrovaných tělech obětí, zatím uniká. Bohužel jsme o tomto duševně vyšinutém vrahovi žen pravděpodobně neslyšeli naposledy. Ano, Vrah Lady Liberty je stále na svobodě a je mimořádně nebezpečný.

S lítostí musím konstatovat, že na základě minulých zkušeností víme, že zaútočí velice brzy znovu. Pokud se objeví jakékoliv nové skutečnosti, můžete si být jistí, že POHOTOVĚ A HNED bude u toho. Jsme s vámi POHOTOVĚ A HNED! Další zprávy! Pokud vás zajímá, co se skutečně nachází v neznačkových mražených obědech…“

Vrah zatlačil hlavu hlouběji do polštáře a upřel oči do stropu. Vrah Lady Liberty. Přemýšlel o slovním spojení, jakým jej nazvali ve zprávách, a usoudil, že se mu líbí. Připadalo mu, že ta slova v sobě mají jakýsi… až legendární obsah.

Quinn si vzal na starost horní patra nad bytem Constance Masonové, Fedderman dolní. Procházeli domem zleva doprava a zase zpátky celé hodiny s mizivou nadějí a s ještě horším výsledkem. Budova pocházela z předválečné doby, postavili ji tedy celou z cihel včetně některých příček, silných stropů a fortelných podlah. Byla tudíž skoro zvukově neprostupná. Naději vzbuzovaly jen rozvody centrální klimatizace namontované o několik desetiletí později, které mívaly za následek, že sousedé se často stali svědky něčeho, co nebylo určené pro jejich uši.

Fedderman se stále ještě vzpamatovával z podivného výslechu velmi starého nájemníka s naslouchátkem. Spolu s dobře naloženým, ale o to míň komunikativním mužem na sebe křičeli jednotlivá slova a odezírali si ze rtů, aby se dobrali k výsledku, že téměř hluchý soused v noc vraždy Constance Masonové nic neslyšel ani neviděl, protože sledoval televizi. Byl to pořad bez titulků. Asi v půl desáté šel spát.

Fedderman si mnul ušní boltec a krouživým pohybem hlavy ze sebe setřásal frustraci. Podíval se do notýsku, aby zjistil jméno a číslo bytu dalšího potencionálního svědka.

Došel ke dveřím Adelaide Appletonové, která bydlela přímo pod bytem Connie Masonové.

Fedderman měl u sebe kopii prvního a dost povrchního výslechu paní Appletonové týkajícího se vražedné noci, který provedl detektiv newyorské policie.

Přesto v něm narazil na něco zajímavého.

Adelaide v době, kdy Connie zemřela, něco slyšela. Ačkoliv to nemuselo být nic důležitého, nemohl to ignorovat, protože čas odpovídal inkriminovanému období, během něhož došlo k mučení a smrti.

Appletonová přišla otevřít po třetím zaklepání. Uvedla Feddermana do skromně, ale přesto příjemně zařízeného bytu. Ukázal jí zápis výpovědi, kterou zaznamenal detektiv den po vraždě.

„Je to zaznamenané víceméně tak, jak jsem to řekla,“ pokývala hlavou a vrátila přeložený papír Feddermanovi.

„Neslyšela jste tedy žádný konkrétní rozhovor?“ zeptal se Fedderman.

Sledoval kulatou tvář paní Appletonové, které mohlo být pětačtyřicet, jak se snaží jeho otázce porozumět. Měla široký pas a rozložitá prsa, černé kalhoty jí byly dost fest a její tělo jako by se snažilo najít kdejakou skulinu, kudy se z nich vysvobodit. Celá vypadala tak trochu jako kulička, ale přesto byla pohledná, milá a slušná.

Zdálo se, že nechápe, proč jí Fedderman klade takovou otázku, když už si odpověď přečetl v protokolu, který sepsala s policejním detektivem.

„Je to tak, jak píše ten druhý detektiv,“ zopakovala trpělivě a usmála se na Feddermana, jako by byl nějaký studentík s trochu delším vedením. „Slyšela jsem jen jeden hlas. V takovém případě, jestli tomu dobře rozumím, nejde o rozhovor.“

„Lidský hlas?“

„Myslím, že ano.“

„Slyšela jste ho ventilací?“ Fedderman kývl směrem k potrubí, které ústilo ze zdi poměrně nízko, poblíž červeného polohovacího křesla. Kdyby si jej někdo sklopil hodně dozadu, měl by ucho přímo u průduchu ventilace.

„Zněl hlas mladě, nebo staře?“

Adelaide vzdychla. Proč ne, říkal si Fedderman. Aťsi ji to třeba nudí nebo popouzí, každý si může náhle vybavit něco, co má zasuté v paměti.

„Středně,“ řekla. „Možná jako čtyřicetiletý… I když musím říct, že je to dost hloupá otázka. Často není vůbec možné určit věk jen podle hlasu.“

„Je to hloupá otázka,“ připustil Fedderman. Zachoval však neproniknutelnou tvář pokerového hráče jako konverzační sebeobranu.

„Přesto jste mi ji položil.“

„Vaše odpověď ale hloupá být nemusela. Mohla být dokonce přesná. Mohla jste říct, že zněl tak na sedmašedesát.“

„To by bylo ještě hloupější.“

Fedderman se usmál. „Jo, to by bylo. Myslel bych si totiž, že mi lžete.“

Adelaide se zamyslela. „Hm, připouštím, že máte pravdu. A když uvážím, že utýrali a zavraždili moji sousedku – ačkoliv musím přiznat, že jsme se sotva znaly –, uznávám, že žádná otázka není hloupá.“

„A každou odpověď je třeba prověřit.“

„To není příliš uklidňující, že?“

Řečnická otázka, usoudil Fedderman a pokračoval ve výslechu. „Říkáte, že jste ten hlas zaslechla ventilací. Seděla jste přitom tamhle?“ kývl směrem k červenému polohovacímu křeslu.

Adelaide přikývla. „Seděla jsem v křesle a sledovala televizi. Někdy přitom usnu a vzbudím se až hluboko v noci. Bývám hodně unavená.“

„Stalo se to i tu noc, kdy zavraždili Connie Masonovou?“

„Ne, to jsem prospala jen reality show o těch lidech uvězněných na ostrově.“

„Podobně jako na Manhattanu?“

„Velmi podobně, až na to, že tam nemají tunely a mosty.“ Roztomile se usmála. „Snažíte se mě utáhnout na vařené nudli, detektive Feddermane? Doufáte, že se rozpovídám a během žvanění mi z úst vyletí perla velká jako tenisák a přistane vám rovnou u nohou?“

„Spíš se snažím vyhmátnout tu správnou strunu a doufám, že ji rozechvěju.“

„A takhle to děláte často?“

„Ani ne. Ale je to součást mé práce. Někdy musím lidi vyprovokovat, aby ve chvíli rozjitřených emocí řekli něco, na co by si v klidu ani nevzpomněli.“

Adelaide se doslova rozzářila. „Jste ženatý, detektive Feddermane?“

„Ano. A nesnažíte se teď vy zabrnkat na citlivou strunu?“ Špičkou jazyka přitom naslinil hrot tužky a předstíral, že se chystá něco si poznamenat do notýsku. „To, co jste zaslechla ventilačním potrubím,“ řekl, „byla pravděpodobně poslední slova vyřčená umírající ženou.“

Adelaide zaklonila hlavu a zadívala se ke stropu. Přejížděla jej očima, jako by si přehrávala nějaký příběh, a předváděla Feddermanovi, jak přemýšlí. Náhle téměř poskočila, až se její boubelatá postava celá zavlnila. Fedderman už myslel, že uslyší heuréka!

„Myslím, že se vám podařilo zabrnkat na tu správnou strunu, detektive.“

Naklonil se k ní. „A jakpak to?“

„Nebyl to ženský hlas, který jsem slyšela – teď si to uvědomuji naprosto jistě. Byl to mužský hlas. A taky si uvědomuji, že jsem slyšela, co říkal.“

„A co říkal?“ naléhal Fedderman nedočkavě.

„V tom to právě je. Neříkal nic.“

„Měl jsem za to, že jste slyšela jeho hlas?“

„Slyšela. A teď si jasně uvědomuji, co dělal. Přeříkával abecedu. I když jsem neslyšela všechna písmena, poznala jsem to podle intonace a povědomého rytmu, jež jsme se všichni naučili v raném dětství. Dokonce jsem měla pocit, že až ji přeříká, začne s těmi větičkami jako ‚máma mele maso‘. Ano, přeříkával abecedu. Nikoliv rychle, ale zvolna, jako by si trénoval paměť.“

Ó, my se máme, neodolal Fedderman a promítl si v duchu zásadní větu úvodních stránek slabikáře, kterou si pamatoval z dětství.

„Možná někoho učil. Nějaké dítě. Nebo to byl cizinec a trénoval si hláskování.“

„Ne,“ zavrtěla Adelaide rezolutně hlavou. „Znělo to spíš, jako by to předváděl, jako by chtěl na někoho udělat dojem.“

„Ale žádný aplaus jste neslyšela, že? Ani žádná slova uznání?“

„Nic takového. Jen ticho.“

„Jste si jistá, že ten hlas nepatřil Constance Masonové?“

„Rozhodně. Byl to mužský hlas.“ Adelaide vrhla na Feddermana pohled, z něhož se mu udělalo až úzko. „Jste si naprosto jistý, že jste ženatý?“

„V tomhle ohledu se člověk jen tak nesplete,“ odpověděl Fedderman.

Poděkoval Adelaide Appletonové za čas, který mu věnovala, a podával jí ruku.

„Když dovolíte,“ řekla. Usmála se, jak nejboubelatěji dovedla, bez jediného slova jej vzala za zápěstí a snažila se mu zapnout manžetový knoflíček. Fedderman se pokusil ruku vymanit, nicméně i tak mu ještě smetla neviditelný drobeček z přední klopy saka.

Fedderman znovu poděkoval a vycouval.

21. kapitola

Když se Harold objevil před Carliiným domem, aby usedl do nenápadného fordu a ujal se hlídkování, Sal se posunul na místo spolujezdce a udělal mu místo za volantem. Auto parkovalo sotva půl bloku od Carliina bytu v potemnělém úseku mezi dvěma sloupy pouličního osvětlení.

Harold nejprve podal Salovi staženým okýnkem kelímek s kávou a pak přešel na stranu řidiče. Když otevřel dveře, interiérové světlo se nerozsvítilo, protože vymontovali žárovku. Sedadlo bylo ještě zahřáté od Sala.

„Jak to pokračuje?“ zeptal se Harold.

„Jako obvykle.“ Sal se potýkal s plastovým víčkem, a když ho odklopil, vyvalil se mnohoslibný obláček páry. Sal s gustem usrkl. Bylo slyšet, jak polkl.

Harold se podíval na fosforeskující ručičky náramkových hodinek. Bylo deset minut po půlnoci. Sal za chvilku vyrazí k domovu, kde si s chutí dopřeje vydatný spánek. Harold naopak osamí, bude ho zmáhat únava a nuda až k zbláznění.

„Nic bych nenamítal, kdyby sis chtěl prohodit směnu,“ řekl.

„Na to je už pozdě,“ zavrčel Sal.

„Jak to?“

„Jeden z nás by musel sloužit dvě směny za sebou.“

„Ty,“ řekl Harold.

„A proč?“

„Aby to bylo spravedlivý.“

„Já v tom nic spravedlivýho nevidím,“ odsekl podrážděně Sal. Proč Harold prostě jen nemůže dělat to, kvůli čemu je tady?

„Potřebujeme třetího člověka,“ pokračoval Harold. „Pak by nikdo nemusel sloužit dvě směny v řadě.“

„Stejně by sis stěžoval na svoji třetinu.“

Sal otevřel dveře a chystal se vystoupit. Byl unavený, bolela ho záda a měl Harolda plné zuby, ačkoliv mu byl vděčný, že mu přinesl kafe.

„Kdo je to?“ zeptal se Harold.

Sal se podíval směrem k domu. Uviděl nějakého muže, jak stoupá po schodech k domovním dveřím. Průměrně vysokého. V tmavém oblečení. Rozhlížel se na všechny strany.

„Vypadá tajnosnubně,“ pronesl Harold.

„Mohl by to být nájemník, který se trochu zdržel v práci,“ opověděl Sal a přemýšlel, kdy naposledy slyšel nějakého jiného poldu použít výraz tajnosnubně. „Nebo taky ne.“

Čekali, dokud člověk nezmizel v domovní hale, pak oba jako na povel vystoupili z vozu a potichu za sebou zavřeli, aby bouchnutí dvířek neupoutalo pozornost. Rázně vykročili ke Carliinu domu.

Byli asi v polovině schodů do domu, když se otevřely vchodové dveře a muž střední postavy v tmavém oblečení vyšel ven.

„Překvapení,“ řekl Harold potichu.

Muž si Sala s Haroldem okamžitě všiml. Prudce vyrazil proti nim, dvěma skoky překonal celé schodiště a upaloval pryč.

„Proboha, to je rychlost,“ vydechl Sal. „Proč ten zmetek musí běžet sprintem?“

„Můžeme ho dostat,“ řekl Harold, otočil se a vyrazil opačným směrem.

Sal věděl, o co se Harold snaží. Vydal se k bližšímu rohu za jejich zády, pak zahnul doleva. Jestliže uprchlík zabočí na dalším rohu doprava, mohli by na sebe s Haroldem narazit.

I když se Salovi zdála Haroldova taktika dobrá, prchající muž se ohlédl a viděl, že jej pronásleduje pouze jeden z dvojice. Jestli je dost chytrý, dojde mu proč a poběží rovně nebo zahne doleva.

Skutečně zabočil doleva, přeběhl na druhou stranu křižovatky a znovu nabral rychlost.

Zatraceně!

Harold je pro tuhle chvíli ze hry.

Sal nepolevoval. Pokusil se použít vysílačku, aby přivolal pomoc – nějaké mladší policisty s mladšíma nohama. V běhu se mu však nedařilo přístroj pořádně uchopit a uvést jej do chodu. Rozhodl se, že se na vysílačku spoléhat nebude. Kdyby se totiž zastavil a snažil se přivolat posily, muž by se mu vzdálil natolik, že by jej ztratil. Možná by se mu dokonce podařilo nasednout do nějakého nočního taxíku.

Když doběhl na roh, střihl to přes křižovatku uhlopříčně a získal tak pár kroků k dobru. V tuhle hodinu se nemusel obávat husté dopravy.

Na potemnělém chodníku vpředu se míhal stín. Muž střední postavy nebyl tak daleko, jak se Sal domníval.

On sám se ale blížil kolapsu.

Vtáhl hlavu mezi ramena a snažil se dýchat nosem, aby se nezchvátil a nedošel mu definitivně dech.

Plíce mu hvízdaly jako dva měchy a srdce div nevyskočilo z krku. Kromě toho ho začalo píchat v pravém boku. Zároveň si ale uvědomoval, kdo je před ním, a doufal, že kdyby muže dostihl, zbylo by mu ještě trochu síly na souboj.

Zvažoval, že vypálí varovný výstřel. Ačkoliv byl uprostřed Manhattanu, ulice byly téměř liduprázdné.

Věc však komplikovala okna. Navíc se někdo mohl objevit nečekaně, vynořit se z nejnepravděpodobnějšího místa.

A kdoví, kam by se mohl odrazit projektil.

Salovi začaly tuhnout nohy a celkově ochaboval.

Vtom zaslechl policejní sirénu, což ho zas trochu vzpamatovalo. Vzápětí se kolem něj prohnalo policejní auto, světelná konzole na střeše metala barevné záblesky do všech stran. Muž vpředu se ohlédl a začal zpomalovat, protože si uvědomil, že autu uniknout nedokáže.

Siréna ještě jednou varovně zavyla jako pes, který se chystá k útoku. Sal sledoval, jak se muž zastavil a v předklonu, s rukama opřenýma o stehna, lapá po dechu.

Taky ti došel dech, ty parchante!

Sal zvolnil a dál pokračoval krokem. Doufal, že dojde k hlídkovému vozu a pravděpodobnému vrahovi dřív, než mu pukne srdce.

Policejní auto přirazilo k chodníku a zastavilo těsně před mužem. Ten zvedl ruce nad hlavu jako kovboj z filmu z Divokého západu. Jeden z uniformovaných policistů na něj cosi volal a mával vytaženou zbraní. Muž v tmavém oblečení nejprve poklekl, pak si lehl tváří na chodník.

Vmžiku u něj byli oba policisté. Jeden mu nasadil pouta na zápěstí a spoutal ruce za zády.

Za Salem se ozvaly kroky. Přiměly ho, aby se otočil.

Kousek za ním se belhal pokašlávající Harold, zhluboka oddychoval a v obličeji byl popelavý jako jeho knír.

„Na tohle už jsme moc starý,“ skuhral.

Sal jenom zavrčel, aby zamaskoval, jak funí. „Dostali jsme ho, nebo ne?“

„Někoho jsme dostali,“ zasípal Harold.

Oba pajdali k ležícímu muži a doufali, že skutečně jde o jejich vraha. Policisté, ruce založené na prsou, stáli nad zadrženým. Jeden z něj nespouštěl oči, druhý sledoval blížícího se Sala s Haroldem.

Ti se zase dali do klusu, bok po boku, ale možná by se pohybovali rychleji, kdyby se nesnažili běžet, ale prostě jen šli.

„Jeden se za ním měl vydat po svých a druhý měl skočit do auta a dojet ho,“ mudroval Sal.

„To se teď snadno řekne,“ namítl Harold.

„Snadno ani ne,“ sípal Sal, stále bez dechu.

Sal vytáhl průkazku a vysvětlil informovaným policistům, kdo s Haroldem jsou a proč byli tam, kde byli.

„Takže tenhle zmetek by mohl být Vrah Lady Liberty?“ zeptal se mladší z obou policistů. Svým vzezřením vzbuzoval respekt. Měl čepici hluboko vraženou do očí a vypadal jako mladý Clint Eastwood. Jeho parťák byl naopak úplně obyčejný, ale mnohem urostlejší než Clint. Špatně sestavená dvojice.

„Ne, ne, ne…,“ začal blekotat muž rozpláclý na chodníku. Pokusil se pohnout.

„Možná jo, možná ne,“ opáčil Harold.

Starší a urostlejší policista pomohl spoutanému muži vstát, zatímco jeho kolega otevřel zadní dveře policejního auta. Naložili zadrženého na zadní sedadlo, jež bylo od přední části vozu oddělené drátěným pletivem.

Sal dal Eastwoodovi s parťákem Carliinu adresu a policisté odjeli k jejímu domu. Tam počkali, až Sal s Haroldem urazí tři bloky po svých a přidají se k nim.

Když dva detektivové, kteří šli pěšky, konečně dorazili k policejnímu vozu, byli pořád ještě zadýchaní.

„Náročná noc, chlapi,“ přivítal je mladší policajt, napůl opřený, napůl sedící na podezdívce plotu domovní předzahrádky.

„Aspoň víš, na co se můžeš těšit,“ zavrčel Sal a odplivl si.

Mladý policista se usmíval jako měsíček.

„Není to tak zlé,“ utěšoval ho Harold.

Sal by Haroldovi nejradši jednu vrazil.

„Neznáme se odněkud?“ zeptal se Harold mladého policisty.

Eastwood zavrtěl hlavou. „Myslím, že ne. Proč? Jste v pohodě?“

„Jak to myslíte?“

Sal by nejraději odvlekl Harolda někam stranou, ale čemu by to pomohlo.

Místo toho se vydal vytáhnout Carlie Clarkovou z postele.

Když se se Salem objevili před domem, měla Carlie oči ještě opuchlé od spánku, blonďaté vlasy rozcuchané, na sobě džíny, volnou červenou tuniku a trepky. Mladý policista si ji se zájmem prohlížel.

Trhla sebou, když ji Sal jemně uchopil za loket a vedl k zadním dveřím policejního auta. Na vnější straně okýnek se odrážela světla, takže se musela sklonit, aby viděla do potemnělého interiéru, kde seděl zadržený. Sal doslova cítil, jak se Carlie rozrušením chvěje.

„I kdyby se mu podařilo vystoupit, má pouta,“ uklidňoval ji.

Zdálo se, že se trochu uvolnila, ale pořád byla napjatá jako struna.

„Je to ten muž, co vás sledoval?“ zeptal se Sal.

Naklonila se ještě blíž.

„Jesse Trummel!“ vydechla a napřímila se. Ve tváři se jí zračilo překvapení.

I Sal byl překvapený. „Znáte ho?“

„Ano. Pracuje v Bold Designs.“

„Řekl bych, že po vás jede,“ usoudil Harold.

Jeho poznámka zůstala bez odezvy.

Urostlý policista, který po celou dobu seděl ve voze, poslouchal. Zadní okýnko sjelo dolů.

Carlie o krok ustoupila. Od Jesse Trummela ji teď dělilo jen několik desítek centimetrů volného prostoru.

„Nemusíš se mě bát, Carlie,“ řekl Trummel. Měl vysoký chraplavý hlas.

„Co jste dělal v jejím domě?“ zeptal se Sal.

Trummel mu pohlédl zpříma do očí, zřejmě si neuvědomoval, že přesně tohle dělá skoro každý lhář. „Chtěl jsem jí nechat vzkaz, nic jinýho. Opravdu!“

„A poblíž jejího bytu jste se ocitl čistě náhodou?“

„Vlastně jsem byl nedaleko odsud. Kamarád pořádal večírek. Prověřte si to a uvidíte – bylo nás tam víc. Když mejdan skončil a všichni se rozutekli domů, vzpomněl jsem si, že kousek odsud bydlí Carlie.“

„No a dál?“ pobízel ho Sal.

„Já… mně se Carlie líbila… chci říct, líbí. Nevím, jestli to ví. Ale… trochu jsem toho vypil, nebyl jsem střízlivý. Rozhodl jsem se, že jí řeknu, co k ní cítím.“

„Ačkoliv už bylo po půlnoci, rozhodl jste se, že ji překvapíte a vyjevíte své city?“ ptal se Sal.

„Ne, to ne. To bych neudělal. Nechal jsem jí vzkaz v poštovní schránce, to je všechno.“

„Copak byste se neviděli zítra v práci?“ vložil se do výslechu Harold.

„Ale ano, určitě. Ale jak jsem vám řekl, něco jsem vypil a neuvažoval jsem s jasnou hlavou.“

„Uvažoval jste rozkrokem,“ poznamenal Eastwood.

Sal po něm šlehl pohledem. „Přejete si, abych váš příspěvek zaprotokoloval?“

Eastwood pokrčil rameny a tentokrát se opřel o auto. Stáhl si čepici ještě hlouběji do očí a vypadal ještě víc jako filmový herec.

Sal poodvedl Carlie od policejního vozu, aby se vzdálili z doslechu. Harold věděl, o co mu jde, a zůstal stát u auta s uniformovaným policistou. Nechal Sala s Carlie o samotě, aby si mohli důvěrně promluvit.

Sal se ke Carlie naklonil a ohlédl se přes rameno, jako by se chtěl přesvědčit, že jejich rozhovor nemůže opravdu nikdo zaslechnout.

„Jste si vědoma citů, které k vám támhleten člověk chová?“ zeptal se.

Carlie se trochu ošívala. „Abych řekla pravdu, bylo by těžké si toho nevšimnout. Způsob, jakým po mně pokukuje…“

„Vypadá dost průměrně. Je to ten muž, co vás pronásledoval?“

„Ne. Rozhodně ne.“

„Jak si můžete být tak jistá, když i váš pronásledovatel vypadá naprosto průměrně?“

„Vídám se s Jessem každý den v práci. Je projektant. Sedí u stolu a pracuje s počítačem nedaleko ode mne. Zpracovává vizualizace.“

„Což znamená?“

„Kompletuje plány a projekty a uvádí je do podoby, jak by měl vypadat finální návrh.“

Sal se k ní naklonil ještě blíž, až se jejich čela téměř dotýkala. „Chápejte, že se vás na to musím zeptat. Měla jste s tímhle Jessem někdy…“

„Nikdy! Náš vztah, nebo spíš to, co on by rád považoval za vztah, je naprosto platonický a jednosměrný.“

Sal ze zkušenosti věděl, že lidé někdy v podobných situacích nemluví pravdu. „Takže spolu neprožíváte žádný románek?“

„Ani náhodou. Nemohu říct, že bych proti Jessemu něco měla, ale…“

„Takže o něm neuvažujete tímhle způsobem?“

„Rozhodně ne.“

„Dobře. Musel jsem se na to zeptat. Myslím, že Trummel nevypadá jako zlosyn.“

„Taky bych řekla,“ souhlasila Carlie. „On je jen takový…“

Podívali se jeden na druhého a řekli unisono: „Obyčejný.“

Sal se vydal s Carlie do domu, zatímco ostatní stáli a přihlíželi. Pro jistotu ji doprovázel až do bytu, aby si mohla vzít klíček od schránky. Poté se vrátili do vstupní haly.

Ve schránce byl jen jeden přeložený bílý papír. Nevypadal jako něco, co sem doputovalo péčí poštovního úřadu. Sal si navlékl bílé gumové rukavice, a než se listu stačila dotknout Carlie, vytáhl jej ze schránky.

„Mohly by na něm být otisky,“ řekl. „Nebo něco podobného. Divila byste se, na co dokážou v policejní laboratoři přijít.“

„Ale víme přeci, že to psal Jesse. Říkal to.“

„Nevíme přesně, co víme,“ odpověděl Sal a byl rád, že poblíž není Harold, který by jejich rozhovor ještě více zkomplikoval.

Opatrně list rozložil. Obsahoval pouze jedinou větu napsanou modrým inkoustem.

Sal držel papír tak, aby si jej mohla přečíst i Carlie.

Pořád na tebe myslím.

Podpis chyběl.

„Krátké a roztomilé,“ konstatoval Sal. A anonymní.

Carlie cítila, že se červená. Sáhla po papíru, ale Sal jej znovu přeložil v už naznačeném přehybu a držel jej konečky prstů za okraje.

„Je mi líto. Musím si ho nechat. Odnesu ho a vložím do sáčku na důkazy. Ten papír je součástí vyšetřování, i kdyby to mělo vést do slepé uličky.“

Vrazila ruce do kapes plandavé tuniky. „Chápu.“

Nechápeš, řekl si v duchu Sal. Moc to nechápeš.

Vrátili se k policejnímu vozu. Sal ukázal papír Haroldovi. Ten se ho ani nedotkl, nakoukl do auta a zazubil se na Trummela.

Sal list opatrně rozložil.

Pořád na tebe myslím.

Obrátil se ke Carlie a usmál se na ni: „Jste rozená lamačka srdcí.“

„Nepřipadám si tak,“ odpověděla.

„Alespoň dvěma mužům tak připadáte,“ nesouhlasil Sal.

„Surovče,“ poznamenal Harold.

22. kapitola

Nedaleko Kansas City, Missouri, 1996

Mildred Gantová zajela černou dodávkou Dodge na dálniční odpočívadlo. Brzdy hlasitě zaskřípěly, protože měly sjeté destičky. Mildred trochu povolila nohu na pedálu, aby zvuk nepoutal tolik pozornosti. Vedle ní seděl Dred „Ječoun“ Gant a díval se před sebe předním sklem, na němž byl do oblouku vydřený škrábanec po stěrači s opotřebovanou gumovou stěrkou.

Od chvíle, co se ráno vydali na cestu, přeříkával už nejméně podvanácté abecedu. Jeho matka, která považovala nečinnost za plýtvání časem, mu stále dokola opakovala, že přeříkávání abecedy ho náležitě zabaví. Někdy si říkala, jestli by tu zatracenou abecedu nedokázala odrecitovat i ona, když tak často slýchala Ječouna. Některé věci jsou prostě neodbytné.

Před záchodky s prodejními automaty parkoval půltucet aut. Za záchodky se rozprostírala velká černá plocha parkoviště, kde stály náklaďáky úhledně seřazené jeden vedle druhého. Ale nebylo to vyhrazené místo jen pro velké osmnáctikolové kamiony, parkovaly tam i dodávky. Ve vzduchu se vznášela vůně čerstvě posečené trávy okolo parkoviště. Jedinou postavou, která se v horkém dni pohybovala venku, byla žena venčící páreček bílých pudlů.

„Ven,“ přikázala Mildred. Sledovala, jak si Dred odepíná bezpečnostní pás; teprve pak odepnula svůj a vystoupila z dodávky. Čekala, dokud Dred neobejde auto a nepřipojí se k ní.

Přitom si ho prohlížela. Měl na sobě tričko se znakem Missouri Tigers, otrhané džínsy a mokasíny. Na svůj věk byl jen průměrně vysoký a průměrně těžký, ale silný byl dost. Tázavě na ni pohlédl, co bude následovat.

Nalevo od záchodků a prodejních automatů stál dřevěný piknikový stůl s lavicemi a několik odpadkových kontejnerů včetně jednoho na tříděný odpad. Za stolem se táhl úzký pás stromů.

„Tamhle se posaď a čekej,“ řekla Mildred.

Dred příkaz mlčky poslechl a Mildred jej sledovala, dokud si nesedl. Pak se vydala k automatům, předloktím si otřela pot z čela a rukou zalovila v kapse šatů připomínajících pracovní plášť. Vytáhla pár drobných. Vhodila je do přístroje a koupila dvě plechovky pomerančové limonády. Automat jí nevrátil drobné, ani když do něj několikrát kopla a zakymácela s ním. Mildred měla těžký život.

Vynořila se ze stínu prodejních automatů a přes trávník zamířila k dřevěným stolům. U jednoho z nich trpělivě seděl Dred. Vedle stál na železném sloupku gril na dřevěné uhlí. Mildred nechápala, kdo by si tady mohl chtít něco grilovat. Kdo by si dělal piknik na odpočívadle?

Podala jednu těžce vydobytou plechovku s limonádou Dredovi, pak se posadila na lavici vedle něho a doufala, že si zase nezadře třísku do zadnice. Už se jí to tady jednou stalo.

Z místa, kde s Dredem seděli, měli dobrý výhled na náklaďáky. Na parkovací ploše stály tři osmnáctikolové kamiony. Kulaté kovové záklopky k nebi mířících výfuků tancovaly nahoru a dolů, jak jim blafající naftové motory diktovaly, a vypouštěly do vzduchu oblaka dýmu.

Jeden z kamionů zachrchlal, dal se do pohybu a zvolna opustil parkovací místo. Jak řidič postupně přidával plyn, motor měnil zvuk. Když dojel až k nájezdovému pruhu vedoucímu zpět na dálnici, nabral už pořádnou rychlost. Mildred sledovala, jak se zařazuje mezi ostatní auta, až v dálce úplně splynul s dálničním provozem.

„Víš, co máš dělat?“ zeptala se Dreda.

„Jistě.“

Pak nikdo z nich nepromluvil až do chvíle, dokud se na parkovišti neobjevil zaprášený modrý tahač s návěsem. Za syčení hydraulických brzd zpomaloval, až zastavil na místě, které před okamžikem uvolnil kamion, jenž právě odjel. Trambus (jak byla Mildred zvyklá mu říkat) už podle všeho větší být ani nemohl, protože by překročil příslušná nařízení. Měl dokonce obytnou kabinu s místem na spaní. Tahač měl za sebou návěs s dlouhým modrým pruhem a nápisem HOGAN GASS CARTAGE. Když Mildred zjišťovala podrobnosti, dozvěděla se, že jde o malou společnost se sídlem v Memphisu.

Dveře se otevřely a zpoza volantu vylezl robustní muž jen v montérkové kombinéze bez trička a seskočil na zem. Byl plešatý, na očích měl sluneční brýle. I na takovou dálku bylo vidět, že je obrovský. Na okamžik zaváhal a rozhlédl se kolem, pak se vydal k Mildred a Dredovi. Když se trochu přiblížil, Dred uviděl, že má na obou pažích tetování. Splývalo do jednolitého obrazu, takže bylo těžké rozlišit, co představuje, aniž by si je člověk podrobně prohlížel. A Dredovi se nechtělo na muže neomaleně zírat. Vlastně se na něj nechtěl dívat vůbec.

„Já jsem Rudy,“ řekl zastřeným hlasem silného kuřáka.

„Jestli jste Mildred, tak jsme spolu mluvili po telefonu.“

„Jsem Mildred,“ odpověděla Mildred. „A tohle je Dred.“

Rudy si Dreda zkoumavě prohlížel. „Jmenuješ se po mámě?“

„Asi jo.“ Dred o tom nikdy takhle nepřemýšlel. Teď, když o tom uvažoval, nelíbilo se mu to.

„Některý lidi mu říkaj Ječoun, poněvadž je ukňouranej a uječenej.“

Řidič si ho opět změřil od hlavy k patě. „Takhle mu říkat nebudu.“

„Jak je libo.“

„Očekával jsem někoho staršího a většího.“

„Velkej je dost,“ řekla Mildred. „A jak je starej, na tom nezáleží.“

„Asi ne,“ připustil Rudy. Opět upřel úzká tmavá očka na Dreda. „Jsi silnej, hochu?“

„Silnej jsem dost.“

Rudy vycenil zuby. „Je to chytrolín?“ zeptal se Mildred.

„Jestli si něco dovolí,“ řekla Mildred, „dejte mi vědět.“

„Budu poslouchat,“ slíbil Dred.

„To si piš, že budeš,“ řekl řidič. Rozhlédl se, pak z montérek vytáhl ruličku bankovek. Oddělil jich pět a podal je Mildred.

Ta je mlčky přepočítala a zasunula si je pod záhyb šatů.

„Máte tam opasek na peníze.“

„Nebo na pistoli a nůž,“ řekla Mildred a smála se na celé kolo, aby ho ubezpečila, že jen tak žertují. Nebo snad ne? „V každém případě jste svý prachy dobře investoval.“ Kývla směrem k Dredovi. „Pojede s vámi a vyloží vám kamion, zatímco vy budete moct sedět na zadku. Na zpáteční cestu vám ho zas naloží. Pak ho tady prostě jen vysadíte a jsme si kvit. Kdykoliv budete stát o naše služby, stačí se ozvat.“

„To zní férově.“

„Je to férový.“

„Pro všechny, kromě kluka.“

„O to se nestarejte.“

Rudy kývl. „Pojďme, hochu.“

Dred se vysunul z mezery mezi lavicí a stolem a konečně se mohl postavit, aniž by si otloukal nohy.

„Kolik z tý stovky dostane?“ zeptal se řidič Mildred.

Ta se lišácky usmála. „Pracuje rád.“

„Vsadím se, že po ničem jiným ani netouží,“ řekl řidič a ledabyle kývl hlavou, aby naznačil, že je čas vydat se na cestu.

Mildred se dívala za dvojicí odcházející po lepkavém asfaltu k tahači s modrou kabinou. Řidič mimoděk položil Dredovi ruku na rameno.

Vypadali skoro jako otec se synem.

Asi o deset kilometrů dál na západ bylo další odpočívadlo s čerpací stanicí a restaurací oblíbenou jak mezi řidiči náklaďáků, tak mezi obyčejnými cestujícími. Parkoviště doslova přetékalo osobními vozy i osmnáctikolovými kamiony. Mildred zajela k pumpě a za část peněz, které utržila za pronájem Dreda, naplnila nádrž.

Když byla nádrž plná, zašla dovnitř a zaplatila v hotovosti. Poté se vrátila do dodávky a popojela na parkoviště vedle restaurace. S natankovanou nádrží a spoustou peněz v kapse se cítila doslova blaženě.

Vystoupila, a tak jak byla zvyklá z cest po burzách se starým a starožitným nábytkem, pečlivě zamkla auto. Tentokrát vezla v dodávce příborník z masivního dubového dřeva. Měla ho s Dredem vyložit, ještě než ho vysadila na odpočívadle. Mohli ho spolu odtáhnout do skladiště, kde by na něj nepršelo. Auto by aspoň bylo prázdné pro strýčka příhodu. Za dva dny se totiž chystala na ohlášenou dražbu obstavené farmy, jejíž majitel čelil exekuci.

Vyndají příborník z auta, jen co se Dred vrátí. Usoudila, že nebude tak unavený, aby to nezvládl. Mladý proutek se ohýbá lépe než starý.

Zamířila do restaurace. Objednala si velký kus kokosového koláče a sklenici mléka. Když se občerstvila, otřela knírek z mléka nad horním rtem, sebrala účet a vydala se k pokladně. Zaplatila, ale spropitné nenechala.

Cestou si koupila los.

23. kapitola

New York, současnost

„Co kdyby se něco dostalo do novin nebo do zpráv?“ kárala Carlie Jesse Trummela, když se druhý den ráno setkali v práci.

Byli spolu v zaměstnanecké jídelně Bold Designs, světle zeleně vymalované místnosti lemované řadou prodejních automatů nabízejících polévku, sendviče, skořicové šneky bez chuti a kávu. Uprostřed stál stůl a kolem něj půltucet kovově šedých skládacích židlí. Nikdo tam snad nikdy nic nejedl. Jedinou stravitelnou věc představovalo kafe.

„Mrzí mě to,“ omlouval se snad už podesáté Jesse. „Zvoral jsem to.“ Měl na sobě hnědý oblek, modrou košili a jednobarevnou červenou kravatu. Před několika desetiletími takhle vypadali bezejmenní prodejci inzerce, dnes tak vypadají bezejmenní projektanti žijící z klepů, pocitu vlastní důležitosti a návštěv zamykacích toalet, k nimž mají svůj klíč.

Jesse je předurčený k tomu, aby ten klíč hledal celý život, přemítala Carlie.

„Můžeme být kolegy a přáteli,“ řekla. „Ale to je všechno.“

„Myslím, že jsem včera dostal pěkně za vyučenou.“

Jak mluvil, všimla si jedné zajímavé věci. Jeden jeho ušní boltec byl zřetelně větší než druhý. Byla to jediná zvláštnost, která jej vzdalovala od naprosto průměrného vzhledu, jediný záblesk přitažlivosti.

Carlie si však zakázala zabývat se jeho roztodivnýma ušima.

„Můžu ti aspoň koupit kafe?“ zeptal se Jesse.

Nevzdává se. Další věc hodná obdivu, připustila Carlie navzdory svému přesvědčení.

„Ne,“ odsekla. „Nic nechci. Kromě toho to není opravdový kafe. Jsou to chcanky.“

Otočila se a odešla z místnosti.

„Já vím,“ slyšela za sebou, „ale nic lepšího není k mání.“

Jeho slova jí doznívala v mysli. Nic lepšího není k mání…

Ne, ne, ne!

„Můj plat za to, na co myslíš,“ ozval se mužský hlas.

Lekla se a celá zkoprněla.

Floyd Higgins, jeden z jejích mnoha nadřízených, se na ni smál. „Vypadáš tak zadumaně,“ řekl, „že by mě zajímalo, co se ti honí hlavou.“

„Říkala jsem si, že bychom měli posunout zkušební kabinky v pobočce Cuddled Cougar víc do středu obchodu.“

„Čím blíž jsou kabinky k zákazníkům, tím častěji si jdou něco vyzkoušet.“

„A producírují se kolem, předvádějí se lidem v obchodě a zkoumají jejich reakci, ještě než se rozhodnou věc koupit.“

„Reakci cizích lidí?“

„Především cizích lidí.“

„Ach, ta ženská logika.“

„To samé dělají chlapi s pokrývkami hlavy.“

Higgins se zasmál. „Dobrá, vyhrálas.“

Carlie si neodpustila porovnat jeho uši. Byly naprosto stejně velké. Nuda.

Dora Laneová už pochopila, že z prodeje bytu nic nebude. Potencionální noví kupci trvali na prohlídce – což koneckonců nebyl špatný nebo neobvyklý nápad – a našli spoustu nedostatků. Prodejce nabídl snížení ceny, ale nestačilo to. Další provize v háji.

Dora pracovala jako realitní makléřka pro společnost The Walker Group. Starý Herman Walker, majitel a ředitel firmy, už propustil polovinu prodejců a ti, které si ponechal, pracovali jen za provizi.

Bez prodeje není provize a tím pádem ani plat. Dořiny úspory se rychle tenčily a její kreditní karty byly skoro vyčerpané.

Stála teď na nástupišti podzemní dráhy a čekala na vlak z předměstí – na jakýkoliv vlak. Bude jednoduché a rychlé, i když bolestivé, zemřít pod skřípajícími koly rozhrkané soupravy, která v místech, kde Dora stála, pojede ještě téměř maximální rychlostí.

Šla po nástupišti, kam nejdál to bylo možné. Kolem nepostávali skoro žádní jiní cestující. Dora byla ráda. Nechtěla nikomu přidělávat starosti. Chtěla to jen prostě a jednoduše skončit.

Jak šla po nástupišti, minula ošuntělého saxofonistu. Pouzdro leželo na zemi, víko odklopené. Když procházela kolem něj, všimla si, že v pouzdře vyloženém ošoupaným sametem se povalují dvě usmolené dolarové bankovky. Pravděpodobně je tam dal sám saxofonista jako vějičku, jež měla prolomit ledy.

Hrál jakousi smutnou melodii, kterou Dora už někdy slyšela, ale na její název si nedokázala vzpomenout. Bylo to něco o lásce z nedělního rána. Muzikantovo odrané oblečení, otlučený instrument a ponurá píseň Doře připomněly, že jsou lidé, kteří jsou na tom ještě hůř než ona. No a co? Nenajde se vždycky někdo, kdo je v ještě horší situaci? Možná se tenhle chlápek se saxofonem Dořiným činem inspiruje a i on ukončí to věčné trápení.

Ze staničního amplionu zavřeštěl hlas, jehož podivný přízvuk nedokázala Dora rozluštit.

Na nástupišti se zvedl vítr, jak vlak v tunelu tlačil vzduchový sloupec před sebou. Dora postoupila k hraně nástupiště až na žlutý pruh, předklonila se a podívala se do černého tunelu.

Ještě vlak neviděla, ale už rozeznávala rozjasňující se dvojici světel, původně slitou v jeden bod.

A najednou byl vlak na dosah, s rachocením rozrážel tmu, až přehlušil zvuk saxofonu.

Nebo přestal hrát už o chvilku dřív?

Jen další smůla, na svoji poslední cestu se vydá bez muziky.

Mohutná ocelová maska prvního vagónu se rychle přibližovala.

Dora se vyklonila nad kolejiště. Byla odhodlaná. Má na to sílu!

V okamžiku, kdy se její tělo už už chýlilo k volnému pádu, ji nad loktem sevřela ocelová paže a stáhla zpátky.

Vlak prosvištěl kolem a s pískáním zastavoval ve stanici, aby pohltil a vyvrhl cestující. Dora slyšela čísi hlas.

„Tak hezká holka tohle nesmí udělat.“

O půl kroku ucouvla a otočila se. Před ní stál saxofonista. Roztrhané džínsy, izolepou vyspravené kecky, pocintané černé triko s nápisem Fantom opery.

Téměř by ho ale nepoznala. Vypadal naprosto obyčejně.

Pohlédla na něj, řekla mu, ať se stará o sebe, a odkráčela ke schodišti, aby se vydala vzhůru čelit životu.

Po půlhodině usilovné chůze si Dora řekla: „Holka, co to, sakra, vyvádíš?“

Ocitla se na farmářském trhu. Natáhla ruku po posledním jablečném koláči. Jen co se ho dotkla, sáhla po něm jakási větší, mužská ruka. Ani jeden nechtěl ustoupit, nastala patová situace.

Dotýkali se prsty. Cizí ruka byla vypracovaná, s vystupujícími žílami, klouby na prstech porostlé tmavými, lehce zakroucenými chloupky. Dora odtrhla oči od jablečného koláče a pohlédla dotyčnému do obličeje – byl to ten šupák z podzemní dráhy, co se jí připletl do života. Pan Saxofon.

Usmíval se. Ani úsměv mu však nerozjasnil tvář. „Jablečné koláče mám ze všeho nejradši,“ řekl, „a když uvážím, jaké myšlenky se vám honí hlavou, proč byste mi ho nenechala? A nesnažte se mi namluvit, že ve skutečnosti byste se pod ten vlak nevrhla.“

„Nemusím vám říkat vůbec nic. Pravděpodobně jste se ten koláč chystal ukrást.“ Lehce poodtáhla ruku, ale přesto ji v místech, kde cítila jeho prsty, nepřestávalo mravenčit. Jako by ji zelektrizoval.

Pořád se usmíval. Vyzařoval z něj jakýsi magnetismus. Jako by k sobě byli puzeni vzájemnou přitažlivostí. Dora však zachovávala kamennou tvář. O tom si nech jen zdát, kreténe.

Stále se nepřestával usmívat. „Nejsem na tom tak zle, jak si možná myslíte,“ řekl.

„Možná si nemyslím nic, protože je mi to fuk.“ Dora úplně odtáhla ruku.

„Dovolte, abych ten koláč koupil, pak se o něj rozdělíme a někde si ho sníme. Můžeme si o celé záležitosti promluvit.“

„O koláči?“

„Ne, o té předchozí záležitosti. Však víte, co mám na mysli. Chtěla byste sníst celý koláč sama, protože vám na kaloriích už nezáleží?“

Přesně na to myslela. Tyhle drobné prohřešky ji za daných okolností vůbec netížily.

„Žádná předchozí záležitost neexistuje,“ odsekla. „A nemám zájem dělit se s vámi o váš koláč.“

Pokrčil rameny. „Tak ho zaplaťte vy. Záleží vám na tom, protože to bude vaše poslední jídlo?“

Uhodil hřebíček na hlavičku. Další vlak pojede ani ne za dvacet minut.

A po něm ještě jeden.

„No dobře,“ řekla. „Na kreditkách mám tak akorát na jeden hamburger.“

„Měla byste používat debetní kartu. Tak byste dokázala prachy rozfofrovat ještě mnohem rychleji.“ Elegantně se sklonil a sáhl do futrálu na saxofon, na nějž Dora úplně zapomněla a který ležel tak blízko, že o něj div nezakopla.

„Nebudete mi ale rozmlouvat mé rozhodnutí,“ řekla Dora rezolutně.

„Že nebudete používat debetní kartu?“

„Víte, co myslím.“

„Nechci vám nic rozmlouvat,“ odpověděl. „Chci se jen těšit z vaší společnosti, dokud to ještě jde. A taky si chci sníst ten koláč.“

Kráčel vedle ní, když šli koláč zaplatit. Vytáhl dvacetidolarovou bankovku a nad drobnými mávl rukou, jako by byl nějaký Rockefeller. I na chodníku za stánky kráčel těsně vedle ní, jako by chtěl mít jistotu, že mu neuteče.

Zašli do malé restaurace na Šesté Avenue. Modré koženkové lavice tvořily boxy kolem laminátových stolků, na stěnách obložených dubovým dřevem visely vlastnoručně podepsané fotografie světoznámých, ale již letitých olympijských vítězů. Dora znala jména jako Wilma Rudolphová nebo Mark Spitz, ale tady je viděla na vlastní oči. Kdo ale proboha je Cassius Clay?

Položila koláč v papírovém sáčku na sedadlo vedle sebe.

„Tady ho asi stěží můžeme jen tak vybalit a sníst,“ řekla.

„Dáme si ho později jako dezert někde jinde.“

Žádné později už nebude, pronesla málem nahlas.

Když se zpoza pultu vynořil číšník, Pan Saxofon každému objednal cheeseburger, hranolky a kávu. Dora sýr moc nemusela, ale mávla nad tím rukou. Když číšník odešel, Pan Saxofon si sundal baseballovou čepici se znakem newyorských Mets a položil ji na modrou koženkovou lavici hned vedle futrálu na hudební nástroj.

Dora nepřestávala toho muže hodnotit. Nemohla si pomoct. Hnědé vlasy bez šedin, pěšinka vlevo, celkem slušný sestřih. Pravidelné rysy. Někdo by řekl, že je svým způsobem pohledný. Jiným by připadal fádní. Oba tábory by měly pravdu. Sama se nedokázala rozhodnout, ke kterému by se přidala. Kdyby hrál ve filmu, dostal by roli bezejmenného muže z davu, nebo nanejvýš kamaráda hlavní hvězdy. A jako cenu útěchy by mu přidělili příjemnou ženušku.

„Měl byste téhle příležitosti využít,“ řekla Dora, „a dát si nějaké vydatné a zdravé jídlo.“

„Máte starost o mé zdraví?“

„To sotva.“

Opřel se lokty o stůl a propletl prsty. Dora si všimla, že má zastřižené a čisté nehty.

„Maso a brambory, když nepočítám tu housku,“ řekl. „To by mělo stačit.“

Doře trvalo několik vteřin, než jí došlo, že mluví o jídle, které objednal pro oba. Jako by šlo o bůhvíjak zdravou životosprávu.

Hrála si s příborem zabaleným do ubrousku, dokud jim číšník nepřinesl kávu, podšálek a lžičku.

Vylepšila si kávu smetanou. „Hraní na saxofon v podzemce vynáší asi víc, než jsem si myslela.“

Obdařil ji nicneříkajícím úsměvem. „Pravděpodobně ano.“

„Patříte mezi těch několik talentovaných hudebníků, co dostali od města licenci?“

„Ne, ne, jsem v hluboké ilegalitě.“

„Co by vám policajti udělali, kdyby vás načapali?“

„Napoprvé by měl jen varovali a vyvedli ven.“

„A napodruhé?“

„Nevím. Ještě se mi to nestalo.“

„Hrajete na saxofon docela dobře. To jste se naučil sám?“

„Ne. Naučil mě to jeden řidič kamionu. Už je to dávno.“

Zasmála se, až se lekla sama sebe. „Lžete, jako když tiskne.“

„Ba ne, tohle je pravda.“

Číšník jim přinesl jídlo.

Dora si uvědomila, že má hlad, a zhltla hamburger jako malinu. Všimla si, že její společník si naopak dává na čas a jí způsobně. Vlastně způsobněji než ona.

Po jídle si dali další kávu, ale ani jeden z nich se nezmínil o jablečném koláči.

Prohlížela si ho. „Nevypadáte jako jeden z těch bezdomovců.“

„Netvrdil jsem, že jsem bezdomovec. Vlastně až do včera jsem nebyl.“

„Co se stalo?“

„Bydlel jsem v podnájmu. Vlastně spíš u kamaráda zadarmo. Půjčil mi byt, když byl pracovně v Londýně. Včera se ovšem neočekávaně vrátil a přivezl si s sebou z Británie dámu svého srdce.“

„A vy jste se stal třetím do počtu.“

„Asi tak. Abych řekl pravdu, připadal jsem si vedle nich spíš jako páté kolo u vozu.“

Dora bubnovala nehty do hrnečku. Přemýšlela. Její úmysl zabít se nebyl v tuhle chvíli tak naléhavý. Někdy se prostě některé věci nemají stát.

Ne snad, že by to byla vůle Boží.

Ale nějaká ruka osudu to být musela.

24. kapitola

Chillicothe, Missouri, 2000

Kdo si počká, ten se dočká. Chce to jen trpělivě čekat na příležitost. Sladké sny i noční děsy se mohou stát skutečností.

Šestnáctiletý Dred „Ječoun“ Gant seděl osamocený v místnosti o velikosti tři krát tři metry a čekal. Pod sebou měl dubovou židli, díval se na stůl, taktéž dubový, a na druhé straně stolu stála úplně stejná dubová židle. Byla teď prázdná. Židle i stůl poutaly k šedým dlaždicím na podlaze šrouby. Nad hlavou svítila zářivka krytá silným drátěným krytem. V místnosti bylo jediné okno, ale nevedlo ven, nýbrž do dalšího, ještě tísnivějšího kumbálu odděleného tlustým bezpečnostním sklem. Stěny byly vymalované nevýraznou bledě zelenou barvou jako ve většině podobných institucí. Tahle se nazývala Chillicotheské nápravné zařízení, protože šlo o ženskou věznici ve městě Chillicothe v Missouri. V místnosti bylo nepříjemné horko. A Dredovi zvlášť, protože měl na sobě – i přesto, že byl už pokročilý květen – košili s dlouhým rukávem.

Dredova matka Mildred Gantová ukradla dražebníkovi devět set dolarů v hotovosti. Byly to peníze, které utržil za starožitnou rozebíratelnou šatní skříň. Dopustil se pošetilé lehkovážnosti, když opustil místnost se štočkem bankovek volně položeným na stole. Okamžitě zavolal policii a ta nalezla peníze v Midredině zaparkované dodávce. Štůček byl dokonce ještě v obálce nadepsané dražebníkovým jménem a adresou.

I tak by šlo o dost vážný přestupek, ale Mildred navíc ještě naskočila do auta a pokusila se ujet. Přitom vážně zranila službu konajícího strážníka. Podle všeho záměrně změnila směr jízdy a pokusila se ho přejet.

Veřejný obhájce v Jefferson City pomohl Mildred usmlouvat trest pod hranicí dvaceti let.

Přestože zůstal Dred v její péči, žil teď v opatrovnické rodině ještě se čtyřmi dětmi v podobné situaci. Farmářská rodina, které měla všech pět dětí v pěstounské péči, je vychovávala přísně, nikoliv však nepřiměřeně. Dred si na nový domov docela zvykl a dokonce se trochu rozmluvil, ačkoliv jeho slovník byl velmi omezený a téměř holé věty, které pronášel, spíš mumlal, než zřetelně vyslovoval.

Problém spočíval v tom, že Dred nedokázal najít klid. Nic zlého se mu nedělo, když člověk nepočítal tu neustálou dřinu na kukuřičném poli. Uvažoval, že by dokonce utekl, ale ukázalo se to jako nepraktické. Když byl v péči předchozích pěstounů, náhodný výstřel jej zasáhl do stehna právě v okamžiku, kdy kradl vajíčka, aby je prodal ženě majitele nedaleké prasečí farmy. Byl přesvědčený, že majitel drůbežárny, u něhož žil a pracoval, jej střelil úmyslně. Zasáhl ho sice jen projektil z pušky ráže .22, ale uvízl mu ve stehně a doktor, který mu jej vytahoval, byl neustále pod parou. V důsledku této nehody Dred lehce kulhal.

Když se Mildred o události dozvěděla, nechala se slyšet, že ji nemají obtěžovat zprávami o takové patálii, pokud není smrtelná.

Dnes to bylo potřetí, co Dred přišel navštívit matku do vězení. Manželka majitele prasečí farmy, drobná šlachovitá žena s pichlavýma očkama jménem Irma, ho přivezla rodinným pickupem a teď čekala v hlavní vězeňské budově, až návštěva skončí.

Slabý šramot přiměl Dreda zvednout oči.

Otevřely se dveře a vešla Mildred. Měla na sobě nevýrazný vězeňský mundúr, který vypadal, jako by ho sebrala nějakému chlapovi. Krátké mastné tmavé vlasy měla ulíznuté dozadu a připlácnuté k hlavě, jeden pramen jí však visel přes ucho. Neměla žádný makeup, i když ani ten by její vzhled nevylepšil.

Doprovázel ji urostlý dozorce s velkýma rukama. Nezúčastněně a stejně, jako to dělají dozorci kdekoliv jinde, ji sledoval, dokud se neusadila na židli naproti Dredovi. Pak jí připnul pouta na zápěstích k železnému kruhu, který byl přišroubovaný ke stolu, takže mohla sotva pohnout rukama. Kdyby chtěla vstát, musela by zůstat v jakémsi předklonu. Takhle nepředstavovala žádné nebezpečí.

Dozorce odešel z místnosti a zavřel za sebou dveře. Téměř okamžitě se objevil na druhé straně za sklem a od té chvíle oba návštěvníky nespustil z očí.

Mildred seděla a hleděla na Dreda. Uvědomila si, že si ji prohlíží.

„Sluší mi to?“ zeptala se a její úsměv odhalil vyražený přední zub, o který přišla před dvěma týdny při potyčce se spoluvězeňkyní.

Dred na to nic neřekl.

Mildred směrem k němu pohrdlivě odfrkla. „Slyšela jsem, že tě střelili. Jsi v pořádku?“

„Uzdravil jsem se. Skoro.“

„Doufám, že ses i přesto choval, jak se patří,“ pokračovala Mildred.

„Snažil jsem se,“ odpověděl Dred.

„Myslím, žes dostal za vyučenou.“

Dred začal pod stolem žmoulat v prstech pravé ruky manžetu levého rukávu.

„Jak se k tobě ty lidi, u kterých teď žiješ, chovaj?“ ptala se Mildred. „Líp než ten, co ti ustřelil prdel?“

„Řek bych, že dobře.“

„Chodí tam sociálka nebo ty lidi, co se vždycky motaj kolem?“

„Choděj. Nebavím se s nima, dokud se mě na něco nezeptaj, takže toho moc nenamluvím. Jaks mi říkala.“

Cítil zápach matčina sádelnatého těla ještě umocněný dusnem panujícím v místnosti.

Zatáhla bradu a zvedla rameno, aby si otřela pot, který se jí řinul po tváři.

Znovu na něj vycenila zuby. „Stýská se ti po starý mámě?“

„Někdy jo.“

Dred si nepřestával žmoulat manžetu levého rukávu. Návštěvníci musejí podstoupit osobní prohlídku, když přicházejí do věznice. Úřady se bojí, aby dovnitř nepropašovali něco nebezpečného nebo zakázaného a nepředali to vězňům.

Zrovna tohle neměl Dred v úmyslu. Přesto si nikdo nevšiml pružného zubatého listu tenoučké pilky, který si vsunul do dvojité, hrubě tkané látky manžetového lemu košile.

„Až se odsud dostanu,“ pokračovala Mildred, „můžeme začít tam, kde jsme přestali.“

„Ano, mami.“

„Jako první se půjdu přesvědčit, jestli ten dražebník Larry dostatečně lituje, že se mi připletl do cesty, a postarám se, aby se to už neopakovalo.“ Odvrátila na vteřinu hlavu a plivla na podlahu. „Pamatuj na to.“

„Určitě budu.“

Pod knoflíkovou dírkou manžety Dredova levého rukávu se objevilo něco tenkého a stříbrného. Prsty pravé ruky stále hnětl lem, palcem postupně vysouval pilovité ostří z mezivrstev látky.

„Ne aby ses zase začal flákat, když jsem teď tady, rozumíš?“ hudrovala matka.

„Nikdy jsem se neflákal.“

Mildred zamrkala, docela překvapená rozhodností jeho odpovědi. To nebyl jen lehký nesouhlas. Takhle by to nešlo. Rozhodně bude potřebovat zase vycepovat.

Z rukávu pod stolem, kam dozorce neviděl, vylezl celý stříbřitě zubatý list pilky. Byl asi třicet centimetrů dlouhý, ohebný, s jemnými zoubky. Když byl napnutý v rámu pilky, dokázal leccos přeříznout nebo vyřezat do dřeva různé tvary. Dred jej držel na konci, pevně jej svíral mezi palcem a ukazovákem. List visel dolů jako bič, pružnější a pevnější než vrbový prut.

„Až budu venku, naučím tě, jak máš odpovídat,“ řekla Mildred.

„To si nemyslím, mámo.“

„Existuje něco jako podmínečné propuštění.“

„To se tě netýká, mámo.“

Pozorně se na něj zadívala. Hleděl na ni novým způsobem, prostým strachu. Jeho nehybná tvář plná jakéhosi vnitřního odhodlání věstila, že má něco za lubem. V pravém oku se mu zablýsklo, jako když střípek zrcadla odrazí sluneční paprsek.

„Doufám, že nepřemýšlíš o…“

Dred vytáhl pružný list pilky a naklonil se přes stůl. Máchl jím tam a zpátky. Z Mildrediny tváře vytryskla krev až na okno. Na druhé straně skleněné přepážky stál zkoprnělý dozorce s pusou otevřenou překvapením.

Mildred se pokusila vstát, aby se mohla bránit, zoufale se snažila uhnout před svištícím ostřím. Ale zápěstí měla pevně připoutaná ke stolu. Nemohla ani úplně vstát. Nemohla uhnout hlavou, schovat tvář do bezpečí.

Pružný list pily ji neustále řezal, tancoval ji po obličeji sem a tam, bičoval ji přes ústa, nos a oči a zanechával za sebou zpustošenou tkáň, rozšklebenou do hrozivých ran. Dred viděl bělavě probleskovat kusy zubů a kostí.

Sotva si všiml, že se rozletěly dveře a dozorce vběhl do místnosti. „Au! Do prdele!“ slyšel ho křičet, když ho sekl do paže.

Přesto se šlachovitému a silnému dozorci podařilo chytit Dreda za zápěstí a zkroutit mu ruku za záda.

Dred upustil zakrvavené zubaté ostří na zem.

Naproti němu sténala a kvílela stále sedící Mildred, znovu a znovu, ruce připoutané ke stolu, sevřené v groteskních čelistech.

„Dobrý bože!“ vykřikl dozorce.

Poplachový zvonek se hlasitě rozdrnčel.

„Přivolejte doktora!“ křičel dozorce.

Mildred nepřestávala kvílet, skrz krvavý závoj se dívala jedním vypouleným okem na Dreda.

„Doktora!“

Dredovi připadalo, že přes všechen křik a řinčení poplachového zvonku trvalo dost dlouho, než někdo dozorce zaslechl.

Kež by býval list neupustil.

Raději by svůj čas zužitkoval jinak.

25. kapitola

New York, současnost

„… a stal se z něj Muhammad Ali,“ vysvětloval saxofonista nezapamatovatelného vzhledu.

Stále ještě seděli v restauraci na Šesté Avenue s podepsanými fotografiemi olympijských vítězů na stěně. Nějaký host si asi objednal jídlo se smaženou slaninou. Vůně slaniny se vznášela ve vzduchu.

Dora mírně povytáhla obočí. „Aha, tak o něm jsem už slyšela.“ Napila se kávy – měla třetí šálek – a podívala se výlohou na ulici, kde mezitím zhoustl provoz a na chodnících přibylo chodců. Tolik lidí. Tolik cizích tváří. Proto v ní město vyvolávalo tak silný pocit osamělosti. Zrovna teď jako by se do ní zabodl jako nůž. Bylo jí jasné, že právě z toho důvodu pokračuje v rozhovoru s tímto mužem. Přesto řekla: „Vlastně jsme se ani nepředstavili. Já jsem Dora.“

„Prozradíme si jen křestní?“

„Ano. V tuhle chvíli to stačí.“

„Dobrá. Já jsem Brad.“

Přemýšlela. „Hezké jméno.“

„Vaše taky. Určitě je z něčeho odvozené.“

„Ve staré latině to znamená dar.“

„Spíš jsem myslel, že to bude mít něco společného s otevíráním ‚Pan-Dořiny skříňky‘.“

Dora byla obchodnice, takže se hodně pohybovala mezi lidmi a setkala se s mnoha různými typy. Tenhle se na ni snažil zapůsobit šarmem a ostrovtipem, nebo alespoň tím, co za šarm a ostrovtip sám považoval. Problém spočíval v tom, že ho prokoukla a takovéhle hloupé vtípky na ni tím pádem vůbec nefungovaly.

Přesto nemohla popřít, že jakýmsi těžkopádným šarmem a ostrovtipem přeci jen oplývá.

„Říkal jste, že hrajete na saxofon,“ pokračovala Dora. „Já jsem vám ale neřekla, co dělám já.“

„Vsadil bych se, že to má něco společného s létáním.“

„Ne. Jsem realitní makléřka tady na Manhattanu. Víte, co to znamená?“

„Že jste na mizině?“

„A kromě toho? Víte, co to ještě znamená?“

Vyprázdnil svůj šálek kávy a polkl poslední hlt. Usmál se. „Nechám se poddat.“

No to si piš, že necháš. „To znamená, že už nejste bezdomovec. Už nejste závislý na vašem kamarádovi a jeho nové britské milence. Nic z toho.“

„A jakpak to?“ zeptal se se zájmem.

„Taky to totiž znamená, že mám přístup do všech možných družstevních domů a bytů prakticky po celém městě, abych je mohla ukazovat případným zájemcům, když jejich majitelé jsou v práci, na zábavě nebo mimo město.“ Usmála se. „Některé byty jsou dokonce zařízené a dlouhodobě neobývané.“

Brad lehce sepjal konečky prstů, jako by zkoušel, jestli k sobě prsty pasují a každý má svůj protějšek do páru. „Je to, co máte podle mě na mysli, legální?“

„Samozřejmě. Pokud jste vážný zájemce o koupi, musím vám byt přeci předvést.“

„Ale co když nás nachytají…, jak se tam zabydlujeme?“

„Kdokoliv by tam přišel, myslel by si, že se snažím prodat ten byt opravdu usilovně.“

Brad vypadal zamyšleně a mimoděk si začal hrát s kávovou lžičkou, kterou předtím nepoužitou odložil na stůl.

„Abych řekl pravdu,“ promluvil po chvilce, „právě jsem uvažoval, že se po nějakém bytě na Manhattanu poohlédnu.“

Lišácky se na něj usmála. Abys řekl pravdu.

„Uvažoval jsem o tom asi posledních deset minut,“ pokračoval. „Hodlal jsem požádat svou realitní makléřku, jestli by mi něco neukázala.“

„A jaké máte požadavky?“

„Mluvíme o nemovitostech?“

„Prozatím.“

„Něco neobývaného a vybaveného, kde by nás nikdo nevyrušoval.“

„Myslím, že mám přesně to, co uspokojí vaše nároky.“

„Stále mluvíme o nemovitostech?“

„Vezmu vás do jednoho bytu,“ pokračovala Dora, „a až vám všechno ukážu, rozhodnete se sám.“

„Myslím, že už jsem se rozhodl.“

Zatímco Dora platila u barového pultu, Brad nechal na stole spropitné, nasadil si baseballovou čepici se znakem Mets a vysoukal se z boxu. V jedné ruce držel pouzdro se saxofonem a v druhé sáček s jablečným koláčem z farmářského trhu.

Dora sáček s koláčem podržela, když šel Brad do obchodu s alkoholem koupit láhev vína.

Byt se nacházel v družstevním domě na západním konci Sedmapadesáté ulice. Šlo o předválečnou budovu, avšak kromě ozdobného kamenného portálu kompletně přestavěnou. Dvoukřídlé skleněné dveře zakončovaly klenuté mosazné oblouky, vlevo na stěně se ale skvěla klávesnice kódového zámku.

Dora si vybavila jednoduchý pětimístný kód. Vyťukala jej a pravé křídlo dveří se s cvaknutím pootevřelo. Brad sledoval, jak se před ním dveře otevírají, ale měl plné ruce – držel pouzdro na saxofon a sáček s láhví vína. Dora se proto chopila leštěného mosazného madla a přidržela křídlo otevřené. Přesně takhle to dělala, když dovnitř vedla klienty, a svým způsobem se snažila vžít do role, že i teď jde o potencionálního zájemce o koupi bytu. Pomáhalo jí to uvěřit, že se kvůli svému okamžitému, a někdo by řekl až nehorázně neuváženému nápadu nedostane do problémů.

Vstupní hala budovy byla obložená růžovým mramorem a dalšími mosaznými ozdobami. Výtahy se skrývaly uprostřed jakýchsi oválných otvorů, jež rámovaly mosazné, jakoby rozevřené vějíře.

„Paráda,“ komentoval vzhled haly Brad. V skrytu duše si myslel, že je přezdobená.

Dora se zjevně tetelila blahem z dojmu, který na něj udělala. „Dost velká paráda na to, že jde o dům bez portýra.“

Ani se jí neptal, proč společenství nemá v budově portýra. Byl to dar z nebes. Jestliže se tu chtějí na noc načerno ukrýt, aspoň je nikdo neuvidí jet nahoru a vcházet do bytu.

Možná nejen na jednu noc, říkala si Dora. Byla snílek a romantik.

Nedlouho po nich vešel do haly asi šedesátiletý muž v šedém obleku a černém baretu. Kývl na pozdrav, ale víc si jich nevšímal, ačkoliv všichni tři nastoupili do výtahu. Dora stiskla tlačítko s číslicí šest. Muž v šedém obleku se natáhl přes ni a stiskl tlačítko do desátého poschodí. Brad stál vedle výklopného sedátka a upíral zrak na počítadlo pater nad posuvnými dveřmi kabiny.

Muž v šedém obleku si krátil čas stejným způsobem a nevěnoval jim prakticky žádnou pozornost, ani když v šestém patře vystupovali.

„Je to velký dům,“ řekla Dora a vedla Brada po kobercem vyložené chodbě. „Nikdo si nikoho moc nevšímá. Tady to nechodí jako někde na malém městě.“

„Tohle je skutečný New York,“ řekl Brad.

„Žádný skutečný New York neexistuje. Vždycky záleží na pohledu diváka.“

„Hluboká myšlenka,“ poznamenal Brad.

Dora se zasmála. „Omlouvám se. To jsem neměla v úmyslu.“

„Až budeme uvnitř, otevřu láhev a můžeme se o ni společně postarat.“

„Čím víc budu mít upito, tím větší moudra budu pronášet,“ varovala ho Dora.

„To zní slibně,“ řekl Brad.

Dora se na něj pro jistotu znovu podívala. Viděla obyčejného chlapa, neškodného. I kdyby začal trochu blbnout, byla si jistá, že by ho zvládla. A co je koneckonců špatného na tom, když si člověk trochu zablbne?

Vytáhla svůj agenturní univerzální klíč a odemkla přídavný elektronický zámek. Zablokovala otočnou kouli proti zamčení, vložila kovový zámek do kabelky a otevřela dveře.

Byt je přivítal tichem a poklidem místa, jež bylo po určitou dobu zavřené a neobývané.

„Jak dlouho se už tenhle byt prodává?“ zeptal se Brad.

„Příliš dlouho. Majitel nechce jít s cenou dolů.“

„Radši se ani nebudu ptát, kolik za něj chce,“ řekl Brad. Zastavil se několik desítek centimetrů za zavřenými dveřmi a rozhlédl se. Na bíle vymalovaných stěnách visely zarámované reprodukce impresionistů. Monetovy lekníny působily uklidňujícím dojmem. Van Gogh a Brad si vyměnili pohledy. Pohledy šílenců.

„O tenhle byt už málokdo projevuje zájem,“ řekla Dora, „ale nejlepší – pro nás – je, že majitel žije v Londýně a podle všeho se už nehodlá do New Yorku vracet. Představte si – nemá to tu rád.“ Máchla přitom paží kolem dokola.

Nábytek se tvářil tradičně – tlumeně smetanové sofa sladěné s potahy židlí, přes něž se skláněly lampy na dlouhých stoncích, podlouhlý ořechový konferenční stolek, červené a modré polštáře rozeseté kolem krbu s umělými poleny.

„Ještěže ve skříních není oblečení, jinak by měl člověk dojem, že tu někdo bydlí,“ poznamenala Dora. „Nádobí, příbory a skleničky jsou ještě v kuchyni. Nějaký boháč by se sem mohl rovnou nastěhovat.“

„Třeba někdo jako my,“ dodal Brad. „Alespoň na chvíli.“

„Jdu si opláchnout obličej,“ řekla Dora, „zatím otevřete víno.“

Přistoupil k ní a políbil ji na špičku nosu. „Dobrý nápad.“

Odložil pouzdro se saxofonem na podlahu, sáček s jablečným koláčem na nejbližší roh stolu a sledoval, jak odchází chodbou, jež bezpochyby vedla ke koupelně a pravděpodobně i k ložnici. S hnědým papírovým pytlíkem, v němž nesl láhev vína, se vydal do kuchyně.

Kuchyně byla zařízená takzvaným evropským stylem, tedy celá bílá s žulovou pracovní deskou. Lednice a myčka měly tmavá čelní dvířka, jež se nehodila k ostatním. Špatný vkus, pomyslel si Brad. Trochu o tom věděl díky postupnému nasávání znalostí na cestách za vzácnými starožitnými kousky; naučil se chovat a mluvit jako člověk vybraného vkusu, aby našel společnou řeč s lidmi, pro něž šlo o denní chleba. S tím rozdílem, že on na všechno musel přijít sám, z čehož pak ale těžil.

Samozřejmě si dával velký pozor, aby se v kuchyni něčeho mimoděk nedotkl. Vytáhl z kapsy pár přilnavých latexových rukavic a s typickým mlasknutím si je navlékl na ruce jako zkušený chirurg před bůhvíkolikátou operací. Ze sáčku vyndal láhev vína. Chardonnay, o němž se Dora zmínila, že ho má ráda. Přinesl si vlastní vývrtku, ale ani ho nepřekvapilo, že v kuchyňské zásuvce mezi stříbrnými příbory taky jednu našel. Příbory se tvářily jako sto let staré, ale Brad se nenechal zmást. Takové se dají koupit v Bloomingdale’s.

Nenašel ale žádné skleničky na víno, spokojil se proto se dvěma obyčejnými sklenicemi na vodu, na jaké narazíte ve slušných barech a v každé druhé restauraci. Z kapsy u košile vytáhl malý plastový sáček s bílým práškem z rozdrcených tabletek. Do jedné ze sklenic nalil asi centimetr vína, vysypal do něj obsah sáčku a dolil ji dalším vínem. Do druhé sklenice nalil pouze čisté víno. Ze zásuvky, v níž předtím našel vývrtku, vzal lžíci a prášek ve víně pečlivě rozmíchal.

Poté si stáhl latexové rukavice a strčil je zpátky do kapsy. Než si je opět natáhne, budou láhev vína a sklenice jedinými předměty, jež si nepřinesl s sebou a na kterých zůstanou jeho otisky prstů. Pokud by je ovšem nevyleštil.

Někdo něco trhal. Dora to zřetelně slyšela.

Moje šaty?

Ne. To není možné.

Zdá se jí to?

Další podobný zvuk ji úplně vytrhl ze spánku. Ačkoliv měla stále zavřené oči, uvědomovala si, kde je. A jak se tam dostala.

Také si vzpomínala, že od příchodu do bytu pila, ale stejně to bylo divné. Jako by byla úplně sťatá už pár minut po první skleničce, kterou si dali.

Teď ji zaujal zvuk, jako by někdo stále dokola foukal měchem. Připomnělo jí to otce, který jej používal, když se snažil rozdmýchat plameny v krbu.

Nikdy se mu nepodařilo rozdělat pořádný oheň, aniž by stále a stále nepřidával zmuchlané noviny. Dora nikdy nepochopila, proč prostě nepoužil dostatečné množství papíru už na začátku celého procesu.

Pak si uvědomila zvláštní věc. Slyšela totiž sebe, vlastní namáhavý nádech a výdech nosem.

Pokusila se pohnout, ale okamžitě ji chytla bolestivá křeč do pravého stehna.

Ach, to je bolest!

Co to sakra znamená?

Kde je Brad?

Pokusila se vyslovit otázku nahlas, ale zjistila, že má přelepená ústa páskou. Z toho důvodu dýchala nosem. Pohnula rty, snažila se odlepit pásku jazykem. Držela však pevně.

Když se přestala zaobírat páskou, uvědomila si, že je nahá. A uvězněná v zapeklité pozici. Něco – o čemž se teď domnívala, že je to páska odtrhávaná z kotouče, jež vydávala onen drásavý zvuk, který ji probral z mrákot – jí poutalo zápěstí ke kotníkům, paže pevně přitisknuté ke stehnům. Byla uvězněná v jakési tříbodové pozici – hlavou a oběma koleny se opírala o koberec. Na obličeji, přesněji na pravé líci, cítila tlak hrubých kobercových vláken. Uvědomovala si, v jak nedůstojné pozici se nachází, ačkoliv byla úplně bezmocná cokoliv změnit – ohnutý hřbet, doširoka roztažená stehna a vystrčený zadek.

Cítila, jak v ní narůstá zlost. Ohromná zlost. A netrvalo moc dlouho a přišla na to, proti komu svůj hněv obrátit. Udělal jí to Brad. Musel to být on.

Kde krucinál je? Co je to za nesmyslnou úchylárnu?

Znovu se pokusila vykřiknout, ale vydala jen chabý skřek utlumený páskou přes pusu a kobercem.

Uviděla Brada!

Byl nahý. A překvapivě svalnatý. Měl erekci. Když se podívala pozorněji, uviděla, že má na rukou latexové rukavice a usmívá se na ni.

Na několik vteřin jí opět zmizel z dohledu. Když se znovu objevil, držel v ruce svůj odrbaný koženkový futrál na saxofon.

Položil pouzdro na podlahu tak, aby je viděla. A také aby viděla, co z něj vytahuje, ať už v něm měl kromě saxofonu cokoliv.

Úsměv z tváře mu nezmizel ani ve chvíli, kdy futrál otevřel, aby do něho vrátil izolační pásku, kterou Doru spoutal. Pak začal z kufru vytahovat různé náčiní. Nůž s dlouhým pilovitým ostřím. Vypadal jako nůž na chleba, jen s ostrou špičkou. Zatímco na něj Dora s vytřeštěnýma očima zírala, odložil jej na koberec a vytáhl svinutý kožený bič. Dora si všimla, že se spletenec řemenů blyští stříbřitými odlesky. Vrhaly je ostré kousky kovu. Brad se narovnal a nechal bič rozvinout na podlahu.

Dora cítila srdce až v krku. Pokusila se znovu vykřiknout do koberce. Věděla, co říkali ve zprávách. Věděla, co se právě děje. Věděla, koho si nabrnkla dole v metru a přivedla do bytu, kde je nikdo nebude rušit.

Moje blbost!

Zasloužím si to!

Můžu si za to sama!

Kéž by existoval někdo, komu by se za to mohla omluvit. Komu by mohla říct, jak je jí to líto. Jak sebou za to, co udělala, opovrhuje.

Za všechno, co jsem kdy udělala!

Vrah na ni teď shlížel svrchu. Výraz jeho tváře ji vyděsil. Věděla, že přesně po tomhle touží, touží vidět její strach. Nemohla si však pomoci. Nemohla nic dělat.

„Patříš jenom mně,“ řekl.

Za všechno, co jsem kdy udělala…

Když kolem ní začal obcházet, bič v ruce jako Satanův ocas, močový měchýř jí vypověděl službu. Zvolna kolem ní kroužil, chvíli ho viděla, chvíli jí mizel ze zorného pole.

Uběhla minuta. Musela to být jen jedna předlouhá minuta. Kdy už konečně…

Slyšela zasvištět bič.

Už to začalo.

Za hodnou dobu, když už byl na odchodu, sáhl po sáčku s jablečným koláčem.

26. kapitola

„Nechává je naživu čím dál déle,“ konstatoval soudní lékař Nift se stopou obdivu v hlase. Všiml si, že se na něj Quinn s Feddermanem podívali. „Aby prodloužil jejich utrpení. Předvádí velice rafinovanou techniku.“

„Sláva mu,“ zavrčel Fedderman.

Nift, skloněný nad Dořinými zkrvavenými pozůstatky, pokračoval s úsměvem ve tváři: „Je to mistr svého oboru. Obdivuji jeho řemeslnou zručnost. I když neschvalujeme, co dělá, musíme ocenit, jak je v tom dobrý. Je to jeho záměr, aby trpěly, zatímco jsou na samé hraně smrti.“

„To přece víme,“ řekl Fedderman. „Přesto je to úchylný zkur-“

„Něco je na zrcadle v koupelně,“ přerušil ho jeden z techniků kriminálky.

Quinn s Feddermanem ho následovali do vykachličkované koupelny, v níž se vrah po vraždě zjevně umýval.

Na zrcadle nad vanou bylo krví načmárané jednoduché, ale přesto hrozivé sdělení: SVOBODA ZABÍJET.

„Když nic jiného, alespoň máme jeho rukopis,“ konstatoval Fedderman.

Quinn odešel z koupelny. Technici ještě nedokončili svou práci.

Před odchodem ještě rychle nahlédli do ložnice. I tam se pohybovalo několik techniků. Nift stále zkoumal mrtvolu. Používal přitom lesklé ocelové nástroje. Jako by ji ještě jednou mučil.

Quinn s Feddermanem opatrně zamířili ke dveřím, aby zanechali byt těm, kteří hledali jakoukoliv stopu, již však stejně nenajdou. Oni dva se mohou vrátit a prohledat skříně a zásuvky později.

Fedderman se naposledy ohlédl za mladou ženou.

„Kéž bych nosil klobouk,“ řekl. „Mohl bych ho aspoň smeknout.“

Quinn na něj pohlédl, protože si myslel, že vtipkuje. Viděl ale, že se mýlí.

Carlie vklouzla za stůl a posadila se naproti Jody. Byly v restauraci Red Liner Diner. Carlie musela připustit, že Jody je se svými nezkrotnými rezavě kudrnatými vlasy velice pohledná. Měla také pěknou souměrnou tvář, a když se tvářila vážně, dokázala tím vykompenzovat neposlušné rezavé pramínky tu a tam vyčuhující zpod sponky nebo baretu. V modrých očích se jí zračila pronikavá inteligence umocněná milým a vstřícným vystupováním. Tohle je žena, která dokáže zvládnout, co si zamane.

Možná i proto pozvala Carlie na snídani.

„Dovolila jsem si objednat vám kávu,“ řekla Jody.

V ten moment vyrazil jeden z číšníků zpoza barového pultu s šálkem horké kávy, jako by byli domluvení. Před Jody už jeden šálek stál. Na stole byla i smetana a sladidlo. Vedle ležel ubrousek a na něm lžička. S právnickou přesností dbala o náležité drobnosti.

„Nejsem si jistá, jestli byla tahle schůzka dobrý nápad,“ řekla Carlie, nalila si smetanu do kávy a zamíchala ji.

Jody se rozhlédla po restauraci. Seděla tam typicky různorodá newyorská klientela – starší manželský pár, který vypadal na turisty; chlapík v oranžovém dresu Mohawků; čtyři pubertální dívky, které si naštěstí zabraly dostatečně vzdálený box; slepá žena se slepeckým psem; muž s plnovousem, který vypadal jako bezdomovec; uspěchaná žena obklopená nákupními taškami; muž, který hrál šachy sám se sebou.

„Vypadají docela normálně,“ řekla Jody. Podívala se zapařeným oknem na ulici, kde mezitím slábla ranní špička na úkor plnících se parkovišť. „Možná se vám to nezdá, protože se domníváte, že vás někdo sledoval?“

„Myslím na vás. Proč se vystavujete takovému nebezpečí?“

„Já nejsem vrahův typ,“ odpověděla Jody.

„Možná má rád změnu.“

„Vrahové ji nemívají rádi.“

Carlie se usmála. „To vám říkal Quinn?“

„Víceméně.“

„Dovolil vám, abychom se sešly na snídani?“

Jody se na ni podívala, jako by spadla z višně. „Nepotřebuju žádné svolení, Carlie. Já teď představuji zákon.“

Carlie znala vtipy na právníky a tuhle jejich floskuli, ale raději mlčela. Chtělo by to změnit téma. „Objednáme si něco k jídlu?“

„Držím dietu.“

„Já taky.“

Pozorovaly jedna druhou přes kouřící šálky kávy.

„Chtěla bych trochu pročistit atmosféru. Především bych byla ráda, kdybychom si tykaly,“ řekla Jody. „Za druhé obdivuju, jak ses zachovala. Že jsi nezůstala nečinně sedět na zadku a nečekala, že tě někdo zachrání. Stala ses aktivní součástí celé strategické protiofenzívy.“

„Nevím, jestli jde o nějakou strategii,“ přiznala Carlie.

„V tom případě neznáš Quinna.“

Carlie opatrně, aby si nespálila jazyk, usrkla horkou kávu. „Myslíš, že mě používají jako návnadu?“

„Přijde na to. Jistě to není Quinnův úmysl. Nutí ho k tomu ale vnější okolnosti. Rozhodně mu jde víc o tvoje bezpečí, než že by tě chtěl využívat.“

„Máš ho ráda, že jo?“

„Jo. Ale ještě důležitější je, že ho respektuju.“

„A žárlíš na mě,“ dodala Carlie.

„Nežárlím.“

„Považuješ ho za svýho tátu?“

„Dalo by se to tak říct.“

„Nemusíš na mě žárlit.“

„Nežárlím.“

„Žárlíš.“

„No jo, žárlím.“

Zazubily se na sebe.

„Nejsme sice pokrevní sestry, nicméně nějak příbuzné jsme,“ řekla Jody. „Chtěla jsem se s tebou sejít, abych ti řekla, že jsem v tomhle i v čemkoliv jiném na tvojí straně. Trochu jsem pro Quinnovu detektivní kancelář dělala a musím tě upozornit, že bys měla vědět, v jak hnusných věcech se musejí hrabat.“

„Myslím, že to vím.“

Jody bylo jasné, že o tom nemá potuchy, ale proč tlačit na pilu.

„Kdyby ses chtěla na cokoliv zeptat,“ řekla Jody, „můžeš s tím za mnou přijít.“

„Jsi teď můj právní zástupce?“

„Jestli zaplatíš snídani, budu to považovat za zálohu a od téhle chvíle cokoliv, co si řekneme, bude důvěrné.“

„Jsi si jistá, že to zvládneš?“

„Bezpochyby.“

Carlie se rozhodla, že přistoupí na její návrh. „Tak dobře. Uzavřely jsme dohodu.“

Jody povytáhla téměř neexistující obočí. „Nějaké otázky?“

„Quinn a tvoje matka…“

„Kromě otázek na Quinna a moji mámu.“

Carlie se usmála. „Tak dobře. Budu ti klást otázky, jak mě budou postupně napadat. Co bych měla určitě vědět?“

„Když se Quinn chopí nějakého případu, stane se pro něj až posedlostí. Vím, o čem mluvím. Nikdy se nevzdá, dokud vraha nezastaví.“

„‚Nechytne‘, je asi přesnější, ne?“

„Nezastaví.“

Carlie pochopila, co tím myslí.

„Všem z Quinnovy kanceláře můžeš naprosto důvěřovat,“ pokračovala Jody. „Samotnému Quinnovi bys mohla svěřit veškeré úspory. Celou cestu do banky by je chránil jako oko v hlavě.“

„A v bance?“

„On sám je banka. Důvěřuj mu. Důvěřuj i mojí mámě. Důvěřuj jim všem. Fed a Harold ti někdy můžou připadat divní, ale nepodceňuj je. Kdyby na to přišlo, položili by za tebe život.“

„I když mě sotva znají?“

„Znají Quinna.“

Carlie chápala, jak to Jody myslí. Upřímně se na ni usmála, natáhla se přes stůl a pohladila ji po štíhlé ruce. „Odteď jsme něco jako sestry.“

„Přes dvě kolena,“ dodala Jody. „Možná přes tři. Co na tom ale záleží.“

„Určitě si nedáš něco k jídlu?“

„Dejme si smaženku,“ navrhla Jody.

„Chci s vámi pracovat na případu Vraha Lady Liberty,“ řekla Jody Quinnovi a Pearl.

Zamířila do Quinnovy detektivní kanceláře, jen co se v restauraci rozloučila s Carlie.

Quinn na ni pohlédl zpoza stolu. „Co že tak náhle opouštíš problematiku ochrany zvířat?“

„O ně se už nebojím. Nejvyšší soud nám dal za pravdu. Už před léty uznal, že i zvířata mají svá práva. Od té doby se vedou jen spory o to, která stvoření už lze považovat za zvířata.“

„Myslím, že hmyz svůj boj ještě nevyhrál,“ poznamenal Quinn.

V Jody na okamžik opět vzkypěla krev: „Někteří lidé považují v právním smyslu za zvířata jakákoliv stvoření, která jsou schopná pociťovat bolest.“

Quinn byl natolik soudný, aby věděl, že se na tohle téma nemá s Jody pouštět do diskuse. Přesto jej napadlo, hmyz nehmyz, jak by si asi skot najímal právníka. Ačkoliv kdyby takové hovado prokázalo, že disponuje finančními prostředky, pravděpodobně by to nebyl problém. Pro prasata určitě ne.

„Proč tě zajímá právě případ Vraha Lady Liberty?“ zeptal se.

„Mluvila jsem s Carlie a vadí mi, jak jí nějaký zmetek komplikuje život.“

„Vy dvě… Uvědom si, že nejste pokrevní příbuzné.“

„Na tohle jsme příbuzné až dost,“ řekla Jody.

„No a jak by sis to představovala?“ zeptal se Quinn.

„Mohla bych ji hlídat, dávala bych pozor, aby ji nepřekvapil ten úchyl, co v tomhle pomateným městě vraždí, bičuje a kuchá ženský.“

„Dělá to ovšem v trochu jiném pořadí,“ poznamenal Quinn.

Jody se zatvářila, jako kdyby kousla do něčeho mimořádně kyselého.

„A kdo ohlídá tebe?“ zeptal se Quinn.

„Za prvé: nejsem vrahův typ. Za druhé: umím se postarat sama o sebe.“

„Jejími anděly strážnými jsou už Harold se Salem,“ poznamenal Quinn.

„Čtyřiadvacet hodin denně?“

„Téměř. Střídají se na směny.“

„Tak to dělejme celých dvacet čtyři hodin.“

„Co tvoje práce u Prathera a Pierce?“

„Mluvila jsem s nimi. Dají mi neplacené volno. Předpokládají, že si nakonec nějaké hodiny budou moct naúčtovat. Už se stejně o tyhle vraždy natolik zajímají, že doufají v nějakou zakázku.“

„A zisk poplyne kam…?“

„Na různé zvířecí kauzy.“

„Kauzy většinou končí právními žalobami.“

„Kvůli tomu snad máme soudy.“ Jody se na Quinna usmála a chvilku vypadala jako Pearl. „Potřebují mě víc, než si myslí, ale nemusím tam být každý den od rána do noci.“

„Co na to říká tvoje matka?“

„Jsme na jedné lodi.“

„A tvá skoro-sestra?“

„Mluvila jsem s ní.“

„Zdá se, že sis mě nechala na konec.“

Jody se zašklebila. „Věděla jsem, že ty budeš nejtvrdší oříšek.“

„Mám jednu podmínku,“ řekl Quinn. „Tvoje matka musí souhlasit, že se smíš do případu zapojit. A chci to od ní slyšet na vlastní uši.“

„To víš, že bude souhlasit,“ pronesla Jody sebejistě. „Říkala jsem ti přeci, že jsem s ní o tom už mluvila.“

Quinn rezignoval. „Přepracuji rozvrh služeb, aby Carlie měla čas od času tři anděly strážné.“

„To mi stačí,“ řekla Jody. „Prozatím.“

Quinn vytáhl z horní zásuvky složku věnovanou vraždám a položil ji před Jody.

„Domácí úkol,“ řekl.

Jody otevřela desky a podívala se na jejich obsah. Navrchu ležely fotografie z patologie. Jednu fotku však Quinn ze spisu odstranil. Byla to ta, kterou chtěl s Renzem a několika nejbližšími spolupracovníky udržet v co největším utajení. Zachycovala zrcadlovou skříňku v koupelně, vyfocenou v takovém úhlu, aby byl na skle zřetelně vidět krvavý nápis SVOBODA ZABÍJET. Jen co z nápisu odebrali vzorek krve a vyfotografovali jej, vzkaz setřeli. Budou o něm vědět jen vybraní detektivové z pátracího týmu a samozřejmě vrah. Veřejnost se o něm nedozví. SVOBODA ZABÍJET bude sloužit jako síto k prosívání falešných pachatelů, kteří se z bůhvíjakých pohnutek budou k těmto zločinům hlásit a přiznávat. Pokud bude ale někdo z nich o nápisu vědět, pak ho budou brát mnohem vážněji.

„Z těch fotek jsem se měla asi pozvracet, že jo?“ zeptala se Jody.

„Na někoho tak fungují,“ odpověděl Quinn.

„Tentokrát to nezabralo. Nezapomínej, že krev i smrt jsem už viděla.“

Probírala se fotografiemi, pak desky odložila a vydala se k toaletě s umyvadlem v zadní části kanceláře. Kráčela stále rychleji a rychleji. Quinn slyšel bouchnutí dveří. Pak se ozvalo kašlání a dávení. Vzápětí se rozeběhl odsavač pachů.

Když se Jody znovu objevila u Quinnova stolu, byla bledší než obvykle.

„Příště už to nezabere,“ opravila se.

Usmál se a podal ji složku s případem.

Věřil jí.

„Proč myslíš, že tvou dceru přestává zajímat právní praxe a začíná si hrát na Spensera?“ zeptal se Quinn Pearl.

Byli v obývacím pokoji svého hnědého cihlového paláce a tentokrát neběžela klimatizace, protože místnostmi vanul chladivý průvan a ochlazoval celý dům.

Pearl, hovící si v sedačce, přestala listovat jednotlivými papíry a spis brutálního Vraha Lady Liberty odložila. „O čem to zatraceně mluvíš?“

„O Spenserovi. Známém drsňáckém detektivovi.“

„Vím, kdo to je – chlap, jemuž se ve svých nejlepších dnech podobáš.“

„Možná je tvoje dcera stejná jako on.“

Jody odešla před deseti minutami. Její energie jako by stále ještě sršela všude kolem.

Quinn převyprávěl Pearl slovo od slova, co mu Jody řekla.

Pearl upadla do rozpaků. Lépe by její rozpoložení Quinn vystihnout nemohl.

„Má v sobě něco, co bych nazvala touhou zadupat špatný lidi do země,“ odpověděla konečně.

„Jako její matka.“

„Mnohem pravděpodobněji je pod tvým pochybným vlivem. Myslíš, že bychom jí to měli rozmluvit?“

„Dopadlo by to, asi jako bychom se chtěli postavit vzedmutému moři,“ řekl Quinn. „Byl její otec taky takový?“

„Co se týče muziky, určitě.“ Pearl se ve tváři rozhostil zahloubaný výraz, jako by si vybavovala něco vzdáleného, niterného. Zdá se být ohledně svých vzpomínek rozpolcená.

„Posedlost může být i pozitivní vlastnost,“ řekl Quinn.

„Pokud se nestane osudovou.“

„Neřekl jsem jí, že vrah napsal na zrcadlo krví oběti slova ‚svoboda zabíjet‘.“

„To je dobře,“ souhlasila Pearl.

„Náš psychopat se ocitl ve fázi, kdy s námi začal hrát hru,“ řekl Quinn.

„Protože…?“

„Protože pociťuje tlak a myslí si, že se ho zbaví, když z toho udělá hru.“

„Možná jde o nejnebezpečnější fázi,“ poznamenala Pearl.

„A možná bys to měla vysvětlit své dceři.“

„Domnívám se,“ řekla Pearl, „že je nejvyšší čas, abychom mou dceru a tvoji neteř seznámili s realitou smrti.“

Vrátila se ke spisu a začala se jím opět probírat, pak zvedla hlavu a podívala se na Quinna. „Nemá náhodou Spenser psa?“

„Nemám potuchy,“ odpověděl Quinn.

27. kapitola

„Pokročili jsme nějak?“ zeptal se Renz Quinna.

Quinn se rozhodl zatím Renzovi neříkat, že se k nim přidala Jody.

„O píď,“ odpověděl.

„Něco nového o Doře?“

„Nic, kromě toho, že všichni, kdo ji byť jen malinko znali, teď tvrdí, jaká to byla andělská bytost, ačkoliv pracovala jako realitní makléřka s pořádně ostrými lokty.“

„Není lepší způsob, jak získat svatozář, než zemřít mladý a pokud možno krutou smrtí,“ opáčil Renz.

„A co Carlie?“ zeptal se Quinn.

„Myslíte Carlie jako návnada?“

„Když to v záchvatu pravdomluvnosti musíte nazývat tak neomaleně…“

„Pokud pravda poslouží svému účelu, nic proti ní nemám.“

„Myslím, že ji opravdu někdo sleduje. Mohl by to být náš vrah, chce si s námi hrát. Nebo by to mohl být Jesse Trummel.“

„Ten chlapík, se kterým pracuje? Jak jste na to přišel?“

„Chová se, jako by byl její anděl strážný,“ řekl Quinn. „Je připravený snést se z nebe a zachránit ji před kýmkoliv, kdo by jí chtěl ublížit. Což by pravděpodobně mělo za následek dva mrtvé namísto jednoho.“

„Pokuste se Jesse Trummelovi vysvětlit, zač je toho loket.“

„Ztráta času,“ odpověděl Quinn. „Dáváme na něj pozor. Opravdu mi připadá jako člověk, co by pro dámu svého srdce položil i život. Byl jste někdy takhle šíleně zamilovaný?“

„Mě vždycky zajímal spíš sex.“

„Domnívám se, že Trummel to má rozdaný jinak.“ Quinn si myslel, že ho Renz asi nepochopí, ale přepočítal se.

„Prožívá tedy něco jako madonovský komplex,“ konstatoval Renz. „Dívá se na ni jako na svatý obrázek a nedokáže ji vopíchat. Asi by potřeboval najít nějakou prodejnou děvku se svatozáří.“

„Vy byste mu mohl poradit, kde ji hledat.“

„Jestli se do mě chcete navážet, zavěsím.“

„To ještě nebylo žádný navážení, jen jsem trochu…“

Renz opravdu zavěsil. Dělával to s oblibou, aby dokázal, že ve spojení s technologií představuje alfa samce.

Právě když Quinn pokládal sluchátko do vidlice, objevila se ve dveřích Jody. Podle jejího vzhledu usoudil, že venku je skutečně horko. Měla rozcuchané vlasy a nos se jí leskl potem. Začervenalé oči a opuchlá víčka vypadaly, jako by si je právě mnula, zřetelné pihy kontrastovaly s její světlou pletí. Měla na sobě džínsy ustřižené těsně pod koleny a vyrudlé červené tričko, jako by všem chtěla dát najevo, že je nevinnost sama a zakládá si na velmi starém oblečení.

Položila složku s dokumentací vražedného běsnění Quinnovi na stůl.

„Měla by sis to nechat,“ řekl Quinn.

Jody se usadila na jednu ze židlí natočených ke stolu. „Všechno jsem si pročetla a okopírovala.“

„Mělo by tě to přesvědčit, že vstupuješ do opravdu hodně nebezpečné hry.“

„Bu-bu-bu.“

„Vidělas fotografie,“ varoval ji Quinn.

„A četla jsem všechno, co ve složce bylo.“

„A co bys k tomu řekla?“

„Může platit to, co o jeho nesportovním chování říká psycholožka Helen. Tenhle vrah, stejně jako řada jemu podobných, si rád zahrává s kýmkoliv, v kom vidí vůdce smečky, jež mu jde po krku.“

„A v tomhle případě jsem vůdcem smečky já,“ poznamenal Quinn.

Jody se na něj podívala s téměř shovívavým úsměvem. „Když to říkáš. Ale zní to jako refrén z písničky pro puberťáky.“

„Dokonce to tak má znít.“

Quinn čekal, že Jody bude pokračovat, ale mlčela. „Ale mám dost rozumu na to, abych taky naslouchal tvé matce,“ dodal.

„A jak si stojí dcera mé matky?“

„Chovám k ní respekt.“

„A ona ho chová k tobě,“ řekla Jody.

„Došlas k nějakým závěrům, když ses probírala všemi těmi záznamy o vraždách?“

„Vrah Lady Liberty není žádný patriot a není to patriotismus, co by ho motivovalo,“ odpověděla Jody.

„To už víme,“ řekl Quinn.

„A taky nevěřím, že bychom Carlie a já byly v takovém nebezpečí, jak si podle všeho myslíte. Nicméně psycholožka Helen má pravdu a vypadá to, že rozehrál osobní hru – s tebou.“

Quinn nemluvil do větru, když Jody ubezpečoval, že ji respektuje a cení si její inteligence. Natožpak intuice.

„Helen by mohla mít pravdu,“ připustil. „Ale obávám se, že je ještě příliš brzy, aby tu hru chtěl nějak ukončit.“

„Myslíš, že se na to bude dívat takhle?“ zeptala se Jody. „Jako na konec hry?“

„Ví, že po něm jdeme a dopadneme ho. Svým způsobem si přeje, aby se to stalo.“

„Ale až bude chtít on sám, aby se dobral jakéhosi vítězství,“ dodala Jody.

„Ano.“ Quinn se neubránil úsměvu. „Velice fundovaný postřeh.“

„Pak připusť, že je něco pravdy i na mém přesvědčení, že s Carlie možná nejsme v životně nebezpečné situaci.“

„Možná,“ řekl Quinn. „Nic to ale nemění na tom, že obavy jsou na místě. Tenhle druh vrahů je nevypočitatelný. Také zná pravidla hry. A s radostí je porušuje. Někdy dokonce zavádí nová.“

„Přesto ale nutkání hrát dál triumfuje,“ doplnila ho Jody.

„Obvykle ano.“

„Ale nejlepší je, když může zkombinovat obojí,“ řekla Jody.

„Ano. Nicméně nutkavá touha ho nakonec přesto přemůže. A díky tomu ho dopadneme.“

„V tom případě je Carlie v bezpečí, protože Doru Laneovou už zavraždil. A já nejsem na řadě hned, ale až v střednědobém horizontu.“

Ještě než dokončila větu, Quinn pochopil, kam míří.

„Oběti si vybírá v abecedním pořadí,“ řekl.

„Začal s B, tedy s Bonnie.“ Její oči se vpíjely do Quinnových. „Někde musí existovat i někdo od A, o němž ještě nevíme.“

Je to moje krev! měl už Quinn na jazyku. Nakonec to ale neřekl. Koneckonců, měl vlastní dceru na druhé straně kontinentu, v Kalifornii. A neteř, nebo co byla zač, která se tady v New Yorku sčuchla s Jody.

Jody ho provrtávala očima. „Chápu,“ hlesla.

Proboha! Ona mi snad čte myšlenky!

„Je na čase promluvit si s Jerrym Lidem,“ pronesl Quinn trochu zastřeným hlasem.

„S tím alkoholickým počítačovým géniem?“

„Máš pravdu po všech stránkách,“ připustil Quinn. „Ale udržuje intimní přátelství s Googlem, nemluvě o Lexis-Nexis a všech dalších vyhledavačích na síti.“

„V tom případě ho přenechej mně,“ řekla Jody. „Ať nemarním čas.“

28. kapitola

Seděly na pohodlných polstrovaných židlích s polštáři tak jasně červenými, až oči přecházely. Byly ve víceúčelové klubovně Domu s pečovatelskou službou Golden Sunset. Na podlaze rozlehlé místnosti ležel čokoládově hnědý koberec a na něm byly strategicky rozmístěné ostrůvky židlí a stolů, aby je bylo možné využívat různorodými skupinkami k rozmanitým účelům, včetně rodinných návštěv.

Z míst, kde seděla Jody se svojí babičkou, nemohl jejich rozhovor dolehnout k nepovolaným uším. Nejbližší lidské bytosti se nacházely dobrých deset metrů daleko, kde u stolu pod velkým oknem dlela asi šestice šedovlasých mužů. Hráli jakousi podivnou hru s jednodolarovou bankovkou a popíjeli přitom různé značky nealkoholických piv.

Jodyina babička – Pearlina matka – věděla, že vnučka přijde. Oblékla si k této příležitosti saténově lesklé modré šaty, které by spolu s množstvím rozličných šperků slušely spíše poněkud mladší ženě. Zjevně byla nedávno u kadeřníka, jenž jí obarvil vlasy do neidentifikovatelného odstínu modré s podtóny celého barevného spektra. Na nohou měla nenápadné boty se středně vysokým podpatkem, ovšem ozdobené mosaznými přezkami, jež vzbuzovaly dojem, že musejí své nositelce způsobovat bolestivá zranění.

Usmála se na Jody, jež způsobně seděla naproti, a pronesla: „Pearl.“ Jméno své dcery vyslovila s dikcí, jako by odpovídala na soutěžní otázku v televizní show.

„Myslíš mámu?“ zeptala se Jody. Jako by znaly bůhvíkolik dalších Pearl.

„Ano, naši vlastní a nejdražší Pearl, která – a já si to velice přesně a pečlivě zapisuji – mě nepřišla navštívit už téměř celý měsíc. Ani si neumíš představit, jakou mi tvoje návštěvy přinášejí radost. Návštěvy mojí vlastní krve, jež se nevyhýbá setkání se starší členkou rodu.“

Jody, již to opravdu těšilo, se široce usmála a řekla: „To jsem ráda!“

„Rodina je způsob, jímž Bůh spojuje lidské bytosti, aby nežily samy, odložené jako staré nepotřebné hračky na dno skříně nebo na místa, jako je tohle. Je mi líto, že to musím říct, ale je to tak.“

„Připadá mi to tu hezké,“ namítla Jody a rozhlédla se kolem.

„Podle mého názoru – a při vší úctě musím konstatovat, že ho zde sdílí i mnoho mých přátel – si tady připadáme jako na přestupní stanici, z níž není úniku, nebo jako na cestě do pekla.“

„Máma říká, že hledala všude v okolí a ze všech dostupných míst je tohle nejlepší.“

„Když volíš mezi arzénem a strychninem, slovo nejlepší sotva vystihuje podstatu věci.“

„No, když se na to díváš tímhle způsobem…“

„Tvá matka ztratila správný pohled na život, když se jí stala práce bližší a důležitější než manžel a děti. Obávám se, že učinila rozhodnutí, jež nebyla nejrozumnější, a – zde si dovolím vyjádřit pouze svůj vlastní názor – že měla na vybranou! Takový dar, jako jsi například ty…“

„Myslím, že tak daleko bychom zacházet nemusely,“ přerušila ji Jody.

„Samozřejmě že ne, drahoušku.“ Jodyina babička se naklonila a natáhla ruku, aby ji mohla uchopit za zápěstí a pohladit. „Osud často lidi vybízí vybrat si tu cestu, která se v danou chvíli zdánlivě jeví jako jediná možná. Někdy si ale kladu otázku, jestli by se věci nevyvíjely zcela jinak jak pro Pearl, tak snad i pro tebe, kdyby mě Pearl poslechla v otázce jistého doktora Miltona Khana.“

„Myslím, že toho správného člověka našla v Quinnovi,“ řekla Jody.

Její babička zvedla ruce. V prvním okamžiku si Jody myslela, že na znamení protestu.

Ale mýlila se. Babička obrátila oči k nebesům. „Díky všem silám, jež jí seslaly tohoto muže, der Mensch, který ji zachránil, když to tvá ubohá matka potřebovala. Nebudu tvrdit, že by své trápení nezvládla a potřetí klesla až na samé dno, ale žraloci už stahovali kruh. Vyřiď Pearl, že její matka jí vzkazuje, že i kdyby se stalo cokoliv, ať se neuchyluje do svých povýšeneckých póz a od tohoto dobrého muže neodchází.“

„O to se neboj, babi,“ odpověděla Jody. „Ale říkalas…“

„Problémem je povolání – a proč si to zcela otevřeně nepřiznat – i příjem. Zabezpečení, které jí mohl poskytnout zavedený a respektovaný dermatolog doktor Milton Khan, ve srovnání s příjmy policisty ve výslužbě a soukromého detektiva, nehledě na to, jaký der Mensch on je, jsou rozhodující pro životní úroveň, má zlatá. Nehledě na to, že na dermatologa nikdo nestřílí.“

„Tos uhodila hřebíček na hlavičku, babi.“

Jodyina babička se usmála. „Ráda slyším to slovo.“

„Hřebíček?“

„Ne, to poslední. ‚Babi‘. A je hezké tě tu mít, je hezké, že vhozeny do rozbouřených vod dlouhé řeky života jsme si k sobě našly cestu.“

„Dlouhé řeky života?“ zopakovala Jody a připadala si trochu jako naplavené dříví. „Nic z toho by se nestalo, kdyby si máma vzala nějakého doktora. A kdyby nepotkala Quinna. Takhle to na světě chodí, babi. Nad spoustou věcí nemáme v životě moc, a přesto se nám přihodí.“

„Jsi tak moudrá na svůj věk, drahoušku. Připomeň prosím své matce, že osud hraje záhadnou roli – i když potřebuje tu a tam postrčit. Často jsme jako můry letící za světlem. Jednoho dne buď najdeme plamen, nebo narazíme do jednoho z těch bzučících přístrojů na předměstských verandách.“

„Slibuji, že to mámě vyřídím,“ řekla Jody. Poposedla na židli a začínala být netrpělivá.

„Možná bys tu chtěla zůstat na oběd, drahoušku. Bude italská svatební polévka a my nevíme, co od toho očekávat.“

„Ráda bych, ale nemůžu. Pracuji na důležitém případu.“

„Jako Perry Mason.“

„Vzpomínám si na něj,“ řekla Jody.

„O tom nepochybuji, drahoušku.“

Muži srocení kolem stolu u okna, kteří hráli hru o papírovou bankovku, začali hlasitě hulákat a hučet.

Golden Sunset není zas tak špatný pečovatelský ústav, usoudila Jody. Nudu střídá nadšení. A tu a tam i tragédie.

Stejně jako ve světě venku.

29. kapitola

Nádherná televizní hlasatelka Minnie Minerová mluvila z obrazovky nad policí s výběrovými kávami v podniku Underwater Brew, jehož název odkazoval na zkrachovalý pivovar. S pivem ani krachem však neměl nic společného. Vrah sice slyšel lidi říkat, že jde o vtípek majitele, jenž poukazuje na skutečnou ekonomickou situaci jeho kavárny, ale téhle povídačce moc nevěřil. Lidi nevtipkují na téma vlastních finančních nezdarů.

„Tento vrah,“ horlila Minnie Minerová z ploché obrazovky, „se stává stále brutálnějším.“ Krásné tmavé oči jí jen plály, aby dodala svým slovům patřičnou váhu. Teď předváděla údiv: „Policie tvrdí, že podrobnosti poslední vraždy jsou tak otřesné, že je nebude zveřejňovat.“ Údiv vystřídalo pobouření. „Já naopak tvrdím, že si zasloužíme znát všechna fakta. My lidé jsme dostatečně silní, abychom něco takového zvládli – i když monstrum vyšlo přímo z našeho středu.“

Vrah usazený poblíž barového pultu přemýšlel, jestli mu vadí, že o něm mluví jako o monstru, a usoudil, že nikoliv. Slyšel takhle titulovat i vynikající sportovce. Výraz monstrum se někdy používá, aby popsal člověka s mimořádným talentem, jemuž byly dány do vínku schopnosti daleko přesahující možnosti všech obyčejných smrtelníků – tedy monstrózní.

„Máte hezký úsměv,“ ozval se ženský hlas.

Otočil se a spatřil pohlednou – tedy přiměřeně pohlednou – ženu sedící u nedalekého stolku. Přisedla si ve chvíli, kdy byl zaujatý Minnie Minerovou a její zpravodajskou relací POHOTOVĚ A HNED. Žena byla maličko při těle, ale její sexy postavě to neubíralo na atraktivitě. Horní knoflíček blůzy měla rozepnutý, aby výstřih dostatečně odhaloval žlábek mezi jejími bujnými ňadry. Oči dostatečně modré, vlasy přiměřeně blond, chrup bez závad. Pravděpodobně jí nebylo ještě ani třicet.

Vrah se napil caffe latte a usoudil, že mu ji přihrál sám osud.

„Ráda bych věděla, čemu jste se to smál,“ řekla. V hlase se jí mihl náznak nejistoty, protože netušila, jak na ni zareaguje.

Usmál se na ni. „Přemýšlel jsem o baseballu,“ odpověděl, „abych nemusel poslouchat ty řeči o sériovém vrahovi. Slyšel jsem o něm už tolik, že je mi z toho až zle. Je nechutně slavný.“

„Komu fandíte?“

„Cože? Jo… Yankees.“

Oba znovu zvedli oči k televizi nad policí s kávami. Minnie Minerová stále ještě rozebírala případ poslední oběti Vraha Lady Liberty a to, jak hrozné věci se jí staly. Vypadala, jako by byla mírně otřesená, ale pravděpodobně šlo jenom o herecký výkon.

„Co myslíte, že nám POHOTOVĚ A HNED ještě nabídne?“ zeptala se žena, když se na obrazovce objevila reklama na nějaké terénní auto.

Vrah přemýšlel. „Že se objevila jedna mimořádná osoba,“ odpověděl a dodal, „tady v Underwater Coffee.“

Zasmála se. „Přišel někdo, koho jsem si nevšimla?“

„Myslím, že oba víme, že mluvím o vás.“

Zakabonila se, čímž ho trochu překvapila, ale přisunula se blíž. „Hele, vím, že jsem celkem v pohodě, jenže mimořádná si fakt nepřijdu, takže když to říkáte, tak… přeháníte. A to znamená, že můžete přehánět i v jiných věcech.“

„To přiznávám a budu přehánět i dál, pokud to povede k cíli a získám si vaši náklonnost,“ řekl.

„A hele, je to tu zas.“

„Naopak. Jste opravdu mimořádně krásná. A nemýlím se, protože v tuhle chvíli to tak prostě vnímám. A o to jde. Co na tom, že vy nebo další miliony žen nevyhrajete americkou soutěž krásy? Podle chlapa, co tady vybuzený kofeinem upíjí kafe – mluvím o sobě – a dívá se na vás – opět mluvím o sobě –, jste mimořádně krásná a měla byste se stát královnou krásy, kamkoliv vstoupíte.“

Nebyla si jistá, zda se jedná o kompliment nebo ne. Rozhodla se, že ano. „Mimořádně krásná, říkáte?“

„Ano!“ prohlásil rozhodně, jako by byl profesor Higgins a uděloval jí pochvalu, že to konečně pochopila.

Uhrovitý mládenec za barovým pultem je pravděpodobně zaslechl. Raději se vzdálil, ale kroutil přitom hlavou. Spustil hlučný přístroj na mletí kávy, ale přesto nepřehlušil jejich konverzaci.

„Jste tak milý,“ řekla. „Jako by mi vás seslalo samo nebe. Sám ale dobře vidíte, že mám důvody pochybovat, že cokoli z toho myslíte vážně.“

Zatvářil se, jako by se ho její slova dotkla. „Nic takového bych neříkal, kdyby to nebyla pravda.“

„Kdyby ale ano,“ řekla, „bylo by to nebezpečné.“

„Pro vás, nebo pro mne?“

„Pro mne.“

„V tom případě zvedněte pravou ruku.“

Zvedla ji. Stejně tak on.

„Jak se jmenujete?“ zeptal se.

„Dejme tomu Scarlet.“

Zadíval se na ni, jako by se jí něco snažil vyčíst z očí.

„To k vám nejde,“ řekl konečně.

Zasmála se. „Dobrá, tak mi jméno vyberte vy.“

„Povím vám vaše skutečné jméno.“

„Myslíte to, co mám zapsané v křestním listu?“

„Ne. Vaše skutečné jméno.“ Přiložil si ukazováčky ke spánkům, jako by čekal na inspiraci. „Vy jste Eva,“ řekl.

Neviděla důvod, proč by nemohla být Eva, když si to přeje. „Je k neuvěření, co všechno víte,“ odpověděla.

„Eva a Brad slibují, že si nikdy nebudou lhát a dokonce ani přehánět, pod hrozbou trestu doživotního odloučení.“

Nová Eva o tom přemýšlela. „To zní rozumně.“

„V křestním listu vážně stojí, že mi dali jméno Brad,“ zalhal.

„A mně Evelyn.“ Opravdu. Jen pro jistotu.

Báječné! pomyslel si. Znovu zasáhl osud.

Konečky prstů jí přejel po hřbetu ruky. Cítila, jako by mezi nimi něco proběhlo, což ji překvapilo.

„No a teď, když jsme se jeden druhému hezky představili,“ pokračoval Brad, „jistě víš, co to znamená.“

„Jo.“ Jako by se jí trochu sevřelo hrdlo. „To znamená, že si přejeme vyzkoušet náš vztah v praxi.“ Když to říkala, zahlodaly v ní pochybnosti. „Musíme na to jít pomalu.“

„Souhlasím. Víš, kde je Mon Gourmet Ami?“

„Ano. Na Druhé Avenue. Je to jedna z nejlepších francouzských restaurací v New Yorku.“

„Pro nás není žádná dost dobrá,“ řekl. „Pojďme se tam sejít zítra večer v osm. Zamluvím stůl na jméno Brad. Na příjmení je ještě dost času a nebylo by dobré to uspěchat.“

Eva už za sebou měla nejedno zklamání a nechtěla zažít další. „Jsi si tím jistý?“

„Vlastně ne. Můžeme jít na italské jídlo.“

„Víš, jak to myslím.“

„Budu tam v osm, Evo. A nepochybuj o mně, prosím. Už takhle zkraje.“

Naklonila se a pohladila ho po zápěstí. „Už nebudu.“

Ale trochu pochybovala.

Když Eva (jak o ní teď oba smýšleli) odešla z kavárny, vrah ještě minutku nebo dvě počkal a vydal se za ní. Díval se, na jakou stranu míří, takže netrvalo dlouho a zahlédl ji před sebou kráčet po přelidněném chodníku.

Pověsil se jí na paty a šel za ní až k bytu. Bydlela ve West Side, nedaleko Columbus Circle.

Když překonávali kruhovou křižovatku, provoz byl docela hustý. Přesto si udržoval dostatečný odstup. V jednu chvíli měl pocit, že cítí její parfém. Ukázalo se, že byl až přehnaně opatrný. Ani jednou se neohlédla. Důvěřivá duše, pomyslel si.

Eva vešla do šestipodlažní budovy z červených cihel a kamene, snad dokonce přebudovaného zámečku, který kdysi musel patřit někomu opravdu velice bohatému. Chvíli čekal, počítal přitom do padesáti, a pak opatrně vešel do vstupní haly. Eva buď bydlela v přízemí, nebo jela nahoru výtahem. Sledoval chvějící se ručičku na ukazateli nade dveřmi, aby viděl, kde výtah zastaví.

Uvízla na čísle tři.

A zůstala stát.

Vrah se nahoru nevydal. Na to bylo ještě příliš brzy. Člověk až bolestivě toužící po ukojení svého chtíče nezažene svůj hlad jedním velkým soustem. Takový zážitek si musí vychutnat. Přistoupil k platu s poštovními schránkami na vnitřní straně domovních dveří.

Na schránce s číslem 3-B, nad otvorem pro vhazování dopisů, byl kovový rámeček s vizitkou. Stálo na ní E. Donavon. To sedělo nejlíp. Vrah si uložil do paměti, že u tří ze šesti bytů ve třetím poschodí je křestní jméno uvedené jen iniciálou a příjmení v nepřechýleném tvaru. Podle jeho zkušeností to dělají svobodné ženy, které nechtějí, aby se podle křestního jména poznalo jejich pohlaví. Jen jedna jmenovka začínala iniciálou E.

Všechno do sebe pěkně zapadalo. Mělo se to stát.

Vrah si představoval, co se právě děje: Eva nahoře stojí před ledničkou, pije bublinkovou limonádu nebo vodu z láhve. Nebo se možná svléká, aby se osprchovala a osvěžila. Nebo sebou plácla do sedačky a sleduje televizi. Má vypnutou hlavu, zbavena veškeré ostražitosti. Je zranitelná.

Vrah tyhle domy a byty v nich považoval za lovecké území, za honitbu. Byla to doupata jeho obětí.

Věděl, že jsou na tom s Evou ve skutečnosti dost podobně. V jednom velmi důležitém ohledu však byli v naprosto opačné pozici.

On byl stvořen k tomu, aby bral, ona aby se vydala.

Společný měli naopak sklon k prodlužování radosti a oddalování slasti plynoucí z jejich pučícího vztahu. Za oslňujícími úsměvy a duchaplným tlacháním měli v myslích hluboce zasunuté vzorce, podle nichž je nutné postupovat. Oba to věděli.

Jejich srdce sice tušila, že pravým smyslem toho všeho je vztah, jeho naplnění však každý spatřoval v něčem jiném.

Na drobných rozdílech ale nezáleželo. Eva sloužila jako palivo pro plamen zažehnutý ve vrahově duši. Touha přivlastnit si a pak zabít se stávala stále silnější. Představoval si ji jako bujného, byť ovladatelného oře, jehož jen taktak drží na uzdě.

Vždy když se takhle cítil, začal se rozhlížet, hodnotit, zvažovat možnosti. K ženě, již tak toužil ulovit, se nemohl dostat. Byla v nedobytné pevnosti, jako by chráněná malou armádou za stěnou z kamene a železa.

Aby získal, po čem prahne, bude na to muset jít od lesa.

Evelyn „Eva“ Donavonová přesně zapadala do jeho plánu. Pohraje si s ní, použije ji a pak si vezme její duši.

Ale udělá to jenom proto, aby ukojil svou touhu ještě předtím, než sáhne po objektu, po němž touží ze všeho nejvíc a jenž je bezmocný. Vezme si ženu, jež se vymyká ze zaběhnutého vzorce. Zemře zjevně jeho rukou, ale Vrah Lady Liberty tím zvrátí Quinnovo vyšetřování a uvrhne detektivy do víru pouhých dohadů. Znejistí je v jejich beztak mizivých znalostech.

Pak teprve všichni pochopí, že on se neřadí mezi obyčejné sériové vrahy, o nichž si stejně jako oni četl v literatuře, aby se obeznámil se všeobecně sdíleným kánonem. Vrah ví, co si ostatní myslí, ještě dřív než oni sami. V něčem budou mít pravdu, v něčem se budou mýlit. Budou se snažit prokouknout ho a teprve pomalu budou zjišťovat, že je schopnější a lépe připravený než protivníci.

Quinn a jeho detektivové se chvílemi chovali téměř úsměvně. Vrah se řídil stejnými pravidly jako oni a znal každý tah, každý manévr už předem. Když mu hlava i chtíč přikázaly, aby zabil, udělal to, aby ukojil svou potřebu, ale také aby naplnil očekávání.

Byl zosobněným apetitem s drápy a tesáky. Věděl, že kdyby jej přehlížel, začal by ten apetit požírat sám sebe a všechno kolem.

Včetně svého hostitele.

Pro přehlížení však neexistoval důvod.

Stejně jako neexistoval důvod, proč by si neměl vzít a použít pro svoji potěchu jednu z Quinnových žen.

Vrah se bavil.

Hra sotva začínala.

ČÁST DRUHÁ

A tedy i tihleti chrobáci a žížaly mají duši:

duše je ve všem, co se hýbe.

William Vaughn Moody, Zvěřinec (The Menagerie)

30. kapitola

„Ráda bych byla užitečná,“ řekla Jody.

Seděli u stolu v Quinnově domě z hnědých cihel, přesněji v jídelně s vysokým stropem, táflováním na stěnách a původními mosaznými lustry, pod nimiž by se mohli prohánět číšníci v rukavičkách a servírovat exotické pokrmy v nádobí z jemného porcelánu. Místo toho jedli donesenou pizzu na papírových talířích.

„Myslíš tím, že bys chtěla být užitečná lidem a nejen zvířatům a hmyzu?“ zeptal se Quinn.

„Zákon mezi nimi nedělá rozdíly,“ odpověděla Jody a ukousla si velké sousto pizzy s roztaveným sýrem.

„Mezi lidmi, zvířaty a hmyzem?“ ujišťoval se Quinn.

„Jo. Kvůli malé roztomilé lištičce i kvůli vzácné plevelné rybce se mohou zastavit obří stavební nebo demoliční projekty.“

„Spíš jsem chtěl vědět, kde na téhle škále stojí lidé.“

Pearl sedící přímo proti Jody už znala jejich hry se slovíčky a výměny názorů. Spolkla poslední sousto pizzy a zapila ho Pepsi Colou bez cukru. „Co se nám snažíš říct, Jody?“

„Uvažuju, že bych dočasně odložila případ práva krys na obývání neobydlených prostorů.“

„Proč?“

„Abych mohla být víc nápomocná v případu Vraha Lady Liberty.“

Quinn mlčel.

„Děláš to kvůli Carlie?“ zeptala se Pearl.

„No, když je to moje sestra…“

„Jen do určité míry,“ poznamenal Quinn.

„Je součástí rodiny.“

Quinn se usmál a pokrčil rameny. „Jo. To je.“

Pearl měla k tomuto tématu spoustu co říct, ale ovládla se. „Jsi vzděláním právník, Jody. Jako detektiv jsi nezkušená.“

„Ve svém posledním a zároveň prvním případu jsem ale nic nezkazila.“

„V tom s tebou musím naprosto souhlasit,“ řekl Quinn. „Ačkoliv to dělám nerad.“

„Jsi si jistá, že tohle rozhodnutí tvoji zaměstnavatelé pochopí?“ zeptala se Pearl dcery.

„U Prathera a Pierce jsme si to už vyjasnili. Chtějí expandovat i do oblasti kriminálních trestných činů a uvažují o mně jako o vedoucím právníkovi. Časem.“ Obdařila je svým naivně neodolatelným úsměvem. „Tak můžu vám nějak pomáhat?“

Quinn si pečlivě prohlížel zbylou kůrku a drobky po pizze.

„Jo, můžeš,“ řekla Pearl.

Quinn její slova pouze zopakoval. Pearl na něj pohlédla, bylo jí jasné, že ji schválně nechal odpovědět jako první. Kdyby se Jody – nebo kvůli Jody – něco stalo, o odpovědnost by se podělili. Pearl věděla, jak Quinn nesnáší formality a byrokracii, ale tu a tam ji napadlo, jestli ho už taky nesemlely.

Quinn si otřel ústa papírovým ubrouskem a podíval se na hodinky.

„Budou dávat v televizi Yankees?“ zeptala se Jody.

„Ještě něco lepšího,“ odpověděl Quinn. „Policejní psycholožka Helen vystoupí na místním kanálu. Ve zpravodajství Minnie Minerové POHOTOVĚ A HNED. Začíná to za pět minut.“

„Měli bychom si poslechnout, co bude říkat,“ usoudila Jody.

„A taky co neřekne.“

Spolupracovali, aniž by se museli domlouvat. Quinn odnesl strouhaný sýr a další ingredience do ledničky. Pearl posbírala papírové talíře, zmačkané ubrousky a plastové obaly a vyhodila je do koše. Jody smetla všechny zbytky pizzy do odpadků a vlhkým hadříkem utřela jídelní stůl. Quinn se rád díval, jak se Jody při společné práci tváří. Ve výrazu se jí zračila radost z pospolité rodinné součinnosti.

Společně také přešli do obývacího pokoje, kde Quinn otevřel nástěnnou skříňku, v níž se skrývala plochá obrazovka. Posadil se na sedačku vedle Pearl. Jody se stočila do klubíčka v křesle, které předtím, než se k nim nastěhovala, bývalo Quinnovo.

Na televizní obrazovce se objevila Helen. Seděla klidně, dlouhé nohy ladně zkřížené, křeslo ze tří čtvrtin natočené k identickému kusu nábytku, v němž trůnila Minnie Minerová. Ta hleděla do kamery. Helen byla oblečená v ležérním stylu, měla na sobě levisky a šedý svetr. Minnie ověšená náramky, náhrdelníky a náušnicemi byla snad o hlavu menší než Helen. Vypadala jako hezká zubící se barbína, kterou si Helen přinesla s sebou do studia a usadila do křesílka pro panenky.

Dokud nepromluvila. Pak bylo jasné, která z nich je pánem situace.

„V případu Vraha Lady Liberty a jeho vražd tedy nedošlo k žádnému posunu,“ začala Minnie.

Helen na to: „Nechtěla bych…“

„A mezitím byla objevena další hrozivě zohavená oběť. Umučená přízračným šílencem, jemuž policie nedokáže přijít na stopu. Můžeme bez uzardění prohlásit, že na tohle město vrhl stín strachu.“

„Ano, on vraždí…“

„A jeho obětí může být kdokoliv z nás. Jste policejní psycholožka, Helen. Jaký je vrahův psychologický profil, který ho nutí tak ohavným způsobem masakrovat ženy?“

„Jsem přesvědčená, že je to jeho matkou. Ona…“

„Proč žena? Nebývá to obyčejně otec, kdo trápí dítě?“

„Ano, my tady ale nemluvíme o…“

„Ale vede nás to zpět do jeho dětství.“

„Nevíme to s jistotou, ale téměř vždy…“

„… se proutek ohýbá, když je mladý,“ doplnila ji Minnie.

„Spíše je zaseto semínko, z něhož…“

„Kdo je jeho matka? A ostatně, kdo je jeho otec?“

„Nevíme. Můžeme se pouze…“

„A co z vraha činí nejohavnější bytost, která útočí na každé zákoutí ženské duše, zatíná dráp do jejich srdcí, vyvolává v nich strach a způsobuje jim bezesné noci?“

„Neřekla bych, že kvůli němu ženy nespí,“ oponovala Helen. „Je však nepopiratelné…“

„Je to tím, jaké je monstrum,“ rozhodla Minnie.

„To ano,“ řekla rychle Helen, která konečně pochopila, že jí musí skákat do řeči a mlátit kolem sebe, pokud chce být vůbec slyšet.

„Vřelé díky, Helen,“ řekla Minnie, potočila se na židli a odvrátila tvář od policejní psycholožky. „Slyšeli jste konkrétní poznatky odborníka v případu Vraha Lady Liberty.“

Její výraz hluboce otřesené a zaskočené ženy se změnil v soustředěný a vševědoucí pohled, aniž by si divák povšiml výrazných změn v mimice. „Mluvíme-li o zabijácích, jedno takové zabijácké tornádo zpustošilo městečko v…“

Quinn stiskl tlačítko na dálkovém ovladači a obě ženy vystřídali hráči Yankees. Zatím nikdo neskóroval.

„To bylo opravdu výmluvné,“ podotkla Pearl.

„Museli jsme se dívat,“ řekl Quinn.

„Proč?“ ozvala se Jody.

„Protože si můžeme být skoro jistí, že se díval ještě někdo.“

Když Carlie vyšla z Bold Designs a šla si ke stánku dát něco k obědu, chtě nechtě si všimla Jody postávající opodál. Koupila si plněný koláč z bramborového těsta a láhev vody a zamířila přímo k Jody, která na protější straně ulice předstírala, že si prohlíží výlohu obchodu s kufry.

Usmály se na sebe.

„Jestli se snažíš být neviditelná,“ řekla Carlie, „měla bys odvádět lepší práci. Pokud se tedy fakt nezajímáš o nějaký kufr.“

„Kufr nepotřebuju,“ odpověděla Jody. „A taky je mi jedno, jestli mě vrah zahlídne, pokud tě sleduje. Hlavní je, abys zůstala naživu.“

„Ale možná tak vrahovi nabízíme další lákavý terč.“

„Jak to?“

„Jestli je vrahovým cílem poslat Quinnovi nějakou zprávu, nemůže zkusit vyrukovat i po tobě?“

„Jsem úplným protikladem typu, který si vybírá,“ namítla Jody. „Vychrtlá zrzka s pihama a s každou loknou jako vývrtka. Navíc jsem právnička. Všichni říkají, že by právníkům nejradši zakroutili krkem, ale nikdo to ve skutečnosti nikdy neudělá. Každému by se totiž mohl právník někdy hodit.“

„No, to zní logicky.“

„To si piš. A navíc nedělám detektivní práci poprvé. Učila jsem se u odborníků. A mám u sebe tohle.“ Nadzdvihla o pár centimetrů blůzu, aby ukázala opasek s pouzdrem na pistoli.

„Je to legální?“ zeptala se Carlie lehce znepokojená pohledem na zbraň.

„Je to legální a navíc mám zbrojní pas,“ řekla Jody. „Dokonce jsem trénovala, jak pistoli používat. A taky kdy ji nepoužívat.“

„Tak jo,“ řekla Carlie, zatímco odšroubovávala uzávěr láhve s vodou. „Když jsi tu, cítím se bezpečněji. Opravdu.“ Odtrhla víčko od papírové krabičky s plněným koláčem. „Něco bych ti koupila, ale nebyla jsem si jistá, jestli bys to chtěla.“

„Už jsem jedla,“ řekla Jody.

„Tak si pojďme někam sednout.“

Carlie zamířila k nízké betonové zídce, kam si chodívali sníst oběd lidé, kteří si koupili něco u stánku. Zídka byla tvrdá a ne zrovna nejčistší, takže jim nečinilo problém najít volné místo. Sedly si na vzdálenější konec, kde nikdo nemohl zaslechnout, o čem si povídají.

Carlie nabídla Jody vodu, ale ta jen zavrtěla hlavou. Carlie se tedy napila a pustila se do jídla. Jody se v duchu divila, že může za tak hustého provozu a v tak znečištěném prostředí, kde výfukové plyny držící se u země jistě ovlivňují chuť jakéhokoliv jídla, vůbec něco pozřít.

Zatímco seděly a mlčely, Carlie polykala jedno sousto za druhým. V půlce jídla se napila a odložila rozjedený koláč na bílý ubrousek, který dostala ke krabičce s obědem. Z kabelky vytáhla bílý papír.

„Myslela jsem si, že by tě mohla zajímat nová módní kolekce, s níž společnost, pro kterou pracuju, vyrukuje příští měsíc,“ řekla. Jednou rukou rozložila lesklý leták a bez dalšího vysvětlování jej podala Jody. „Elegantní a střízlivý styl, vhodný pro každou ženu. Právničkou počínaje a dominou konče.“

„Pořád to samé,“ řekla Jody. Ujistila se, že nedrží leták vzhůru nohama a zadívala se na obrázky. „Rozhlížej se po vrahovi, když si to prohlížím.“

Přesně to už Carlie dělala.

31. kapitola

Vrah si v jednom supermarketu velkého řetězce ve Williamsburgu koupil levný mobilní telefon na jedno použití. Domníval se, že to bude dostatečně bezpečné, zvlášť když přístroj, jen co dotelefonuje, zničí.

Měl v plánu volat z poměrně klidného místa na Times Square (nebo alespoň místa, kde je hluk ještě přijatelný) a vést jen krátký rozhovor.

Ovšem nikoliv zas přehnaně krátký. Zavolá těsně po hlavních zprávách POHOTOVĚ A HNED, kdy má Minnie Minerová ve zvyku přijímat telefonáty diváků. Minnie se s volajícími ráda pře nebo komentuje jejich názory. Vrah se usmál při představě, že Minnie to ještě neví, ale má se na co těšit. Už záhy.

„Pro boha živýho, pusť ho tam!“ vykřikla Minnie.

Režisér pořadu Hal Divet její nadšení nesdílel. Hal byl zavalitý růžolící chlapík, který v klimatizovaném studiu nosil svetr i během parného léta. „Nestojíme o to, aby nám sem volalo bůhvíkolik pošahanců jen proto, aby se na pár minut objevili ve vysílání.“

Minnie seděla jako nasupený indiánský náčelník uprostřed červeno-bílo-modrého studia a rozčilovala se. „Možná sis toho nevšiml, Hale, ale vždyť už to děláme!“

„Ale takoví magoři, jako je tenhle, to nejsou,“ odpověděl Hal. Vypadal skutečně ustaraně. „Tenhle člověk se mi fakt nezdá. Nechci ti ho pustit k tělu a mrazí mě z pomyšlení, že by o to stál.“

„Jestli myslíš, že na to mají stejný názor i naši diváci, tak fajn. Pokud je to skutečně on, porazíme konkurenci na hlavu. Chci, aby to byli oni, kdo si budou rvát vlasy! A ne my!“

Hal vzdychl. „Asi máš pravdu, Min.“

„Všechny příchozí linky svítí. Tak kde ho máš?“

„Číslo čtyři,“ řekl Hal.

Dal jí znamení a odpočítával: „… dva, jedna.“ Reklama skončila a živé televizní vysílání znovu pokračovalo. Tedy pokud jste nepočítali sedmivteřinové zpoždění pro případ, že by někdo řekl něco opravdu politicky nekorektního.

Minnie zkontrolovala, jestli mluví na správnou kameru, naklonila se blíž k mikrofonu a stiskla bíle svítící čtyřku.

Nebyla by to Minnie, kdyby nešla rovnou k věci:

„Mluvím se skutečným Vrahem Lady Liberty, nebo jste zas jeden z tlučhubů, kteří se snaží přiživit na jeho pochybné slávě?“ Na okamžik se otočila přímo do kamery a lehce se pousmála, aby dala najevo, že by diváci měli být raději skeptičtí.

„Jsem to já,“ pronesl hlas na druhém konci linky. Kamera švenkla na Minnie a zabrala zblízka její zachmuřenou tvář. Na obrazovkách s HD rozlišením jste mohli vidět každý pór. „A vy víte, že jsem skutečný.“ Mluvil bez přízvuku a ani podle intonace nešlo odhadnout příslušnost k nějaké zeměpisné oblasti.

„Jak mě o tom přesvědčíte?“ zeptala se Minnie. Ale mráz, který jí přeběhl po zádech, byl dostatečně výmluvný.

„Svoboda zabíjet.“

Kamera ji snímala dál. „Nerozumím vám.“

„Policie ano.“

„Je sice hezké, že si osobujete takovou svobodu, ale stále jste mi nenabídl žádný dostatečný důkaz, že skutečně jste…“

„Napsal jsem to krví na zrcadlo. Policie o tom neinformovala mediální vši, jako jste vy, protože si chtěla tuhle informaci uchovat jako důkaz, který dosvědčí pravdivost přiznání skutečného Vraha Lady Liberty. Jako test.“

„To jsem nevěděla,“ připustila Minnie.

„Samozřejmě, že ne. Ví to jen policie a vrah. No a teď to víte také vy a všichni vaši věrní diváci. A sakryš, to by mohlo policii trochu zkomplikovat práci.“

Minnie mávala na režiséra jako o život. Hal přikývl, že jí porozuměl. Mezitím už vytáčel číslo na policii.

„A co vás přimělo zavolat právě do naší show?“ zeptala se Minnie. „Byla to jenom snaha vyzradit policií utajované tajemství širokému publiku?“

„Ale vůbec ne. Zavolal jsem, protože chci zveřejnit svůj příběh. Přeju si totiž, aby ho lidé částečně znali.“

„A co ta část, kterou neprozradíte?“

„Každý má přeci kus soukromí, který si chce nechat jen sám pro sebe.“

„A proč jste si vybral právě mě jako svůj komunikační prostředek?“

„Máte spoustu diváků. A jste neústupná. Policie vám nemůže věšet bulíky na nos, aby si zachránila vlastní reputaci. Nebo reputaci Quinna a jeho detektivů. Ve skutečnosti na mě vůbec nestačí.“

Minnie si uvědomila, že jí ubíhá čas. Tenhle týpek je příliš mazaný na to, aby zůstal na lince dost dlouho a mohli ho vystopovat. Bude lepší, když půjde rovnou k věci. „Dobrá. Teď se zeptám na něco jiného: proč jste zabil ty ženy?“

„Měly v sobě ďábla.“

„Mnoho z nás ho v sobě má.“

„Vlastně jsem chtěl vašim divákům vzkázat, že jejich město není bezpečné. Dělám, co se mi zlíbí. Jdu, kam se mi zlíbí. Zabíjím, kdy se mi zlíbí.“

„Je pravda, že vrahové jako vy si stále znovu a znovu vyřizují svými brutálními vraždami účty s vlastními matkami?“ Udržím tohohle magora na drátě, i když to bude znamenat, že urazím jeho matku.

„Moje matka byla jedna z nejlaskavějších a nejjemnějších bytostí, co jsem kdy poznal.“

„Dobrá, to vy musíte vědět nejlíp.“

„A řekl bych vám i proč, ale budu muset jít.“

„Řekl jste ‚byla‘, znamená to, že vaše matka už nežije?“

„Jak by mohla, když ji stále znovu a znovu vraždím.“

„Kdo tvrdí, že to děláte?“

„Většina médií. Jako například vy. Neříkala jste právě něco takového?“

„Myslím, že ne. Jen jsem vám položila otázku.“

„Já si zas myslím,“ pronesl vrah s lehce pohrdlivým úsměškem v hlase, „že mě chcete udržet na lince a snažíte náš rozhovor protahovat, jak nejdéle to jde.“

„To není pravda! Věřte mi!“

„Ale jděte, lžete, jako když tiskne.“

Minnie se přistihla, že podvědomě sklopila oči.

„Svoboda zabíjet,“ prohlásil volající. A ukončil spojení.

Svoboda zabíjet?

Minnie se jen chtěla ujistit, že už na drátě není. „Ani jste se nepředstavil,“ řekla v pošetilé naději.

Odpovědí jí bylo ticho.

„Vaše první oběti jste vybíral podle abecedy,“ pokračovala Minnie. „Existuje pro to nějaký důvod? Existuje někdo od A, o kom policie neví? Měly by se ženy, jejichž jméno začíná na E, začít bát?“

Opět ticho.

Režisér signalizoval, že je na řadě komerční přestávka, pak začal odpočítávat od pěti. Na obrazovce se objevil spot s reklamou na deodorant, nějaká žena stála na vrcholku hory a měla rozpažené ruce. Kolem ní kroužili orli.

„Policie tvrdí, že s tím vzkazem na zrcadle je to pravda,“ řekl Hal. „Náš volající divák byl opravdu ten vrah.“ Celý se otřásl, jako by jím projel záchvěv zimy. A možná že ho opravdu mrazilo, nehledě na jeho nepřiměřeně teplý šmolkově modrý svetr.

Režisér Minnie naznačil, že ji někdo chce k telefonu.

Minnie zvedla sluchátko a mrkla přitom na monitor. Žena ošetřená deodorantem začala mezitím kroužit po obloze spolu s orly.

„Tady policejní komisař Harley Renz. Nejste ve vysílání?“

„Vysíláme reklamy, komisaři. Ještě poběží minutu a dvacet vteřin.“

„Byl ten volající skutečný?“

„To mi řekněte vy, komisaři.“

„Věděl o vzkazu ‚Svoboda zabíjet‘, takže předpokládáme, že šlo o skutečného vraha.“

„Budete schopní vysledovat, odkud telefonoval?“ zeptala se Minnie, neustále prahnoucí po informacích.

„Už se stalo. Volal odněkud od Times Square z jednoho z těch laciných křápů na jedno použití. Nepochybuji, že ho pak zničil a jeho zbytky teď leží ve stoce nebo někde jinde, kde je nikdy nenajdeme. A i kdybychom je našli, byly by nám k ničemu.“

„Mohly by na nich být otisky prstů.“

„Tenhle člověk je příliš opatrný na to, aby po sobě zanechal otisky.“

„Můžu vás citovat?“

„A můžu vám v tom zabránit?“

Minnie se musela usmát. „Popravdě, ne. Tohle jsou zprávy. Ale ujišťuji vás, že tenhle příběh bude o vrahovi, nikoliv o vás.“

Renz si nebyl jistý, jestli není dokonce trochu zklamaný, ale zatím nepřišel na nápad, jak poslední vývoj událostí obrátit ve svůj vlastní prospěch.

„Strašně ráda bych s ním znovu mluvila,“ řekla Minnie. „Jsem přesvědčená, že bych ho dokázala rozpovídat.“

„Pokud se ozve znovu, chceme být od začátku u toho. A já chci, abyste nahráli jakýkoliv kontakt mezi vámi a vrahem, ať už na pásek, nebo digitálně, nebo jak to u vás děláte,“ dožadoval se Renz. „A vzápětí ať mi to bleskově přistane na stole.“

„Samozřejmě. Přejeme si totéž. Abychom toho zabijáka zastavili. A aby se lidem, kteří se o to zaslouží, dostalo patřičné pozornosti. Zdá se, že můj pořad si vrah vybral jako médium, jehož prostřednictvím může mluvit se svými příznivci.“

„S kým?“

„Chtěla jsem říct s publikem. S diváky. Jsem si jistá, že mi rozumíte, komisaři. Musíme čelit skutečnosti, že tenhle případ vyvolal veliký zájem a rozjitřil představivost veřejnosti. My jsme zpravodajský kanál. Chceme z toho vytěžit vyšší sledovanost, abychom zvýšili informovanost občanů. A samozřejmě si přejeme, aby byl vrah dopaden.“

„Jen tak mimochodem,“ poznamenal Renz. „Mluvila jste o patřičné pozornosti pro ty, kteří se o jeho dopadení zaslouží?“

„Samozřejmě. Jako jste například vy. Z toho plyne nutnost vzájemné výměny informací. A faktů.“

Renz mlčel.

„Quid pro quo, půjčka za oplátku. Jsme domluvení?“ zeptala se Minnie.

„Platí. Především proto, že nemám na vybranou.“

Oba věděli, že to není pravda, ale oboustranně výhodná dohoda jim umožňovala oddat se falešné iluzi.

„Dobrá,“ řekla Minnie. „Ráda si pohovořím a podělím se o informace se svými novými přáteli.“

„Prý s přáteli…,“ zaslechla ještě Minnie, jak Renz mumlá, když dával telefon od ucha a zavěšoval.

Touhle dobou už vrah pravděpodobně rozmašíroval svůj levný mobil na tisíc kousků, uvažovala.

Reklamní přestávka se chýlila ke konci. Minnie přemýšlela o nedávné rozmluvě s Quinnem a dumala, kdy, jak a jestli vůbec z jejího obsahu těžit. Neviděla důvod, proč by quid pro quo nemohla využít prostě jen jako půjčku.

Už byla zase v živém vysílání.

„Páni! Nebylo to úžasné? Nahlédnout do hlavy sériového vraha. A máme dobrý důvod věřit, že se nejednalo o jeho poslední telefonát. A teď mám pro vás, lidičky, něco obzvlášť zajímavého. Přivítáme zde hosta, který věří, že sériový vrah může ovlivnit ceny akcií. Chystá se nám poradit, jak tento fenomén využít, a také, což je velmi důležité, jak a kdy akciový trh přestat ždímat a jít od koryta.“

Jít od koryta, uvažoval vrah. Spíš jak se k němu dostat?

32. kapitola

„Tak co je ten Jesse Trummel zač?“ zeptala se Jody Carlie, když si v baru Amsterdam dopřály k snídani slaninu, vajíčka, toast a kávu. V kuchyni asi někdo něco zvoral a připálil slaninu. Možná šlo ale o trik, který měl povzbudit chuťové buňky zákazníků. Pokud tomu tak bylo, v podniku pracoval nějaký génius. Vzápětí se totiž odtamtud začala linout vůně opečené cibulky.

Carlie polkla kousek toastu. „Domnívám se, že jeho jméno jsi zjistila ze složky v Quinnově detektivní kanceláři.“

„Jo. Quinn se mě na něj ptal. Vím, že pracuje jako projektant u Bold Designs. Ale chci vědět, jaký je jako člověk.“

„Trochu balík, ale není to zlý chlap.“

„Jede po tobě?“

„Řekla bych, že jo,“ odpověděla Carlie. „V jednu dobu si vzal do hlavy, že bude něco jako můj tajný ctitel a ochránce.“

„Že se jako vynoří ze stínu, vyřídí svého soka, který na tebe útočí, a pak spolu rovnou hupsnete do postele.“

Carlie se zasmála. „Něco takovýho.“

Joddy uždíbla připálený kousek slaniny a zkoumala ho. „Máš ho ráda?“

„Nemůžu tvrdit, že bych ho nesnášela. Ale jak jsem řekla, je trochu balík.“

„Křupanství může být sexy.“

„To se nám jen křupani snaží namluvit.“ Carlie usrkla kávu a zkontrolovala čas na displeji mobilu. Za deset minut bude muset vypadnout, pokud se chce vrátit do práce včas.

„Neděláš někdy něco, co by v něm vzbuzovalo naději?“ zeptala se Jody.

Carlie zaskočilo a zakuckala se, většinu kávy však dokázala zachytit do zmuchlaného papírového ubrousku. „Ani náhodou!“

„Myslím, že na fotkách vypadá jako docela pohledný chlapík.“

„Jesse? To s tebou nesouhlasím.“

Jody se nepřestávala zubit.

Carlie pokrčila rameny. „Je to zamilovaný kolega z práce, nic víc. Jistě máš podobnou zkušenost. Ty se na někoho díváš jako na přítele, ale on si každé tvé gesto vykládá jako důkaz začínajícího milostného vztahu. Přesně jako v Casablance.“

„Chlapi kolem mě se spíš chovají jako z filmu Noc oživlých mrtvol,“ řekla Jody.

Carlie znovu překontrolovala čas na mobilu, který nechala ležet vedle sklenice s vodou. „Ať už si Jesse Trummel myslí a dělá, co chce, já dodržím závazky, které mám k Bold Designs a pak pravděpodobně zamířím zpátky do Kalifornie. V Kalifornii nejsou křupani zalezlí v mrakodrapech, ale spíš se poflakují na ulicích. To mi vyhovuje víc.“

A Jodyino postavení v rodině zůstane zachováno.

Obě mladé ženy myslely na totéž, ale ani jedna to nevyslovila nahlas.

„Má Jesse Trummel úplně stejnou pracovní dobu jako ty?“ zeptala se Jody.

„Jo. Chodíme do práce od devíti do pěti, někdy se zdržíme i přesčas.“

Jody listovala poznámkovým blokem, který si přinesla s sebou. Raději trochu mhouřila oči, než aby si nasadila brýle na čtení.

„Už jsem zjistila, kde bydlí,“ řekla.

„Jesse?“

„Jesse. Zatímco zbytek Quinnovy detektivní kanceláře sleduje tebe, já se snažím být užitečná tím, že sleduji jeho.“

„Proč?“

„Abychom si byli jistí, že tě nesleduje on.“

„Myslím, že v tom problém není. Dostal varování.“

„To Vrah Lady Liberty taky,“ řekla Jody. „Dostává varování každý den.“

O čtyři hodiny později předstoupil Fedderman před Quinna, který seděl v kanceláři za stolem a potýkal se s papírováním.

Quinn nejprve zaregistroval Fedovu přítomnost, teprve pak zvedl k uondanému kolegovi oči.

„Pozoroval jsem zpovzdálí Carlie,“ začal Fedderman, „a zjistil jsem, že sleduji i Jody.“

Quinn vzdychl, položil a uhladil list papíru, který se právě chystal číst, a opřel se. „Proč to musí být tak složité.“

„Můžou za to lidi,“ odtušil Fedderman. „Kde jsou lidi, tam je průšvih.“

„Jody zná naše záměry a ví, že Carlie hlídáme. Tak proč ji sleduje i ona?“

„Ona nesleduje Carlie. Sleduje Jesse Trummela.“

„Toho mládence, co pracuje v Bold Designs?“

„Jo. Sledovala ho z Bold Designs do restaurace Peruvian, kde se sám naobědval. Odtamtud zamířil na jih do Village. Zašel do sexshopu.“

To Quinna zaujalo. „O jaký druh sexu se zajímal?“

„Abych řekl pravdu, o všechny. Nejvíc se ale věnoval koženým doplňkům a různému uvazovacímu náčiní.“

„Pro muže nebo pro ženy?“

Fedderman si mnul bradu. „Těžko říct.“

„A co si tedy koupil?“

„Nic. Jen tam asi patnáct minut bloumal a pak odešel. Šel rovnou do práce.“

„Jody to celé absolvovala s ním?“

„Jo. Nevšimla si mě. Ale dával jsem pozor i na ni. Chvíli potom, co Jesse odešel, vešla do obchodu a ptala se prodavače, jestli si Jesse něco koupil. O pár minut později odtamtud vystřelila a pověsila se za Trummela, když šel po Broadwayi. Načasovala si to akorát a neudělala nic, čím by na sebe upoutala pozornost. Počínala si docela dobře na někoho, kdo nikdy neprošel sledovacím výcvikem.“

„Rozená stopařka,“ konstatoval Quinn.

„No jo,“ řekl Fedderman a možná přitom myslel na Pearl a její genetickou výbavu. „Když jsem se vydal za Jody a Trummelem, Carlie přebrali Sal s Haroldem. Ještě pořád ji hlídají.“

„Dobrá. Ten šílenec musí cítit tlak.“

„Tvrdí to i Helen.“

„A Helen s tím má vlastní zkušenosti.“

Fedderman uvažoval, jestli je to pravda. Neznal příliš případů, kdy v důsledku vyšetřování postřelili nebo pobodali policejního psychologa.

„Přemýšlel jsem o tom,“ začal Fedderman, ale pak se opravil, „vlastně Penny přemýšlela. Přišla s nápadem.“

Fedderman mluvil o své manželce Penny. Další chytrá horákyně, přemítal Quinn, to jsem zrovna potřeboval.

„No a jaký má Penny nápad?“ zeptal se.

Fedderman se musel smát, protože mu bylo jasné, co se Quinnovi honí hlavou – ať nechá pátrání na profesionálech. Když běžné napětí mezi policajtem a jeho manželkou naroste do nepřekonatelných rozměrů, musí dotyční lidé buď najít způsob, jak své neshody řešit, nebo jít od sebe.

Ale Fedderman obvykle neplácal do větru a nepouštěl se do sáhodlouhých vysvětlování, proč by ho manželka nejraději viděla dělat jinou práci. Nějakou, kde se nenosí nože a pistole a kde se nepohybují lidé, kteří se jimi ohánějí.

„Víme, proč se má Carlie stát obětí a proč ji chce vrah dostat,“ řekl Fedderman. „Patří k tobě a ve vrahově vnímání reality jste vy dva protihráči ve fatální hře na život a na smrt. Jen ten, kdo přežije, se stane mistrem světa.“

„Víceméně to tak je,“ připustil Quinn.

„Penny si myslí, že by se Helen měla znovu pokusit dostat do POHOTOVĚ A HNED. Minnie Minerová si jistě nenechá ujít příležitost znovu ji vyzpovídat tím svým jednostranným způsobem. A Helen by mohla zaviklat nožem v ráně. Pokud tedy skutečně chceme škubat řetězem a trochu vraha povodit.“

„Což už koneckonců děláme,“ řekl Quinn a použitá metafora mu vůbec nebyla proti mysli.

Usoudil, že to není tak špatný nápad. Okamžitě začal přemýšlet, jak z celé akce vytěžit maximum, a došel k závěru, že velice důležité bude načasování.

„Vyřiď Penny, že jí děkuju,“ řekl.

„A ještě něco,“ ozval se znovu Fedderman.

„Vždy k službám, Fede.“

„Vrátil jsem se do toho sexshopu a promluvil si s prodavačem. Jak tam byla přede mnou Jody, koupila si psí obojek vystavený v sekci sadomasochistických pomůcek. Velký černý kožený. S ostny. Ona má psa?“

„Kočku,“ odpověděl Quinn.

„Hm.“

Dobrý Bože, pomyslel si Quinn.

33. kapitola

„Poslal mě Quinn,“ řekla Helen.

Seděla v přijímací místnosti studia zpravodajského pořadu POHOTOVĚ A HNED Minnie Minerové. Na jedné straně stál dřevěný stůl a židle, na druhé sladěná zelená křesílka s konferenčním stolkem z ořechového dřeva. Vzduch byl chladivý, ale poněkud zatuchle páchl, jako by se někde zahřívala izolace elektrického vedení. Na konferenčním stolku ležel magazín People. Na stěnách visely zarámované fotografie usmívající se Minnie Minerové zpovídající během vysílání jejího pořadu různé známé osobnosti. Na jiných se usmívala za vichrů a bouří, když ještě připravovala zprávy o počasí pro velké televizní společnosti. Jindy se usmívala na pozadí dramatického požáru, vyšetřování zločinu, zpustošené krajiny po tornádu nebo po zemětřesení, když pracovala jako místní zpravodajka ze středozápadu Spojených států. Nebo se prostě jen usmívala.

Minnie vypadala potěšeně, ale zároveň se na Helen dívala s nedůvěrou.

„Důvod, proč mě sem Quinn vyslal,“ řekla Helen, „ je jednoduchý. Chce si ujasnit, že si rozumíme, ještě dřív, než s vámi znovu vystoupím a než se zase ozve vrah. Quinn se domnívá, že budu tou nejvhodnější osobou, abych si s vámi promluvila.“

„Proč?“

„Pravděpodobně vzhledem ke skutečnosti, že se v sériových vrazích trochu vyznám.“

„Jste nechutně vysoká. Víte určitě, že jste nikdy nehrála basketbal?“

„To bych si pamatovala,“ řekla Helen. Zasunula dlouhé štíhlé nohy pod protější křesílko a usmála se.

„Často na lidi vypálím bez přípravy podobnou otázku,“ vysvětlovala Minnie. „Překvapím je tím. Nikdy nevíte, co takovéhle plácnutí do vody způsobí.“

„Teď aspoň víte, že trojku bych nehodila.“

„Tak co nevím o sériových vrazích?“ zeptala se Minnie.

„Totéž, co my ostatní. Nevíme, proč vraždí.“

„Myslela jsem, že jsme si to tady vyjasnily už minule. Špatně s nimi zacházely jejich matky, ne? A oni znovu a znovu zabíjejí jejich náhradnice.“

„Často je to tenhle důvod a zdá se, že tomu tak bude i u našeho vraha. Ale nemůžeme si být úplně jistí. Mám proto vypracovaný osvědčený postup, jež jsem používala i v minulosti,“ řekla Helen. „Až znovu zavolá, nechte ho, aby se sám rozpovídal a nasměroval rozhovor, kam bude chtít on. Zapomene, že si musí dávat pozor. Něco mu uklouzne. A jediné uklouznutí může znamenat jeho konec.“

„A proč prostě tihle vrazi nevraždí své skutečné matky?“

„Někdy to i udělají. Jindy ale dosáhne jejich vlastní matka až ikonických rozměrů, takže se ji bojí zavraždit. V jejich hlavách se stala nesmrtelnou.“

„Nebo je už opravdu po smrti.“

„To je také možné,“ připustila Helen. „Vedla jste s ním rozhovor jako zkušená novinářka, ale to, co o něm objektivně víme, je zatím příliš obecné. Suvenýr v podobě sochy Svobody a způsob, jakým ty ženy zavraždil, naznačují, že jde o fixaci na matku. Proč tomu tak je, se ale dozvíme, teprve až ho chytneme. Anebo se to nedozvíme nikdy. Tihle lidé často volí dramaticky drastický odchod ze scény. Sebevražda se jim zdá být logickým řešením, jímž ukončí celý příběh.“

„Jako by byli herci v divadelní hře.“

„To taky jsou,“ řekla Helen, „a teď v ní účinkujete i vy.“

„Jinými slovy tvrdíte, že i já jsem v nebezpečí?“

„Ano, jistě. A hlavně jde o to, že v tomhle kusu je režisérem on.“

„Poslechněte, Helen. V nebezpečí jsem už byla mockrát. Ani si neumíte představit, na jak tenkém ledě se pohybuju, když dělám zpravodajství. Musím jít s kůží na trh. Mám vlastní ochranku, a když zrovna nejsou po ruce, umím se o sebe postarat.“

„My to víme,“ řekla Helen. „Jde nám jen o to, abychom měli jistotu, že budete spolupracovat, když vás požádáme o pomoc. Co se týká vlivu, máte totiž u vraha výsadní postavení.“

„Samozřejmě, že vám ráda pomůžu dopadnout sériového vraha.“

„Mimochodem, zmínil se někdy někdo před vámi o vzkazu o ‚svobodě zabíjet‘ ještě předtím, než o něm mluvil vrah?“ zeptala se Helen.

„Ne, poprvé jsem o něm slyšela až v živém vysílání, kdy jsem měla vraha na drátě. Vybalil to na mě stejně jako na vás.“

„Pravděpodobně se ozve znovu. Až to udělá, hrajte tu hru s ním. Bude se snažit naklonit si vás, vytvořit pouto. A vzhledem k vaší snaze získat si jeho důvěru byste mohla mít pocit, že tím, jak nám pomáháte jej pochopit, dopouštíte se na něm jakési zrady. Je to přeci jen lidská bytost.“

„Lidská bytost? Jako to sakra myslíte? Umím se dívat na svět bez příkras, Helen.“

„Pak víte, že taková zrada může mít pěkně hnusnou podobu. Možná se k tomu nebudete chtít propůjčit.“

Minnie se zatvářila jako hodná holka a řekla: „Helen, nehodlám si začít pěstovat jakýkoliv vztah se sériovým vrahem. Ráda ho strčím pod autobus a vlastnoručně ho dorazím, pokud bude třeba. Oběma by nám nestačily prsty na rukou, kdybychom měly spočítat, kolik lidí jsem podrazila, jen abych z nich dostala jejich příběh.“

„To zní nadějně,“ pronesla Helen suše.

„Taky že jo. Jsem ráda, že jste přišla za mnou do studia, protože se potřebujeme vzájemně pochopit. Vrah se mě snaží využít a já chci využít jeho. O nic jiného tu nejde. Já stojím na straně Boha, sluníčka a zákonů.“

Helen přikývla. „O tom jsme se chtěli ujistit, Minnie.“

„Můžete být klidní.“

„Tihle hoši se snaží na svět kolem sebe působit jako štramáci. Bude se vás o tom snažit přesvědčit.“

„Nechám ho věřit, že jeho kouzlo na mě působí, když si to bude přát. Hlavně když bude mluvit. To je moje metoda, Helen: nech je povídat tak dlouho, dokud nebudou mluvit rychleji než myslet. Takhle je možné dobrat se pravdy. A hopla! Najednou jim to vidíte na očích. ‚Tohle jsem už říkat nemusel‘. Moje blažená chvíle.“

„Obě děláme hodně podobnou práci,“ řekla Helen a vstala.

„Není třeba spěchat,“ usmála se Minnie a zvedla oči do patřičných výšin. „Porozhlídněte se tu a povězte mi něco o Quinnově detektivní kanceláři.“

„Ne,“ trvala na svém Helen. „Třeba bych řekla víc, než bych měla.“

Vosy ho bodaly žihadly znovu a znovu. Také se neustále zvětšovaly. Teď už byly velké jako létající švábi.

Snažil se protáhnout škvírou mezi prkny budky s latrínou, lomcoval dveřmi, volal o pomoc. Horko a zápach byly nesnesitelné. Ten zápach. Ta bolest. Bušil na dveře z hrubých fošen. Venku však neviděl nic než tmu. Vosy se ještě zvětšily, dorážely mu na nohy, lezly po zádech. Prudce na něj nalétávaly.

Bože! Kéž bych se mohl vznést a odletět!

Přitiskl tvář na neohoblované dřevo a škvírou ve dveřích ji vyhlížel a vyhlížel…

Už se musí každou chvíli objevit, už musí přijít s tou svojí lampou.

Vrah Lady Liberty se probudil vyrušen ze spánku svým vlastním sténáním.

Spolu s vědomím se dostavila úleva.

Byl v bezpečí své propocené postele.

Tam už nebyl! Už ne!

Byl někde jinde!

Díky Bohu!

Otevřel oči a rozhlédl se. Nebyla úplná tma. Viděl tmavé obrysy neforemného nábytku, rozeznával světlejší obdélník mezi závěsy, kudy do místnosti pronikal měsíční svit. Větší a tmavší obdélník představovaly dveře do předsíně, koupelny a obývacího pokoje.

Známé předměty.

Byl ve svém bytě. Ne v Missouri, ale v New Yorku. V současnosti, a ne v minulosti. Představoval si, jak vstává. Ucítil chladné železné mříže, hrubý beton a cihly. Zámek a kouli na dveřích.

Další dveře! A v nich malé zamřížované okýnko.

Tyhle chtěl otevřít, ne aby utekl, ale aby se dostal dovnitř. Uchopil mříže a zkoušel jimi lomcovat. Bez úspěchu. Křičel a žadonil, aby směl vejít.

Chtěl dovnitř!

Chtěl dovnitř!

Znovu se probudil a tentokrát se probral úplně. Ležel a zhluboka oddychoval, zíral na světlý strop, který mu připomínal nekonečně vzdálenou nakloněnou plochu.

Zdál se mu sen ve snu.

Jak si pak může být jistý, že teď už je vzhůru?

Myšlenka ho naplnila takovou úzkostí, že chvatně zašmátral do tmy, aby nahmatal lampu stojící na nočním stolku a rozsvítil.

Ozvalo se úlevné cvaknutí a světlo ze stowattové žárovky zalilo pokoj, zaplašilo stíny a zahnalo přízraky z jeho snů.

Venku žilo město neklidnou nocí. Z dálky se ozvalo zahoukání klaksonů. Siréna žalostně zavyla a jako bědující tvor se vzdalovala tmou. Zastřené výkřiky, cinkání kovu o kov. Řvoucí motor autobusu nebo kamionu dole v ulici.

Pořád ale s každým přerývaným vydechnutím, s každým úderem srdce – zcela vzhůru a při vědomí souvislostí – toužil se stát součástí světa, toužil vejít.

34. kapitola

Chillicothe, před šesti týdny

V nápravném zařízení existovala důvěryhodná osoba, která obcházela ostatní a stříhala jim nehty na rukou a na nohou. Během těchto chvil musely mít vězeňkyně ruce spoutané za zády. Mildred Gantová však tuhle službu nikdy nevyužila. Nehty si sama okusovala až na živé maso a úlomky si tajně schovávala.

Hluboko v noci, kdy už její spolubydlící Isabella na horní palandě tvrdě spala, nechala Mildred ruku volně klimbat z postele. Jakoby mimoděk brousila jemné úlomky nehtů o betonový povrch podlahy. Nabroušené kousky uchovávala ve složeném kusu papíru, který vždycky stočila do ruličky a zastrčila do praskliny ve zdi, kde vyúsťovala vodovodní roura za záchodovou mísou.

Mildredina kolegyně na cele, Izzy, jak Isabellu oslovovaly ostatní vězeňkyně, se ukázala jako dost velká sólistka. Vůbec nespolupracovala, dokonce se chovala, jako by všechno včetně horní postele patřilo jenom jí. Rozhodla se vládnout silou.

Byla o deset let mladší než Mildred a měla štíhlou festovní postavu. Svaly si vypracovala cvičením ve vězeňské posilovně a na dvoře během vycházek. Vlastně dělala kliky i v cele a Mildred se na ni musela dívat a pečlivě počítat. Udělala čtyřicet, padesát kliků, některé dokonce na jedné ruce. Bylo to působivé. Ale i když měla vypracované paže a ramena, vypadala stále dost žensky. Mohly za to především její dlouhé kaštanové vlasy. Kolem uší jí splývaly v prstýnkách, pak se vlnily, aby se v pase narovnaly jako žíně. Izzy byla na svou kštici patřičně pyšná.

Mildred snila o tom, jak obkročmo sedí na Izzy, jednou rukou jí drží nos a druhou cpe plné hrsti zmuchlaných vlasů do úst, dokud je ta kráva nevdechne a neudusí se vlastními loknami. Bezpochyby by si na Izzy ještě předtím, než by ji zadusila, pěkně zarajtovala.

Někdy Mildred s touto myšlenkou dokonce usínala, zatímco na druhou – nebezpečnou – Izzyinu tvář zapomínala.

Izzy seděla proto, že málem ubila k smrti svého třetího manžela. Mlátit ho ovšem začala až poté, co ztratil vědomí. Skončil na invalidním vozíku a rozvedený. Izzyin obhájce měl co dělat, aby dosáhl překvalifikování jejího trestného činu z pokusu o zabití na těžké ublížení na těle. I tak měla ještě před sebou pět let z celkově dvanáctiletého trestu.

S Izzy si nikdo nezahrával. A nejméně ze všech její dosavadní spolubydlící v celách, které by se jí nejraději zbavily, jen co ji poznaly.

Izzy někdy během dlouhých večerů jen tak pro zábavu vyprávěla, jak ji manžel mlátil. Pak Mildred předváděla, jak si s útočníkem poradila. A pro názornost ji sama tloukla. Trik spočíval v tom, že uměla působit bolest, aniž by zanechávala usvědčující modřiny a podlitiny. Důsledkem jejího týrání byla spousta vnitřních zranění. Když násilnice věděla jak na to, byl takový výprask sotva prokazatelný.

Pokaždé, když Izzy Mildred týrala, odehrávalo se to podle stejného scénáře. „Kde jsou prachy?“ ptala se Izzy.

Také Mildred odpovídala víceméně vždycky stejně: „Já žádný prachy nemám.“

Následovala pokaždé stejná rozmluva:

Izzy: „Povídali, že mu hráli.“

Mildred: „Nemám.“

Izzy: „Nelži.“

Mildred: „Já nelžu.“

Izzy: „Bolí to?“

Mildred: „Trochu.“

Izzy: „Může to bolet ještě víc.“

Mildred: „Tak do toho, ať si to vychutnáš.“

A Izzy si to vychutnala.

Když s Mildred skončila, postavila se před malé zrcátko v kovovém rámečku a začala si kartáčem s gumovými štětinami kartáčovat své dlouhé vlasy. Při každém pročísnutí vydávaly jemný praskavý zvuk.

Mildred věděla, že je jen otázkou času, než po ní bude Izzy chtít, aby ji česala. To by už neustála.

Stejně jako řada předchozích Izzyiných spolubydlících, i Mildred chodila v předklonu, aby si ulevila od bolesti.

Vedení věznice o situaci vědělo, ale nedělalo nic, aby jí zabránilo. Ve srovnání s jinými problémy, s nimiž se muselo potýkat – drogami, vznikem různých gangů a jejich válkami, sebevraždami a vraždami ve sprchách –, byl občasný Mildredin výprask naprosto nicotný.

V důsledku toho Mildred trpěla. Ale kromě toho taky plánovala.

Ve čtvrtek mívali často k večeři pár ubohých kousků pokrájené zeleniny, brambor a špetku masa pochybného původu. Směska byla do poloviny zalitá mastnou hnědou šťávou. Ve věznici se tomu říkalo dušená šlichta.

Mildred spatřovala v pokrmu svoji příležitost.

Vybrala si čtvrteční večeři, aby vhodila hrstku nehtů ostrých jako žiletka do Izzyina jídla, které jí jako obvykle musela donést od výdejního okénka k jednomu z dlouhých stolů. Dozorkyně-blokařky nejenže nezasahovaly proti Mildredinu týrání, ba co víc, Izzyino chování jim hrálo do karet. Vytušily, že by jinak Mildred zvlčila a byla by těžko zvladatelná. Ačkoliv nahlas to nikdo neřekl, Izzy dostávala bokem čokoládové tyčinky a jiné výhody za to, že udrží Mildred na uzdě.

Mildred záhy pochytila, že ve věznici existuje hierarchie. Dozorkyně často spoléhaly na její samospádnou funkci. I kvůli Izzy byla Mildred na jedné z nejnižších příček. Nebylo to pro ni nic příjemného.

Brzy to ale nebude příjemné ani pro Izzy.

Pár hodin před rozedněním se Izzy probudila sužovaná strašnými bolestmi žaludku. Mildred slyšela, jak nahoře na palandě sténá. Pak začala kašlat a dávit.

Mildred vstala, aby se na spolubydlící podívala. Bylo šero, ale přesto viděla, že Izzy chrlí krev a leží bolestí zkroucená do klubíčka jako fetus. To Mildred potěšilo.

Úlomky naostřených nehtů, ještě než působením žaludečních šťáv změkly a obalily se natráveným jídlem, vykonaly svou práci. Zůstane-li Izzy bez pomoci, mohla by díky vnitřnímu zranění vykrvácet. Ale pouze mohla. Mildred byla jednou svědkem sázky dvou kámošů, kteří se tímhle způsobem pokusili zbavit psa. Pes ale přežil, ačkoliv potom už ani jednou nezaštěkal.

Mildred se neobávala, že by některá z dozorkyň zaslechla Izzyino sténání a dávení. A pokud ano, myslela by si, že úpí Mildred pod Izzyinými ranami, a nevšímala by si toho.

Když Mildred dostávala od Izzy výprasky, stačila se poučit. Omotala proto kolem Izzyiných nohou i paží deky a zavázala je na uzel. Nechala volnou jen oblast břicha a žaludku. Pak jí do břicha vrazila dlaň s napnutými prsty a zarývala je hluboko pod žebra. Znovu a znovu.

Izzy nemohla zpočátku popadnout dech a příšerně se vztekala. Začala ječet a bylo jí jasné, že aby vůbec něčeho dosáhla, ostatní musejí nejprve poznat, kdo vlastně ječí. Mildred na to ale byla připravená. Nacpala Izzy, které se i tak nedostávalo vzduchu, do úst jednu ze svých zmuchlaných špinavých ponožek. Pak už se ozývaly jen přidušené skřeky.

A bylo po vřískotu.

„Je ti teď příjemně, ty píčo?“ zeptala se Mildred.

Izzy divoce mlátila hlavou ze strany na stranu, dlouhé vlasy létaly na všechny strany.

Mildred se zasmála, ale potichu, aby ji nikdo v potemnělém vězeňském bloku neslyšel. Její smích nepronikl dál než k zamřížovaným dveřím. Izzyino sípání a sténání pomáhalo navíc přehlušit chrápání ozývající se z mnoha cel.

Do svítání zbývala spousta času. Mildred soustředěně pokračovala v zkázonosném díle. Měla radost.

Nechala Izzy téměř zemřít.

Vězeňský lékař nebyl schopen určit přesnou diagnózu Izzyiny zdravotní indispozice. Došlo u ní k rozsáhlému vnitřnímu krvácení. Vypadalo to, jako by utrpěla vážný úraz, ale rentgenové vyšetření neprokázalo žádné závažné poranění, snad kromě značných pohmožděnin.

Jak k nim ale došlo, nebylo možné prokázat. Nikdo, včetně Izzyiny spolubydlící Mildred, neměl tušení, co se jí mohlo stát. Nicméně Mildred vypověděla, že poslední dobou Izzy trpěla nevolnostmi a mohla třeba nepěkně upadnout.

Izzy hospitalizovali déle než týden. Když se vrátila, jako by to ani nebyla ona. Už si dlouhou chvíli nekrátila bitím Mildred.

A nespala na horní posteli.

35. kapitola

New York, současnost

Eva ležela na zádech jako orel s roztaženými křídly a hleděla na lustr nad postelí. Vypadal jako stará skleněná mísa s leptanými vzory. Nesvítil. Veškeré světlo v místnosti obstarávala lampa nad postelí a řada menších lampiček na Evině prádelníku.

Už věděla, kdo je Brad – co je –, a i přes hrůzu, kterou prožívala, toužila položit mu tisíc otázek.

Nemohla se však zeptat ani na jedinou. Přes ústa pevně zalepená širokou lepicí páskou dokázala sotva vydat hlásku.

Slyšela se, jak ztěžka a pravidelně dýchá nosem. Bylo zvláštní, že hrůzu pociťovala jakoby z dálky. Asi kvůli tomu, že nevěřila, že by to mohlo potkat právě ji. Sbalila v baru sériového vraha, líbil se jí, těšila se na pořádný sex. S ním. Potom, protože jí určitě něco přimíchal do pití, ztratila vědomí.

A teď to má.

Bože na nebi! Teď to má!

Zachvátil ji záchvěv paniky, její tělo ztuhlo a jako by se na okamžik vzneslo o pár centimetrů nad matraci. Divoce bušící srdce jí div nevyskočilo z hrudi.

Pak ji obestřel překvapující klid. Jako malá myš lapená čelistmi dravce se poddala svému osudu a chtěla, aby se už její úděl naplnil.

Brad si to ale podle všeho nepřál. Natáhla krk a pootočila hlavu. Viděla, jak pokládá sochu Svobody, plastový výlisek ne větší než patnáct centimetrů, na prádelník, obličejem k Evě. Jako by soška měla mít dobrý výhled na to, co bude následovat.

Co bude následovat?

Hlavou jí vířily útržky všemožných informací, které zaslechla ve zprávách v televizi nebo rádiu, nebo četla v novinách.

Brad teď přešel do míst, kde na něj lépe viděla. Kromě bílých gumových rukavic a neforemných návleků na botách, jaké nosí personál na operačních sálech, byl nahý. A skutečně rozsvítil stropní lustr, jako by si na sále nasvěcoval operační stůl před chirurgickým výkonem.

Eva věděla, jaký chirurgický výkon bude následovat.

Položil kufřík na podlahu. Sledovala, jak se nad ním sklání. Když se narovnal, usmíval se. Cosi držel v ruce.

Nůž!

Zubatý. S ostrou špičkou.

Pomočila se. Stávalo se to všem, když se přestaly ovládat, když poprvé zahlédly nůž.

Naklonil se nad ni a prstem v gumové rukavici jí na břicho a žaludek nakreslil široce rozevřené písmeno C.

„Nic než tohle,“ řekl, když zachytil její vyděšený výraz. Jako by jí chtěl něco vyčíst z vytřeštěných očí.

Každý kousek jejího těla se teď roztřásl, mysl ovládl čirý strach.

Vnímala jenom nůž. Nedokázala od něj odtrhnout oči.

Nůž!

A on ho držel tak, aby na něj stále dobře viděla. Chtěl, aby ho viděla. Aby věděla. Chtěla mu tu radost upřít, ale nedokázala se podívat jinam.

Slyšela se, jak pod izolační páskou tlumeně sténá a kňučí. Lehce po pásce přejel, aby se ujistil, že drží pevně na svém místě. Oba věděli, že bude křičet.

Poté se nad ni soustředěně naklonil, sledovala jeho ramena, ucítila studenou čepel a uslyšela drásavý zvuk párané tkáně. Věděla, co to znamená.

A křičela. Slyšela však pouze žalostně přidušené kvílení, jako když lapená včela bzučí ve sklenici.

Přemohla ji bolest. Nadzdvihla hlavu a podívala se.

Neměla to dělat.

Neuvědomovala si, že upadla do bezvědomí, on jí ale dal k něčemu přičichnout, mával jí tím pod nosem v širokých obloucích, aby rozptýlil aroma, které měla cítit. Rozkašlala se a málem se udávila vlastním hlenem.

Neschopná odolat se znovu podívala dolů.

To se neděje mně!

Měla otevřené břicho a on zvolna a systematicky vyndával jeden orgán za druhým. Bolest jí provrtávala celé tělo, jako by se do něj zakusovaly spousty malých nenasytných potvor opatřených zuby a drápy. Cítila v ústech krev a bála se, že se za neprodyšnou hradbou z lepicí pásky zalkne. Mlátila hlavou dopředu, dozadu, ještě dýchala, ale přála si, aby znovu ztratila vědomí. Když se jí to konečně podařilo, opět ji přivedl k vědomí, do hrůzostrašné skutečnosti.

A znovu.

A znovu.

Až do chvíle, kdy už se neprobrala.

Další místo činu. Další SVOBODA ZABÍJET, vzkaz napsaný krví. Další umučená a zohavená žena. Jediná změna spočívala v tom, že vrah byl ještě brutálnější, dokázal mučit ještě zručněji. Nift na to bez okolků upozornil.

Quinn poprvé zapochyboval, jestli dokáže pokračovat a na celý masakr se znovu dívat, znovu o něm přemýšlet. Jestli ustojí sny, které se mu zdají.

Ve skutečnosti neměl jinou volbu.

Neměl jinou volbu, pokud se chtěl ještě někdy podívat sám sobě do očí.

36. kapitola

Quinn o Harlanu Wilcoxenovi zpočátku věděl jen to, že mu volal a řekl, že je v New Yorku jen na několik dnů a že bydlí v hotelu Hayden.

Quinn věděl, kde je hotel Hayden. Nebyl zas tak nóbl, aby si mohl říkat boutique hotel, nešlo ale ani o žádnou špeluňku a nacházel se na slušné adrese na Sedmnácté Avenue nedaleko Times Square. Wilcoxen Quinnovi akorát prozradil, že by s ním chtěl mluvit o vraždách Lady Liberty. Také mu řekl, že je bývalým federálním maršálem z Blandského okresu v Missouri.

Když Quinn uviděl Wilcoxena vejít do dveří detektivní kanceláře, byl ohromen. Ne že by mu Wilcoxen svou postavou naháněl hrůzu – bylo mu lehce přes sedmdesát, měřil sotva stoosmdesát, oblečený byl neokázale a pohyboval se pomalu jako člověk, kterého bolí záda tak dlouho, že se s tím už naučil žít. Byly to však jeho chladné modré oči, šedé obočí, ostře řezaná dolní čelist a především přímý pohled, které mu propůjčovaly vzhled neochvějné autority. Měl na sobě šedé kalhoty, bílou společenskou košili a nevýrazně modrou kravatu se stříbrnou sponou. Poté, co si s Quinnem potřásl rukou, usedl na židli přímo proti němu. Také Quinn se posadil a vyčkával.

„Je vám dost horko?“ zeptal se Wilcoxen.

„Dost horko tu je každopádně, ale záleží na úhlu pohledu.“

Oba muži se usmáli a pochopili, že na nějaké zdvořilostní řečičky moc nedají.

„Přečetl jsem si staré Timesy o těch vraždách Lady Liberty, víte?“ Wilcoxen zjevně patřil mezi lidi, kteří rádi zakončují některé oznamovací věty otazníkem. „Nejdřív mě to moc nezaujalo, víte?“

„Ale pak?“

„Pak jsem si uvědomil, že jestli neudělám něco s tím, co mi hlodá vzadu v hlavě, nikdy si to neodpustím, víte?“ Mírně se pousmál, asi jako když karbaníkovi padne dobrá karta. „Měl jste někdy podobný pocit?“

„Mívám ho často,“ odpověděl Quinn.

Wilcoxen vytáhl z náprsní kapsičky u košile krátký doutník a zamával jím. „Vadil by vám?“

„Mně ne,“ řekl Quinn, „ale támhleta kolegyně by vám ho mohla ustřelit od pusy.“

Wilcoxen se otočil i se židlí a zadíval se na opačný konec místnosti, kde seděla Pearl. Obrátil se zpátky. „Jo. Ta na to vypadá.“ Doutník putoval zpátky do kapsičky. „Je dobrá policajtka?“

„Ano.“

„Myslel jsem si to.“

Pearl vycítila, že se baví o ní. Pronikavě se na Wilcoxena zadívala a sjela ho od hlavy až k patě.

„Panenko skákavá,“ ulevil si Wilcoxen.

„Ne, ne,“ opravil ho Quinn, „jen Pearl Kasnerová.“

Oba muži se zachechtali. Pearl je zpražila pohledem.

„Ale k věci,“ řekl Wilcoxen. „Jak jsem tak sledoval tu sérii vražd, v paměti se mi něco vybavilo. Před lety se v Missouri stalo něco podobnýho.“

„Jak podobnýho?“

„Našli jsme mladou ženu se stejně otevřeným břichem, jako měly tady ty oběti, víte? Nedalo nám moc práce přijít na to, že byla minimálně v osmém, ale spíš v devátém měsíci těhotenství. Jednu dobu se žádné titulky v novinách nezabývaly ničím jiným než tímhle případem. Pak se ukázalo – nebo to tak aspoň vypadalo –, že jí břicho vykuchala a dítě ukradla přímo z dělohy jakási ženská jménem Mildred Gantová. Vypadalo to skoro na čirou improvizaci, okamžitý nápad, víte? Jenže podezření je jedna věc a důkazy druhá, což je v některých končinách dost zásadní problém. Gantová nakonec vyvázla. Nepřitížilo jí ani, že to byla fakt děsivá jedubaba.“

„Podobně extrémní případ s vykuchaným břichem tu nemáme. Řez do tvaru C ano, ale zatím žádná z obětí nebyla těhotná.“

„No jo, já vím. Dlouhou dobu jsme s tím nedokázali vůbec pohnout, víte? Přidělili mě k případu, protože ve hře byl únos, což spadá pod federální trestný činy, víte? Přesto jsme nikdy nezjistili, jak se to doopravdy stalo. Neobjevili jsme žádný nový důkaz. Jako by se to seběhlo naráz mezi dvěma naprosto neznámými lidmi – a možná to tak doopravdy bylo. Jenže tuhle ženskou, Mildred Gantovou, před několika lety zavřeli, protože ošidila obchodníka se starožitnostma o nějaký prachy. Vyfasovala pěknou řádku let, víte? Pořád mám určitý kontakty s federálama. Podle všeho má tahle Mildred syna jménem Dred, ale nikde se nenašly žádný údaje o jeho narození. Za ta léta je ale vidělo spolu hodně lidí, víte? Zjistili jsme, že to bylo hodně nadaný dítě, vzdělávaný většinou doma. Později na něj měl vliv nějaký řidič kamionu, který obchodoval se starožitnostma. Naučil ho všechno, co věděl o tomhle byznysu, víte? Ať tak nebo tak, Dred se dobře zapsal u velkých obchodníků, kteří si ho najímali. Dokonce se říká, že je po nějakém čase pustil k vodě a sám zbohatnul.“

Quinn si dělal poznámky. „S tím Dredem Gantem si rozhodně musíme promluvit.“

„Zapátral jsem se po řidiči kamionu, který ho znal, víte? Zabil se v roce 2005, když během sněhové bouře sjel s kamionem ze silnice. Žena, se kterou žil, tvrdila, že se o Dredovi tu a tam zmínil. Říkal prý, že to byl za daných okolností chytrý a opravdu mírný kluk.“

„Myslím, že jsme oba viděli mírné lidi dělat velice nepěkné věci,“ poznamenal Quinn.

„Jo. I ty chytrý. Zvlášť takový, který v dětství často mlátili.“

Wilcoxen prakticky obhajoval vraha, nebo ho přinejmenším omlouval. Ten případ musel silně prožívat. Tak silně, že mu stálo za to vypravit se do New Yorku a vydat se za Quinnem, aby si s ním promluvil.

„Máte pocit, že řidičova partnerka mluvila pravdu?“ zeptal se Quinn.

„Ano. Dred se před několika lety vypařil, víte? Teď mu potáhne na třicet.“

„Chcete říct, že zmizel?“

„Úplně. Jako člověk, který utíká před svým dosavadním životem a snaží se najít nový. A možná ho už našel, víte? Naposledy ho někdo viděl v nějaký díře v Kansas City. Nechal všechny svoje věci ve svém tamějším bytě, zmizel a porušil tím pravidla podmínečného trestu.“

„Za co měl podmínku?“ zeptal se Quinn.

„Vypravil se na návštěvu matky do státní věznice v Chillicothe v Missouri a v návštěvní místnosti se ji pokusil zabít listem pily. Dozorce ho v poslední chvíli zarazil, víte? I tak tu ženskou slušně zřídil. Pěkný způsob, jak matince za všechno poděkovat.“

„To tedy ano. A za to dostal jen podmínku?“

„Soudce přihlédl k tomu, co všechno matka za ty dlouhé roky udělala jemu. Sám by ji nejraději rozřezal a neměl pro ni žádné slitování, víte?“

„Byla Mildred opravdu taková zrůda?“

„Jo. Sám bych to líp nevystihl.“

„Kde přesně tahle zrůda sedí? Budeme si s ní muset promluvit.“

„Na to je už pozdě,“ řekl Wilcoxen. „Právě ta událost mě přiměla, abych se za vámi vypravil. Před šesti dny zmlátila svou spolubydlící v cele do bezvědomí, víte? Protože neměla po ruce nic ostrého, jen holýma rukama tu ženskou doslova skalpovala a z jejích dlouhých vlasů si upletla krátkou smyčku, na které se oběsila.“

„Proboha!“ vyhrkl Quinn.

„Snažili se sehnat syna, ale nemohou ho najít, víte?“ Wilcoxen mimoděk sáhl po doutníku, z poloviny ho vytáhl a pak jej zase zasunul zpět do kapsičky. „Pochybuju ale, že by se domáhal vydání těla, a jistě nebude stát o nějaké pohřbívání.“

„Takže teď nikdo neví, kde Dred je?“

„Pokud vím, ne,“ odpověděl Wilcoxen a zavrtěl hlavou. „Ale zatraceně dobře víme, že jeho matky se na to už nezeptáme. Použít vlasy spolubydlící tímhle způsobem… Mildred Gantová byla důvtipná osoba. To se musí nechat.“

„Žádný obdiv k ní necítím,“ řekl Quinn.

„Jo, rozumím vašim pocitům,“ připustil Wilcoxen. Opřel se sukovitýma rukama o kolena a vstal. „Myslím, že víc jsem vám toho v tuhle chvíli říct nemohl. Mildred Gantová je mrtvá a jejího syna odvál vítr bůhvíkam, takže si vůbec nejsem jistý, jestli jsem vám nějak pomohl.“

„Víte, jak to chodí. Nejdřív si to ani nemusíme uvědomovat.“

„Jo. Je mi to jasný. Ale tenhle případ mi nedává spát, víte? Už hodně dlouho.“

„Dám vám vědět, jak se věci mají,“ odpověděl Quinn.

Wilcoxen přikývl a měl se k odchodu. „A já vám zas dám vědět,“ řekl, „kdybych zjistil něco novýho o Dredu Gantovi.“ Pokrčil rameny. „Možná to k něčemu bude, možná ne.“

„Okamžik,“ zarazil ho Quinn. Sáhl do zásuvky a vytáhl zabalený doutník. Vstal a podal ho přes stůl Wilcoxenovi. „Pravý kubánský a chutná skvěle. Jen se ujistěte, že jste na bezpečném místě, než si ho zapálíte.“

„Vřele vám děkuju,“ řekl Wilcoxen. Zastrčil si doutník do kapsičky u košile a ohlédl se po Pearl, pak se podíval na Quinna a oba se usmáli.

Jako malý kluci, pomyslela si Pearl a jen zakroutila hlavou. Dál se mlčky věnovala své práci, ať už to bylo cokoliv.

Quinn seděl za stolem a přemýšlel, jak s Wilcoxenovou informací naložit. Měla jeden háček. Gant byl krutý a nebezpečný zločinec, který porušil podmínky podmíněného trestu a zmizel. Jestliže ho ale zatím nemůže považovat za hlavního podezřelého a pravděpodobného Vraha Lady Liberty, nechá ho dál dělat to, co dělá. Nachytá se při drobnějších trestných činech, které se podaří vyřešit a zločinec se ocitne před soudem.

Zatím má Dred Gant křídla.

Quinn se mu je ale pokusí přistřihnout.

„Oběsit se v cele na spletených vlasech spolubydlící,“ řekla Pearl pozdě v noci, když už byli v posteli. „Bože můj, co je tohle za svět!“

Oba si vzali do postele knihu, detektivku, aby je trochu odpoutala od reality, což potřebovali jako sůl. Pearlina kniha nebyla doslova kniha, ale elektronická čtečka, kterou si před nedávnem pořídila. Písmena se dala zvětšit, takže se jí text lépe četl. Nejdřív si je zvětšovala na zkoušku, pak si na to zvykla a teď už to jinak nešlo.

„Představ si tu spolubydlící,“ řekl Quinn.

Pearl se otřásla. „Radši ani ne.“ Ležela na zádech a bloudila očima po rozlehlé ložnici v jejich domě s vysokými stropy zdobenými ornamentálním štukováním, s velikými okny a dobovým nábytkem. Cítila se tu bezpečně. Pocit bezpečí jí dodával i milující muž, jenž ležel po jejím boku.

Je sice šťastná, ale na jak tenké nitce její a Quinnovo štěstí visí. Když uváží, kolem jakých lidí krouží, musí počítat s čímkoliv. Doslova až děsivé bylo zjištění, jak lehce mohou i slušní lidé zabřednout do kalných vod a jaké stvůry se v takových vodách pohybují.

Odložila elektronickou čtečku, přivinula se ke Quinnovi a políbila ho.

Opětoval její polibek, vášnivě, jazykem.

Počkala, až odloží knihu na noční stolek a zhasne lampu. Potom se na něj vrhla jako šílená.

37. kapitola

Helen se tentokrát chystala svou druhou příležitost ve zpravodajském pořadu POHOTOVĚ A HNED Minnie Minerové využít. Měla patřičně upravený účes a šaty dívčího vzhledu, na obrazovce vypadala žensky a menší než ve skutečnosti. Nezapomínala však, že možná nejnáruživějším divákem zpravodajské show bude Vrah Lady Liberty. Z toho důvodu musí být nanejvýš opatrná. Sérioví vrazi často zakončují svůj vlastní příběh velmi okázale. I když se potřebují skrývat v anonymitě, ve skutečnosti žadoní o pozornost a baží po slávě. A čím blíže jsou vyvrcholení celého spektáklu, tím naléhavěji si uvědomují, že jediným únikem je vlastní smrt.

A u tohoto vraha může docela dobře stačit jediná okolnost, aby mu ukázala marnost jeho snažení.

„Tvrdíte,“ začala Minnie Minerová a obrátila se k Helen, „že náš vrah, jenž v duchu znovu a znovu zabíjí svou matku, se úplně přestal kontrolovat, protože se nedokázal dostat ke své skutečné matce, která je ve vězení.“

„Přesně tak,“ odpověděla Helen. „Údajný vrah. On…“

„Takže pro Vraha Lady Liberty se vězení stalo nedobytnou pevností, v jehož útrobách před ním byla jeho matka chráněná.“

„Přesně tak. Propadl frustraci, protože se nedokázal dostat k nejopovrhovanější ženě, která jej shodou okolností vychovala,“ řekla Helen. „Místo ní vraždil její náhražky. Minimálně je to jedna z pracovních teorií.“

„Jistě ta nejpravděpodobnější. Připadá mi to jako hrůzostrašná pohádka se stále a stále zlověstnější zápletkou.“

„Nejsem si jistá, jestli bych…,“ začala Helen.

„Ale já jsem si jistá – to zvíře musí být umlčeno.“

„To jistě. Já jen…“

„Je fascinující, jak taková ojedinělá událost může vrahovi zkomplikovat situaci, místo aby mu pomohla. Jeho matka spáchá zločin a dostane se na místo, které ji od něho naopak vzdálí a kam na ni nemůže za žádných událostí dosáhnout. Muselo ho to dohnat k nepříčetnosti.“

„On už nepříčetný byl,“ připomněla Helen Minnie a divákům stav jeho mysli. „A my si nemůžeme být jistí…“

„Takže teď jej jeho nutkavá touha a zároveň pocit osobní prohry a frustrace přemáhají a on se potuluje ulicemi. Jestliže si dosud vybíral své oběti iracionálně a nahodile, může v tom teď pokračovat s větší intenzitou.“

„Předpokládáme, že to tak bude,“ řekla Helen. „Ačkoliv nesouhlasím, že by si vybíral oběti čistě nahodile.“

„Vrah ztratil zábrany a je mnohem nebezpečnější,“ poznamenala Minnie. „Žádná žena ve městě teď před ním není v bezpečí.“

„I tak se to dá říct,“ připustila Helen.

Říkej si, co chceš – ty si vždycky prosadíš svou.

„Při vašich slovech teď musí každé ženě běhat mráz po zádech…,“ řekla Minnie. Aby doložila dopad sdělení, lehce se otřásla.

Helen ji poslouchala natolik pozorně, že dokázala být Minnie rovnocennou partnerkou, aniž by ze sebe udělala hlupáka.

Minnie teď byla pánem situace, držela napjaté diváky ve své drobné hrsti. „Skutečný předmět vrahova zájmu, nenávisti a strachu – ano, i strachu – unikl z jeho smrtícího objetí do míst, kam za ním nemůže, ani kdyby chtěl. Ano, není to nikdo jiný než vrahova matka, i když to zní neuvěřitelně! Jak zoufale bezmocný se musí cítit! Jak podvedený a zbytečný si připadá, když smysl jeho snažení, jeho existence, už sám ve skutečnosti neexistuje. Náhradní oběti, které si vybírá, se stanou spíš jen chimérami než zástupnými představitelkami skutečně zlovolné bytosti přežívající za silnými zdmi a zamřížovanými okny, kam za ní vrah nemohl bez ohledu na to, jak strašně o to stál.“

Helen připouštěla, že na této taktice může něco být a že Quinn měl pravdu, když po ní chtěl, aby se znovu vypravila do televize a trochu rozvířila stojaté vody. Zvýšení tlaku na vraha jen prohloubí úzkost, jíž musí trpět. Minnie Minerová mířila přesně.

„Objekt, který chtěl zavraždit ze všeho nejvíc, mu odepřel to potěšení,“ řekla Minnie. „Jak hrozné!“

Helen moudře přitakávala. „Už nikdy se nebude moci pomstít za krutosti, kterých se na něm dopouštěla. Lze to přirovnat k situaci, kdy se někdo rozhodne odejít z teprve rozehrané hry. To není fér – alespoň z pohledu rozjitřené mysli údajného vraha. Není to fér, takhle mu odepřít možnost, aby jí mohl i nadále opovrhovat, obviňovat ji a nakonec možná i zavraždit.“

„Ano!“ souhlasila Minnie. „Umím si představit, že přesně takhle se cítí!“

„V tuhle chvíli musí myslet na jediné,“ pokračovala Helen, „totiž, že za to bude někdo pykat. Všechny jeho dosavadní oběti byly jen předehrou.“

Minnie předvedla jeden ze svých oblíbených kousků a otřásla se. „Nahání mi až hrůzu, jak čtete vrahovi myšlenky.“

„Je to moje práce,“ konstatovala Helen.

Slyšela, jak Minnie ohlašuje reklamní blok a děkuje jí, že přišla do vysílání. Helen si vedla dobře, přesto byla ráda, že má televizní vystoupení už téměř za sebou. Za chvíli se zase octne v realitě. Toužila vypadnout ze studia a být co nejdřív doma, kde si bude moct navléct pohodlné tepláky a lodičky na podpatku vyměnit za sportovní boty.

Jen předehra…

Vraha fascinoval Helenin věcný a z velké části trefný rozbor jeho duševních pochodů. Mohl si je tak alespoň jasně pojmenovat. Byla dosud nejinteligentnějším a nejzajímavějším hostem, který kdy v show POHOTOVĚ A HNED Minnie Minerové vystupoval.

A byla taky blízkou spolupracovnicí jeho protivníka Quinna. Možná dokonce milenkou. (Údajnou milenkou. Proč by také vrah nemohl popustit uzdu fantazii?) Myšlenky, které verbalizovala, byly jistě původně myšlenkami Quinnovými. Tím, že vrah slyšel, co Helen říká, dostalo se i jemu vzácné příležitosti nahlédnout do myšlení jeho pronásledovatelů. Utvrdil se v tom, co věděl už dávno: Quinn to nikdy nevzdá.

Po reklamní přestávce (v níž se mraky pohledných lidí upřímně bavily a všichni naoko pili pivo stejné značky) velebila Minnie Minerová vzletnými termíny Helenin komentář a lákala diváky na jedinečného hosta, jenž bude ve studiu zase zítra.

Vrah si to poznamenal.

38. kapitola

Lociko, Lociko, spusť dolů své vlasy…

Vrah měl znovu tentýž sen.

Zdál se mu každý den od chvíle, co se dozvěděl, že matka zemřela.

Jenže v pohádce to bylo trochu jinak. Lociku věznili ve věži. Ona však spustila z okna své neuvěřitelně dlouhé vlasy, aby po nich mohl její milenec vyšplhat a později ji pojmout za ženu.

Ani v pohádce to nešlo hladce. Milý sice vyšplhal nahoru a vlezl do věže, místo Lociky se tam však setkal s čarodějnicí.

Existovalo několik verzí pohádky, ani v jedné však nevlála Locika z věže se smyčkou z vlastních vlasů utaženou kolem krku, s očima vypoulenýma, s ďábelským úsměvem ve tváři a oteklým jazykem vyhřezlým z úst.

Locika!

S trhnutím se probudil.

Další sen ve snu…

Proč ale skončit jen u dvou snů?

Vrah si nalil už třetí šálek ranní kávy a uvelebil se na sedačce, aby mohl sledovat plochý televizor upevněný na zdi.

Zpravodajská show POHOTOVĚ A HNED Minnie Minerové začala přesně podle programu. Minnie měla na sobě lehké světle šedé šaty, nadýchanou bílou blůzu a lodičky na vysokém podpatku. Až bude představovat Helen, bude muset stát a nejspíš nechce, aby vypadala jako zakrslík. Několik diváků jí už dokonce napsalo, že nevěděli, že je tak malá, aniž by tušili, že Helen je ve skutečnosti vysoká jako obr.

Nadšená Minnie ohlásila, že po reklamním bloku promluví policejní psycholožka Helen Imanová o Vrahovi Lady Liberty.

Publikum ve studiu odměnilo Minniin zápal pro věc potleskem.

Minnie ale neřekla, že se tak stane bezprostředně po komerční přestávce.

Vrah tudíž seděl před televizí, upíjel rychle stydnoucí kávu a musel přitom poslouchat, jak si mladá herečka pochvaluje čtvrtý pobyt v odvykací léčebně, který jí dozajista zachránil život. (Prozatím, pomyslel si vrah.) Po herečce se ve studiu objevil nedávno propuštěný televizní hlasatel, jenž se rozohňoval, kam že to spěje americké televizní zpravodajství, a oznamoval, že se chystá napsat knihu. Jak herečka, tak hlasatel se dušovali, že svou osobní křižáckou výpravu dotáhnou do vítězného konce.

Vrah došel k názoru, že oba jsou příliš zahledění do sebe a nepůsobí dost věrohodně.

Teprve poté, co rozzlobený hlasatel odešel a skončil další blok reklam, objevila se konečně Helen Imanová. Vrah odložil šálek s kávou a bedlivě sledoval její postavu vytáhlou jak telegrafní sloup. Měla rezavé vlasy a pihovatou tvář. Rozhodně nebyla jeho typ. Má štěstí.

Helen konzultovala dnešní vystoupení s Quinnem. Usoudili, že nechtějí vrahovi dopřát přílišnou publicitu. I když je jím veřejnost uhranutá, nesmí si získat její sympatie.

„Domníváte se, že je možné, aby vrah vedl normální osobní život ve smyslu, jak mu všichni rozumíme?“ zeptala se Minnie, jen co s Helen usedly na židle. Helen se snažila zjistit, co se od minule změnilo, až na to přišla – její židle měla zkrácené nohy.

„Skrývá se za výrazem normální otázka na jeho sexuální život?“ zeptala se Helen.

Minnie se uculovala. Možná i Helen ví, jak si naklonit publikum. „Víceméně,“ připustila.

„Ve významu, jak chápeme normální sexuální život, to není pravděpodobné,“ řekla Helen, „ledaže by svůj vztah s nějakou ženou úspěšně předstíral. Dělal by to proto, aby zakamufloval své šílenství, protože takto nemocní lidé potřebují vypadat nenápadně.“

„Možná že vrah opět zavolá a osobně nám to vysvětlí,“ řekla Minnie. „Pro ty, co to nevědí, už jednou do POHOTOVĚ A HNED volal.“ Zamrkala. „A můžu potvrdit, že je natolik příčetný, že nezůstal na lince dost dlouho, aby ho bylo možné vysledovat.“

Vrahovi se nelíbil směr, kterým se debata ubírala. Ne že by to dával za vinu Helen, již naopak svým způsobem obdivoval. Vinil z toho Quinna, protože to byl on, kdo tahal za nitky. On udával směr. On říkal svým lidem, co mají dělat. Vrah přemýšlel o Pearl. Té by zas on rád pověděl, co má udělat. A pak tu byly další dvě – Jody a Carlie. Jeho záměru mohou posloužit obě.

Quinn není jediný, kdo v tomhle kusu vodí loutky.

Vrah bubnoval prsty na područku sedačky. Možná by mohl do pořadu zavolat, ačkoliv si nebyl jistý, jestli by mu Minnie dovolila konverzovat ve třech. A kromě toho, nebetyčně vysoká psycholožka mu naháněla strach. Nebyl si jistý, jestli by chtěl s vyčouhlou policejní profilistkou mluvit osobně. Slova jako šílenství a nemoc ho znepokojovala. Myslí si ta Helen, že je lékař nebo psychiatr? Je jen obyčejná profilistka a to je všechno. Jistě, ve své práci se vyzná, ale stojí jen o stupínek výš než nějaká vykladačka povah podle rukopisu.

Tak proč se jí tak bojím?

„Dnes bych chtěla promluvit o povaze zranění,“ řekla Helen, „jež oběti utrpěly.“

„To zní hrozivě,“ usoudila Minnie plna očekávání.

„Bohužel je to hrozivé, ale zároveň si myslím, že to pomůže poodhalit, s jakou bytostí máme tu čest, protože se stále prochází po newyorských ulicích.“

Minnie se usmála a pohodlně se opřela. „Posloucháme.“

Helen popsala klidným a nevzrušeným hlasem rozsah a provedení zranění, kterým byly oběti před smrtí a po smrti vystaveny. Nejotřesnější podrobnosti si nechala pro sebe, ale právě věcný tón jejího sdělení působil o to hrůzostrašněji. Během promluvy se Helen po většinu času dívala přímo do kamery, jen tu a tam se obrátila k Minnie Minerové.

Minnie pomalu bledla.

„Vím, že tyhle věci jsou otřesné,“ obrátila se Helen k Minnie i publiku, „ale nejsem tu pro zábavu. Jsem tu, abych vás informovala a varovala. Protože varování je na místě. Nepropadejte panice, ale buďte obezřetní. Zrůda, která vypadá a jedná jako my, se maskuje jako chameleón a jistě už sleduje další ženy v našem městě. To, co jsem popsala, je jen část našich dosavadních poznatků. Ty nejnázornější a nejotřesnější detaily jsem dokonce vynechala.“

„Ano, to jistě chápeme,“ řekla Minnie a zhluboka dýchala. Svá slova cedila skrz zuby, jako by jí bylo nevolno.

Nečekané se stalo skutkem. Její show se střetla s realitou, což se zas odrazilo v jejím žaludku.

Helen ocenila, že se s ní Minnie dokázala ještě rozloučit a uvést komerční přestávku. Ti z diváků, kteří sledovali prolínačku, ale mohli zahlédnout, jak Minnie překotně vstává a oběma rukama se chytá za břicho. Několik z přítomných statistů a lidí z personálu k ní dokonce rychle přiskočilo a podpíralo ji, aby se neskácela.

Helen si už nikdo nevšímal.

Také vrah rozvalený před plochou obrazovkou si všiml, že se ve studiu něco děje, a uvažoval, kvůli čemu tam nastal takový rozruch.

Quinn zaregistroval, že mu přišla hlasová zpráva, ale než si ji stihl přehrát, zazvonil mu telefon na stole.

„Viděl jste dnes ráno Helen v televizi?“ zeptal se Renz, jen co Quinn zvedl sluchátko.

„Jistě,“ řekl Quinn. Bylo teprve jedenáct dopoledne, ale horko v Quinnově kanceláři dávalo za pravdu předpovědi počasí, která na dnešní den ohlašovala teplotní rekord.

Klimatizační jednotky usazené pod okny hučely, jely na plný výkon a poctivě se snažily vedro přemoci. Ačkoliv se jim to zatím dařilo, Quinn se obával, že alespoň jedna úplně zamrzne a přestane fungovat ještě dřív, než zajde slunce a beton před okny začne zas pomalu chladnout.

„Chce mě snad Helen úplně vyšachovat ze hry?“ zeptal se Renz.

„Držela se plánu. Nechceme, aby si vrah začal myslet, že v něm veřejnost vidí něco jako nebohého hrdinu předem odsouzeného k prohře.“

„To je docela nepravděpodobné.“

„V tomhle městě?“

„No dobře, tomu bych ještě rozuměl. Také jsem ale během jejího vystoupení neslyšel dostatečně často údajně nebo údajný,“ pokračoval Renz.

„Myslíte, že se sériový vrah bude domáhat nápravy soudní žalobou?“ zeptal se Quinn. Ve skutečnosti byl přesvědčen, že tenhle vrah je natolik šílený, že by se o to mohl pokusit. Neřekl to ale nahlas.

„Nemyslím, pokud ovšem dostaneme toho pravého,“ připustil Renz.

„Dostaneme,“ ujistil ho Quinn. „Nicméně můžeme předem projednat s právníky všechny další kroky, abychom se do toho nezapletli. A budeme z obliga.“

„To nechte na mně,“ řekl Renz. Pak se tón jeho hlasu změnil. Zněl oficiálněji. „Důvod, proč vám volám, je ale jiný. Došlápnul jsem si na pár lidí a získal jsem od FBI materiály k tomu starému případu z Missouri, jak tam někdo vyřízl těhotné matce dítě rovnou z dělohy.“

„Dělala na tom FBI?“

„Jo. Po dobu, co si mysleli, že je dítě naživu, na to úřad pohlížel jako na možný únos. Skočili po tom, jen co jim místní řekli, o co se jedná.“

Quinn věděl, o čem je řeč. Pamatoval si, že se Harlan Wilcoxen zmínil o spolupráci s federálním úřadem.

„Odvedli slušnou práci a o ženě a dítěti zjistili další informace,“ řekl Renz.

„Jaké informace?“

„Celé jméno oběti znělo Abigail Taylorová. Pocházela z farmářské rodiny,“ pokračoval Renz. „Venkovská holka se vším všudy. Nikdo neměl problém o ní mluvit. Neučila se špatně, ale jen co odmaturovala, našla si práci jako servírka v italské restauraci. Všem kolem vyprávěla, že ji škola nudila.“

„To mi zní povědomě. Kéž by to pokračovalo podle osvědčeného scénáře: v restauraci, kde pracovala, se náhodou zastavil filmový producent, uviděl ji, dal s ní řeč a nabídl jí kamerové zkoušky. Tím odstartovala její umělecká dráha.“

„Takhle přesně to nebylo, ale máte svým způsobem pravdu. S otcem svého dítěte se seznámila tak, že přišel na oběd, pak se zastavil na večeři. Následující den se vrátil na snídani a pro servírku. Začali spolu chodit, pak bydlet. Otěhotněla.“

„Takže žádný filmový producent?“

„Tady to už trochu pokulhává. Otec dítěte byl automechanik, pracoval v opravně a jezdil s odtahovým vozem.“

„Nicméně byl ambiciózní.“

„Ne tak, jak naznačujete. Říkalo se, že otěhotněla příliš brzy po svatbě na to, aby její automechanik mohl být otcem. Podle vyšetřovacího protokolu se s Abigail trochu hádali, možná právě o tohle. Lidi z FBI v něm dokonce chvilku viděli podezřelého.“

„Co je přimělo, aby ho z okruhu podezřelých vyškrtli?“

„V době vraždy nebo únosu telefonoval mužíček z domova s nějakým kámošem. Měl prý takovou kocovinu, že nemohl jít ani do práce a opravovat brzdy.“ Quinn slyšel, jak Renz několik vteřin lapá po dechu. Tlusťoch, co dál tloustne, dokud nepraskne. Konečně se vzchopil. „Taťka s tím neměl nic společného, Quinne,“ pokračoval. „Den poté, co Abigail našli, nasedl do auta a napálil to do pilíře dálničního mostu. Nenašla se žádná brzdná dráha. Tachometr se nárazem rozbil, ručička stála na stočtyřicítce. Svědci říkali, že rána byla tak silná, že si mysleli, že hřmí.“

„Proboha!“

„Ten kluk přišel v jeden den o ženu a dítě, navíc tím nejhorším způsobem. Den nato si vzal život sám.“

Quinn zadumaně mlčel. „Předpokládám, že si FBI následně ověřila, jestli byl otcem dítěte. Porovnala DNA a takový ty věci.“

„Ano. Vzali krev z placenty, aby určili pohlaví. Následně porovnali i jeho DNA. Ten kluk byl opravdu otcem dítěte, sedělo to. Všechno najdete v papírech, které vám posílám. Díky moderní vědě tak známe i jméno otce: William James Wilcoxen.“

Quinn si přitiskl sluchátko pevněji k uchu. „Zopakujte to ještě jednou.“

„Díky moderní vědě známe i jméno otce.“

„Ne tohle, tu druhou část,“ dožadoval se Quinn.

39. kapitola

Quinn zjistil, že hlasová zpráva na mobilu přišla od Harlana Wilcoxena. Pohodlně se opřel a poslouchal:

„Volám kvůli naší včerejší rozmluvě, víte?“ ozval se z telefonu Wilcoxenův lakonický hlas. „Musím přiznat, že jsem s vámi včera nehrál férovou hru. Něco jsem vám úplně nevysvětlil, jako například proč se tak zajímám o případ Vraha Lady Liberty, víte? Pravda je, že mně ani tak nešlo o to, abych vám předal nějaké informace, jako spíš o to, abych se od vás něco dozvěděl. Zatajil jsem vám jistou drobnost, na kterou byste stejně přišel, jen co byste si prostudoval svazek FBI, víte? Manželem té zabité ženy byl Billy Wilcoxen, můj syn. A byl to můj vnuk, koho vyřízli a ukradli z dělohy jeho matky. A je to můj vnuk, z něhož se stal Dred Gant, který pak zabil všechny ty ženy. Doufám, že vám tyhle informace k něčemu budou. A až najdete Dreda Ganta, pamatujte, kdo byla Mildred Gantová.“

Víc ve zprávě nebylo. Skončila bez jakéhokoliv rozloučení. Přesto Quinnovi přeběhl mráz po zádech.

Mávl na Pearl, aby nechala své práce a šla k němu.

„Uděláme si výlet,“ řekl, když přišla blíž.

„Bude se mi líbit?“

„Pravděpodobně ne.“

„Tak pojďme, než bude ještě hůř.“

Vydali se starým Quinnovým lincolnem do hotelu Hayden. Cestou Quinn převyprávěl Pearl celou historku a pak jí přehrál Wilcoxenův vzkaz v hlasové schránce.

„Žádná část toho příběhu se mi nelíbí,“ řekla Pearl, když Quinnovi vracela mobil. „Počínaje obsahem a konče tónem jeho hlasu.“

„Na konci věty vždycky zvedá hlas,“ řekl Quinn.

„Fakt?“

„Intonuje, jako by věta končila otazníkem, i když nejde o otázku. Musí to být nějaký missourijský zvyk.“

Na Broadwayi zastavili na červenou. Nějaký chlap v roztrhaném tričku a khaki šortkách zaťukal na kapotu lincolnu, aby Quinna upozornil na to, že předek auta už trochu zasahuje do přechodu. Jak Quinn čekal, až naskočí zelená, bezmyšlenkovitě popojížděl dopředu. Pearl se na něj podívala a doslova se lekla. Vyděsil se i chlap, který jim zabušil na kapotu, soudě podle toho, že přidal do kroku. Quinn uměl dát pohledem najevo, co mu běží hlavou, aniž by si to uvědomoval. Teprve pak nasadil kamenný policejní výraz.

„Myslíš, že jsme to měli zavolat Renzovi?“ zeptala se Pearl. „Nebo tam poslat hlídkový vůz dřív, než se Wilcoxen odhlásí?“ Věděla ale, že Wilcoxen se odhlašovat nebude, jen prostě odejde. Pravděpodobně už dokonce odešel. Wilcoxen byl starý lišák a moc dobře věděl, jak si počínat.

„Pojďme nejdřív do hotelu zjistit co a jak.“

„Optimisto.“

„Ani v nejmenším si tak nepřipadám,“ odtušil Quinn.

Naskočila zelená a lincoln se prohnal křižovatkou, až to přimělo muže tlačícího přes přechod bicykl zvednout prostředníček. Pearl se zasmála. Chodci byli dnes nějak aktivní.

Quinn se opřel o klakson, jeho netrpělivost vzrůstala. Do hotelu jim to bude trvat ještě patnáct minut. Čím blíže byli centru, tím provoz houstl. Pearl zatelefonovala do Haydenu. Wilcoxen se stále neodhlásil, ale v pokoji nebyl.

„Třeba je v baru a čeká, až se ukážeme,“ řekl Quinn a kličkoval z pruhu do pruhu, aby se co nejrychleji posouval dopředu.

„Nebo možná už nechce dál pomáhat lidem, kteří se snaží dostat jeho vnuka, aby ho mohli zastřelit nebo popravit.“

„Nebo možná nechce dál pomáhat lidem, kteří se snaží dostat jeho vnuka, protože mu nevadí, že umučí a zavraždí další ženy.“

„Možné je obojí,“ řekla Pearl.

„Což je problém,“ konstatoval Quinn.

Hayden byl malý hotel na Sedmnácté Avenue, dost blízko Times Square, takže dokázal částečně těžit ze své polohy. Lobby působilo spíš domácky než okázale, stěny byly obložené ořechovými kazetami, kolem stály palmy v květináčích a černá kožená křesla, v nichž nikdo neseděl. Ve vzduchu se vznášel lehký odér plísně, jako by někdo právě vyšel ze zatuchlého sklepa a nezavřel za sebou dveře.

Hned vedle lobby uviděl Quinn bar. Ještě než zamířil k recepčnímu pultu, vypravil se tam a rozhlédl se po osazenstvu. Na barových stoličkách sedělo šest lidí. Dvě ženy, čtyři muži. Ani jeden z nich nebyl Harlan Wilcoxen.

Mezitím už Pearl stačila zatelefonovat z místního telefonu do Wilcoxenova pokoje. Vzápětí odložila sluchátko a zavrtěla hlavou. Stále žádná odezva.

Quinn usoudil, že nemá smysl mrhat časem. Promluvil s pikolíkem, jenž ho nasměroval k pohledné Hispánce za recepčním pultem.

Žena Quinna vyslechla, pak zavolala řediteli hotelu. Po krátké rozmluvě nenápadně kývla, načež se přikolébal rozložitý muž v hnědém obleku, který vypadal přesně na to, čím byl – na hotelového detektiva. Představil se jako Bert Salter.

Z chodby za recepcí se vynořil ředitel, pak zmizel a znovu se objevil ve dveřích vedle pultu, které vedly přímo do lobby. Byl to štíhlý muž nervních pohybů a jmenoval se Larry Castleman.

Quinn, Pearl, ředitel a detektiv kráčeli bok po boku k výtahům a jedním z nich vyjeli do desátého poschodí. Harlan Wilcoxen byl zapsaný v pokoji číslo 1057.

Castleman lehce zaklepal na dveře, počkal, pak zaklepal silněji. Hotelový detektiv Bert Salter se zhluboka nadechl, takže jeho hrudník ještě zmohutněl. Pak vzdychl. Quinn nabyl dojmu, že Bert by dveře nejraději rozkopl, ale ředitel, muž mírnější povahy, vytáhl kartu a protáhl ji elektronickým zámkem.

Karta zafungovala na první pokus.

Bert hodlal vejít jako první, Quinn jej však předešel a zavalitý detektiv ustoupil stranou.

Nejprve jen obezřetně nahlédli dovnitř. Pak, když zjistili, že nehrozí bezprostřední nebezpečí, vešli. Našli jen prázdný pokoj.

Na skládacím stojanu na zavazadla ležel černý kožený kufr. Přes židli u stolu byla přehozená zmačkaná modrá košile. Buď tam ještě nebyla pokojská, nebo se Wilcoxen ještě na chvíli vrátil do postele. Povlečení a přikrývky byly zmuchlané, na polštáři se jasně rýsoval otisk lidské hlavy.

„Nic,“ oddychl si ředitel.

„Obě elektronické karty leží na komodě,“ poznamenal Bert, hotelový detektiv.

Quinn jen tiše stál. Něco cítil. Cítili to i ostatní. Kromě ředitele.

Bylo to slabý, ale jednoznačný odér. Odér krve. Spousty krve.

Harlan Wilcoxen ležel ve vaně, která byla do tří čtvrtin plná směsi vody a krve. Měl zavřené oči, ale nevypadal smířeně. Byl bledý a jako by se mu zdál zlý sen. Ruce obrácené dlaněmi vzhůru plavaly na hladině pekelně rudé tekutiny, na zápěstí zely široce rozšklebené rány.

„Podřezal si žíly,“ řekl Bert. „Ať už na to použil jakýkoliv nástroj, bude pod hladinou, takže není vidět.“ Mluvil jako člověk, který tuhle scénu nespatřil poprvé.

Na víku toaletní mísy ležela bible, jež vypadala, jako by ji nikdy nikdo ani neotevřel. Pravděpodobně pocházela z výbavy hotelového pokoje. Pod ní byl tlustý fascikl, jenž podle všeho obsahoval kopie nebo originály různých dokumentů týkajících se případu, o němž Wilcoxen přišel Quinnovi říct.

„Nikdo se ničeho nedotýkejte,“ řekl Bert. Nezapřel se v něm bývalý policista, koneckonců, tohle byla jeho parketa.

Ředitel na něj pohlédl, jako by se snad pomátl na rozumu, když dává takové příkazy. „Máme tady jasnou sebevraždu,“ ujišťoval se.

Bert se podíval na Quinna a vyčkával.

„Ještě nemůžeme říct, co tady máme,“ pronesl Quinn suše.

Vyšli z pokoje a Quinn sáhl po telefonu, aby zavolal Renzovi.

Vrah si následující ráno u snídaně listoval v Timesech a Postu. Dočetl se v nich, že v jednom z hotelů na Manhattanu spáchal včera sebevraždu bývalý policejní důstojník z Missouri.

Noviny neuváděly skoro žádné podrobnosti. Podle všeho šlo o běžnou záležitost. Pravděpodobně vzbudí větší pozornost jen u členů policistovy rodiny, o nichž však v článku nebyla jediná zmínka.

40. kapitola

Quinn seděl v jídelně svého domu a měl před sebou dva fascikly s materiály shromážděnými během vyšetřování únosu Dreda Ganta z lůna jeho matky.

Z dokumentů, které jim zanechal Wilcoxen v hotelovém pokoji, vyplývaly tři důležité poznatky.

Za prvé se zdálo, že Dred Gant se nějak dozvěděl, že Mildred Gantová není jeho biologická matka, ale o identitě skutečné matky, otce nebo dokonce dědečka neměl ponětí.

Za druhé: týden předtím, než Mildred před třinácti roky okradla obchodníka a zranila hlídkujícího dopravního policistu, koupila si los státní loterie. Shodou okolností vyhrála.

Nebyla hlavní výherkyní, ale získala dost, zvlášť v porovnání s její tehdejší finanční situací. Její podíl na výhře činil čtvrt milionu dolarů. Po odečtení daně jí zůstalo přibližně nějakých sto sedmdesát pět tisíc. Něco použila na kauci. Zbytek někam ukryla.

Dred byl v té době teenager. O výhře v loterii mohl i nemusel vědět. Mildred by spíš bylo podobné, že by mu o tom neřekla, aby se k penězům nemohl nějak dostat.

Ve složce byl starý zažloutlý novinový výstřižek oznamující, jaké měla Mildred spolu s dalšími výherci štěstí. Los si koupila ve večerce u benzínové stanice na dálnici číslo 70 kousek za St. Louis, kam se vypravila na nějakou dražbu. Jackpot brala pohledná nezaměstnaná učitelka, která přišla o práci poté, co se nechala vyfotografovat na kalendář ve vyzývavé póze s hubicí hasičské stříkačky. Dostala tři miliony dolarů a téměř veškerý prostor v novinách. Fotka Mildred ani dalších výherců se v tisku neobjevila.

A co byla třetí důležitá věc?

Wilcoxen došel k názoru, že Mildred Gantová se ve vztahu k Dredovi chovala nejen jako kuplířka, ale dokonce ho sama sexuálně zneužívala.

Quinn se opřel a hluboce se zamyslel.

Dobrotivý Bože! Co to muselo udělat s mladým klukem, když ho sexuálně zneužívala vlastní matka? Přesněji řečeno žena, o níž si myslel, že je jeho matka?

Matka, jakou byla Mildred Gantová?

A jak se musel cítit, když schovaná před ním za zdmi vězení dobrovolně spáchala sebevraždu?

Ošklivě ji zřídil pružným listem pilky, ale neumožnila mu završit jeho vroucnou touhu a dosáhnout úlevy. Nedosáhl konečného rozhřešení.

Naskýtaly se dvě otázky: co se stalo s Mildredinými penězi? A měla by některé nebo všechny dostupné informace zveřejnit média?

Quinn byl přesvědčený, že FBI většinu těchto informací taky má, ačkoliv jistý si být nemohl. FBI si nenechává nahlížet do karet. Nebylo sice pravděpodobné, že by měli celý Wilcoxenův obsáhlý materiál, ale mohli si poskládat střípky informací z různých zdrojů. Nehledě na předstírané pohrdání a vtípky, které kolují po všech služebnách místních policejních oddělení, FBI dělá svou práci dobře.

Quinn uvažoval, že si zapálí jeden ze svých kubánských doutníků, protože by se mu lépe přemýšlelo. Kdyby otevřel vysoké okno směřující na západní konec Pětasedmdesáté a sedl si těsně k němu, aby kouř proudil ven, zjistila by Pearl, že kouřil?

Asi ano.

Quinn si tedy nezapálil. Seděl nad obsáhlými fascikly a přemýšlel, co všechno Renz ví. Komisař byl mazaný jako Machiavelli a s federálními agenty uměl držet basu.

V kapse mu zazvonil mobil. Quinn ho vylovil a podíval se na displej. Sal. Sal s Haroldem byli v pohotovosti a zpovzdálí dozírali na Carlie.

„Co se děje, Sale?“ ozval se Quinn do telefonu.

„Carlie a Jody jsou v podniku jménem Twiggy, v jednom z těch ozdravných barů s nápoji, které tě nakopnou. Ve Varickově ulici.“ Salův hlas zněl v tenkém telefonu ještě chraplavěji než ve skutečnosti.

„V ozdravném baru?“ ujišťoval se Quinn, zda se nepřeslechl.

„Ano. Je součástí pilotního projektu. Starosta chce, aby na každých deset bloků připadl alespoň jeden takový bar. Mají přispět ke zdraví Newyorčanů. Vypadá to, že vyrůstají všude kolem jako houby po dešti. Ty sis toho nevšiml?“

„Ne.“

„Nicméně ty dvě žáby tu už nějakou chvíli sedí a pijou něco, co fakt vypadá jako ovocná šťáva.“

„Ozdravný bar? Fakt?“ Quinn byl poněkud vyvedený z míry. Jak město, tak starosta se zdáli být nevyčerpatelnou studnicí překvapení.

„Nápoje, které tě nakopnou. Tohle slovní spojení si lidi můžou vykládat různě. Podle toho, jestli jsou romanticky, nebo tělesně zaměření.“

„Proboha! Sex a petržel.“

„No, myslel jsem, že bys to měl vědět. Carlie s Jody tu podle všeho nehledají žádnou romantiku. Baví se spolu o svých záležitostech. Asi před deseti nebo patnácti minutami odehnaly dva křupany, kteří měli v ruce sklenice s nějakým roštím, možná šlahouny vína. Holky vypadají v pohodě a pijou nějakou šťávu. Už druhou sklenici.“

„Nějak se mi to nelíbí,“ řekl Quinn.

„Je to jeden ze starostových zásadních projektů. Jako ta věc s protipožárními hydranty a stanovišti taxíků. Pravděpodobně z toho taky nic nebude. Víš, o čem mluvím?“

„Myslel jsem Jody a Carlie.“

„Chápu. Hele, tohle není žádné opiové doupě a ty holky se k sobě chovají jako staré známé. Pořád jen klábosí. Nic jiného se tu neděje, Quinne.“ Sal udělal vteřinovou pomlku. „Samozřejmě, jestli chceš, mohl bych do toho nějak zasáhnout.“

„Myslím, že to po tobě nemůžu chtít, Sale. Obě jsou dospělé. A obě by asi dost prskaly, kdyby ses mezi ně míchal.“

„Doufal jsem, že to řekneš. Nemůžu dělat asi nic jiného, než že je budu zpovzdálí sledovat. Až se objeví Harold, předám mu je.“

„Přesně tak, Sale. A dej mi vědět, kdyby se některá s někým… sešla.“

„Jasně. Hned bych ti zavolal.“

Quinn zavěsil. Dívky! Ženy! Musel sám sobě připomenout, že ani Jody, ani Carlie už nejsou žádné děti. Pořád v nich viděl malé holky, ale věděl, že už to tak není. Jedna z nich je obchodní návrhářka, druhá právnička. Mohl být rád, že mu vůbec naslouchají. Nebo Pearl.

Někdy mu život připadal jako jeden velký rébus.

Uklidňoval se, že obě holky budou pod Salovým a Haroldovým dohledem v bezpečí. Pak si sedl ke stolu a probíral se složkou Dreda Ganta. Snažil se najít nějakou informaci, z níž by dokázal něco vytěžit. Mohlo by mu pomoct, kdyby dokázal najít dražebníka, který s Mildred, Dredem nebo s oběma obchodoval. Vzpomněl si, že v papírech zahlédl jedno jméno. Začal ho hledat. Dražebník byl z Missouri. Vernon, ale jak dál…

Vernon Casey.

To bylo ono. Brzy našel přeložený letáček vytištěný v devadesátých letech, který zval na dražbu předmětů z domu a stodoly jakési farmy v Missouri. Dražebníkem byl Vernon Casey. Našel i jeho černobílou fotku. Zachycovala muže s andělským úsměvem. Pusu měl nejen roztaženou od ucha k uchu, ale zároveň pootevřenou, jako by vydával hlasitý zvuk. V ruce třímal kladívko, takže připomínal soudce odročujícího přelíčení. Nevypadal už nejmladší. Quinnovi nezbývalo než doufat, že bude ještě naživu a že si vzpomene na něco, co by se týkalo Mildred nebo Dreda.

Podíval se na Facebook a Twitter, ale nenašel o Caseyovi žádnou zmínku. To by bylo příliš snadné.

Když zavolal na policejní ředitelství státu Missouri, měl už větší štěstí. Casey byl stále naživu a stále vykonával praxi dražebníka. Žil a pracoval v Columbii, stotisícovém městě v centrální části Missouri. Quinn předpokládal, že jde o město, kde sídlí věhlasná univerzita.

Dostal Caseyho telefonní číslo jak domů, tak do práce. Podíval se na hodiny v kuchyni. V Missouri je o hodinu méně než v New Yorku. Ještě tedy bylo dost času zkusit se s Vernonem Caseym spojit.

Sáhl po mobilu a vytočil Caseyho domácí číslo.

Harold konečně vysvobodil unaveného Sala. Seděl teď téměř neviditelný na opačném konci baru Twiggy a sledoval Jody a Carlie. Dívky ho přiváděly k úžasu. Ty dvě se sotva znaly, a přesto nacházely nová a nová témata k nekonečnému tlachání. Dokonce i z místa, kde seděl, viděl, že jedna druhé skáče do řeči; tak důležité byly informace, které si předávaly, a stanoviska, jež k nim zaujímaly.

Zdálo se, že se opravdu dobře baví, ačkoliv ani jedna nevypadala, že by byla přiopilá. Soudě podle nápojů, které konzumovaly, hrozilo jedině, že se předávkují vitamínem D.

Aspoň Harold nebude muset Quinnovi volat a hlásit, že se jeho skoro-dcera a neteř opily. Stejně ale nehrozí, že by některá z nich řídila. Na schůzku obě přijely metrem na stanici vzdálenou tři bloky odsud a zbytek došly pěšky. Harold předpokládal, že domů se vydají stejnou cestou.

Jak tak přemýšlel o metru, napadlo ho, že podzemní dráha musela zachránit spoustu životů. Představoval si tisíce opilých lidí za volanty vlastních aut, kličkujících mezi všemi těmi taxíky. Vznikl by bohapustý chaos. Možná že na tom starostově nápadu s bary s ovocnými a zeleninovými nápoji něco je. Harold upíjel svůj léčivý jahodovo-avokádovo-mandlový drink a přemýšlel o poměru mezi počtem lidí, kteří se vyhnuli smrtelným autohaváriím, a těch, kteří spadli nebo byli sraženi pod kola vagonů v metru.

Zatímco mu hlavou běžely podobné myšlenky, snažil se jazykem vyprostit kousek mandle, jenž mu uvízl mezi zuby. Vtom si koutkem oka všiml člověka, který se blížil k Jodyinu a Carliinu stolu. Byl to muž průměrné postavy, ani krasavec, ani idol dívčích srdcí. Poměrně staromódně ostříhaný, docela slušně oblečený – šedé kalhoty, bílá košile bez kravaty, horní knoflíček rozepnutý, modré ležérní sako. Průměrně vysoký. Hezký úsměv. V pravé ruce držel napůl vypitou sklenici jakési zelené tekutiny. Pozoruhodné na něm bylo hlavně to, jak působil obyčejně. Jeho obyčejnost naháněla až strach.

Harold přestal myslet na metro a autonehody.

41. kapitola

Quinn seděl u stolu, židli si natočil tak, aby klimatizace mířila přímo na něj, a sáhl po telefonu. Podokenní jednotka vedla svůj hrdinný boj s vedrem, zároveň však natahovala zápach z ulice, jakýsi nasládlý, chvílemi až nepříjemný. Komunál pravděpodobně ještě nestačil vyvézt kontejner. Odpadky a reklama – vítejte v New Yorku.

Prozatím se mu nedařilo zastihnout Vernona Caseyho ani na domácím, ani na pracovním telefonním čísle. Usoudil, že pracovní číslo je na mobil.

Znovu mu zkusil zavolat domů a tentokrát se ozval ženský hlas.

„Snažím se dovolat Vernonu Caseymu, dražebníkovi,“ řekl Quinn, když ženu pozdravil.

„Dovolal jste se jeho manželce,“ odpověděl ženský hlas. „Můžu vám na něj dát číslo do práce.“

„Už jsem ho zkoušel a dovolal jsem se do hlasové schránky.“

„A o co jde? Jestli o obchod, byla bych schopná vám poradit. Pracuji pro Vernona už hodně dlouho, pokud chcete něco prodat nebo koupit.“

„Ani ne,“ řekl Quinn. „Jsem detektiv z New Yorku a dostaly se mi do rukou nějaké informace od Harlana Wilcoxena.“

Nastalo dlouhé ticho.

„Z New Yorku?“

„Z toho na řece Hudson.“

„A kde je všechno tak drahé.“

Quinn se musel usmát. „Znáte vy nebo váš manžel Harlana?“ Usoudil, že bude lepší hrát na neformální notu a užívat křestní jméno.

„Samozřejmě, že jo. Známe se už roky. Mimochodem, já jsem Wanda. Neviděla jsem Harlana snad už od zrušení roboty. Jak se má?“

„Jak dobře jste se znali, Wando?“

„Tahle otázka se mi moc nelíbí a zvlášť mě znepokojuje tón, jakým se na to ptáte. Stalo se Harlanovi něco?“

„Obávám se, že ano. On…“

„Zůstaňte na lince,“ přerušila ho Wanda Caseyová. V jejím hlase zazněla úzkost. „Nezavěšujte, prosím vás. Předám vám manžela.“

Quinn slyšel, jak s někým v domě hovoří, slovům však nerozuměl. Ozýval se šramot, šoupání, šustění lejster.

Pak se v telefonu ozval hluboký mužský hlas. „Tady Vernon Casey, detektive… Jmenujete se Quinn?“

„Ano,“ odpověděl Quinn.

„Jste od newyorské policie?“

„Ano.“ Proč to složitě vysvětlovat.

„Tak co se děje s Harlanem?“

Quinn mu to pověděl.

Vernon Casey chvíli mlčel. „Bože všemohoucí!“ ozval se konečně.

„Jak dobře jste Harlana znal?“ zeptal se Quinn.

„Docela dobře. Ještě před několika lety byl šéfem policie v Blandském okrese. Vládl pevnou rukou. Kdybyste ho znal, věděl byste, o čem mluvím. Neviděl jsem ho už roky.“

„Co byste mi pověděl o Mildred Gantové nebo jejím synu Dredovi?“

„Na ty se doteď pamatuju docela dobře. Dred toho nikdy moc nenamluvil. Jako by žil ve vlastním světě. Ačkoliv byl chytrý jako opice, jestli mi rozumíte.“

„A jak moc jste znal Mildred?“

„Kupovala a prodávala starožitnosti. Vypracovala se. Dokázala vydělat nějaké prachy, protože nebyla padlá na hlavu. Dokázala poznat, které věci jsou sběratelsky cenné a které obyčejný šunt. Tohle jsem na ní obdivoval, i když to bylo taky to jediné, co za to stálo.“

„Jak to?“

„Nechovala se ke svému chlapci hezky. Někdy měl po těle modřiny, které rozhodně nebyly jen od pádu z kola. Nebyl jsem jediný, kdo si to myslel. Maršál Wilcoxen měl stejný názor. Bez důkazů ale nemohl nic dělat. A všichni, kdo Mildred znali, věděli, že nepatří mezi lidi, co po sobě zanechají stopy. Harlana netěšilo, že nedokáže situaci vyřešit, ale nevěděl, co s tím. Nikdo jiný mu nepomohl. V okrese neexistoval nikdo, kdo by si chtěl Mildred Gantovou znepřátelit. Má opravdu horkou hlavu. Naposledy, co jsem o ní slyšel, se říkalo, že je v base. Asi tedy v New Yorku?“

„Byla v Chillicothe,“ opravil ho Quinn. „Podvedla nějakého obchodníka se starožitnostmi, pak přejela policistu a skoro ho přitom zabila.“

„Jo, slyšel jsem o tom. Šuškalo se o tom mezi antikváři. Když si vzala do hlavy, že něco chce, byla jako neřízená střela. Říkáte… řekl jste byla. Neznamená to snad…“

„Znamená,“ odpověděl Quinn. „Oběsila se v cele.“ Nezabíhal do podrobností.

„No to snad ne!“ Casey se zdál ohromený. „Snad konečně půjde do dražby i ten její starý dům s veškerou veteší, co je uvnitř.“

„Starý dům?“

„Mildredin dům. Tam v Blandském okrese. Ne že by za něco stál, ta barabizna je v podstatě zbořeniště. Částečně kvůli počasí a nedostatku péče, ale taky proto, že lidi tam víc než deset let čmuchali.“

„Nepovolené vniknutí?“

„To si pište! Byli přesvědčený, že jim to za ten risk stojí. Prošťourali dům skrz naskrz, některý zdi jsou rozebraný až do základů, na pozemku jáma vedle jámy. Čekal byste, že lidi na to pomalu zapomenou, ale pak se vždycky objeví někdo nový, přinese si lopatu nebo krumpáč a začne hledat nanovo.“

„Hledají prachy z výhry v loterii?“

„Takže vy o tom víte?“

„Jistě,“ řekl Quinn. Vždycky se ale rád dozvím něco nového.

„To si pište, že je hledají. Myslím ale, že plýtvají časem. Kdyby znali Mildred, nepochybovali by, že i za tu krátkou dobu, než začal soudní proces, dokázala všechny prachy prosázet a prohrát. Každý závislý hráč vám potvrdí, že je to možné. Nebyla zvyklá mít tolik peněz, nevěděla, jak s nimi nakládat. Pro deseticent by si nechala koleno vrtat, ale velký prachy nechala protéct mezi prsty.“

„Takže byla chorobná hráčka?“

„Jo. I kvůli tomu si kupovala všechny ty losy. Velká výhra přišla jen pár týdnů před nástupem do vězení. Právě včas, aby ji mohla utratit za výdaje na právníky. Kdybych byl v její kůži, zatraceně rychle bych se snažil peníze rozfofrovat, abych to stihl ještě před tím, než bych šel sedět.“

„Vždycky ráda riskovala?“

„Odjakživa, co jsem ji znal. Dostihy, zápas, karty, automaty, kdekoliv si mohla na něco vsadit, vsadila si. Vím, že trávila i spoustu času ve Vegas.“

„Myslel jsem, že jste říkal, že byla chytrá.“

„Chytrost s gamblerstvím nesouvisí. U někoho jako Mildred šlo o chorobu. Nedokázala si pomoct, ani když okolnosti byly proti ní. Myslela si, že je něčím výjimečná a že nějakým zázrakem dokáže vyhrávat. Taky byla přesvědčená, že toho dokáže ve správný čas nechat, jenže správný čas nikdy nenastal a nikdy nenastane.“

Quinn usoudil, že bude lepší Vernonu Caseymu neprozrazovat podezření, že Dred je sériový vrah, ale přesto chtěl zjistit, co všechno o něm Vernon ví.

„A co její syn Dred? Hledal i on někdy ty peníze?“

„Pochybuju. Byl přece teprve dospívající dítě. Řekl za rok sotva tři slova. Byl hodně uzavřený. Zakuklený ve svém vlastním malém světě. A neumím si představit, že by se mu Mildred ohledně peněz svěřovala. Nepatřila mezi lidi, co se o něco dělí. Kromě toho ho odsud v době soudního procesu odvezli a umístili do pěstounské péče. Slyšel jsem ale, že po pár týdnech utekl.“

„Nemyslíte si tedy, že by se vrátil hledat ty peníze.“

„To si opravdu nemyslím, i kdyby o nich věděl. Řekl bych, že zamířil na východ, možná vaším směrem. Dred byl natolik bystré dítě, aby mazal zatraceně daleko od místa, které by mu připomínalo Mildred. Ať už by to bylo tady, nebo kdekoliv jinde. Rozneslo se, že ho adoptoval nějaký řidič kamionu a dal mu trochu peněz na vzdělání. O zbytek se už uměl kluk jako Dred postarat sám. Stipendium a tak. Slyšel jsem, že obchoduje se starožitnostmi někde na severovýchodě. Myslím tím skutečně hodnotné starožitnosti, ne otlučené větráky, tlačené sklo nebo kredence na potraviny. Dobové evropské věci, umělecké. Musím říct, že před tím klukem smekám. Vzhledem k podmínkám, v jakých vyrůstal, před ním smekám.“

„Neznáte někoho, kdo by věděl, kde se pohybuje?“

„Ne, to ne. Jak se říká, naše dráhy se neprotínají. Já kupříkladu nikdy netoužil proniknout do Sotheby’s.“

Dred možná taky ne. Třeba jen spolupracoval s jinou sortou kupců, jíž nevadilo, odkud jejich sběratelské kousky pocházejí.

„Nenapadá vás ještě něco, co byste mi mohl o Mildred Gantové říct?“ zeptal se Quinn Vernona Caseyho.

„Myslíte jen fakta nebo i drby?“

„Cokoliv. Nejsme u soudu.“

„Vím jen drby. K čemu by to bylo.“

„Představme si, že spolu mluvíme přes plot vzadu za domem.“

„No dobrá. Před mnoha lety se snaše maršála Wilcoxena stalo něco moc ošklivého. Měla za manžela jeho syna Billyho.“

„A jak by to mohlo souviset s Mildred Gantovou?“

„Možná nijak. Ta snacha čekala s Billym Wilcoxenem dítě. Někdo ji ale zavraždil a sebral jí dítě přímo z dělohy. Podle všeho přežilo. Někdo tu ubohou holku zabil a rozpáral jí břicho ještě zaživa. Policii se nikdy nepodařilo vypátrat vraha ani najít dítě. Těsně po té události, ještě plný žalu, nasedl Billy Wilcoxen do auta a napálil to do betonové mostní podpěry. Byl na místě mrtvý. V policejních protokolech stojí, že to byla nehoda. Ale nebyla.“

„Co s tím má společného Mildred Gantová?“ zeptal se Quinn, i když odpověď znal. Chtěl to ale slyšet od Caseyho.

„Šuškalo se, že přesně v té samé době, kdy se to celé seběhlo, přišla Mildred Gantová s tím, že porodila dítě. Byla to obtloustlá ženská a lidé ji nevídali tak často, aby s jistotou mohli říct, že to nebylo možné. Chci tím jen poukázat na časovou shodu se zmizením Wilcoxenova dítěte, nic víc. Mohla to ale být jen shoda okolností.“

„A k čemu se přikláníte vy?“

„Stejně jako všichni ostatní nevím, co si o tom mám myslet. Lidi o tom chvíli mluvili, pak ale řeči ustaly.“

„A kdo byl jeho otec?“

„Dreda? Mildredina dítěte? To se lidi jen domýšleli. V rodném listu měl napsané, že otec je neznámý. A nenašel se nikdo, kdo by měl koule a řekl, že dítě je jeho.“

„Dred bude asi stejně starý, jako Wilcoxenovo zmizelé dítě,“ usoudil Quinn.

„Úplně nachlup,“ přitakal Vernon Casey.

42. kapitola

Jody a Carlie si v baru Twiggy s mužem průměrného vzhledu chvíli povídaly. Harold sledoval, jak všichni tři mluví a usmívají se na sebe. Pak se obě ženy zvedly. Obyčejný člověk se s nimi podle všeho rozloučil a Jody dokonce na okamžik uchopil za paži nad loktem. Zjevně jí to nebylo moc příjemné, ale neudělala nic, aby se mu vysmekla.

Když Jody a Carlie odešly, muž průměrného vzhledu si sedl k jejich stolu. Ohlédl se, jako by tam něco zapomněly, pak si objednal další ovocný drink.

Harold věděl, že se Sal za Jody s Carlie okamžitě pověsí. Obě s největší pravděpodobností kráčejí ke stanici metra.

Možná ale ne.

Harold se musel rozhodnout. Buď může zůstat v ovocném baru a konfrontovat muže průměrného vzhledu, který je pravděpodobně opravdu jen průměrný a nevinný člověk, co si dopřává životně důležité vitamíny. Anebo se může vydat plnit svoji povinnost – sledovat a chránit Jody a Carlie.

Harold říhl a vypravil se ven do horké noci. Prokličkoval mezi auty na druhou stranu ulice, přidal do kroku a po chvilce před sebou spatřil Sala. A před Salem Jody s Carlie.

Jak předpokládal, dívky mířily ke stanici metra. Harold zahnul za roh, přeběhl po kratší straně bloku a pak pokračoval chvílemi klusem, chvílemi chůzí. Vypočítal si, že bude na další křižovatce dřív než Sal s dívkami. Potom půjde stále stejným tempem, tedy rychleji než oni, a dorazí na stanici podzemní dráhy před nimi.

Až všichni nastoupí do stejného vlaku, nikdo jej nebude se Salem spojovat.

Harold měl v kapse saka náboženský leták hlásající, že Den vytržení věřících připadne na následující 3. listopad, kdy nastane konec světa. Plánoval si totiž, že kdyby ho někdo během sledování začal podezřívat, že je policista, vytáhl by letáčky, začal by je rozdávat kolemjdoucím a odvrátil by tak od sebe podezření.

Pustil by se do toho, jen kdyby si byl jistý, že ho někdo zahlédl a považuje ho za ruku zákona.

Nicméně o svém záložním plánu se nikdy nikomu nezmínil.

Měl pro to dobrý důvod; Sal by ho totiž zabil, kdyby zjistil, co tahá po kapsách.

Vrah seděl na sluncem zalité lavičce na okraji jednoho z městských „kapesních“ parků. Nevadilo mu, že se Jody a Carlie z podobné lavičky o kus dál právě zvedly a zamířily opačným směrem. Věděl, kde je hledat.

A navíc už deset minut flirtoval s pohlednou blondýnkou, která se snažila srovnat trochu zkroucená řídítka a přední kolo svého bicyklu. Pachtila se s tím s poněkud rozkročenýma nohama a v kombinaci s krátkou sukýnkou poskytovala vrahovi docela obstojný pohled. Ani ji nenapadlo podezřívat ho, že jí strčil nohu do cesty záměrně a přičinil se o to, že spadla a pochroumala si kolo.

Vrah se však jejíma nohama dlouho nezabýval. Byla to především její tvář, která ho přitahovala. V modrých očích jako by se jí zračila špetka krutosti a hranatá brada jí i v klidu propůjčovala poněkud vzdorovitý výraz.

Můj typ.

Vrah sledoval, jak Jody s Carlie odcházejí, bezpochyby následovány veletajnými, ale nikoliv příliš bystrými policajty, kteří mají za úkol hlídat je a chránit.

Byli tak předvídatelní, až to vraha téměř nudilo. Teď se obě ženy vydají na stejnou zastávku metra, pojedou stejným vlakem. Každá ovšem vystoupí na jiné stanici, podle toho, která je blíž jejich bytu. V ten okamžik se rozdělí i jejich andělé strážní a ujistí se, že každá z žen dorazila domů v pořádku – Carlie do svého nájemního bytu, Jody do honosného domu na západním konci Pětasedmdesáté. Vrah se musel smát.

Blondýnka u kola si myslela, že se směje na ni. Znovu se pokusila, bez valného úspěchu, srovnat řídítka, pak okázale pokrčila rameny.

Vrah se zvolna zvedl, ležérním krokem přistoupil ke kolu a bez problémů řídítka srovnal. „Skoro jako nové,“ řekl.

„Fiona,“ opáčila žena.

Vrah ji obdařil blahosklonným úsměvem, který měl naučený z obchodních jednání.

„To je nějaké heslo?“ zeptal se.

„To je moje jméno.“

„Aha, tak tohle je heslo,“ řekl.

Zasmála se.

„Křestní, nebo příjmení?“ zeptal se.

„Myslela jsem, že vzhledem k tomu, jak jste se na mě díval, bychom mohli prozatím zůstat u křestních.“

„Křestní stačí. Mezitím, co jsem tu seděl, jsem už potkal jednu Betty a jednu Zeldu. Vy jste první Fiona.“

„Není to moc běžné jméno.“

„Vy taky nejste běžná dívka. Fiona se píše na začátku s F?“

„Aby ne.“ Jako by to nebylo jasný. Čekal jsi snad Ph? „Ty ženy, co právě odešly, byly vaše známé?“

Aha, takže si všimla, že pozoroval Jody s Carlie. Nepotěšilo ho to.

„Ne. Nebyl jsem si jistý, jestli jednu z nich neznám z práce.“

Opřela se o bicykl a protáhla si nohy, aby mu je pořádně ukázala. „Nechte mě hádat… Vy jste člověk z reklamky. Nebo obchodník z Wall Street.“

Vrah se usmál. „Právě jsem si totéž myslel o vás. Nebo jste nějaká důležitá manažerka z mezinárodní společnosti.“

„To mě ani neudivuje. Většina lidí si myslí, že jsem nějaký šéf. I když jsem oblečená naprosto neformálně, a projíždím se na kole, pořád vypadám jako… byznysmenka.“

„To si pište.“

„Proklínám byznys.“

„Celkem zbytečně.“

„Máte pravdu, ten za to nemůže,“ řekla a zasmála se. Z držáku na kole vytáhla plastovou láhev a odklopila víčko. Nabídla ji nejdřív vrahovi, ten zavrtěl hlavou, protože neměl žízeň. Ona měla. Zaklonila hlavu a začala hltavě pít. Fascinovaně pozoroval její hrdlo.

Všimla si jeho lačného pohledu. Když zaklapla víčko a vracela láhev do držáku, obdařil ji úsměvem, o němž byl přesvědčený, že je okouzlující.

„Pořád se držíme křestních?“ zeptala se.

„Proč se ptáte?“

„Protože se mi často nestává, abych spadla z kola před cizím člověkem, navíc před někým, kdo mě, což bez mučení přiznávám, přitahuje.“ Pokrčila roztomile rameny. „To by mohlo být znamení osudu.“

„Anebo jste najela na kámen.“

„Radši to budu považovat za osud.“

„Tak je život rozhodně zajímavější,“ řekl. „Já jsem Brad.“

Mírně zaklonila hlavu, jako by v ní nechala jeho jméno přesýpat a kolovat. „Ani mě to nepřekvapuje. Brad je totiž hezké jméno. Hodí se k vám. Vypadáte jako milý člověk.“

„Tím jsem proslulý.“

„Jste odsud?“

Zazubil se. „Jistě. Tím jsem proslulý po celém zdejším okolí.“

Zasmála se. „Víte, jak to myslím. Bydlíte tady, nebo někde jinde?“

„Bydlím v Upper East Side.“

„Tohle mi muži říkají, když chtějí, abych si myslela, že jsou bohatí.“

„Já jsem.“

„To je mi jedno. Zajímá mě jenom, jaký jste uvnitř.“

„Jsem stejně bohatý jako hodný.“

„Právě proto mě přitahujete, Brade. A kromě toho ještě vaše zdrženlivost.“

„A vy jste bohatá?“

„Ano, jsem,“ řekla. „A taky bydlím v Upper East Side, blízko Druhé Avenue.“

„A právě proto jsme dneska večer tady v SoHo, že je to tak?“

„Jak to myslíte?“

„Hledáme tu někoho, kdo není z našeho velice nákladného sousedství,“ řekl vrah. „Ačkoliv ani tady to už není bůhvíjak levné. Ceny šplhají vzhůru jako rtuť teploměru.“

Fiona znovu sáhla po láhvi a dopřála si další doušek vody. Držela hrdlo láhve mezi rty a pohybovala jazykem takovým způsobem, že si toho vrah nemohl nevšimnout.

„To je tak evidentní, že to ani nestojí za řeč,“ řekla a pak se usmála. „I když máte pravdu.“

„Co se týče cen nemovitostí?“

„Ne. Že tu někoho hledáme. Většina lidí přišla do tohohle parčíku právě kvůli tomu, i když takhle otevřeně by vám to nikdo nepřiznal. Tohle místo je tím vyhlášené.“

Pro vraha to byla nová informace. Uložil si ji do paměti.

„Mně se můžete klidně přiznat,“ řekl. „Držíme se křestních.“ Konečky prstů ji pohladil po hřbetu ruky, sledoval její jemné kontury. „Oba tu hledáme někoho zajímavého, naladěného na stejnou vlnu. A oba jsme někoho našli.“

„Mluvíte tak přímočaře, Brade.“

„No, to vždycky. A taky si myslím, že bychom se měli líp poznat. Kdoví, kam až to může vést.“

„Dnes večer ještě možná nikam,“ řekla. „Mám ráda, když je ve hře víc možností.“

„Víc možností je tu každopádně. Pro oba.“

Naklonila se k němu, nedbale zapnutá blůza se jí rozevřela a odhalila mnohoslibný žlábek ve výstřihu. „Já věřím na osud,“ řekla.

„I já.“

„Jsem tak ráda, že nejsem nějaká Betty nebo Zelda.“

„A to je kdo?“

„Ty ženy, které jste se rozhodl už dál nesledovat. Ty dvě, co jste je pozoroval předtím.“

„Jo ty. Vy je znáte?“

„Dost na to, aby mi bylo jasné, že se k vám nehodí.“

„Trochu jsme si předtím povídali. Řekly mi jiný jména.“

„Aha! Tak to vás napálily.“

Líbil se mu způsob, jakým tahle žena lže. Jakoby mimochodem a naprosto přesvědčivě. V tom si byli blízcí.

„Osud vás dovedl až k Fioně,“ pokračovala. „Není nás mnoho takových a navíc jste si vybral právě mě. Ne nějakou Mary, Sandru nebo dokonce Sondru, ale mě, Fionu.“

„Vy jste si vybrala mě. Spadla jste přece z kola rovnou přede mnou.“

Pokrčila rameny. „No dobrá, ale nespadla před vámi žádná Francis. To by mohl být velký rozdíl.“

„Možná jo. Musím ale přiznat, že je mi srdečně jedno, jestli se nakonec ukáže, že se jmenujete Francis.“ Znovu ji pohladil po hřbetu ruky. „Ne že bych ale nevěřil na osud. Osud a já patříme jaksi k sobě. Přihrál mi do cesty vyhlídku na pěkný večer.“

„Jste tak milý. Někdy se ale osudu musí maličko pomoct. Teď je na nás, abychom se jeden druhému trochu předvedli.“

„Pokud se budeme držet tohohle scénáře, možná by nebylo od věci, abychom jeden druhému ukázali, jak bydlíme.“

„Ano, to by našemu přátelství zezačátku mohlo pomoct,“ souhlasila Fiona.

Vrah usoudil, že téhle ženě, která tak očividně a přímočaře lže, by políbení ruky mohlo připadat jako nepatřičné gesto. „Nejdřív půjdeme k vám,“ řekl. „Když to bude fungovat, příště se vypravíme ke mně.“

„Proč začneme u mě?“

„Chtěl bych, abyste se cítila příjemně ve vlastním prostředí, obklopená svými věcmi. Abyste si mohla připadat bezpečně.“

Rozzářila se. „Vy jste opravdu tak milý.“

Přistoupil blíž a jemně od ní přebral řídítka bicyklu, aby ho mohl vézt.

„Víte, co bych si dnes večer přál?“ zeptal se, když vykročili.

„Hmm. Umím si to představit.“

„Chtěl bych, abyste na mě nezměnila názor. Abyste mě považovala za ‚milého‘ i pak.“

„Hmm,“ řekla a rozzářila se ještě víc, „to zní moc pěkně.“

Ale zdálo se, jako by uvažoval ještě o něčem jiném.

Zelda. Závratná představa…

43. kapitola

Quinn s Pearl navštívili dnes už čtvrtý starožitnický krám. Tenhle byl v nákupní pasáži, v níž si jednotliví obchodníci pronajímali stánky. Pasáž se nacházela na Druhé Avenue, nedaleko levné restaurace, kde se Pearl s Quinnem zastavili na oběd.

Ve srovnání s předchozími třemi starožitnictvími tady byly ceny vysoké. Pearl si prohlížela sadu úzkých křišťálových šampusek na vysoké stopce značky Fostoria, jeden kus za 300 dolarů. Vedle stála židle Stickley tak hnusná a nepohodlná, že by nebylo špatné posazovat na ni podezřelé během vyšetřování. Každý, kdo by na ní seděl, by přiznal cokoliv, jen aby už mohl vstát. Stála tisíc dolarů.

„Nádhera,“ řekl Quinn.

„Mluvíš o mně?“

Quinn se usmál. Kroužení kolem Jody a Carlie zažehlo v Pearl jakýsi plamínek. Jako by mládí bylo nakažlivé.

„Aby nebyla,“ pokračovala Pearl, „když jedna ta štíhlá krasavice přijde na tři stovky.“

„Nemluvil jsem o tvých nohách. Myslel jsem křeslo.“

„To je opravdu kousek,“ ozval se za nimi mužský hlas. Patřil baculatému proplešatělému muži v obleku s olivově zeleným vzorkem. Zbylé šedé vlasy mu trčely nad ušima jako dvě křídla. Šediny dávaly vyniknout jeho zelenkavému obleku.

Samotný oblek byl ohavný, přesto ho baculatý chlápek dokázal s úspěchem nosit. Pearl usoudila, že je to díky kvalitní látce, která dodává šatům určitou důstojnost i přes ten strašlivý vzor.

„Vypadá nepohodlně,“ řekla Pearl.

„Já jsem mluvil o mayské bustě,“ poznamenal baculatý muž. „Pochází z předkolumbovského období.“

Quinnovi už došla trpělivost. Ukázal muži průkaz. „Jediné, o co tady vlastně stojíme, jsou odpovědi na naše otázky.“

Muž podal Quinnovi bohatě embosovanou bílou vizitku se zlatým písmem. „Jmenuji se Jacob Thomas,“ představil se v souladu s kartičkou. Usmál se. „Dokonce mě i napadlo, že jste policajti.“

„Vidím, že máte cvičené oko nejen na starožitnosti,“ poznamenala Pearl.

Aniž by ho o to žádala, Thomas podal vizitku i jí. „Mám oko na to, v čem se vyznám,“ řekl. „Nikdo se nevyzná ve všech starožitnostech a jejich hodnotě.“ Ukázal prstem. „Mayská busta, kupříkladu, je muzeální kousek. Ověření na ni vydal expert na sochařské umění předkolumbovské éry.“

„Muzeální kousek musí být pěkně drahý,“ řekl Quinn.

„A zároveň žádaný, což v důsledku znamená totéž.“ Thomas máchl směrem k sošce pěstěnou rukou. „Já osobně si myslím, že je trochu ošklivá. To ale nevylučuje, že je stará a vzácná.“ Rozhlédl se po svém království. „My neprodáváme šmejd.“

„Možná je to jen drahý šmejd,“ podotkla Pearl.

„Pokud ano, pak o tom nevím,“ zamručel Thomas a zamračil se. „Mám pocit, že si myslíte, že tady máme nějaké kradené zboží. Pokud ano, ujišťuji vás, že jen neblahou shodou náhod.“

„Nemyslíme,“ přerušil ho Quinn, „chceme se vás jenom zeptat na někoho, koho byste mohl znát.“ Zazubil se, což v jeho podání působilo až hrozivě. „Leda že byste sám chtěl ulevit svému svědomí.“

„Ne, ne!“ Thomas máchl rukou, jako by odháněl dotěrný hmyz. „V obchodování, jako je tohle, se vyskytují padělky. Někdy dokonce excelentní. Tu a tam nás napálí.“ Poposedl a znervózněl. „Napálil nás někdo?“

Quinn se neubránil úsměvu. Položil přitom svou velkou tlapu Thomasovi na rameno. „To nevíme, pane Thomasi. Mimochodem, jak své zboží získáváte?“

„Máme různé zdroje. Vykupujeme pozůstalost, obchodujeme s dědici, nakupujeme od ostatních obchodníků nebo na aukcích. Na téhle cenové úrovni dochází k překvapivě rychlým přesunům zboží. I přes nepříznivé zprávy o ekonomickém vývoji mají takové předměty tendenci získávat postupně na ceně. Mezi našimi zákazníky jsou pochopitelně jak investoři, tak sběratelé. A prodáváme do různých muzeí.“

„Vaše zboží je podle všeho luxusní,“ řekla Pearl. „Znamená to, že obchodujete se zámožnými prodejci a zákazníky.“

„Některé položky získáváme přímo ze Sotheby’s nebo Christie’s, když se nám v katalogu líbí a když je můžeme uplatnit na trhu.“

„Slyšel jste někdy jméno Dred Gant?“ zeptal se Quinn.

„Proč se ptáte?“

Quinna s Pearl jeho odpověď překvapila.

„Snad nám na otázky nebudete odpovídat otázkami,“ zpražila ho Pearl. „Určitě se díváte na televizi, takže znáte pravidla.“

Thomas se usmál, ale nepřestával se tvářit ustaraně. Opět máchl rukou, tentokrát úslužně, a vybídl je, aby se přesunuli do zákoutí opatřeného kobercem, dvěma křesly a čalouněnou dvousedačkou s potahem v barvě lila, tedy jakéhosi kabinetu pro jednání vedená polohlasem.

Quinn s Pearl se usadili do křesel, Jacob Thomas do sofa. Jednu ruku nedbale přehodil přes ladně vyřezávaný dřevěný rám opěradla ve snaze vypadat uvolněně, což v jeho mimořádném obleku bylo poněkud troufalé.

„Někdy se nám jeví jako vhodnější neukazovat se na dražbách osobně,“ začal Thomas. „Používáme proto nákupčí po telefonu, někdy i anonymní prostředníky bez tváře, jež přednesou dražebníkům cenovou nabídku inkognito. Bezpochyby jste už někdy takový postup na aukci zažili.“

„Znám to jen z filmů,“ řekl Quinn. „Po aukcích v Sotheby’s nebo Christie’s se moc nepotloukám.“

„Do loňského roku pro nás Dred Gant tímto způsobem pracoval,“ řekl Thomas. „Jezdil po různých aukcích a zastupoval nás během dražeb.“

„Anonymně?“

„Z hlediska naší identity jako možného zájemce o koupi samozřejmě ano. Lidé, co vedou aukce, nás pochopitelně znají, ale aukční klientela nás nedokáže ztotožnit s draženým předmětem. Když pak vidí nabízené předměty v našich obchodech, nespojí si nás s aukcí – nebo s vydraženou cenou.“

„Takovým pohnutkám rozumím,“ připustil Quinn. „Kdy jste si Ganta najali?“

„Anonymní nákupčí si v pravém slova smyslu nenajímáme,“ odpověděl Thomas. „A po telefonu pro nás nepracoval pouze Dred. Čas od času se objevil s cenným kouskem, který koupil sám za sebe, a nabídl nám to k prodeji. V tomto ohledu pracoval na volné noze. Když jsme ho poznali a získal si naši důvěru, využívali jsme jeho služeb jako telefonního prostředníka při aukčních nákupech a jako odhadce cen.“

„Říkal jste, že pro vás pracoval do loňska,“ připomněl mu Quinn.

„Ano. Loni v létě jako by se vypařil. Možná se odsud odstěhoval.“

„Aniž by vás kontaktoval?“

„Přesně tak.“

„Není to trochu neobvyklé?“

„No, nebyl naším zaměstnancem s pevnou pracovní dobou od devíti do pěti. Ale připouštím, že to neobvyklé je.“

„Ozval se vám nebo slyšel jste o něm od té doby? Cokoliv? Od kohokoliv?“

„Ne. Volali jsme mu na mobil, ale hovor vždycky spadl do hlasové schránky a nikdy se nám neozval zpět. Po nějakém čase začalo být číslo nedostupné.“

„Jak dlouho to asi je?“

„Skoro rok.“

„Nikdy jste jeho zmizení nehlásili policii?“

Thomas pokrčil rameny. „Takhle jsme naše obchodní vztahy nastavené neměli. Jak jsem říkal, pracoval na volné noze. Přišel a zase odešel. Stejně jako jiní. Obvykle se vždycky někdo vynoří s nějakým starožitným kouskem, který objevil třeba i v cizině. Obchodování se starožitnostmi, a zvláště v téhle cenové úrovni, probíhá v celosvětovém měřítku.“

„Jak je to lukrativní?“ zeptala se Pearl.

„Pro šikovného a zkušeného obchodníka, jako je Dred, to může být velice lukrativní.“

„Hovoříme o šestimístných částkách?“

„Možná sedmimístných.“

„Co jste o něm věděli?“ zeptal se Quinn. „Jistě jste ho měli nějak smluvně zavázaného.“

„Neměli. Trochu jsme se na něj poptali, ale daleko jsme se nedostali. Ověřili jsme si jeho kredibilitu, a jestli bydlí tam, co řekl.“

„Což je?“

„Ve Village na Bank Street. Odstěhoval se odtamtud. Zjistili jsme si to. Nikde nezanechal novou adresu.“ Thomas na ně pohlédl. „Není to až tak zvláštní. Nechtěli jsme si ho smluvně vázat, protože jsme chtěli naše obchodní vztahy udržet v privátní úrovni. Divili byste se, co všechno lidi dokážou vyčmuchat.“

„My že bychom se divili?“ předstírala Pearl překvapení.

„Určitě jste ale založil nějakou Gantovu složku,“ řekl Quinn.

„Samozřejmě. Pořád ji mám.“

„Je v ní i fotografie?“

„Jistě,“ odpověděl Thomas. „Počkejte tady, zajdu pro ni.“

Jacob Thomas se zanořil do malého kumbálku, který používal jako kancelář. Byla tam židle, stůl a na stole otevřený notebook. Na jiném, menším stolečku stála tiskárna kombinovaná s faxem a dalšími funkcemi. Quinn si technologický hybrid prohlížel a uvažoval, jestli taky vaří kávu.

Thomas obešel sestavu černých skříněk se zapuštěnými madly. Celá moderně vybavená kancelář vypadala v sousedství veškerého antikvárního zboží, jako by se tu vyloupla z budoucnosti.

Thomas musel nepozorovaně stisknout nějaké tlačítko nebo vyslat signál, protože jedna ze zásuvek v nejblíže stojící skříňce se sama od sebe nehlučně vysunula.

Během chvíle vytáhl Thomas šanon se jménem Dreda Ganta. Byl pořádně tlustý a obsahoval zelené desky. Thomas je položil na jinak prázdný stůl a otevřel. Zpod přední chlopně vylovil fotografii o rozměru 13 x 21 cm.

Quinn vzal snímek do ruky a s Pearl se na něj zadívali.

Dred Gant měl na fotografii úhledně zastřižený knírek a bradku, velké brýle s černou obroučkou a polodlouhé vlasy uprostřed rozdělené pěšinkou. Za lesklými čočkami příliš velkých brýlí bylo těžké odhadnout barvu jeho očí. Vlasy měl světlé, u kořínků o něco tmavší.

„Takhle by mohl vypadat i Elton John,“ řekla Pearl.

„Nebo Justin Timberlake,“ doplnil ji Jacob Thomas.

„Kdo je Justin Timberlake?“ zeptal se Quinn.

44. kapitola

Fiona se s úlekem probudila vedle teplého mužského těla. Už při první vzpomínce na včerejší noc se jí udělalo téměř nevolno. Byli u ní v bytě, v její posteli, vypili veškeré její zásoby vodky.

Proboha! Neměla tolik pít. Nejraději by si nafackovala, jenže měla strach, že vzbudí nahého chlapa ležícího vedle ní. Alespoň předpokládala, že je nahý. Kolem pasu měl omotané zmuchlané prostěradlo.

Ne, vybavilo se jí víc. Věděla, že je nahý.

Snažila se vzpomenout si na události minulé noci. Nechala ho samotného v kuchyni, aby nasypal do sklenic led a připravil jim pití. Muselo obsahovat čistou vodku, protože to byl jediný alkohol, který měla Fiona v barové skříňce nad ledničkou.

Co se dělo potom, si už moc nevybavovala.

Vytanuli jí na mysli Pijáci absintu, ačkoli si nevzpomínala, že by si někdy absintu byť jen lokla.

Zatímco naslouchala mělkému oddychování spícího muže, pomalými a opatrnými pohyby si promnula oči, protože ji bolely, jak je měla zabořené do polštáře. Jak se zatraceně jmenuje? Brandon? Ne, Brady? Ne, Brad. Zůstali u křestních. On ji znal jen jako Fionu. A co jí to včera v noci šeptal? Že nebude drsný; Brad to měl rád drsně, ale ne přes míru. Pravděpodobně nebude mít modřiny. A musela uznat, že věděl, jak na ni, aby mu zobala z ruky.

Jedním okem si ho prohlížela. Hnědé vlasy měl jen nepatrně rozcuchané a zdálo se, že spí naprosto klidně. Skoro se usmíval.

Není to žádná výhra, holka, ale mohlas dopadnout hůř.

Fiona se rozhodla, že ještě zůstane v posteli a osprchuje se později. Počká, až se vzbudí i on. Pod tenkým prostěradlem se cítila dobře, stropní větrák se pomalu otáčel a rozhýbával vzduch, který ji ovíval.

Vlastně se cítila velice dobře.

Vrah věděl, že je Fiona vzhůru, ale byl si jistý, že ona si myslí, že spí. Nasadil neutrální výraz, víčka měl lehce zavřená, oddychoval s pečlivou pravidelností. Jeho smysly však byly vybuzené na maximum. Uvědomoval si, že si ho prohlíží, ale bylo mu to jedno. Uměl předstírat spánek. Tuhle dovednost často shledával velice užitečnou.

Ženu teď vytěsnil z mysli a přehrával si průběh včerejší noci. V bytě se ničeho moc nedotýkal, a pokud se už něčeho dotkl, přesně si pamatoval čeho a kde.

Někdy po půlnoci, když Fiona už spala, vstal a šel do koupelny na konci haly. Vlhkým ručníkem otřel všechny kohoutky a hladké plochy. Velice pečlivě se postaral, aby tu policie nenašla žádné otisky.

Než se vrátil zpátky do postele, zamířil do obývacího pokoje, kde nechal na okraji sedačky svůj kufřík. Vyndal z něj pár elastických gumových rukavic tělové barvy a potichu si je navlékl na ruce. Jako by si přidal jen další vrstvu kůže.

Bude je potřebovat jen krátce. Ačkoliv nechtěl nic uspěchat. Těšit se pro něho znamenalo skoro totéž, co samotný akt.

Ležel ve tmě, a zatímco jej větrák lehce ovíval, popouštěl uzdu fantazii. Čekal na svítání. Tentokrát svou oběť neomámí. Chtěl, aby očekávala a pocítila každý detail mučení s jasnou myslí.

Asi usnul, protože její hlas uslyšel jakoby z dálky.

Nevadilo to. Okamžitě byl vzhůru a při smyslech, ačkoliv neotevřel oči a nepohnul jediným svalem. I skrz zavřená víčka cítil, že je ráno a místnost je zalitá světlem.

Uvědomil si, že levou ruku má položenou na přikrývce.

„Co to máš na ruce?“ zašeptala znovu pobaveným tónem. Ucítil její rty na tváři.

„Gumovou rukavici,“ odpověděl.

„Proč, proboha?“

„Hned ti to ukážu,“ řekl.

Fiona ležela naznak na posteli. Ruce i nohy měla přivázané k pelestem, úvazy vrah vyrobil z oblečení, které jí sebral z prádelníku. Ústa jí přelepil kusem šedé izolační pásky. Uprostřed zůstal zřetelně vytlačený dolíček ve tvaru O, jak se naposledy zoufale snažila nadechnout. Bojovala do poslední chvíle, přemítal vrah.

Byl stále ještě nahý kromě zelených papírových návleků, jaké se nosí na operačním sále. Natáhl si je na bosé nohy. Pečlivě po sobě uklízel. Pravý ukazováček v gumové rukavici namočil do kaluže krve, která se vytvořila na matraci, a pak odspěchal do koupelny. Na lékárničku se zrcadlovými dvířky načmáral slogan SVOBODA ZABÍJET a spokojeně se usmál.

Nesmím zapomenout na Quinna a jeho přisluhovače.

Chvíli uvažoval, zda ještě nedopsat, že tentokrát oběť zůstala při plném vědomí a zřetelně vnímala všechno, co jí prováděl. Pak si to rozmyslel. Stručnost je bezpečná. Odchýlí-li se, mohl by se vystavit nebezpečí.

Opláchl krev z rukavic a zamířil ke kufříku, který si přenesl do ložnice, aby měl své náčiní pěkně při ruce. Fioniny vytřeštěné oči jako by ho sledovaly. Těšilo ho to.

Sklonil se nad kufřík a vytáhl asi patnácticentimetrovou plastovou sošku Sochy svobody. Byla to pořád tatáž, ačkoliv ji pokaždé kupoval na jiném místě.

Umístil Sochu svobody do Fioniny břišní dutiny tak, aby pěkně trčela ven a vyčuhovala přes odklopenou chlopeň tvořenou kůží a břišní stěnou. Spokojeně kvitoval, že její pochodeň ční v působivém úhlu, jako by něco signalizovala.

Svoboda zabíjet.

Vrah se vrátil do koupelny, aby se osprchoval. Pečlivě se drhnul. Nasadil si dokonce igelitovou čapku, kterou nosil s sebou v kufříku, aby se pojistil, že se do sifonu nespláchne ani jediný vlas. Ten by mohl posloužit k testu DNA. Věděl sice, že nějaké vlasy mohl poztrácet kdekoliv v bytě; i zdravým lidem vypadává během dne spousta vlasů. Ale jeho DNA nebyla v žádné databance a srovnání vzorků by mohlo proběhnout jedině, kdyby ho zatkli, což rozhodně neměl v plánu.

Když si byl jistý, že za sebou nezanechal nic, co by mohlo posloužit jako opomenutá stopa, stoupl si k nohám postele, kufřík v ruce. Zhluboka se nadechl a naposledy se dlouze zadíval na Fionu. Chtěl si ten pohled vtisknout do paměti.

Opětovala jeho pohled, vypadala zděšeně.

Nuže, moc dobře to pro ni neskončilo.

Vražda je ve skutečnosti tak snadná. Podobně jako abeceda. Kdyby to lidi věděli, vražd by bylo mnohem víc.

Opět přemýšlel, jestli nezanechat Quinnovi ještě nějakou další narážku, třeba něco, co by se pojilo s Jody, malou Carlie nebo Pearl. Quinnovými slabými místy.

Pak to ale zavrhl. Quinna by šlo popíchnout velice snadno, na druhou stranu to nesmí přehnat.

Mohl by brnknout na nesprávnou strunu.

Při odchodu si stáhl gumové rukavice a jako poslední věc ještě otřel kouli na dveřích. Sjel výtahem do přízemí a věděl, že jen co vyjde ven, splyne s miliony bezejmenných newyorských tváří. Anonymita mu poskytovala až nehorázné bezpečí.

Když vycházel z budovy, nikdo mu nevěnoval jediný pohled. Během několika vteřin ho pulzující město pohltilo a nabídlo mu svou ochranu.

Stal se jedním z davu.

Quinn si říkal, že Fiona a celé místo činu je jen dalším dílem nekonečného zlého snu. Vrah opět předvedl svůj um a zručnost, které doktor Nift tak obdivoval. A jako obvykle po sobě nezanechal žádnou relevantní stopu, s jediným rozdílem, že tahle oběť vypadala, jako by trochu bojovala. Přesto byl výsledek stejný.

Quinn zamířil do koupelny a nepřekvapilo ho, že našel známý vzkaz napsaný krví na zrcadle.

Vrátil se, aby se podíval na obvyklý výjev. Tahle oběť přesto nebyla stejná jako ty předchozí. Když si je člověk trochu prohlédl, lišily se jedna od druhé – jako by byly stále živé. Zahlédl svůj odraz v zrcadle na dveřích šatní skříně a vylekalo ho, jaký výraz ve své ztrhané tváři vidí. Uvědomil si, že touží být kdekoliv, jen ne tady.

Nikdo si na to nedokáže doopravdy zvyknout.

Jen vrah to umí.

Quinn vykročil ke dveřím do haly. Musí odsud vypadnout. Koutkem oka zahlédl Feddermanův překvapený výraz, registroval světlé postavy techniků pohybující se v předklonu po místě činu jako zvědaví duchové.

„Už odcházíte?“ zaslechl Niftův hlas. „Teprve to začíná být zajímavé.“

Quinn nedokázal vraha zastavit. Vraha, který věděl, jakou hrůzu šíří kolem i dlouho poté, co svou oběť nechá ležet v krvi. A který věděl, kolik zlomených srdcí a zničených životů za sebou rozsévá. Roky zuřivé bezmoci.

Zlost narůstala jako vzdouvající se moře i v Quinnovi. Věděl, že se jí nikdy nedokáže docela zbavit.

45. kapitola

Helen seděla na židli naproti Minnie Minerové ve studiu POHOTOVĚ A HNED. Kožené područky byly ztvrdlé a poznamenané potem stovek nervózních hostů. Helen docela překvapilo, jak čistě a nablýskaně židle vypadají, když je sleduje na monitorech ve studiu nebo doma na televizní obrazovce.

„Fiona!“ zatetelila se Minnie a vrtěla se na židli, která nebyla ani zdaleka tak odřená a propocená jako Helenina. „Vrah nadále kosí své oběti v abecedním pořadí.“

„Jelikož jsme dospěli k F, myslím, že to tak je,“ připustila Helen. „Už nejde o náhodu.“

„Samozřejmě, mnohá média to tvrdila už před několika týdny.“

Minnie už lezla Helen na nervy. „Média mohou spekulovat, protože se mohou mýlit. Policie si musí být jistá. Jeden chybný předpoklad, a brzy můžeme být na hony vzdáleni skutečnosti. Jako ten mořeplavec, který se na začátku zmýlil o jeden stupeň a na konci minul cíl o stovky kilometrů.“

„Jaký mořeplavec?“

„Santo Vincenti Diego.“

„Nikdy jsem o něm neslyšela.“

„Teď už jo.“

Minnie zpražila Helen pohledem, i když si nebyla úplně jistá, jestli to nepřehnala. Chovala k Helen, která uměla zcela nenásilně získat během hovoru převahu, stále větší respekt.

„Vrah dělá přesně to, co jste předpověděla,“ řekla na usmířenou. „Chová se sadističtěji. Je ještě krutější, a o to děsivější. Vycházím z toho, co udělal ubohé Fioně, dívce od F.“

„Nejodpornější je rozhodnutí nechat dívku zcela při vědomí od začátku mučení a co nejdéle to jde,“ navázala Helen.

„Ale nenašli jste žádné známky, že by došlo…“

„Ne, ke znásilnění nebo vynucenému styku nedošlo, ale ke koitu s použitím kondomu ano.“

„Je možné, že by se znali?“ zeptala se Minnie. „Že byli milenci?“

Helen pokrčila širokými rameny. „Možné je všechno. Vrah se považuje za inteligentního, takže nechává málo stop, pokud vůbec nějaké, se kterými by se dalo pracovat jako s důkazy.“

„Považuje se za inteligentního?“ Zvolni, přikázala si Minnie. Nedělej nic, co by vypadalo, jako že bráníš vraha. Sledovanost, sledovanost…

„Vím, že policii dosud vodí za nos,“ připustila Helen. „Ale to, co dělá, není inteligentně rozehraná partie. Není dost chytrý na to, aby si spočítal, že čas hraje proti němu. Když udělá jedinou chybičku, přehlídne jediný detail, dostaneme ho. A až ho dostaneme – pokud ho usvědčíme –, bude to znamenat jeho konec. Šachmat.“

„A když ho nedostanete dnes, budete prostě pokračovat zítra.“

„Dokud ho nenajdeme,“ dodala Helen.

Minnie zvedla ukazováček a hleděla kamsi do dálky, pak se prstem dotkla zpětného odposlechu v uchu.

„Omluvte mě, prosím,“ pronesla na kameru, na níž svítilo červené světlo.

Odepnula miniaturní mikrofon z klopy a potichu do něj promluvila tak, aby nikdo neslyšel, co říká. Vyjma toho, ke komu mluvila.

„Ano, ano,“ řekla pak již docela zřetelně, pohlédla na Helen a pak na publikum ve studiu. A zpátky na Helen.

„Chce s vámi mluvit vrah,“ oznámila jí. Když to říkala, sotva dokázala skrýt rozrušení.

Odněkud se rychlým krokem vynořil technik a podal Helen mobilní telefon. Ta zůstala celá zkoprnělá.

Netrvalo však dlouho a vzpamatovala se. Kdo si ten sráč myslí, že je? Chce jí nahnat strach?

„Helen Imanová?“ zeptal se normálně znějící mužský hlas ve sluchátku.

„Ano,“ řekla a čekala. Všimla si, že její hlas rezonuje slabou ozvěnou. Hlasitý odposlech byl přepnutý mezi diváky ve studiu.

Minnie do toho polohlasně šeptala, že vrah se právě spojil s jejím hostem – opravdu!

„Nemůžu s vámi mluvit dlouho, protože by vystopovali můj telefon,“ řekl vrah.

„Je vidět, jak jste paranoidní,“ odpověděla Helen.

„Volám jen, abych vám připomněl, že po F následuje G a po G zase H.“

Helen cítila, jak ji mrazí až do morku kostí. Skoro jí vypadl telefon z ruky. Najednou jí bylo ve studiu nepříjemně chladno.

„Poslechněte,“ začala, ale vzápětí si všimla, že už mluví jen sama k sobě.

Neozvalo se sice žádné klapnutí, ale šum v pozadí se změnil a Helen pochopila, že volající už zavěsil.

Minnie ji pozorovala, téměř se chvěla vzrušením. Tohle byl tedy bravurní kousek. Vrah a jedna z možných budoucích obětí naživo v její show.

Sledovanost bude stoupat až…

Viděla, jak Helen vstává, odepíná si mikrofon, jemně jej odkládá na židli a zjevně odchází z vysílání.

Minnie ještě nevyždímala ze situace všechno.

„Helen, Helen! Vím, že jste otřesená, kdo by nebyl po té poslední neuvěřitelné poznámce. Ale nesmíte…“

Helen se ale ani neohlédla.

Nikdo se ji nepokusil zastavit. Nikdo se jí nedotkl. Jakkoliv. Ba co víc, nikdo se jí ani nepodíval zpříma do očí. Jako by si s sebou odnášela něco nakažlivého.

Vrah ji označil.

Venku na chodníku jí začal vyzvánět telefon. Zaváhala, jestli ho vůbec má vytahovat z kabelky.

Elektronické cvrlikání neustávalo. Ať už volal kdokoliv, byl vytrvalý. Váhavě vsunula ruku do kabelky a nahmatala mobil.

Cvrlikání neodbytně pokračovalo.

Nepřihlásila se hned, nejprve se přesvědčila, kdo volá. Byl to Quinn. Její bušící srdce se začalo zklidňovat.

„Měla by ses vypravit za Minnie Minerovou i zítra,“ řekl Quinn. „Právě jsme jí dali jisté instrukce včetně informací o ženě, která vyhrála v loterii těsně předtím, než šla do vězení. Pověděli jsme jí taky o jejím venkovském domě.“

Pak Helen vysvětlil, jak by nastražená past měla fungovat.

„Mohlo by to vyjít,“ připustila Helen zamyšleně.

„I ‚mohlo‘ znamená, že to stojí za to zkusit,“ usoudil Quinn.

ČÁST TŘETÍ

„Ach, nepište o mně ‚zemřela v krutých bolestech‘, ale ‚odletěla na jinou hvězdu!‘“

Helen Huntová-Jacksonová, Emigravit

46. kapitola

Blandský okres

Osud vrahovi stále přál. Dred Gant jel v autě z půjčovny a mířil k Jefferson City v Missouri na připravovanou aukci střelných zbraní vyrobených před rokem 1899.

Ve svém telefonu třetí generace poslouchal prostřednictvím internetu zpravodajský pořad Minnie Minerové. To, že odjel z města, ještě neznamená, že nebude mít přehled o tom, co se děje. Nenechá se přece připravit o jestli ne nejlepší, tak rozhodně nejzajímavější zpravodajský pořad. I když mohl na displeji telefonu sledovat i obraz, nedíval se na něj. Musel se věnovat řízení. Provoz na dálnici číslo 70 dovoloval, aby jel stotřicítkou.

Hned jak od Minnie Minerové uslyšel příběh o ženě z malého města v Missouri, která vyhrála loterijní jackpot, aby vzápětí nastoupila do vězení, pochopil, že je to past. Jeho pronásledovatelé vědí, že příběh, který se vztahuje k Vrahu Lady Liberty, bude znát.

Nejde o žádnou náhodu. Minnie využije svůj pořad k nastražení jakékoliv pasti, jestliže povede k vrahovu dopadení. Její oddané obecenstvo bude trpělivě vstřebávat všechny důležité souvislosti, aby s nadšením očekávalo, jak všechno dopadne.

Minnie popisovala, jak lidé prohledávali celou barabiznu i dvorek kousek po kousku a snažili se najít peníze, ale nic neobjevili. Nicméně nyní se vynořily nezaručené zprávy o tom, že část peněz se našla. Někdo je prý ukradl, ale moc toho nebylo.

Tyhle ‚nezaručené zprávy‘ se ve vysílání také neobjevily náhodou.

Náhoda ovšem byla, že zpravodajský pořad ho zastihl necelé dvě hodiny od místa, kde jako chlapec žil.

A podle Minnie není vyloučené, že zbylé peníze v polorozpadlém domě ještě jsou.

Jeho peníze. Teď už nepatří matce. Nebo někomu jinému.

Jsou jeho.

Vrah usoudil, že slova ‚není vyloučené‘ dostatečně ospravedlňují, aby trochu zariskoval. V každé hře nastane jednou okamžik, kdy se některý z hráčů musí chopit příležitosti. Bezpečnost zde ale bude stát na prvním a rozhodujícím místě.

Uháněl po dálnici a mířil přímo do zapadajícího slunce.

Padla tma, bylo už skoro deset hodin.

Dred Gant seděl v úkrytu a v měsíčním svitu shlížel na dům pod kopcem, v němž strávil dětství.

Hověl si mezi starými borovicemi rozesetými na příkrém srázu zdvíhajícím se za domem. Stromů bylo méně, než si pamatoval, ale zato zmohutněly.

Z místa, kde se skrýval, viděl zřetelně na vstupní dveře a pravou stranu domu. Nedaleko od zápraží, jak se mu vybavovalo, stála stará dřevěná kadibudka. I po letech v něm vzkypěla žluč a cítil hořkost v hrdle. Musel hlasitě polknout, stejně jako už tolikrát tady… doma.

Čas od času si uvědomil, jak mu vadí, že se cizí lidé, a někdy i ti, co znal a jimiž opovrhoval, courají jeho starým domem. Určitě by ho zdědil, kdyby ho úřady našly. Budiž, ať si ho tedy nechají i s tou kopcovitou kamenitou krajinou kolem. On zůstane svobodný a splní, co si usmyslel.

Peníze však byly jiná věc. I kdyby šlo o drobné, o pár dolarů, patřily jemu. S jejich pomocí by si mohl vylepšit životní úroveň.

Pamatoval si, s jakým úžasem sledoval staré filmy nebo televizní pořady, a zatímco plátno nebo obrazovka blikaly, vžíval se do příběhů, jež herci zdánlivě žili podle toho, jak jim to role předepisovaly. Ti lidé na obrazovce dělali přesně to, co si přáli. Nebo co po nich chtěl scénář. Samozřejmě, že si to mohli dovolit jenom proto, že šlo o smyšlené příběhy.

Ale v jistém ohledu viděl Dred sám sebe v podobném světle. Je to snadné, opravdu. Jen musí držet otěže pevně v rukou. Jeho role bude on sám. Drama bude v jeho režii. A konec… no, sám si vybere, kdy a kde to skončí. A zvolí i prostředky.

On nebude jako všichni ti hlupáci myslet jen a jen na peníze.

On ale také ví, kde je získat, kde k nim v souladu se zákonem přijít. Jediný problém spočívá v tom, že on sám není… v souladu se zákonem. Určitě však nestojí o to, aby jeho jméno a fotografie vláčeli novinami, aby o něm informovali jako o dědici loterijní výhry.

Jenže zároveň o ty peníze, o svoji trofej v hotovosti, stál.

A už je jednou našel. Byly tam, kam se nikoho nenapadlo podívat. A bylo to dost peněz, aby rozeběhl něco, z čeho se nakonec vyklubal výnosný obchod se starožitnostmi.

Proto byl tady, nachystaný ve tmě, tak blízko vlastní temné minulosti. Byl tu kvůli nejstarší pohnutce, co svět světem stojí – kvůli osobnímu užitku.

Byl tu pro zbytek toho, co patří jen jemu.

Když měsíc vykoukl zpoza mraků, přiložil silný dalekohled k očím a klouzal pohledem po hrbolatém dvorku až k šikmému plechovému poklopu – ke dveřím do krytu proti tornádům. Byly lehce zkřivené, takže úzký proužek stínu vytvářel dojem, že jsou pootevřené a lákají do útrob všechny, co mají rádi tmu. Dole by našli ale jen pavouky a starou veteš. Přesto Dreda nepřekvapovalo, že visací zámek na mohutných rezavých madlech je rozlomený. Bylo to zřetelně vidět až z místa, kde stál. Někdo se násilím vloupal do klaustrofobního krytu, nenašel nic, co by stálo za řeč, a bezpochyby zase rychle a rád zmizel. Bylo to místo, kam člověk zabloudí jen ve zlém snu, když nemá na vybranou.

Teď ale bylo ve sklepě něco, co Dreda lákalo. Nejvyšší čas ukojit zvědavost.

Nechal tam nějaké peníze z výhry?

S jistotou věděl, že v bance žádné finance nejsou. Nebylo na tom nic divného. Mildred se netajila silnou nedůvěrou k bankám. A proto pro jistotu, už před lety, celý dům potají prohledal.

Tehdy v noci měl ale naspěch. A z úkrytu proti tornádům toužil co nejrychleji vypadnout. Nebylo by divu, kdyby nějakou ruličku bankovek přehlédl.

Byl už dost dlouho pryč, takže řežavé uhlíky strachu a pomluv dávno vychladly a už ho nepálily. Starý dům i krutá žena, co v něm žila, se staly součástí místního folklóru a přežívaly už jen ve vzpomínkách vytěsněných někam na okraj. Teď lidé potřebovali něco nového, o čem by mohli mluvit. Čím by se mohli zabývat.

„Reportáž“ Minnie Minerové se po okolí rozšíří jistě velmi brzo, hledači pokladů se vrátí, někteří opakovaně, aby překopali dvorek a vylámali ostění v domě jako ostatně už před lety.

Další dobrý důvod, proč jednat rychle. Bezodkladně.

V domě byla spousta míst, kam ukrýt peníze. Dred znal každé už od doby, kdy hledal Mildredin ukrytý chlast a trávu.

Teď ale zvlášť myslel na podzemní kryt. Ta pekelná díra mohla sloužit pouze dvěma účelům – jako úkryt proti tornádům a jako žalář. Mildred Gantová ale objevila ještě jedno využití.

Zvolna vstal a ometl si jehličí z kalhot. Kousek od něj zahoukala sova. Celý ztuhl a rozhlédl se kolem. Nikde se nepohnula ani větvička, jen šedé cáry mraků pluly po měsíčné obloze.

Policejní orgány – možná státní, možná samotný Quinn – se tu brzy objeví, pokud už tady nejsou.

Ale vrah znal okolí, znal kopce a lesy kolem domu. Cítil, že je jediná lidská bytost široko daleko. Nic neobvyklého se nedělo, nikdo tu nedýchal, nikdo ho nesledoval.

Nastala vhodná chvíle.

Zavěsil si dalekohled křížem přes hrudník, takže se mu na koženém pásku pohupoval na boku. Vynořil se z borové houštiny a zamířil dolů z kopce směrem k domu.

Jak se k němu blížil, cvrčci jako by přidali na hlasitosti. Bedlivě naslouchal jejich cvrčení, nenašel v něm však nic znepokojivého. Když sestoupil až dolů, obešel velkým obloukem kadibudku a ze západní strany se přiblížil k domu. K poklopu do úkrytu proti tornádům.

Zjistil, že dvoukřídlé dveře jsou rezavé, místy už dokonce proděravělé, a dírami je vidět dovnitř.

Sklonil se, aby si prohlédl těžký visací zámek zblízka. Byl rozlomený, potud bylo všechno v pořádku. Sevřel zámek do dlaně, aby vyprostil ohnutou západku z madla, ale madlo mu zůstalo v ruce. Opět za to mohla koroze. Do sklepa určitě zatéká i voda.

Chytil druhé madlo a snažil se zvednout dveřní křídlo. Panty zaskřípěly, křídlo chvíli vzdorovalo, pak se ale s hlasitým žuchnutím překlopilo.

Otevřel i druhou půlku.

47. kapitola

Sklep rozevřel svůj chřtán. Zela před ním černá jáma, která mu vždycky připadala, že vede přímo do nitra země. Z hloubi sklepení stoupal vlhký a zatuchlý vzduch, jako by tam něco pošlo a nacházelo se ve vrcholné fázi mrtvolného rozkladu.

Dred si natáhl gumové rukavice, pak jednorázové návleky, které si chirurgové navlékají na vycházkové boty, když chtějí, aby podlaha zůstala sterilní. Nahmatal v kapse malou baterku, kterou si přinesl, a rozsvítil. Světelný paprsek namířil dolů, na dřevěné schody. Jeden stupeň chyběl. Zvolna posvítil kolem. Uviděl plechové vědro, které mu kdysi sloužilo jako nočník. Usmál se. Uběhlo už hodně času na to, aby z něj stoupal nepříjemný zápach.

Zamrkal, a aniž se pohnul, namířil úzký paprsek dovnitř do sklepa. Těsně u kamenné zdi stála nepotřebná a rozlámaná dřevěná knihovna a vedle ní omšelé proutěné houpací křeslo se zkroucenou opěrkou zad a jednou ližinou zlomenou v půli.

Veteš.

A, B, C, D…

Dredovi začala v hlavě znít kolovrátkově přeříkávaná abeceda. Rychle přehodil výhybku a snažil se ovládnout mysl.

Vlevo zaregistroval jakýsi obrys a zamířil na něj světlo. V rohu místnosti ležela na boku zdechlina malého zvířete. Mohlo jít o lišku nebo psa, který se chytil do podzemní pasti, nebo ho tam někdo z legrace zavřel. Byl by to dost krutý žert. Kdyby to byla liška, Dredovi by to tak nevadilo. Ale pes? Nikdo by se k psovi neměl takhle chovat.

Odvážil se stoupnout na rozviklané schody.

L, M, N, O, P…

Nejdřív se ani nedokázal nadechnout a překvapilo ho, že se roztřásl.

Pak se ho zmocnil obrovský vztek. Nesnažil se ho v sobě dusit, ale přetavit do spravedlivého rozhořčení. Pomohlo mu to a uklidnil se.

Pohyboval se opatrně. Zjistil, že stojí v mělké kaluži. Nevadilo mu to, návleky byly nepromokavé. Zápach tu nebyl větší než nahoře. Pes, nebo co to bylo, zdechl už před dostatečně dlouhou dobou, takže to šlo vydržet.

Dred sledoval paprsek baterky a pátravě se rozhlížel. Zastavil se u starého proutěného houpacího křesla. I když bylo už omšelé a rozlámané, poznával ho. Ach, jak dobře ho znal!

Opět se roztřásl, ale ovládl se. Už byl s obhlídkou skoro u konce. Za malou chvíli zjistí, jestli se nemýlil.

Viděl, že sedák houpacího křesla je poněkud poškozený, ale proutí drželo zdánlivě pevně pohromadě. Bylo to jeho vlastní dílo, kdy do krve rozedřenými prsty proplétal jednotlivé prameny. Odvedl solidní práci.

Jednoduchým pohybem obrátil křeslo vzhůru nohama.

Nikdo kromě něj nemohl tušit, že mezi horní a dolní plochou sedáku je mezera zapříčiněná tloušťkou dřevěného rámu, který odděloval spodní a sedací stranu a napínal proutí.

Stačil mu jediný pohled, aby zjistil, že spodní strana je ve stejném stavu, v jakém ji před lety zanechal – rozříznutá, aby se dostal k ukrytým penězům, tuctu balíčků zabalených v igelitu a přetažených gumičkou. V každém paklíku byly jen stodolarové bankovky.

Nic nenaznačovalo, že by na nějaký zapomněl. Nenašel ani volně uložené nebo zapadlé peníze.

Slyšel vlastní dech. Přimělo ho to k úsměvu.

Klepy. Spekulace o ukrytých a neobjevených penězích byly jen klepy a nic jiného. Klepy nebo nastražená past.

A on se kvůli nim octl tady, téměř pohřbený v díře připomínající hrob. Takhle na sklepení čas od času vzpomínal.

Dostat se z úkrytu proti tornádům nebylo fyzicky obtížné. Měl dokonce pocit, že by mohl létat.

Ani nevnímal, jak se dostal ven, ale teď tu stál v širé noci, před domem svého dětství. Nedokázal odolat a vešel dovnitř, aby se v domě porozhlédl. Zdálo se, že každé místo, kam by se dalo něco schovat, už lidé prohledali.

Přesto strávil uvnitř asi dvacet minut a vylučoval jednu možnou skrýš za druhou. Prostor za obložením stěny za skříní v ložnici; vyndavací prkno v podlaze v obýváku; dutina nad jednou z kuchyňských skříněk, dost velká na to, aby se do ní vešla celá láhev. Musel odlomit kus nějaké lišty, aby do dutiny mohl sáhnout. Byla prázdná.

Konečně spokojený, že splnil svou malou povinnost, vyšel ven a rozeběhl se do noci, pryč z domu. Bylo by sice hezké najít nějaké další peníze, ale byl vlastně rád, že žádné nenašel. Quinn vymyslel léčku, ale shodou okolností a díky osudu ji vrah prohlédl dřív, než do ní mohl padnout.

Auto z půjčovny, černý Chevrolet Impalu, zaparkoval asi půl kilometru odsud, mimo uježděnou prašnou cestu pod skupinkou platanů, aby ho nebylo ve tmě vidět.

Odemkl vůz klíčkem na přívěsku a vklouzl za volant. Během několika vteřin už motor bublal a válce rytmicky tepaly. Dobrou minutu ale jen nehybně seděl a snažil se zapomenout na svůj znovuprožitý zlý sen a sebrat se.

Hned ráno a možná i dřív sem přijdou. Policie a pravděpodobně i nějací hledači pokladů, kteří ale zažijí trpké zklamání. Moc jich asi nebude. Newyorské zprávy se sem, do výspy civilizace v zemědělském Missouri, tak rychle nerozšíří.

Bylo tři čtvrtě na jedenáct. Po nebi pluly mraky a zakrývaly měsíc, v mezerách mezi stromy se pohybovaly obrovské stíny.

Dred řídil opatrně, dodržoval rychlost a přitom silně prožíval, že nechává dům i s úkrytem proti tornádům za sebou.

Rozesmál se.

Pustil si rádio, kde zrovna hráli nějakou neznámou písničku, a přidal na hlasitosti. Přesto jeho smích hudbu přehlušil.

Věci se daly do pohybu.

Vyvolaly odvetný tah.

Jako v bleskové šachové partii.

Vyhrával.

48. kapitola

No páni!

Carlie seděla sama v kanceláři hluboce ponořená do řešení úkolu, jak nacpat co nejvíce výstavních stojanů mezi podpěrné sloupy v připravovaném obchodě s elektronikou, a tak pozbyla obezřetnosti a dovolila sekretářce, aby jí přepojila telefonní hovor.

Chvíli nato si přiložila sluchátko k uchu, představila se a srdce jí div nevyskočilo z krku.

Volala Jodyina babička.

„Ráda vás slyším,“ řekla Carlie. Nelhala zas až tak moc. Měla tu ženu ráda, i když byla trochu zvláštní.

„Činíš se jako pilná včelka, drahoušku?“ zeptala se Jodyina babička.

„Tolik zase ne, ale…“

„Jsme rodina, drahoušku, jinak bych tě neobírala o čas, i když vím, že tě zdržuji, protože ty jsi moderní žena se všemi těmi moderními dovednostmi, ale musíš, stejně jako my všechny ostatní, vyslechnout jisté věci, které nesnesou odkladu.“

Což znamená hodiny strávené na telefonu, pomyslela si Carlie.

Odložila plastové pravítko, posuvné měřítko a výpočty na rozpracovaný návrh. Pustila čísla z hlavy.

Aby nebyla nespravedlivá, tohle bylo dnes teprve potřetí, co jí Jodyina babička volala z domova s pečovatelskou službou Golden Sunset. Ta žena nebyla ve skutečnosti s Carlie vůbec příbuzná, přesto ji vtáhla do očividně spletitého a úmorného rodinného intrikaření.

Jaké to musí být pro Jody?

Ale Jody to podle všeho vůbec nevadilo. Možná také proto, že byly skutečné pokrevní příbuzné.

Jodyina babička dál pálila z New Jersey jednu salvu za druhou:

„Nelíbí se mi, že Jody v mnoha ohledech není v bezpečí, když je tam, kde je. Občas se chová jako vlastní dcera kapitána Quinna stejně tak jako má milovaná dcera Pearl. Samozřejmě, že jsem se na ní svými geny podepsala i já. Jsem ale její babička a chci, jak si jistě umíš představit, aby se dožila požehnaného věku v bezpečí, i když jí nepřeji, aby skončila na místě, Bůh mi promine, jako je tohle. Vím, jaké to je, radovat se z vnučky – dvou, chtělo by se mi říct, drahoušku, protože mezi ně počítám i tebe –, a přeju vám, abyste zažily ten samý úspěch a radost ve vašich životech.“

„Zdá se mi ale, že tam kde jste, se z toho, že máte vnučku, moc neradujete,“ poznamenala Carlie a záměrně použila jednotné číslo, aby věci poněkud uvedla na pravou míru.

„Byla jsem obdařena dvěma nádhernými bytostmi a každým dnem, každou hodinou blahořečím Bohu za to, že existují. Na tomhle děsném místě musí být člověk vděčný za to, co má, a v mém případě dvojnásob. Takže jsem na tom ještě dobře, oproti ostatním zde uvězněným duším.“

„Opravdu se mi to nezdá tak strašné,“ řekla Carlie ve snaze trochu jí pozvednout náladu. „Díky pečovatelské službě nemusíte myslet na spoustu věcí.“

„Jako třeba na smrt?“

„No, tak jsem to zrovna…“

„Například pan Cammeralter o troje dveře dál.“

„Co je s ním?“

„Zdál se ve své nevědomosti tak šťastně lhostejný, ale jeho srdce, nic nedbajíc jeho blaženosti, mu explodovalo v hrudi. Zesnul před třemi dny.“

„To mě opravdu mrzí. Přesto…“

„Je to jen malá služba, o niž tě úpěnlivě prosím, drahoušku.“

„Služba?“

„Ano. Pomoz mi, prosím, přesvědčit mou tvrdohlavou vnučku Jody, aby se odstěhovala z města. Její místo by mělo být tady, v New Jersey, které není daleko, ale je bezpečnější. Jako nevlastní dcera kapitána Quinna se stává snadným terčem pro toho příšerného vraha, jenž si své oběti vybírá na základě jakýchsi zvrácených pohnutek v okolí Manhattanu. V kterýkoliv okamžik může do svých hrůzně umanutých plánů, a že tihle lidé jich mají, zahrnout i Jody. Jody by byla, stejně jako spousty jiných mladých a nezávislých žen z manhattanských končin, v mnohem větším bezpečí v New Jersey.“

„Ještě jsem neslyšela,“ ozvala se Carlie, „že by se někdo odstěhoval do New Jersey, aby se tam cítil bezpečněji.“

„Přemýšlej o tom statisticky, drahoušku.“

Carlie musela připustit, že na argumentaci Jodyiny babičky něco je. V případě tohoto vraha. Statisticky. Ale Carlie věděla, jak Jody na babiččin návrh odpoví. Přesněji řečeno, myslela si, že to ví.

„Jody provozuje právní praxi ve státě New York,“ řekla. „Nepochybuji, že ocení, jak vám leží na srdci její blaho, ale mně připadá nemožné, aby bydlela v jiném státě, než ve kterém je držitelkou advokátní licence.“

„Ach, koukněte se, za jak honosné končiny jsou považovány Connecticut a New Jersey. Dokonce i Filadelfie. Všechny jsou v dojezdové vzdálenosti. Kdybys zavřela oči a naslepo vypálila, ani na jednom z těch míst bys neminula nějakého právníka z New Yorku. A když už o tom mluvíme, ani doktora. Zmiňovala jsem se ti už někdy o doktoru Miltonu Kahnovi?“

„Ano, ano,“ odpověděla Carlie.

„Jeho neustálé odmítání ze strany Jodyiny matky a vlastně naprosté zavržení tohoto milého muže jsou jen dalším důkazem její umíněnosti, která ve svém důsledku pracuje proti ní a je jejím největším nepřítelem, aniž by si to uvědomovala. Zdá se, že Jody tenhle vytrvale odmítavý postoj zdědila. Takové šance, jaké představuje doktor Milton Kahn, se objevují jen velice vzácně. S nevyužitými příležitostmi je to v životě jako se švestkami.“

Carlie přemýšlela, jak tomu rozumět.

„Nakonec se scvrknou a stanou se z nich křížaly.“

Aha!

„Jody je ve své zarputilosti stejná jako její matka. Mohly bychom z toho vinit dědičnost, drahoušku. Což je rodná sestra osudu.“

Carlie s ní nesouhlasila, ačkoliv v jistém ohledu dávalo její tvrzení smysl.

„Víte,“ začala Carlie, „musím se zase vrhnout do práce, jinak mě vyrazí.“ Zasmála se, aby dala najevo, že to myslela jako žert.

„Byli by naprostí blázni, kdyby vyhodili někoho tvého kalibru.“

Cože, copak jsem nějaká pistole?

„Ačkoliv vás zaměstnávají pravděpodobně samí muži, kteří pak propouštějí ženy z důvodů nesouvisejících s prací, ačkoliv sami jsou příliš tupí, než aby si uvědomili, jaká je to pro ženu oběť, vzdát se domácího štěstí na úkor pracovního výkonu…“

„Samotnou by mě zajímalo, jak by takovým testem prošel můj šéf,“ řekla Carlie, ale zamlčela, že její nadřízenou je černoška, která si naprosto jasně uvědomuje, jak muži uvažují. Nebo neuvažují.

„Promluvíte s kapitánem Quinnem o Jodyině zranitelnosti, která se každým dnem zvyšuje?“

„Slibuji, že promluvím.“

„Ta strašná ženština z televizního zpravodajství celé věci vůbec nepomáhá. Ta Molly…“

„Minnie.“

„Millerová.“

„Minerová.“

„Ať už si o sobě myslí cokoliv, měla by zmizet z éteru.“

„Hodně lidí by s vámi souhlasilo.“ Ale pár milionů právě naopak.

„Promluvte s…“

„Promluvím. Slibuji. Neobávejte se. Haló, haló… zatraceně! Začínáte se mi ztrácet. Jsou tady staré telefonní rozvody…“

„Kapitán Quinn nakonec spatří světlo na konci tune-“

Carlie zavěsila, ale cítila se provinile, hrozně provinile…

49. kapitola

Quinn, Pearl a tucet missourijských policistů zaujali pozice kolem zpustlé barabizny, kde kdysi bydleli Mildred Gantová a její syn Dred. Objevili se na stanovištích jen několik minut po půlnoci a čekali na vraha v naději, že si přijde pro zbytek peněz.

Kapitán Milligan se krčil vedle Quinna na malé mýtince v půli kopce zdvíhajícího se nad zchátralým domem. Na nočním nebi svítil měsíc, ale střídavě jej zakrývaly rychle plující mraky. Quinn věděl, že všichni mají brýle na noční vidění a zaměřovače. Bylo tedy nepravděpodobné, že by jim vrah mohl do domu nepozorovaně proklouznout.

A jakmile ho uvidí vejít dovnitř, policisté dostanou povel a obklíčí ho.

Je to dobrý plán, pokud vrah neprokoukne, že je to past.

A není beznadějný, ani kdyby plán prokouknul. Pokušení objevit peníze – kdyby tušil, kde je hledat – a zároveň přechytračit Quinna i se zbytkem pronásledovatelů by sem mohlo vraha silně táhnout. Uvažoval stejně jako oni, hrál hru. Život byl hra. Smrt byla hra.

A štěstí žolík.

Objevily se první sluneční paprsky, vrah však nikoliv. Pokud se mu přeci jen nepodařilo někudy se prosmýknout, aniž ho spatřili. Uběhlo šest hodin od chvíle, kdy Minnie Minerová upozornila na možnost, že se v domě mohou nacházet ještě nějaké peníze. Quinn s Pearl měli za sebou noční přelet přes Pittsburgh do Kansas City. Tam si vypůjčili auto. Pearl řídila, zatímco Quinn probíral s místní policií, jak postupovat při líčení pasti. Nemohli si dovolit mrhat časem.

Jako první vrazila do domu zásahová jednotka v neprůstřelných vestách. Prohledala prostor a signalizovala ostatním, že je mohou bezpečně následovat.

Dvůr byl plný děr.

„Jako by to tu ostřelovali z minometů,“ poznamenal Milligan.

„A přitom to byli jen zlatokopové s lopatkami,“ dodala Pearl.

Milligan si otřel pot z čela. „Připadá mi, že kdyby tu bylo něco cenného, někdo by to už musel najít.“

Quinn pohlédl směrem k dřevěné budce s latrínou. Dveře teď byly dokořán, protože i tudy prošli lidi ze zásahové jednotky.

„Pro případ, že by vás to napadlo,“ zachytil Milligan jeho pohled, „chlapi ze zásahovky mi říkali, že před časem někdo překopal i latrínu.“

„Máte pravdu, napadlo mě to,“ připustil Quinn.

Za stále sílícího přesvědčení, že vrah se už neukáže, se vydal k terase u domu.

„Počkejte chvilku,“ zastavil ho jeden člen zásahové jednotky. Byl to svalnatý muž s bambulovitým nosem pijana, ačkoliv Quinn pochyboval, že by tenhle člověk pil, soudě podle jeho postavy i práce, kterou vykonával. Quinn zaslechl, že mu říkají Schweitzer.

Quinn, Pearl a Milligan zůstali stát jako přikovaní.

„Někdo tady byl,“ řekl Schweitzer. „Koukněte se na ten otisk,“ ukázal do prachu na podestě. Stop tam ovšem bylo víc. Vypadaly všechny stejně, kromě jedné. Ne, dvou! Schweitzer znovu ukázal na zem. Ty dvě tu zanechal někdo, kdo mířil ze dveří ven. Někdo, kdo odcházel. „Naše jednotka nosí jeden druh předepsaných bot,“ řekl Schweitzer. „Tyhle dvě nejsou od nás.“

„Ale jsou čerstvé,“ všimla si Pearl.

„Naprosto čerstvé, paní.“

„Předběhl nás,“ řekla Pearl.

„O tom pochybuju,“ nesouhlasil Quinn. „Nejspíš tu byl někdo místní.“

„Proč?“ zeptala se Pearl.

Nikdo na to nedokázal odpovědět.

„Dost odlehlé místo,“ poznamenal Milligan.

„Boty se velikostí a tvarem podobají otisku, který jsme našli v krvi na místě činu. Tomu, který vypadal, jako by ho udělal někdo, kdo měl papírové nemocniční návleky.“

„Nikdo jiný by tady široko daleko nenosil návleky na boty, kromě našeho člověka,“ řekla Pearl. „Je skoro jisté, že to musel být on.“

„Ne,“ opět nesouhlasil Quinn. „Ten by tady otisk nenechal.“

„Ledaže by to udělal záměrně,“ namítla Pearl.

„Mohl to být někdo z okolí, kdo má zatraceně velkou satelitní anténu,“ řekl Milligan. „Někdo, kdo chytá zpravodajský kanál z New York City.“

„Pearlina domněnka, že tady zanechal otisk záměrně, mi připadá mnohem pravděpodobnější.“

„Třeba sledoval zprávy někde na internetu,“ uvažoval Milligan.

„To by mohl,“ řekla Pearl. „Na internetu je možné cokoliv.“

Quinn hlasitě vzdychl; byl to vzdech plný odevzdanosti a frustrace.

„Jestli se o tom nějak dozvěděl a dostal se sem dřív, než jsme mohli nastražit past, mohly mu být nějaké otisky ukradené.“

„Zdá se mi, že ten chlap je opravdu drzej parchant,“ řekl Milligan. „Drzej nafoukanej parchant.“

„Pojďme se podívat, co najdeme uvnitř,“ vyzval je Quinn.

Opatrně obešli otisky bot a zamířili do domu.

„Někdo tu byl opravdu nedávno,“ řekl Milligan a ukazoval kus dřevěné latě odlomené ze zadní strany skříně. „Lom vypadá jako dost čerstvý.“

I Quinn viděl, že třísky v lomu mají světlejší odstín než podobně rozštípané dřevo v obložení.

„Dokázal byste určit, jak je čerstvý?“ zeptala se Pearl Milligana.

„Dokázal, kdybych byl termit.“

Quinn se podíval na Pearl a povytáhl obočí. Nebyla vhodná chvíle ani čas na zbytečné otázky.

„Na dřevě není ani žádný prach,“ pokračoval Milligan a přejel špičkou ukazováčku po roztřepeném povrchu odlomené lišty, přičemž dával pozor na třísky. Pak prst zvedl, aby ukázal, jak je čistý.

„Vypadá to, jako by něco bylo ukryté v dutině za skříní,“ poznamenala Pearl. „Možná, když jsme nutili Minnie lhát, jsme nevědomky uhodili hřebíček na hlavičku.“

„Pokud by tu byly schovaný nějaký prachy,“ řekl Quinn, „nebylo by to moc, ani kdyby bankovky měly vysokou hodnotu.“

„Jak moc vás, lidi, v New Yorku platí?“ položil Milligan řečnickou otázku.

Chlap ze zásahové jednotky, Schweitzer, nakoukl do místnosti. „Na tohle byste se měli jít radši podívat.“

Quinn, Pearl a Milligan vyrazili na chodbu a zamířili ke dveřím do ložnice.

Schweitzer je ale zastavil a ukázal do maličké koupelny.

Zrcadlo na jedné polovině galerky nad umyvadlem bylo rozbité. Druhou půlku pokrývala vrstva prachu. Z něj vystupoval známý, prstem načmáraný slogan: SVOBODA ZABÍJET.

„Museli jsme toho parchanta těsně minout,“ zlobil se Quinn.

„Možná někde přestal prstem plynule pohybovat a zanechal tam otisk,“ uvažoval Schweitzer.

„Jestli si na to chcete vsadit,“ řekl Quinn, „pak to bude jediný zisk, který mi z tohohle místa poplyne.“

50. kapitola

Harolda překvapilo, že Carlie odešla z práce skoro o hodinu dřív. Pověsil se jí na paty v dostatečném odstupu, takže ho nezahlédla, ale dával na ni bedlivý pozor. Jakékoliv vybočení z jejích zvyklostí nebo rytmu věcí by mohlo mít nějaký význam.

Tu a tam na něj dolehl tísnivý pocit, jakýsi dojem, že ho během sledování Carlie někdo pozoruje. Nebo používá jako indikátor jejího pohybu.

Mohlo se jednat o jeho zjitřenou představivost, ale zkušenost ho naučila, že o žádné fantazírování nejde. A to znamenalo, že by Carlie skutečně mohla být v nebezpečí. Bude proto lepší hlídat ji z větší blízkosti.

Jak policisté občas říkají, bude její anděl strážný. Až na to, že Harold si jako anděl nepřipadal. Daleko víc se cítil jako lovec, jenže se do jisté míry stal kořistí.

Bez varování se zastavil, otočil se a přešel nečekaně na druhou stranu ulice, hledal neobvyklé pohyby v autech a v odrazech výloh. Neviděl však nic neobvyklého. Pokud jej někdo sleduje, pak je to skutečný machr.

A někdo ho skutečně sledoval.

Usoudil, že udělá nejlíp, když se bude věnovat své práci, která kráčela před ním.

Carlie mířila na obvyklou stanici podzemní dráhy nedaleko Bold Designs, ale tentokrát přešla na druhou stranu ulice a seběhla po úzkých betonových schodech na nástupiště, z něhož vlaky pokračovaly do okrajových částí města.

Souprava právě přijížděla do stanice a se skřípěním brzdila u nástupiště. Haroldovi se podařilo nastoupit do téhož přecpaného vagónu jako Carlie, ale stál až vzadu, zatímco na Carlie zbylo jedno z uvolněných sedadel vpředu. Když se vlak zase rozjel a kymácel se temným tunelem, viděl Harold Carliin odraz ve skle naproti ní. Seděla schoulená a vypadala unaveně. Měla napůl zavřené oči. Chvílemi jí víčka padala úplně. Možná že stejně jako spousta sedících pasažérů dřímotu jen předstírala, aby se na okamžik odpoutala od úporně se valícího podzemního světa kolem a aby odradila opilce, hochštaplery nebo podivíny od snahy oslovit ji. Žádný rozumně uvažující člověk nenavazuje kontakt s lidmi v metru. Hradby jsou nedobytné, brány zavřené. Harold Carlie bedlivě pozoroval a poznal, že spánku je na hony vzdálená.

Souprava zvolna zpomalovala a blížila se na zastávku na Devětasedmdesáté. Carlie se úplně probrala, ale zůstávala sedět. Vlak stále brzdil, až zastavil úplně a vagón sebou cukl zpětným nárazem. Dveře se otevřely. Carlie bleskově vstala a rychle vyběhla na nástupiště. I Harold stihl vystoupit. Když stoupali po schodech na denní světlo a do hlučícího provozu na ulici, držel se s odstupem za ní.

Carlie zakopla o poslední schod a málem upadla. Bylo to nebezpečné, protože betonový chodník se svažoval a mohla spadnout rovnou po kola nějakého auta projíždějícího po Broadwayi.

New York je nebezpečné město, pomyslel si Harold. Plný nástrah.

Carlie to k sídlu Quinnovy detektivní kanceláře neměla daleko.

Harold počkal, dokud nevešla do domu, a pak ji následoval.

Musela Quinnovi nejdřív volat, protože se ukázalo, že na ni čekal. Když Harold vstoupil do kanceláře půl minuty po ní, zjistil, že Carlie už sedí před Quinnovým stolem. Quinn k němu ani pořádně nezdvihl oči. Carlie se otočila a kývla na něj. Harold nevěděl, co si o tom myslet.

Naopak Harold s Quinnem se na sebe ani nemuseli dívat, aby věděli, co jeden od druhého očekává.

Harold si šel nalít hrnek kávy a dělal, jako by tam Carlie ani nebyla.

Když Carlie dokončila vyprávění o telefonické rozmluvě s Jodyinou babičkou, Quinn se zhoupl na židli a bezděčně začal proplétat tužku mezi prsty. Jako mladý se to naučil s pokerovým žetonem a do dnešních dnů to nezapomněl.

Všiml si, že Carlie tužku pozoruje, a přestal s tím. Přitáhl si židli blíž ke stolu a naklonil se ke Carlie.

„Jody je pihatá zrzka,“ řekl. „Vůbec není vrahův typ.“

„Ale je to tvoje dcera,“ namítla Carlie, „což ji možná staví do centra vrahova zájmu. Myslím, že v tomhle má Pearlina matka pravdu.“

„Do určité míry.“

„Jak to myslíš?“ Ale v podvědomí tomu Carlie moc dobře rozuměla. Přeběhl jí mráz po zádech.

„Kdyby sis odbarvila vlasy na světlejší odstín a jinak se učesala, byla bys ty mnohem víc vrahův typ než Jody. A pak je tu tvoje druhé jméno.“

„Nikdy jsem ti své druhé jméno neřekla.“

„U všech svatých, Carlie, vždyť ho máš na Facebooku.“

Ošívala se. „Na to jsem zapomněla.“

„To je celkem běžné, Grace.“

„No tak jo, mé druhé jméno je Grace. Co z toho vyplývá?“

„Kdyby tohle měla být šachová partie, byla bys téměř stejně cenná figura jako Jody, nehledě na skutečnost, že podle vrahovy optiky jsi ještě před Helen.“

Carlie o tom takhle nepřemýšlela. G je před H. „Proboha! Vrahova zvrácená posedlost abecedou…“

„Abeceda je možná jediná věc, kterou nemá v hlavě zpřeházenou. Její dodržování mu vnáší do života řád. Jak říká Helen, abeceda je osou jeho obsese.“

„Takže ne Jody. To mě chceš využít jako návnadu.“ Carlie ani nebyla překvapená. Vlastně to dávalo smysl.

Quinn přikývl.

„Protože v případě Helen se z hlediska abecedy unáhlil a já jsem jen o trochu míň cenná figurka než Jody.“

„Takhle se na to nedívám. Jody se mu prostě nehodila do plánů, ať už je to kvůli pořadí v abecedě nebo kvůli typu. S tebou mu abeceda funguje. A vrah by si ani typologicky nemohl přát nikoho lepšího.“ Quinn se usmál, ale jen velice nepatrně, protože si uvědomoval, že samotné téma není moc humorné. „Má totiž dobrý vkus.“

Carlie se neusmála ani trochu. „I tak ti děkuju.“

„Jody budeme pro všechny případy hlídat dál. Jediný způsob, jak vám oběma zajistit bezpečí, je vraha dopadnout.“

„O tom nepochybuju,“ řekla Carlie. Přesto uvažovala, co by asi řekla Jody, kdyby slyšela jejich rozmluvu. A co by si myslela o celé strategii.

„Jody by mohla odjet z města,“ pokračovala Carlie.

„Navrhovali jsme jí to. Jody nechce odjet. Říká, že její život a práce jsou tady a že ji odsud strach nevyžene.“

„Drží basu s rodinou,“ poznamenala Carlie.

Quinn věděl, kam tyhle úvahy Carlie zavedou, a chtěl jim předejít. „Ani Pearl se to samozřejmě nelíbí, ale uvědomuje si, že je to nejlepší cesta k jeho dopadení.“

„I já si to myslím,“ řekla Carlie.

„Minnie Minerová slíbila, že nám pomůže situaci připravit,“ pokračoval Quinn.

„No ovšem. Myslíš, že dokáže být dost rafinovaná, aby vraha obelstila?“

„Ne,“ připustil Quinn. „On to prokoukne. Přesto se po tobě pokusí jít.“

„Kvůli svému egu?“

„Spíš kvůli id, když už se na něj podíváme prizmatem Freudovy psychoanalýzy.“

Carlie cítila, jak jí opět přeběhl mráz po zádech. Právě kvůli zmínce o id jí na těle vyrazil studený pot. Ve vrahovi dřímá jakási primární živočišnost, ať už ji definuje mučení obětí, jeho příchod na svět nebo zvrácená fixace na matku. Lidský druh musel být dravý a krutý, aby si udržel své místo na světě. Jak těsně pod povrchem asi přežívají tyhle primitivní, ale silné instinkty a podněty potřebné pro přežití? Možná právě proto sérioví vrazi tak uchvacují veřejnost. Ačkoliv si rádi myslíme opak, nejsme o moc jiní než naši dávní předkové. Možná že se nelišíme vůbec. Něco v nás stále přetrvává.

Vrah to ví a dává nám jasně najevo, jak krutí dokážeme být. Zabijácký plaz z pravěkého pralesa je nesmrtelný.

„Dokážeme tě ochránit,“ přerušil Quinn její myšlenky. „Ale nebudu ti lhát a předstírat, že ti nehrozí nebezpečí. Hrozí, a velké. Ale…“

„Co?“

„Můžeme se překvapivě dočkat pomoci z druhé strany. Ze strany samotného vraha. Může se dostat až do bodu, kdy si sám bude přát, abychom ho zastavili.“

„To se nestává jen v knížkách a ve filmech?“

„Samozřejmě že ne. Zabíjení tě začne po čase stále více a více tížit. Je to břímě, pod jehož vahou se v jednu chvíli můžeš zhroutit, a zbavit se ho lze jediným možným způsobem.“

„Copak vrahové nekončí obvykle tak, že vezmou do ruky zbraň, jdou mezi lidi, rozpoutají přestřelku a krveprolití, aby aspoň odešli s velkou parádou?“

„Takhle to dělají rádi. Někdy na to ale nemají odvahu. Jindy jejich život ukončí kulka odstřelovače přímo do hlavy.“

„Sami to ale nevzdají.“

„Ne,“ připustil Quinn, „jen zřídka to ukončí vlastní rukou. Musí být zastaveni.“

„Ty i oni to považujete za normální.“

„Ano,“ řekl Quinn.

„A proto jsi v tom, co děláš, tak dobrý.“

„Částečně.“

„Kdy mám začít?“

„Už jsi začala. Sleduje tě.“

S Heleninou pomocí udělali z Carlie co nejpřitažlivější volavku odpovídající vrahovu vkusu. Odbarvili její blonďaté vlasy na ještě světlejší odstín a učesali ji podle módy z osmdesátých let. Také styl jejího oblečení přizpůsobili tehdejší době, aniž by to ale bylo příliš zjevné.

„Nevím, co víc bych ještě mohla udělat,“ uvažovala Carlie nahlas, „leda že se budu procházet a pískat si písničky Beatles.“

„Ty ale patří spíš do šedesátých let, ne?“ řekl Harold.

„Beatles nikdy nevyšli z módy,“ zavrčel Sal, zjevně na Harolda naštvaný. „A nikdy nevyjdou.“

„Mám doma nějaké tričko s Beatles,“ řekla Pearl.

Helen se tázavě podívala na Quinna.

„Ob-la-di, ob-la-da,“ zanotoval místo odpovědi.

„Hlavně už nepokračuj,“ ozval se Fedderman.

To je ale švanda, pomyslela si Carlie, strojit mě jako vrahovu nevěstu.

51. kapitola

Vrah se ujistil, že okenní rolety v jeho bytě v prvním patře v East Village jsou stažené.

Pětipatrový bytový dům bez výtahu, který nechal zrekonstruovat, teď pronajímal. Dozadu za dům vedlo schodiště. Ústilo na malý dvorek porostlý zelení. Celý prostor byl dělený plůtky z dřevěných kůlů připomínajících palisády, což poskytovalo jakési soukromí. Pěšinou dlážděnou kameny se dalo projít až k dalšímu bloku budov, který tvořilo především několik opuštěných a nevyužívaných rozlehlých skladišť táhnoucích se až k řece.

Vrah trávil hodně času na cestách, takže své okolí sotva znal, dokonce ani nevěděl, kdo jsou jeho nájemníci. V téhle části Village se sousedé sice většinou přátelsky zdravili, ale tím to haslo. A Dred dal už před časem sice taktně, ale dost jasně najevo, že i on ctí soukromí nadevše.

Položil peníze, které vybral z bezpečnostní schránky, na postel, a podíval se na ně.

Padesát tisíc dolarů.

Tuhle částku si schoval na horší časy, zatímco zbytek peněz, co mu zůstaly ze stopětasedmdesátitisícové výhry v loterii, použil na rozjezd podnikání na trhu se starožitnostmi. Balíček tvořily stodolarové bankovky, které byly dost malé na to, aby se daly snadno rozměnit. Zvlášť v New Yorku, kde jsou ceny nastavené na zákazníky s tučnými konty, to nepředstavovalo žádný problém. Stodolarové bankovky nebyly neobvyklé. Cesta taxíkem spojená s velkorysým spropitným vás mohla připravit o více než polovinu a řidič taxíku měl vždycky dost drobných na vrácení.

Mildred si nechala tu nechutně velkou sumu vyplatit od státu najednou, místo aby si výhru rozložila na měsíční splátky. Svůj šek směnila za hotovost pravděpodobně v některé z velkých bank. Neexistoval důvod, proč by měly být bankovky označené, nebo z nějakého důvodu jejich sériová čísla evidovaná. Přesto Dreda potěšilo, když zjistil, že čísla bankovek v paklíku, který si schoval, nejdou za sebou.

Při utrácení těchhle peněz bude zvlášť opatrný, aby na sebe neupoutal nepatřičnou pozornost. Teď si je ale schová pod dřez, odkud je bude moct kdykoliv rychle vzít. Dobrodružná výprava do starého domu mohla skončit úplně jinak, kdyby neměl takové štěstí. Přimělo ho to být mnohem opatrnější. Ne, ne opatrnější – ještě preciznější. Rozhodně mu to ale nenahnalo strach.

Pomalu ale nastala vhodná chvíle, aby svoji železnou zásobu utratil.

Obchodování s vybranými a drahými starožitnostmi byl byznys jen stěží zdanitelný a do značné míry záleželo na čestnosti daňového plátce. Výdělek jako ten, jenž mu připlynul díky Mildred, byl zdaněný dokonce předtím, než byla výhra vyplacená. Dred mohl kalkulovat s nulovým daňovým přiznáním do okamžiku, kdy by udělal nějaký velký obchod ve vybraných aukčních domech jako Sotheby’s nebo Christie’s. Kromě toho znal spoustu soukromých sběratelů, kteří platili v hotovosti, na nic se neptali a nic o sobě nesdělovali. Peníze, ať už v jakékoliv formě, se dokážou doslova vypařit.

Privátní trh s uměním a sběratelství prožívaly šťastné období, dlouhodobě fungující šedé ekonomice se nemohlo dařit lépe. Každý ze zákazníků, které Dred znal, toužil něco vlastnit, a někdy i tajně. Nebývají totiž oceňováni za to, co znají, ale podle toho, co vlastní.

Krásná byla na celé věci i skutečnost, že teď se nějakou dobu nebude muset obchodování aktivně věnovat, ale bude si moct dopřát odměnu ještě mnohem zajímavější.

Například Carlie Clarkovou. Je Quinnovi dost blízká na to, aby ho to ranilo, a ještě mu zůstanou prvotřídní cíle – jako Jody a Pearl – v záloze.

Všechno si pěkně promyslí.

Vždy je nech – až do úplného konce – věřit, že nic horšího už se jim stát nemůže.

Vrah sledoval Carlie s nejvyšší opatrností. Jeden z Quinnových detektivů jí byl neustále nablízku. Vrah si nemohl dovolit jedinou chybičku, protože by ho mohli zahlédnout, nějak ho identifikovat a dopadnout.

Ne. Nedopadnou ho.

Jakákoliv chyba by mohla mít nedozírné následky.

Na druhou stranu alespoň byly jeho manévry zábavnější.

A tady ji máme, Carlie právě vyšla z Bold Designs. Zatím netuší, že už s ní má své plány.

Ale co to? Má vlasy odbarvené na mnohem světlejší odstín, spadají jí rovně dolů a jako nějaký závoj jí částečně zakrývají tu jednu, tu druhou tvář. Nádherná žena, která se ukazuje světu ve své nejpřirozenější kráse. V tom blonďatém archetypálním stvoření spatřoval až cosi spirituálního. Chyběli tu už jen Peter a Paul se svými kytarami, aby bylo folkové trio kompletní.

Byla i trochu odvážněji oblečená. Měla na sobě přiléhavé modré letní šaty s krátkou sukýnkou v poněkud tmavším odstínu a boty na velmi vysokých podpatcích, které jí přidaly několik centimetrů, a jak kráčela směrem ke stanici metra, leskly se ve slunečních paprscích. Zdála se být vysoká a sošná. V ruce nesla malou černou diplomatku. Asi domácí úkol.

Holka na zabití?

Aspoň že se nikde kolem nemotal ten idiot Jesse Trummel. Byl to amatér, který by mohl do hry vnést nečekaný zvrat a všechno podělat. Vypadá to ale, že policie odvádí dobrou práci a drží Trummela zpátky, a tím pádem i naživu. Nakonec by měl policii poděkovat, jestli někdy vůbec pochopí, co se kolem něj dělo.

Dnes se ujal role anděla strážného Sal. Vzhledem k jeho nedostatečné výšce bylo pro vraha na přeplněném chodníku poněkud obtížnější neztratit ho z očí. Vrah si byl ale téměř jistý, kam Carlie míří. Domů, do svého bytu. Možná se cestou zastaví v potravinách dole v ulici a nakoupí si nějaké jídlo. Podle oblečení soudil, že se nechystá vařit.

Rozhodl se přejít na druhou stranu ulice a předběhnout je. Metro jezdilo v podvečerní špičce, kdy spousty lidí míří z práce domů, v kratších intervalech. Chytne dřívější vlak než Carlie se Salem a počká na ně poblíž obchodu s potravinami.

Nebo může jít na své stanoviště přímo naproti jejímu domu a pozorovat ji. Jestli se zastaví v obchodě, objeví se u domu přibližně o dvacet minut později. Stopoval ji s rozmyslem, zaznamenával si časy a místa, ale nechával věcem volný průběh, aby se jeho plán skládal postupně. Nejlépe se mu osvědčilo, když nechal osud, aby rozhodoval za něj, zatímco v podvědomí hodnotil, kde jsou slabá místa obranného šiku, který, jak si Carlie myslela, se kolem ní neprodyšně zformoval. Rámcový plán doplňoval detaily vyjevujícími se za pochodu.

Nakonec se před ním sám rozklene v celé své šíři – a umožní mu strávit s Carlie opravdu pěkné chvíle.

Stane se tak, protože mu přeje osud.

Nejen štěstí, ale i osud.

52. kapitola

Dred Gant si až dodatečně uvědomil, že pil už trochu přes míru. Nikoliv však hodně přes míru. Měl nad svou opicí kontrolu a tohle zjištění ho uklidnilo.

Občas ho napadlo, co by dělal, kdyby se mu pití vymklo z rukou. Svěřil by se Anonymním alkoholikům? Jmenuji se Dred Gant a jsem sériový vrah. A mimo to mám trochu problémy s pitím.

Seděl ve svém oblíbeném kousku nábytku, ušáku z viktoriánského období, který byl docela hodnotný do chvíle, než ho nějaký pablb „zrestauroval“ a nahradil části rámové konstrukce z devatenáctého století borovým dřevem tesařské kvality. Jediné, co neutrpělo, bylo pohodlí, jež křeslo poskytovalo.

Jack Daniels, královna Victorie a televize s HD rozlišením. Docela příjemná společnost.

Jako obvykle.

Dred nevěřil svým očím, když se začala do éteru (vysílá se dnes ještě do éteru?) šířit zpravodajská show POHOTOVĚ A HNED Minnie Minerové a na obrazovce se objevila Carlie. Mihla se pořadem jen krátce, měla na sobě ty samé šaty, ve kterých ji viděl vycházet z Bold Designs. Vystupovala v anketě spolu asi s půltuctem žen, jež Minnie Minerová zpovídala na ulici.

Minnie jim položila předvídatelné otázky: „Víte o existenci Vraha Lady Liberty? Udělala jste nějaká bezpečnostní opatření, abyste se vyhnula nebezpečí, které vám od ještě nedopadeného sériového vraha hrozí? Omezujete v noci svůj pohyb po městě? Zdržujete se kvůli vlastní bezpečnosti na místech, kde je pospolu více lidí?“

A pak přišla otázka, která vraha těšila nejvíc: „Máte strach?“

Všechny ženy odpověděly očekávaným způsobem. Sledují zprávy a vědí, co se děje. Samozřejmě, že se podle toho zařídily. Ale i tak chodí v noci ven, vedou běžný život. Ani jedna z žen nepřipustila, že by se bála. Město se podle nich nestalo o nic nebezpečnějším místem než jindy, stačí být jen všímavější k okolí.

Vraha potěšilo vyznění jejich odpovědí. Oběti si neuvědomovaly, že být všímavější jinými slovy znamená být i předvídatelnější.

Zvířata na porážku, lovná zvěř. Ženy jsou lovná zvěř. Ale když jim je svěřena moc, jsou nebezpečné. Zvažoval, jestli má do pořadu zavolat. Byl pro show patřičně důležitý a jistě by ho okamžitě pustili do éteru. Minnie Minerová by byla štěstím bez sebe, kdyby si s nimi alespoň pár vteřin povídal.

Pak se rozhodl, že se raději bude držet zpátky. Zůstane si pěkně hovět v pohodlném křesle, bude usrkávat bourbon a sledovat televizor; jako by se díval oknem na město, jež ovládá skrze strach rozrůstající se do všech koutů a klíčící ze semínek, která zasel.

Stejně se mu nechtělo pouštět se do hovoru s Minnie Minerovou.

Mohla za to především nově oblečená a učesaná sošná blondýnka Carlie, s níž si toužil svým vlastním způsobem promluvit. Stále a stále častěji a v nečekaných chvílích na ni musel myslet. Vrtalo mu hlavou, jestli změnu prodělala samotná Carlie, nebo se na ni začal jinak dívat on, s větší dávkou touhy. Stávala se více žádoucí pouze v jeho hlavě?

Obrazně na sebe zahrozil ukazováčkem. Odpověď na své otázky znal už předem.

Samozřejmě, že to je jen nastražená vějička. Nic jiného. Má vypadat zranitelněji a ještě svůdněji.

Je to dílo Franka Quinna.

Vrah vějičku dlouhé dny ignoroval. Carlie Clarková se stala takříkajíc pravidelným hostem pořadu POHOTOVĚ A HNED Minnie Minerové. Rozhovory poskytovala stále přesvědčivěji, dokonce dávala najevo jisté pohrdání vrahem. Psycholožka Helen byla spokojená.

Quinn na rozdíl od Helen tak optimistický nebyl. Včera v noci někdo předstíral, že je Vrah Lady Liberty, telefonoval do studia a zatraceně Quinna vyděsil. Mužský hlas byl ledový jako rampouch.

Volající zůstal na lince příliš dlouho a dost se divil, když k němu do bytu na dolním Manhattanu vtrhla horda policistů a celý jej obrátila vzhůru nohama, pomalu i včetně jeho majitele.

Ukázalo se, že se jedná o sedmdesátiletého bývalého boxera v polotěžké váze, který podle všeho boxoval příliš dlouho. Snad si opravdu myslel, že je vrah, ale ve skutečnosti byl těžký alkoholik upoutaný na kolečkové křeslo. Bez pomoci se ze svého podkrovního bytu ve čtyřposchoďovém domě bez výtahu nebyl vůbec schopný dostat.

Celá záležitost vyvrcholila jeho přiznáním k mnoha nejnovějším zločinům, pravděpodobně proto, že se chtěl dostat do vězení, kde by dostával bezpochyby lepší jídlo, než měl doma, a nemusel by platit nájem.

„Opravdu to bude fungovat?“ zeptal se Quinn Helen, jen co ukončil hovor s Renzem, který ho informoval o posledním vývoji a boxerovu přiznání. Ztráta času.

„Bude to fungovat,“ ujistila ho Helen.

„Chudáček Carlie mezitím přijde o nervy.“

„Abys o ně nepřišel dřív ty,“ povytáhla Helen významně obočí.

„Chceme toho po ní strašně moc.“

„Stejně neměla na vybranou.“

„A ještě na nás s Pearl začíná doléhat starost o Jody.“

„Vysvětli jí, že policejní práce vyžaduje trpělivost.“

„Existuje způsob, jak z toho vůbec nějakou policejní práci udělat?“ přemýšlel Quinn nahlas. „Nějak zařídit, aby se už něco stalo?“

„Snad ano,“ řekla Helen a podívala se na něj způsobem, který se mu vůbec nezamlouval.

Pearl si během sobotního rána cestou do Quinnovy detektivní kanceláře vychutnávala sluneční paprsky a vůni výfukových plynů. V kabelce se jí rozezvučely čtyři tóny úvodní znělky starého televizního seriálu Dragnet, které používala jako vyzváněcí melodii. Melodie se ozývala s neodbytnou úporností stále znovu a znovu.

Aniž by zvolnila krok, vytáhla mobil z kabelky a hovor bezmyšlenkovitě přijala. Nic jí nemůže zkazit tak pěkný a mnohoslibný den.

Volala jí matka.

„Mluvila jsem s Jody,“ řekla rovnou, aniž by pozdravila.

Pearl kráčela dál, ale přeci jen zpomalila. „To jsi ty, mami?“

„Víš, kdo jsem, drahoušku. I tvůj telefon má takovou tu malou obrazovčičku.“

„Lekla jsem se, že by to mohl být sériový vrah, kterého se snažíme dopadnout.“

„O takových věcech nežertuj, drahoušku. Měla bys mluvit o štěstí, kdyby ti jen volal. Horší by bylo setkat se s ním osobně. Nicméně volám právě kvůli těmhle děsivým okolnostem. My – tedy Jody a já – cítíme, že máš určitou povinnost oprostit se od špinavé práce, kterou vykonáváš a která tě může přivést do záhuby.“

„Špinavé?“

„Kvůli její nebezpečnosti, drahoušku. Jako bys pracovala v uhelném dole.“

„Mami…“

„To, jak si vyděláváš na živobytí, je nebezpečné, a zvlášť teď, když po ulicích běhá to monstrum. Ve své zatemnělé mysli by v tobě mohl spatřovat ideální cíl pro své zvrácené plány.“

„Myslela jsem, že mě chceš varovat, aby mi mour nesedl na plíce.“

„To by se aspoň zhoršovalo postupně.“

Pearl začínala být podrážděná. „Někdo tu práci dělat musí, tak proč ne já?“

„Proč ne ty? Protože ty máš rodinu, stejně jako ji má Jody a já. A je to jedna a ta samá rodina, pokud se nepletu.“

„Skoro každý má rodinu.“

„To skoro je ale zásadní, drahoušku. A rodinu máš jenom jednu.“

„Jsem právě na cestě do práce, mami. Teď není vhodná chvíle na takové debaty.“

„Debaty? Jen prostě konstatuji aktuální stav věcí. My – tedy Jody a já – jsme usoudily, když jsme společně zvážily všechna pro a proti, že bys měla být se svou rodinou tady, v New Jersey, místo abys tahle krásná sobotní dopoledne trávila v práci. Nebo – a teď si budu držet palce, dokud mě nezačnou chytat křeče – bych se já měla vrátit do svého starého bytu v New Yorku.“

„Ten si pronajal preparátor zvířat.“ Pearl si to vymyslela; myslela si, že když konverzace zabředne do méně radostných témat, mohla by vzít rychlý konec.

„V tom případě by si vůbec nemusel všimnout, že jsem se vrátila, protože jsem si tady v tom očistci stejně zvykla pořád jen sedět a sedět. Jody a já…“

„Mami, už mě unavuje poslouchat pořád dokola ‚Jody a já‘.“

„Tak ono nám to žárlí. No ne.“

„Ono to má práci. Ono to nemá čas na řeči o tvých a Jodyiných plánech, kterými mi za zády předěláváte život.“

„Nepředěláváme ti život, drahoušku. Jen ty jeho části, které jsou zásadní pro tvé štěstí, protože sama nejsi schopná odlišit, co je podstatné a co ti poskytuje jen chvilkové a povrchní rozechvění pramenící z povahy tvého nebezpečného povolání. Nic netrvá věčně. Existují rozhodnutí, která se musejí udělat dřív, než hodinová ručička, jež neodvratně…“

„Jsem docela spokojená s tím, jak to je, mami. Mám svou práci ráda. Mám ráda i to, jak žiju. Chvíli mi trvalo, než jsem některé věci překonala, ale jsem šťastná.“

„Někdy i smrtelně jedovaté plody chutnají sladce. Musíš se naučit vidět věci bez příkras, abys dokázala rozlišit i ty nejjemnější náznaky – a často jen dočasné –, které tě nakonec dovedou k opravdovému štěstí. Doktor Milton…“

Pearl zavěsila. Už toho měla dost.

Už toho měla prostě po krk.

Zastavila se na křižovatce a čekala, než na semaforu naskočí zelená. Okolo ní se utvořil chumel dalších chodců. V kabelce se opět rozezněla ústřední melodie seriálu Dragnet. Nejprve chtěla vyzvánění ignorovat; nakonec však po mobilu sáhla a podrážděně vyhrkla: „Doktor Milton Kahn mě vůbec nezajímá!“

„Ani mě ne,“ ozval se Quinn.

Na semaforu naskočila zelená, chumel lidí se dal do pohybu a unášel Pearl s sebou. Přidala do kroku.

„Promiň,“ omluvila se do telefonu.

„Vsadím se, že Milton Kahn neví, o co přichází.“

„To si piš.“

„Volám, abych ti řekl, že máme plán,“ oznámil jí Quinn. „Vlastně Helen má plán. Přesněji řečeno, Helen a Minnie Minerová mají plán.“

„Další plánování za mými zády.“

„Tak to prostě chodí,“ konstatoval Quinn. „Kdy přijdeš do kanceláře?“

„Do pěti minut.“

„Povím ti to radši, až dorazíš, abychom se nebavili po telefonu.“

„Kdy ten plán spustíme?“

„Hned jak přijdeš. Neseš koblihy?“

„Ne.“

„Nevadí, hlavně už pojď.“

„Quinne?“

„Ano?“

„Jsem ráda, že jsem ten telefon vzala.“

53. kapitola

Helen se ledabyle opřela o rám dveří vedoucích do malé komůrky, kde trůnil Jeho Veličenstvo kávovar. Na nějakou rozpálenou část přístroje, snad elektrické žhavicí tělísko, musel ukapávat nebo vytékat jeho obsah, protože přibližně každou půlminutu se ozvalo zasyčení a ve vzduchu zavoněla připálená káva.

Helen měla dnes na sobě béžové šortky ke kolenům, přiléhavé hedvábné tričko bez rukávů, u něhož byste čekali, že bude mít na zádech číslo, a obnošené nízké sportovní běžecké boty. Tričko dávalo vyniknout vypracovaným svalům na pažích a ramenou. Helen dnes vypadala jako trenérka ženského basketbalového týmu víc než kdy jindy.

Pearl ji sledovala plna očekávání.

Helen na ni na oplátku mrkla.

Než spustila, počkala, až se Quinn, Pearl a Jody pohodlně usadí. Fedderman si stoupl tak, aby dobře slyšel. Sal s Haroldem byli v terénu a informace se k nim dostanou dodatečně.

„Získali jsme další zajímavé poznatky, které by nám mohly umožnit vlákat vraha do pasti,“ začala Helen. „Jednou z možností je Minnie Minerová.“

„Je nedůvěryhodná,“ poznamenala Pearl.

„Možná,“ připustila Helen, „ale v tom případě by jí nevěřil ani vrah. A zdá se, že alespoň do jisté míry do ní důvěru vkládá. Vybral si ji jako prostředníka mezi sebou a médii, mezi sebou a publikem.“

„Protože jsou pro něj důležité,“ řekl Quinn.

„Nejen to, dokážeme docela přesně odhadnout, že když v televizi běží pořad POHOTOVĚ A HNED Minnie Minerové, je někde zalezlý a dívá se na něj, místo aby páchal nějakou další vraždu.“

„Nebo je dokonce na drátě,“ dodal Fedderman.

„Ano,“ řekla Helen. „Ta show je do jisté míry jeho hlásnou troubou.“

„No a k čemu je nám to dobré?“ zeptala se Jody. „Myslela jsem, že očekáváme, že bude sledovat Carlie.“

„Můžeme si být docela jistí, že ji sleduje. Je to samozřejmě další užitečný prvek, který nám pomáhá lépe číst vrahovy myšlenky.“ Helen se odlepila od zárubně a stoupla si doprostřed místnosti s dlouhýma rukama založenýma na prsou. „Carlie se svým novým vzhledem a účesem vypadá jako ukázkový archetyp vrahovy oběti. S její pomocí, s pomocí Minnie Minerové a s tím, co už o něm víme, bychom měli dokázat být ve stejnou dobu na stejném místě jako on. A svoje šance zvýšíme, když nám pomůže ještě někdo.“

„A kdo by to měl být?“ zeptala se Pearl.

„Socha Svobody. Našla se na každém místě činu. Kdyby mohla mluvit, znali bychom motiv našeho vraha, jeho jméno a kdoví co ještě.“

„Smůla, že je to jen plastová figurka,“ poznamenal Quinn.

„Mluvím o skutečné soše Svobody. Z jakýchsi zvrácených pohnutek má pro vraha nějaký význam. A proto má nějaký příznačný význam i pro nás. Musíme zjistit jaký. O soše Svobody ale určité povědomí máme. Stojí na ostrově.“

„A na dost malém,“ přidal se Quinn. „Není tam moc míst, kam se schovat.“

„Rozhodně ne pro devadesátimetrovou ženskou. Ale ani pro vraha, kterého přitahuje jako magnet.“ Helen se usmála. „Dokonce si trochu umím představit, jak se cítí.“

Pearl uvažovala, jestli má teď na mysli výšku nebo magnetismus. Také ji napadlo, že socha Svobody je vyrobená z mědi, která není magnetická, ale usoudila, že by si tyhle úvahy měla raději nechat pro sebe.

„Takže potřebujeme dostat vraha na ten ostrov,“ shrnul myšlenku Quinn.

„A k tomu potřebujeme pomoc ještě jednoho člověka,“ řekla Helen. „Minnie Minerové.“

„I když je mi to dost proti srsti,“ podotkl Quinn.

Pearl po něm šlehla pohledem. „Jen jí dejme šanci.“

„Kromě toho,“ přidal se Fedderman, „stejně je do toho už zaangažovaná, ať se nám to líbí nebo ne.“

Helen přijala jeho poznámku s povděkem. „Navrhuji, abychom nechali uniknout informaci, že Minnie bude poblíž sochy Svobody nahrávat část svého pořadu a zjišťovat u potencionálních vrahových obětí, jestli mají strach a co dělají pro to, aby se ho vyvarovaly.“

„A jedna z těch potencionálních obětí bude i Carlie,“ řekla Jody.

Helen přikývla.

Quinn se zády opřel o opěradlo a založil ruce za hlavou. „Možná nedokáže odolat.“

„A jak jsi správně poznamenal,“ dodala Helen, „je to malý ostrov.“

Dokud se ode dveří neozval další hlas, nikdo si nevšiml, že v nich stojí Carlie.

„Mám nápad, jak ten plán ještě vylepšit,“ řekla.

„Nejsem si jistý, jestli se mi to zamlouvá,“ řekl Quinn, když domluvila.

Carlie mu pohlédla zpříma do očí. „Mohlo by to zvýšit naše šance.“

„Ale nezvýší to tvoje šance, že z toho vyvázneš živá.“

„Když použijeme Carlie, vrah si s největší pravděpodobností zvolí za oběť právě ji,“ řekla Helen. „Zúžíme mu tak možnost výběru.“

Quinn se podíval na Feddermana.

„Myslím, že bychom do toho měli jít,“ usoudil Fedderman. „Ale můj hlas nemá stejnou váhu, protože nejde o člena mé rodiny.“

„Taky si myslím,“ řekl Quinn.

Pearl a Jody na něj pohlédly, jako kdyby Feddermana právě postřelil. Ten mu ale rozuměl. Usmál se se smutným pocitem převahy, protože věděl, že Quinn je v pasti.

„Myslím, že je to brilantní nápad,“ ozvala se Jody. A Quinn pochopil, že definitivně prohrál.

Ať už to byl brilantní nápad nebo ne, bylo v jejich strategii něco, co bude pracovat v jejich prospěch. Bylo to něco, co si podle Quinna ostatní možná ani neuvědomovali.

Pokud Helenin plán s Carlie vyjde, komisař Harley Renz, který umí veřejnou publicitu využívat k budování politického kapitálu lépe než kdokoliv jiný, se dostane do velice výhodné pozice; a právě proto se mu bude jejich záměr zamlouvat. A i kdyby selhal, utrpí minimální ztráty. Samozřejmě, že bude pro, to dá rozum, ale podepíše se pod jejich plán, jen pokud uspěje. Ten neuvěřitelně úplatný komisař je na svoji politickou dráhu velice opatrný.

Quinn se rozhodl, že počká a poví Renzovi o záměru až ve chvíli, kdy bude příliš pozdě na to, aby jej mohl zastavit. Možnost vše popřít byl rozhodující aspekt této hry. Tahle možnost hrála v Renzově životě vůbec důležitou roli. Kdyby plán nezafungoval, Renz by brblal a prskal a všechnu vinu by svedl na někoho jiného.

Na Quinna.

„Renz by plán sice mohl ohrozit, ale nebude mít dostatečnou sílu,“ řekla Helen, jako by četla Quinnovy myšlenky.

„Jako bouřka, která umí metat jen hromy a blesky,“ dodal Quinn.

„Prokristapána!“ došla Jody trpělivost. „I kdyby to byl sebelepší nápad, když nás tak poslouchám, můžeme my vůbec uspět?“

„Už vím, proč jste advokátka,“ řekla Helen. „Umíte ve správný čas položit správnou otázku.“

„Chtěla bych vám představit tuto úchvatnou mladou ženu,“ řekla Minnie Minerová, jakmile uvedla svůj pořad POHOTOVĚ A HNED. „Již jste ji v této show viděli, ale tentokrát jde o něco jiného. Jde totiž o to, jak tato – musím říct atraktivní – žena vypadá. Je na ní, jak jste si již možná dříve uvědomili, něco zvláštního. Je totiž přesně ten ‚typ‘, který se teoreticky může stát další obětí Vraha Lady Liberty.“

Vrah, jenž s vydatnou pomocí Jacka Danielse, kterého si do sklenice nalil na dva prsty, podřimoval v antikvárním křesle před televizí, otevřel oči a napřímil se.

Minnie Minerová měla naprostou pravdu. Byl opravdu uchvácený, ačkoliv si Carliina nového vzhledu všiml, už když ji sledoval.

Ale tohle bylo zvláštní. Osobní. Viděl Carlie na obrazovce, jak sedí v křesle natočená směrem k Minnie. Kamera si ji opravdu užívala. Dlouhý pramen vlasů (nově upravených), hlava nakloněná v lehkém vzdoru, jemná, ale výrazná čelist. Poněkud iracionální svit v očích. Předváděla se v tom nejlepším světle! A na úrovni.

„Pro ty, kdo Carlie Clarkovou ještě neznáte,“ pokračovala Minnie. „Jde o mladou ženu, která se dobrovolně uvolila vykonat něco neuvěřitelně odvážného.“

Vraha to doslova rozesmálo. Co je tohle za manévry? Musel připustit, že ho televizní rošáda opravdu dokonale překvapila. Tohle ho na celé věci těšilo asi nejvíc. Jeho oponenti si mysleli, že ho dokážou přechytračit, ale spíš ho jen báječně bavili.

Minnie Minerová nasadila jeden ze svých lepkavých úsměvů, aby zakryla, co všechno má za lubem.

„Povězte nám, Carlie,“ řekla, „jaký je ve skutečnosti smysl vašeho usilování.“

„Chci ukázat ženám v New Yorku, že nemají důvod žít v takových obavách, aby se musely neustále ohlížet přes rameno. V tak velkém městě, jako je New York, je pravděpodobnost, že si maniakální, duševně nemocný vrah vybere zrovna vás, minimální.“

Dred se znovu ušklíbl. Minimální… Kromě poznámky duševně nemocný ho to výborně pobavilo.

„A je tu ještě jeden důvod,“ řekla Carlie. „Jsme svobodní lidé a neskloníme se před někým, kdo se nás snaží zastrašit a přimět, abychom se chovali, jak si přeje on. Jde o naši volbu. Když kvůli téhle nemocné zrůdě začneme zvažovat, kam se vydáme a kdy se tam vydáme, jsme ztracení. Staneme se zajatci…“ Mírně se předklonila a pevně sevřela područky křesílka. „A já nemám v úmyslu nechat se zajmout.“

Vrah pozvedl skleničku k přípitku.

„Plánuji vydat se na různá významná místa v New Yorku,“ pokračovala Carlie, „a byla bych velice ráda, kdyby mě ty, které se necítí být zajatkyněmi, přišly laskavě podpořit, zatímco já se budu snažit demonstrovat, že v New Yorku je dostatečně bezpečno, aby se člověk mohl vypravit kamkoliv.“

„Kamkoliv je opravdu silný výraz,“ pokývala Minnie obdivně hlavou.

A tak relativní, pomyslel si vrah.

Z Minnie pořád vyzařoval obdiv. „Takže chcete říct, že se s vámi budeme moci setkat v Central Parku, na nádraží Grand Central Terminal, u Muzea moderního umění, na Broadwayi… a na podobných místech?“

„Přesně tak,“ odvětila Carlie.

„Ale budete mít policejní ochranu.“

„Občas,“ řekla Carlie. „Tu a tam. Ale všichni víme – i vrah to ví –, že policie nemůže všechny chránit každou minutu. To nelze zvládnout. Je to nemožné.“

„Obávám se, že máte pravdu. Nebezpečí je stále obrovské. Uvědomujete si, že to vrah může dokonce považovat za provokaci?“

„Pokud je volný pohyb po mém městě, po mé zemi provokací, pak ať si to za ni klidně považuje.“

Obecenstvo ve studiu bouřlivě aplaudovalo. Minnie Minerová se k divákům připojila, tleskala s rukama zdviženýma, aby potlesk ještě více rozproudila.

Sám vrah by se k nim nejraději připojil, ale měl už příliš vypito, aby to doopravdy udělal.

„Pro začátek,“ promluvila Carlie do ovací, „se vydám ke lvům u Ústřední městské knihovny na nároží Páté Avenue a Dvaačtyřicáté. Ne nadarmo symbolizují trpělivost a statečnost, dvě hodnoty, které bychom měli mít v těchto dnech na mysli.“

„Trpělivost a statečnost,“ zopakovala Minnie. „Myslím, že vám rozumím. A kdy se setkání u slavných lvů má konat?“

„Zítra. A na další štaci hned následující den budu mluvit k vašim divákům ze sochy Svobody.“

Kdesi hluboko ve vrahově mysli se něco pohnulo.

„A hned potom přijde na řadu Empire State Building.“

Vrah o tom zapochyboval.

„Jste obdivuhodně odvážná žena,“ řekla Minnie Minerová. „Vím, že se to vzhledem k vašemu pohlaví nehodí, ale nemohu si pomoct. Děvče, vy ale máte koule!“

Minnie povstala. Dala tím najevo, že interview je u konce, a ohlásila reklamní blok přicházející s neochvějnou pravidelností.

I Carlie vstala. Objaly se.

Asi po deseti vteřinách se pustily a zazubily se do kamery. Ta se zvolna otočila k publiku – asi padesáti lidem –, které Carlie aplaudovalo vestoje. V několika očích se zaleskly slzy.

Trpělivost a statečnost.

Tohle vrah zbožňoval.

Reklama na velkorysou a lidsky přátelskou banku byla natolik nedůvěryhodná, že vraha přiměla, aby sáhl po dálkovém ovládání a televizi vypnul.

Taková svatokrádež – předvádět esenci kapitalistické nenasytnosti jen pár vteřin po ukázce ryzí kuráže tryskající z čistého srdce!

54. kapitola

Další den začal horkým ránem, vymetené nebe bez jediného mráčku se jasně modralo, stíny byly dlouhé a ostře ohraničené.

Carliiny povlávající blonďaté vlasy a bezchybná pleť ve slunečním svitu přímo zářily. Stála na schodech před Ústřední městskou knihovnou na Páté Avenue. Dvojice bojovně vzpřímených lvů, Trpělivost a Statečnost, střežila hlavní vstup do budovy. Na návrh Minnie Minerové si Carlie stoupla blíže betonové soše symbolizující statečnost.

O pět bloků dál seděl vrah v restauraci, kde posnídal koblihu a šálek kávy, a sledoval televizní obrazovku připevněnou vysoko nad barovým pultem. Hověl si v jednom z mála boxů, odkud bylo na televizi dobře vidět. Znal to tu, přesto se před příchodem ujistil, že bude mít vhodný box jen pro sebe. Nechtěl, aby se musel vrátit domů a dívat se na Carlie Clarkovou sám. Nedozvěděl by se totiž, co potřeboval vědět.

Jedna z věcí, kterou chtěl pozorovat, byla reakce lidí na její počínání. V dalším boxu, ze kterého bylo na obrazovku také vidět, seděla dvojice mužů v obleku a soustředěně se nalévala kávou. V dalším se tísnila trojice mladých žena mladík s oholenou hlavou. Dopřávali si pořádnou snídani a bavili se, jako by se znali z práce a tady se sešli na společnou snídani. V ostatních boxech posedávali jednotliví hosté: starší obtloustlá žena, černoch v obleku a kravatě, muž středního věku a židovského vyznání s jarmulkou na hlavě, mladá pohledná žena s postavou tanečnice oblečená do běžeckého úboru.

Vrah věřil, že jde o dostatečně reprezentativní vzorek.

Během doby, po kterou sledoval vysílání, se na schodech před knihovnou shromáždil slušný zástup lidí. Docela dost lidí Carlie poznalo, mávalo na ni a povzbuzovalo ji. Minnie Minerová se oháněla mikrofonem, ale vypadalo to, že jí nikdo nevěnuje přílišnou pozornost. Zvuk televize byl stažený téměř na nulu.

Když se kamera zastavila na Carlie, jež se podle všeho chystala promluvit, jeden z bíle oděných číšníků, podle vzezření a přízvuku pocházející nejspíš z Blízkého východu, zaplul za barový pult, přitočil se k přijímači a přidal na hlasitosti. Pak poodstoupil, aby lépe viděl a slyšel, a zmuchlanou utěrkou bezmyšlenkovitě kroužil po nerezovém povrchu pultu, jako by ho leštil.

Během krátkého proslovu na téma odvahy a svobody, jež je hodno následovat na cestě za štěstím beze strachu, ukázala Carlie na sochu lva představující Statečnost, která podle ní má být předobrazem pro newyorské ženy. Zmínila i ušlechtilost Trpělivosti spočívající na protilehlé straně širokého vstupního schodiště. Podle Carlie tvoří trpělivost a statečnost nepřekonatelnou kombinaci a ve většině Newyorčanek dlí obě vlastnosti. Nikomu ze zúčastněných podle všeho nevadilo, že ani jeden ze lvů není zobrazený jako samice.

Když Carlie podruhé během proslovu zmínila statečnost, obchodníci v restauraci ustali v hovoru, pravděpodobně promýšleli něco podstatného v projednávaném kontraktu. Většina ostatních Carlie fandila nebo aspoň kladně reagovala. Tanečnice dokonce pozvedla šálek kávy k přípitku. Všichni vypadali zaujatě, to ano, ačkoliv dívky s mladíkem s oholenou hlavou utrousili směrem ke Carlie nějaký vtípek.

Vrah pocítil záchvěv zlosti.

Pár takových se najde vždycky.

Na řadu přišla série reklamních šotů, mluvicí želva, prastará filmová hvězda nabádající lidi, aby kupovali zlato, pojišťovací společnost předvádějící špatně pojištěné zákazníky (u konkurence) symbolicky uvězněné ve středověkém brnění. Vrah si zapamatoval zlato. Možná by se nad něčím takovým měl zamyslet.

Kamera přejela po zástupu shromážděném na schodišti před knihovnou. Nezdálo se, že by lidí ubylo.

Záběr číslo dva, detail:

„Inspirativní slova,“ řekla Minnie a hrnula se blíž ke Carlie, aby se do záběru vešly obě.

Carlie jí na oplátku poděkovala. Vypadala překvapená, že se na ni přišlo podívat tolik lidí, a byla trochu nervózní. Nic nepředstírala. Za vše mohl ten dav.

„Dobře si zapamatujte, co tahle mladá dáma říká,“ nabádala Minnie publikum. „Zastupuje tu všechny newyorské ženy. Nejhouževnatější a nejnezávislejší ženy na celém světě!“

Další pochvalné výkřiky.

Carlie zamumlala další poděkování do mikrofonu, který jí Minnie nacpala před obličej, čímž ji ještě víc znervóznila. Minnie to nemusela udělat tak neobratně, ale měla k tomu důvod. Obyčejné ženy budou s Carlie soucítit.

„Nezapomeňte!“ volala Minnie za rozcházejícím se zástupem. „První část našeho zítřejšího přenosu budeme vysílat z Liberty Islandu, z místa, kde stojí socha Svobody – skutečná Lady Liberty.“

Tato poslední poznámka se zdála být směřována vrahovi osobně, zvlášť když si člověk všiml, jak urážlivě Minnie máchla mikrofonem proti kameře.

Ačkoliv šlo o živý vstup a přímý přenos se vysílal po celý den, vrah měl v úmyslu později dopoledne zavolat do studia POHOTOVĚ A HNED Minnie Minerové a říct Minnie a spolu s ní všem newyorským ženám, co si myslí o poslední Quinnově lsti.

Pak si to ale rozmyslel.

Zítra je taky den.

Bylo by škoda připravit se o tak mimořádnou událost.

A pozítří si s Minnie promluví úplně jinak než dosud.

55. kapitola

Následující ráno nebylo tak jasné a slunečné.

Snad se vlna veder a sucha konečně přežene. Olověné nebe bylo zatažené a z nízko ležících oblaků na město klesala vlhkost, která slibovala přerůst ve vytrvalé mrholení. Samozřejmě že obyvatelé New Yorku a s nimi i někteří turisté podobnou situaci v uplynulém měsíci už zažili a moc dobře věděli, jak rychle se tenhle stav může proměnit v saunu bez jakýchkoliv zaznamenáníhodných srážek.

V tuto chvíli už považovali matku přírodu za zlovolnou podvodnici. Obrazně řečeno, mateřská láska jako by nebyla v kurzu.

Vrah oblečený do riflí, běžeckých bot a tenké béžové nepromokavé bundy se nalodil na trajekt na Liberty Island. Sotva rozeznával obrysy velkého ostrova. Samotná Socha svobody nebyla v oparu vidět vůbec.

Překvapivě studené nárazy větru vanoucího v slabých poryvech nad vodní hladinou způsobovaly, že sebou zpola obsazený trajekt supící od mola přes rozhoupané zelenošedé moře završené bílými čepičkami vln dost házel.

Dred Gant si zdánlivě bez povšimnutí prohlížel ostatní pasažéry a hodnotil je. Někteří z nich by jistě mohli být převlečení policisté. Vlastně bylo téměř jisté, že to jsou policajti.

Věděl, že jej navádějí do pasti a že Carlie Clarková je volavka. Přesto nedokázal odolat. Uvědomoval si však, že existují různé druhy závislostí.

On sám byl závislý na jistém typu žen. A také na trestání nepřítele, jenž se nad něj povyšoval.

Dál od břehu vál ještě silnější vítr a voda se víc vzdouvala. Dredovi se udělalo z pohupování lodi trochu nevolno, opřel se tedy o zábradlí a díval se do dálky. Kousek od kormidelní kabiny postávali dva uniformovaní policisté a rozmlouvali spolu.

Když se trajekt přiblížil k molu, uslyšel vrah hluboký tón lodní sirény, který mu připomínal klakson drahého auta. Rytmické šplouchání vln narážejících na trup lodi ztratilo pravidelnost, znělo však o to silněji. Trajekt sebou slabě házel.

Dred se rozhlédl a spatřil klouzat po vodě modrobílý člun newyorské přístavní policie. Člun nebyl ani zdaleka tak velký jako trajekt, ale pohyboval se mnohem rychleji a obratněji.

Bůh nás ochraňuj, až je vyzbrojí torpédy, pomyslel si vrah. Byl vášnivý pacifista a zúčastnil se nejednoho protestního protiválečného pochodu.

Modrobílý hlídkový člun se elegantně prosmýkl kolem většího, avšak méně okázalého trajektu a zmizel v šedém mlžném oparu. Když trajekt přirazil k molu, byl už člun dávno uvázaný.

Vrah se spolu s ostatními pasažéry sunul k můstku vedoucímu na molo. Ještě ale nedostali znamení, že mohou vystoupit. I když už byl trajekt uvázaný, pohupoval se podle vzdouvajících se vln. Na tohle nebyl lidský žaludek stavěný. Dredovi už bylo trochu lépe, ale nemohl se dočkat, až mu dovolí vystoupit na pevnou zem.

Po několika minutách konečně přišel neviditelný signál a dav suchozemců, který si moře užil už dost, se vrhl na můstek.

„Dnes se nám dostává vzácné příležitosti,“ ozval se z amplionu průvodcův hlas. Dred neviděl ani mluvčího, ani moc dalších pasažérů, jak byl mlžný opar hustý. Dobrá polovina cestujících roztáhla deštníky, ačkoliv vlastně nepršelo.

Hlas pokračoval: „V televizní show, kterou někteří místní obyvatelé velmi dobře znají, POHOTOVĚ A HNED Minnie Minerové, zde dnes vystoupí mladá žena, která vyhlásila otevřený boj sériovému vrahovi, jenž bohužel dostal jméno po naší velké dámě – jde o takzvaného Vraha Lady Liberty.“ Několik lidí otráveně zamručelo, ale jiní aplaudovali, jako by o Carlie Clarkové a jejím nápadu už slyšeli. Newyorčané byli v těchto dnech lační po dobrých zprávách a Carlie jim jejich touhu splňovala.

Dred se vydal po pobřeží a šel by dál, kdyby neuslyšel neodbytné cinkání a pleskání. Uvědomil si, že stojí poblíž mohutného kovového stožáru, na jehož špičce vlála vlhkým povětřím zmáčená americká vlajka. Byla napůl zplihlá jako plachta na lodi, kterou nenadouvá dostatečně silný vítr, takže lanka a kladka cinkaly o ocelový sloup.

A pak, i když nebe zůstávalo ocelově šedé, se mlha na okamžik rozestoupila a přímo nad ním se zjevila ona.

Ten nečekaný pohled Dreda doslova přikoval k zemi a div se mu nepodlomila kolena. Dívala se přes něj někam do dálky, jako by jí ani nestál za pozornost, a ve svém devadesátimetrovém majestátu nesla hrdě vztyčenou pochodeň.

Zdálo se, že převyšuje vše a všechny.

Nečekal, že ho tak ohromí. Zapůsobila však nejen na něj. Kolem sebe slyšel výkřiky úžasu.

Vrah Lady Liberty byl bezmocný. Nedokázal popojít ani o krok blíž. Nemohl!

Měl v plánu ubodat Carlie Clarkovou k smrti v okamžiku, kdy bude v živém (jak paradoxní) televizním vysílání řečnit a vysmívat se mu. V následně vzniklém zmatku hodlal vyklouznout a zmizet. Měl tmavé kalhoty a pod zapnutou košilí nylonovou policejní bundu s nápisem NYPD. Kšiltovku označenou zkratkou newyorského policejního sboru sroloval a zastrčil do kapsy. Všechny potřebné propriety si pořídil už před několika týdny, protože mu bylo jasné, že jednoho dne se mu budou hodit. Platil samozřejmě v hotovosti. Šlo o levné nápodoby, které se prodávaly na každém rohu v okolí Times Square, a nebylo možné vystopovat, odkud pocházejí.

Po útoku se promění v jednoho z mnoha policistů, kteří tu budou pobíhat v marné snaze najít vraha. Nehledě na skličující podstatu celé záležitosti, vrah v ní spatřoval i cosi humorného. Před očima mu běžely staré grotesky s Keystoneskými strážníky. Úplně viděl, jak v panice pobíhají sem a tam, a to všechno kvůli němu. Tady už ale veškerá legrace končila.

Projít přes ostrahu nepředstavovalo žádný problém. Neměl batůžek ani jiné zavazadlo, které by musel nechávat ve skříňce. Nevinně vyhlížející fotoaparát, který si směl na ostrově ponechat, měl upravenou konstrukci, takže se dal jednoduše proměnit v ostrý a špičatý řezný nástroj. Byl to sice odvážný, ale promyšlený plán, který musí vyjít právě kvůli tomu, jak je smělý. Věřil mu. Věřil, že má šanci. Věřil v osud.

Ale jeho ochromující úžas, úplný a nečekaný, všechny plány od základů změnil. Vůbec sem neměl chodit. Podcenil ji. Podcenil její vliv na něj, na jeho plán, na jeho osud.

Na jeho šance.

Nejlepší bude, když odsud vypadne – a to rychle.

Až se dokáže pohnout, bude sebou muset pořádně hodit. Bude se muset vyhýbat nejen policii, ale i jí.

Když se konečně dokázal pohnout, lopotně zamířil k nejbližší řadě budov, kde by mohly být toalety.

Jednu nohu předsunout před druhou. Na víc se nedokázal soustředit.

„Jste v pořádku?“ zeptal se ho kdosi.

Narovnal se, vykročil jistěji. „Jsem,“ odpověděl.

Cítil, že ať už ho oslovil kdokoliv, stále jej sleduje.

V nejbližší budově se suvenýry našel pánské záchodky, vlezl do jedné z kabinek a doslova se zhroutil na mísu. Hlavu chytil do dlaní.

Tohle se nemělo stát. V tomhle stavu nedokáže Carlie Clarkovou zabít. Ne dnes. Nedokáže využít příležitosti, nedokáže se svého úkolu zhostit, i když by měl.

Jindy, jindy…

Majestátní socha, o níž prý mnozí tvrdí, že je menší, než si představovali, mu vůbec malá nepřipadala. Stála obrácená tváří k moři, jako by jí patřila všechna voda široko daleko, s triumfálně zvednutou paží. Její smělost a velikost braly dech.

Uniknout. Na nic jiného teď vrah nemyslel.

Uniknout.

Sundal si svrchní vrstvu oblečení, aby se dostal až k větrovce s oficiálním označením newyorského policejního sboru. Byla tak tmavě modrá, až se mu zdála černá. Stejnou barvu měla i čepice s kšiltem a znakem NYPD. Větrovka měla tříčtvrteční délku, což mu trochu deformovalo postavu. A čepice? V té vypadal jako každý druhý v kšiltovce.

Vzal deseticent, aby uvolnil šroubek na levé straně fotoaparátu a vyklopil dvanácticentimetrovou špičatou čepel. Samotné tělo foťáku poslouží jako provizorní střenka.

Teď měl všechno, co potřeboval – dostatečně věrohodnou policejní uniformu, odvahu, lstivý plán a nůž.

Zalomil čepel pod spodní část foťáku jako u zavíracího nože a uvolněný šroubek schoval do kapsy. Proměnit fotoaparát v nůž by zabralo nanejvýš několik vteřin. Nejlepší ale na celé věci bylo, že kdyby chtěl někdo jeho foťák vidět, fungoval by jako normální digitální přístroj. Klidně by toho zvědavce mohl vyfotografovat a na displeji mu předvést jeho snímek.

Zkontroloval svůj obraz v zrcadle, zhluboka se nadechl a vyšel ze záchodků.

Od tohoto okamžiku o sobě bude přemýšlet jako o policajtovi, bude se chovat jako policajt, chodit jako policajt – a když to bude nutné, bude i mluvit jako policajt.

Dred tušil, že na ostrově se to bude tajnými i uniformovanými policisty jen hemžit. Mnoho jich bude vypadat jako on. O Quinnových detektivech ani nemluvě.

Udělá nejlíp, když se nebude pouštět do hloubi ostrova. Dostal by se do nevýhodné situace, to mu bylo jasné. S čím větším počtem lidí se setká, tím hůř pro něj. Není sám sebou.

Nebo je!

Na toalety se vrátit nemohl. Existoval určitý limit, kolik času tam může strávit, aniž by na sebe upoutal pozornost.

Podíval se směrem k trajektu, jenž teď kotvil uvázaný u mola. Zpátky k pevnině se pravděpodobně nebude vracet bez pasažérů a ti, co se budou vracet teď, jistě nebudou titíž, kteří právě přijeli. Nenápadně se přesunul do míst, kde viděl na odjezdovou tabuli. Na další cestu trajekt vyrazí až téměř za půl hodiny.

Dokáže na nevelkém a placatém ostrůvku předstírat, že je policista a nevzbudit pozornost celou půlhodinu? Jaké má za těchto okolností vyhlídky?

Raději nechtěl znát odpověď.

Usoudil, že čím dále bude od sochy, tím lépe. Vůbec si nebyl jistý, jestli by udržel nervy na uzdě, kdyby se k ní přiblížil. A rozhodně neměl v úmyslu to zkoušet.

Věděl, v čem spočívá jeho největší šance. Bude ho to stát hodně sil. Počká do poslední chvíle, až se všichni cestující nalodí, a pak prostě vstoupí na loď. Bude se muset tvářit naprosto netečně, kráčet sebejistě. Předstírat, že tam patří. Jako jeden z mnoha newyorských policistů, který se vrací z ostrova na pevninu.

Pro všechny případy měl připravený příběh – historku, kterou bude moci přizpůsobit podle toho, komu bude určená. Vždycky měl v rukávu nějakou historku.

Ale co když nebude jeho příběh dost přesvědčivý…? Pak se všechno může zvrtnout.

Následujících sedmnáct minut se zdržoval v těsné blízkosti mola, pohyboval se s předstíranou nenuceností, přehlížel skupinky lidí.

Sedmnáct minut to nějak fungovalo.

Ale před pěti minutami kolem něj prošla dvojice uniformovaných policistů, kývla na něj a zvláštně se na něj podívala. Neměl odznak se služebním číslem. Ostatní policisté si mohou myslet, že pracuje v utajení, ale jen částečném. Lehké maskování. Existuje vůbec něco takového?

Poloviční maskování?

Asi stěží.

Policajt na dovolené?

Pokud by mu to uvěřili, ne na dlouho.

Bylo načase změnit taktiku.

Dred zamířil přímo k trajektu, čím byl blíž, tím odhodlaněji kráčel. Jako by sem patřil.

Krucinál, vždyť sem patřím!

Věř si!

Když došel až k uvázanému trajektu, vstoupil na můstek a ledabyle zasalutoval kapitánovi – nebo co byl zač – v kormidelně (nebo jak se říká budce s kormidlem). Pak beze slova podlezl řetěz a přešel po můstku na palubu.

Kapitán podle všeho držel v ruce mobilní telefon a byl zabraný do hovoru. Kvůli Dredovi nikam nevolal, protože telefonoval, už když Dred vstupoval na můstek. S tím si starosti dělat nemusí.

Dred se začal procházet sem a tam a prohlížel loď, jako by hledal černé pasažéry nebo něco podezřelého. Muž v kabině ho několik vteřin sledoval, ale po chvilce se zadíval jinam. Na ostrově se něco děje; víc ale nevěděl. Dred vypadal jako jeden z mnoha newyorských policistů konající svou povinnost. Vždy na stráži v boji proti terorismu. Čím víc, tím líp.

Z mlhy se vynořil modrobílý policejní hlídkový člun a mířil k molu. Dred zatajil dech.

Ale člun jen projel kolem a směřoval dál na sever, na Ellis Island. A zanechával za sebou dlouhou rozvírající se stopu a za okamžik vlnky rozkomíhaly trajekt.

Dred si oddychl.

Vodou tlumený bublavý zvuk policejního člunu odezněl v dáli.

Kapitán trajektu se dál soustředil na telefonický rozhovor. Pokoušel se vyhádat lístky do divadla na dnešní večer. Tentokrát stál o opravdu dobrá místa. Do třetí řady, doprostřed, blízko u orchestru. Za normálních okolností by představení bylo vyprodané, ale protože se po městě potuloval sériový vrah, návštěvnost divadel poklesla. K dostání byly i vstupenky na vynikající místa.

Musím chytit vítr do plachet, dokud to jde…, říkal si kapitán.

Ačkoliv tohle staré pořekadlo se k jeho práci na moři úplně nehodilo, choval se jako spousta ostatních.

Sedadlo u orchestřiště je sedadlo u orchestřiště. A navíc na Broadwayi…

Dred byl stále ještě šokovaný ze své reakce na sochu. Musí se od ní vzdálit! A to co nejdřív. Zdržoval se na zádi, kde nebyl kapitánovi tak na očích. Skrz kouřové sklo ale viděl, že na palubě není sám; jakýsi muž seděl k Dredovi otočený zády a sledoval televizní obrazovku. Kamera dlouze zabírala sochu Svobody. Pak sjela k podstavci a zaostřila na Carlie. Ta stála v neohrožené póze pod sochou, vítr vanoucí od moře jí cuchal vlasy. Při řeči gestikulovala. Vrah si uvědomil, že vypadá jako rozený táborový řečník. Záběry na ni se střídaly s prostřihy na početné publikum, které jí tleskalo. Dred nevěděl, co přesně říká, ale moc dobře to tušil.

Za ním se ozvaly šouravé kroky. Podrážky kráčející po palubě.

Odtrhl oči od obrazovky a spatřil nefalšovaného policistu v nažehlené uniformě newyorského policejního sboru. Stál těsně za ním a zubil se na něj.

„Sleduješ tu malou, jak si pouští pusu na špacír?“ zeptal se policista.

„Jo. Má docela kuráž,“ odpověděl Dred.

„I když mele nesmysly.“

Dred si nebyl jistý, co by na to měl říct. Zjistil, že má tendenci se Carlie Clarkové zastat, i když volala po jeho smrti.

Policista kývl směrem k Dredovi, napůl pobaveně a napůl s výrazem, který mu nebyl vůbec příjemný.

„Jsi z druhýho, že jo?“ zeptal se zřejmě na okrsek.

„Myslíš, že by to foťák vzal i přes kouřový sklo?“ zeptal se Dred, sáhl po aparátu a vysunul čepel.

Policajt se automaticky podíval na obrazovku.

Dred ho bodl přímo do srdce, třikrát, hluboko.

Policista se bez hlesu svezl na palubu. Nejdřív silně krvácel, pak krvácení skoro ustalo. Dred poblíž uviděl bednu zakrytou celtou, která nahrazovala pevné víko. Odkryl cíp celty a nahlédl do bedny. Uviděl spousty žlutých záchranných vest. Ty mu teď nepomůžou.

Ale za bednou byl úzký prostor, a poměrně tmavý. Šlo by tam leccos schovat a možná by si toho nikdo nevšiml.

Dred rychle nacpal policistovo tělo do tmavé skuliny.

Když se narovnal a rozhlédl, znovu se shýbl a sundal policistovi z uniformy odznak se služebním číslem. Pak sebral osmihrannou čepici, která ležela na palubě. Pro všechny případy vyndal zpod plachty několik žlutých záchranných vest a zamaskoval jimi policistovo tělo. Několika dalšími zakryl krvavé stopy.

Potom si zapíchl policejní odznak do větrovky a místo falešné kšiltovky si posadil na hlavu pravou osmihrannou čepici se znakem NYPD. Ulpěly na ní kapičky krve, ale byly dostatečně tmavé, takže se na čepici ztrácely a nepředstavovaly vážný problém.

Postoupil až úplně na záď, podíval se na hodinky. Trajekt se začne brzy plnit.

Svým způsobem se jeho vyhlídky zlepšily.

56. kapitola

Dred Gant se cítil opět bezpečně. Seděl v baru nedaleko Columbus Circle na mnohem větším a hustě obydleném ostrově, na Manhattanu.

Spousta rozhovorů se točila kolem deště, ačkoliv žádný pořádný liják se nedostavil. Vlastně šlo spíš o mlhu. Povídalo se o krátké, ale opravdové přeháňce na dolním Manhattanu, říkalo se, že první kapky, které dopadly na chodník, jen zasyčely a vypařily se. Všichni se ale shodli na tom, že další déšť přijde až příští měsíc. A někteří tvrdili, že až v příštím životě.

Skupinka hostů se sbírala k odchodu. Mohlo jim být lehce přes dvacet, rojili se, dělali hluk a nejraději by je okřikl. Stále ještě si léčil pocuchané nervy, protože včera unikl jen o vlásek.

Ona ho málem připravila o život.

Musel si přiznat, že to, co se stalo, ho pořádně vynervovalo. Sledoval prsty, v nichž svíral skleničku. Ještě pořád se trochu chvěly.

Myslel si, že je to jen neživá socha. Netušil, že s ním takhle zamává. Přesto se v dozvucích vlastní zranitelnosti ještě teď třásl.

„Jdeš s námi, Gigi?“

Vrah zvedl oči od sklenice piva.

„Gigi!“ volal ten hlas znovu.

Gi… gi…

Zdvojené písmeno G, přesně to, které teď vrah potřeboval. Výborně. Život se stále ubíral správným směrem.

„Ještě tu chvíli zůstanu,“ ozval se ženský hlas. „Stejně nemám čas.“

Houf odcházejících mladých lidí se konečně vydal ke dveřím. Pár se jich ještě otočilo a zamávalo na… Gigi. Jeden z mladíků jí poslal vzdušný polibek.

Dred věděl, že se ho opět dotkl osud; stojí před ním a třese jím za klopy.

V odrazu zrcadla za barem vyhledal očima ženu, která „stejně nemá čas“. Ženu s velkým G. Seděla u jednoho z kulatých stolů, teď zjevně sama.

Sevřel se mu žaludek směsicí strachu, nenávisti a něčeho velmi podobného chtíči. Aniž by se na ni přímo díval, hodnotil ji.

Měla téměř blonďaté vlasy – rozhodně nebyly tmavé – a byla skutečně pohledná. Modré oči, výrazné lícní kosti a mladicky energická dolní čelist. Vlasy, které byly u kořínků poněkud tmavší, měla sice rozcuchané, ale kdyby se trochu učesala, vypadala by ještě lépe.

I tak jí to ale slušelo.

Lehce se pootočil, aby měl z barové židle lepší výhled.

Máš moc vypito, ozval se vnitřní varovný hlas. Buď opatrný. Vždycky se mu vyplatilo instinktu naslouchat.

Gigi byla oblečená podobně jako její kamarádi, kteří právě odešli. Mladí byznysmeni, pravděpodobně z kancelářských budov v okolí, kteří se tu zastavili cestou domů z práce. Podle všeho blízcí přátelé. Zřejmě spolupracovníci. Měla na sobě světle šedou sukni a modrou blůzu s vycpávkami v ramenou. Sáčko barevně ladící se sukní viselo přehozené přes opěradlo židle.

Podle její sametově hebké kůže a tváře bez jediné vrásky soudil, že je mladší než její druhové.

Mohla by být i naivnější?

Dred sklouzl z barové židle a se sklenicí v ruce se vydal k jejímu stolu. Kráčel pevně a jistě. Alespoň si to myslel.

Jak se k ní blížil, viděl, že jej odhaduje. V jejím výrazu četl zvědavost, která zastínila schopnost lepšího úsudku.

Je tak snadné poznat, co si ženy myslí.

„Nevadilo by vám, kdybychom si k vám s přáteli přisedli?“ zeptal se. Sledoval, jestli zareaguje na jeho úsměv způsobem, jakým to ženy dělávají. Usoudil, že zatím si vede dobře.

„Vidím jenom vás,“ řekla. Odpověděla sebevědomě, skoro až přezíravě. Přesto ji prokoukl. Poznal, že svůj klid jen hraje.

„Jsem tu sám. Myslel jsem, že pokud by vám nevadila širší společnost, tím méně vás budu obtěžovat jenom já.“

Pohodila hlavou a obdařila ho úsměvem. Dívala se na něj ale, jako by byl blázen, třebas neškodný. Teď šlo o to nějak ji pobavit. Možná dokonce…, inu, kdo ví?

Využil její nerozhodnosti a sedl si ke stolu. Stály před ní dvě prázdné sklenice. Trvalo několik vteřin, než na něj dokázala zaostřit. Možná je dokonce trochu pod parou.

Jdu do toho, prozradil její výraz.

„Třeba by mi vaši přátelé mohli koupit drink,“ řekla.

„Právě se na to chystali.“

Dred mávl na jednu ze servírek v běloskvoucí zástěře, postávající za barem. Prosmýkla se kolem pultu a přišla si vyslechnout objednávku.

„Pro dámu ještě jednou totéž,“ řekl. „Já si vystačím s tímhle pivem.“

Servírka si ho změřila přísným pohledem, protože jí bylo jasné, o co mu jde. Dredovi to ale bylo úplně jedno.

Gigi dostala další vodku Grey Goose a vodu s ledem.

Další dvojice G. Jedno znamení za druhým. Osud mi napovídá.

„Vaši přátelé si nic nedají?“ zeptala se Gigi, když servírka odešla.

„Všichni abstinují.“

„Nejsou tedy jako my.“ Dopila zbývající hlt z předchozí skleničky. Trochu alkoholu se zaoblenými střípky ledu.

Postavila novou sklenici na promočený podtácek. Oba mlčeli. Dred nechával ticho plynout, až zhoustlo, že by se dalo krájet. Věděl, že když ji nechá promluvit jako první, třeba na sebe něco prozradí.

„Věřil byste,“ začala, „že mě dneska propustili?“

Ho-hó! „To je ale hrozné.“

Cítil, jak se mu obličejové svaly přenastavují do patřičného výrazu, aby vyjádřily – hlubokou účast!

Přiopilá a před chvílí vyhozená z práce. Osud mi přihrál snadnou kořist. Obrazně řečeno, ta holka se snaží plachtit se zlomeným křídlem.

Mnohoznačně pokrčila rameny, ale chvíli to vypadalo, že se snad rozpláče. Prožívá rozporuplné pocity.

„To se holt stává,“ řekla. „Někdy člověk dostane chřipku. Jindy zas padáka. Takhle si to aspoň zdůvodňuju.“

„O jaký druh práce šlo?“

„Lidské zdroje.“

„Trochu to zní, jako byste zásobovala nemocnice lidskými orgány.“

„Říkali nám personální vedoucí.“

„Vy jste byla personální vedoucí?“

„Ne tak úplně. Ještě nemám dost odpracováno. Ale dělala jsem v oddělení lidských zdrojů Homestead Properties.“

„Slyšel jsem o nich,“ zalhal.

„Asi jste viděl jejich inzeráty.“ Sáhla po sklenici, ale zjistila, že už je v ní jenom zbytek drinku s polorozpuštěným ledem. Když si to uvědomila, zakroužila tekutinou, až led zachrastil. Voda sražená na studené sklenici jí ukápla na předloktí. „Není tady nějak horko?“ zeptala se.

„To asi hicujete vy.“ Mrkl na ni. „Divím se, že kolem vás ještě všechno neroztálo.“

Ignorovala jeho poznámku. „Tohle je ten nejhorší den mého života.“

Zasmál se. „Měl bych se urazit?“

„Ne, ne, ne…,“ spěšně ho uklidňovala. „Takhle jsem to nemyslela. Brala jsem to… pracovně.“

„Možná bychom to mohli změnit.“

Objevila se servírka, vzala si od Gigi téměř prázdnou sklenici a postavila před ni plnou s čerstvým drinkem.

To Gigi přimělo k úsměvu.

„Ani se neukázal,“ řekla Pearl. „Ten parchant nás prokouknul a na ostrov ani nepáchnul.“

„Nemůžeme si být tak jistí,“ namítl Quinn. Seděl za stolem v kanceláři. Pearl rázovala sem a tam, spíš frustrovaná než naštvaná. V místnosti bylo pořád dost horko a Pearl sledovala krůpěj potu, která jí sjížděla po snědém předloktí. Bezděčně ji smetla, jako by šlo o nějaký drobný hmyz.

Fedderman, jediný další detektiv Quinnovy detektivní kanceláře, který se s nimi zdržel v práci až do pozdních večerních hodin, právě úspěšně přemluvil mašinu na kávu, aby mu udělala čaj. Srkal ho z vlastního podepsaného hrnku. „Třeba něco ukážou bezpečnostní kamery.“

„Ještě nic neodhalily,“ řekl Quinn. „Jerry Lido je s Helen, přístavní policií a ostrahou ostrova stále prohlíží.“ Lido byl počítačový expert, jehož vynikajících schopností Quinnova detektivní kancelář občas využívala. Kdyby bylo v záznamech něco podezřelého, rozhodně by si toho všiml. A určitě věděl, jak z nich vytěžit maximum.

„Pochybuji, že kápnou na něco užitečného,“ lamentovala dál Pearl. „Řekněme si to na rovinu – tentokrát se Helen zmýlila. Žádné neodolatelné puzení, které by vraha na základě nějakého raného zážitku z dětství nebo mládí přitahovalo k soše Svobody jako magnet, neexistuje.“ Zastavila se, sedla si na okraj stolu a založila ruce na prsou. „Od začátku jsem do toho nevkládala velké naděje.“

„Žádnou jistotu jsme nikdy neměli,“ připustil Quinn.

„Stejně jako ji nemáme v životě,“ řekl Fedderman. „Jistota prakticky neexistuje.“

Následujících dvacet minut křižovaly po nebi blesky a ozývalo se hromobití jako při dělostřelecké kanonádě, na vyprahlé město však nespadla jediná dešťová kapka.

57. kapitola

Vrah pozoroval, jak Gigi Beardsleyová (tak znělo její příjmení) otevírá své velké modré oči. Vzápětí je téměř vytřeštila.

Prohlížel si její tvář a sledoval, jak jí začíná svítat. Nikdy jsem se přece neopila tak, abych nevěděla, co se se mnou děje.

Ale taky jsem ještě nikdy nedostala výpověď.

Přesto…

Musel mi něco dát do pití!

Pokoušela se vzít rozum do hrsti a uvažovat logicky.

Tohle… je větší problém, než že jsem přišla o práci. Daleko větší.

Pomalu si začínala dávat věci do souvislostí a spolu s tím v ní rostl strach. Pak ji zasáhl plnou silou. Jednotlivé útržky zapadly na své místo, složily se v jednolitý obraz. Z téhle situace se nedokážu dostat. Všechna její tíseň se jí vepsala do pohledu. Vrah ji bedlivě pozoroval. Tahle chvíle patřila mezi jeho nejoblíbenější.

Ale ona se nevzdávala. Ještě se nepodvolila osudu.

Brad jí teď zmizel z dohledu, stále ale cítila jeho přítomnost.

Zkusila pohnout pravou paží, kterou měla zvednutou nad hlavu, ale nešlo to. Přesněji řečeno neměla ji zvednutou, ale nataženou, protože ležela na zádech. S levou to bylo stejné jako s pravou, měla ji přivázanou šedou izolační páskou k čelu mosazné postele. Aniž by se o tom musela přesvědčovat, bylo jí jasné, že doširoka roztažené nohy fixované za kotníky k dolnímu čelu postele jí poutá stejná izolační páska.

Byla nahá, už když ji nesl do ložnice.

Vzpomínala si na to. Také si pamatovala, že se procházeli, vedli se za ruce. Jeli metrem?

Možná.

Všechno bylo jako v mlze.

Nemohla si vzpomenout, jak ji ukládal do postele.

Jak se sem, k čertu, vlastně dostali? Vlastně asi věděla jak. Zmínila se mu, že ačkoliv ji vyhodili z práce, pořád ještě má univerzální klíč k bytům, jako je tenhle. Stejný, jaký používají agenti realitních kanceláří, aby mohli zájemcům ukazovat volné byty. Zapomněla klíč vrátit a nikdo z Homestead Properties ho po ní nechtěl zpátky.

Vrah v tom spatřoval další osudovou výzvu. Gigi se stane jeho druhou obětí, kterou zavedl do cizího bytu. Bylo zjevné, že se to tak mělo stát. Na Manhattanu bylo poměrně obvyklé, že lidé obývají cizí byty, ať už půjčené nebo pronajaté. Mnoho obyvatel New Yorku často cestuje, tak proč by měli platit za nejdražší komoditu ve městě – prostor – a přitom jej nechávat prázdný?

Gigi si vzpomněla na pocity studu a provinění, které se v ní probudily, když bez svolení vnikali do jednoho z bytů ze seznamu. Byt nepatřil ani jednomu z nich, ačkoliv si říkala, že její zaměstnavatelé se na ní tím, jak ji vyhodili, provinili mnohem víc. Když si ten byt na chvilku vypůjčí, aspoň tím umoří kus dluhu, který vůči ní mají.

A navíc to zvýšilo její sexuální vzrušení.

Došlo nakonec na sex? Nedokázala si vzpomenout. Cítila ale, že asi ano.

Kroutila a trhala končetinami sem a tam, otáčela hlavou ze strany na stranu a zkoumala, jak pevně je nepoddajnou izolační páskou připoutaná.

Velice pevně.

Brad – nebo jak si říkal – se opět objevil v jejím zorném poli. Ani ji nepřekvapilo, že ji znovu zaskočil. Byl úplně nahý kromě jakýchsi gumových chirurgických rukavic, které se zdály téměř úplně průhledné a vypadaly jako další vrstva kůže. Na nohou měl modré nemocniční návleky podobné těm, co nosí chirurgové na operačním sále.

„Co to má znamenat?“ chtělo se jí říct. Místo toho se jí z hrdla vydral jenom skřek. Uvědomila si, že její omámení už ustoupilo natolik, aby mohla volat o pomoc. Pokusila se pořádně zaječet. Výsledkem byl opět jen přidušený skřek – zvuk, který byl slyšet tak na tři metry, ale rozhodně nepronikl za stěny bytu.

Brad se na ni usmál. „Nemělas tolik pít. Nesvědčí to pleti.“

V Gigi vzkypěla zlost. Snažila se alespoň vzepnout se na posteli, ale ani to se jí nepodařilo. „Poslouchej, ty hajzle. Jestli si myslíš…“

Slyšela ostře drásavý zvuk a pak ji udeřil do tváře a přes ústa.

Ne! Něčím – snad páskou – jí přelepil pusu. Ještě po ní přejel dlaní, aby lépe přilnula ke kůži. Začala přerývaně dýchat, snažila se nasávat a vyfukovat vzduch nosem. Pokusila se znovu zakřičet, ale sotva zakňourala.

Spokojeně se usmál. Ze způsobu, jakým na ni shlížel, jak ji zkoumal, jí běhal mráz po zádech. Takhle se děti dívají na pokusnou žábu při hodinách přírodovědy.

Gigi se pokoušela přemoci rostoucí děs a snažila se myslet. Myslet!

Samozřejmě, že pochopila, kdo Brad je. Vrah Lady Liberty. A věděla, jakých věcí se dopouští; alespoň podle informací, které policie sdělila veřejnosti. Nepochybovala, že pro ni má schovaného ještě něco horšího.

Zoufale sebou zmítala. Dokázala si všimnout, že šedou izolační pásku, která jí poutala zápěstí a kotníky k mosazným čelům postele, má utaženou tak pevně, až jí neprokrvené končetiny zbělaly. Dokonce v nich začínala ztrácet cit.

Sledovala, jak položil na postel velký kotouč izolační pásky. Sehnul se a vytáhl – pravděpodobně z velkého koženého kufříku, který s sebou vláčel z baru až sem – nůž. Měl dlouhou, lehce zakřivenou čepel se zubatým ostřím, z něhož jí tuhla krev v žilách. Končil ostrou špicí. Nemohla od něj odtrhnout oči.

Napínala krk, aby viděla, co kutí sehnutý vedle matrace. Došla k přesvědčení, že jí chce uříznout nohu v kotníku.

Pak ji napadlo něco jiného.

Prsty u nohou! Chystá se mi uříznout nějaký prst?

Slyšela jak nožem odřezává izolační pásku.

Uvolnil jí pravou nohu, ale jen na chvilku. Chytil ji oběma rukama, zapřel se za ni a zvedal ji, kam až to šlo. Pokusila se ohnout nohu v koleni, aby ho od sebe odkopla. Napnuté šlachy v podkolenní jamce ji však bolely k nevydržení.

Chvíli jí dopřál, aby se zmítala. Zdálo se, že ho to dokonce baví. Pak jí zaryl palec hluboko do lýtkového svalu a nohou jí od kolena dolů projela paralyzující bolest. Jako by pozbyla veškeré síly. Když jí přivázal kotník k čelu postele vedle již upoutaného zápěstí, zasténala bolestí. Její sten však utlumila lepicí páska.

Narovnal se, zhluboka oddychoval a spokojeně se usmíval. Obešel postel a opakoval celý proces: tentokrát uvolnil levou nohu a připoutal ji za kotník k čelu postele vedle levého zápěstí. Při vzpomínce na ukrutnou bolest v pravém lýtku tentokrát nekladla Gigi žádný odpor.

Pracoval rychle a zkušeně, takže celá operace s levou nohou mu netrvala ani minutu.

Gigi byla celá zkroucená, v otřesné poloze a nenáviděla Brada, nebo ať už se jmenoval jakkoliv, do poslední buňky v jeho těle.

Se zoufalstvím se dostavila zvědavost. Se zvědavostí zas záchvěv panické úzkosti.

Co se chystá udělat? Sednout si na ni a znásilnit ji? Použít nůž?

Uvědomila si, že se jí v téhle nepřirozené poloze a s páskou přes ústa špatně dýchá. Bojovala o každý nádech, ale i výdech.

Zvolna přešel na druhou stranu postele a v místech, kde podle všeho ležel kufřík, se sehnul a něco z něj vytáhl.

Když se napřímil, uviděla, že v ruce drží stočený černý kožený bič. Mezi spletenými řemínky probleskovaly ostré kousky kovu.

Nechal bič volně klesnout k podlaze, spirála se uvolnila. Ještě jednou se k ní naklonil, zkontroloval, jestli má kotníky a zápěstí dostatečně upevněné, a poodstoupil. Stoupl si do zorného pole orámovaného jejíma roztaženýma nohama.

Pečlivě se rozkročil, v jedné ruce pevně sevřel masivní konec biče, druhou jí poslal vzdušný polibek. Napodobil jednoho z jejích přátel, který učinil totéž gesto, když spolu s ostatními odcházel z restaurace a nechal ji samotnou, všem nebezpečím napospas.

Pevně zavřela oči. Svět kolem ní potemněl. Nepronikal k ní ani ten nejtenčí paprsek světla.

Tohle není skutečnost! Jen se mi to zdá!

Vzduch prořízlo zasvištění biče.

Cítila, jak zasvištěl jen několik centimetrů nad jejím odhaleným tělem, napnutou kůží.

Prober se, ty blázne! Prober se!

Bič zasvištěl znovu a tentokrát neminul.

Quinnův telefon na stole se rozdrnčel. Jediná pevná linka, jíž se rozhodl nevzdat. Fedderman, který právě polykal hlt čaje, strnul. Pearl přestala proklínat Helen a její plán, jenž nevyšel.

Quinn zvedl sluchátko, oznámil volajícímu, že se dovolal do Quinnovy detektivní kanceláře, a pak zmlkl.

Pearl se vzrůstajícími obavami sledovala jeho měnící se výraz.

Uplynula celá minuta, než s klapnutím zavěsil sluchátko do vidlice. Mlčel.

„Něco důležitého?“ zeptal se Fedderman.

Quinn dlouze vzdychl. „To byl Renz. Na trajektu, co jezdí na Liberty Island, našli mrtvého policistu.“

58. kapitola

V mrákotách způsobených bolestí vnímala jen napůl. Jediný zvuk, který ze sebe dokázala vypravit, připomínal tlumené mňoukání umírajícího kotěte.

Pomalu a zručně ji porcoval svým nožem. Kňučení poněkud zesílilo a vyvrcholilo dlouhým áááchchch, jež mohlo být posledním vyjádřením beznaděje a vrcholného zmaru. Jak odřezával a vyndával jeden orgán za druhým, její tělo se roztřáslo a pak úplně znehybnělo.

Sklonil se nad ní, pozoroval její oči, díval se a díval…

Ta správná chvíle nadešla a proběhla.

Prožili společný zážitek.

Z kufříku vytáhl jednu z plastových sošek sochy Svobody.

Všude bylo tolik krve, že už nepotřeboval žádný další lubrikant.

V Quinnově detektivní kanceláři bylo stále horko. V místnostech panovala dusná a skličující atmosféra. Možná ani ne tak proto, že venku nastalo další perné ráno, kdy z betonových městských ulic stoupal žár. Spíš za to mohla nálada. Nebo to také bylo tím, že v kanceláři to páchlo jako ve starém zatuchlém škrpálu.

„Nemáte někdo osvěžovač vzduchu?“ zeptala se Jody. „Stačil by i sprej proti hmyzu.“

„Nemáme,“ odpověděla Pearl stroze.

„Fuj! Jak můžete…“

„Brzdi,“ utnul ji Quinn. A pak: „Tady!“

Všichni sledovali nahrávku z bezpečnostní kamery z trajektu na Liberty Island a v záběru se podle Quinna právě objevil Dred Gant.

Ale byl to opravdu on?

Quinn pozoroval na ploché obrazovce muže zastaveného uprostřed kroku. Všiml si, že nepatrně kulhá. Šlo o pozůstatek zranění, které mu způsobil před mnoha lety farmář ze slepičí farmy, když ho střelil do nohy. Quinn měl podobnou zkušenost, protože i jeho postřelili do stehna. Když se kost zahojila, kousek, který poškodil projektil, už nedorostl, takže noha se mu o něco zkrátila, nebo se lehounce stočila do jiného úhlu. Quinn sám sebe viděl na videozáznamu, takže věděl, že kulhá podobným, i když sotva postřehnutelným způsobem.

V porovnání s ostatními lidmi stojícími kolem se Gant zdál průměrně vysoký i těžký. Nebylo na něm nic zapamatovatelného, snad vyjma onoho kulhání. Potíž byla v tom, že Quinn neviděl Gantovi do obličeje, ať už za to mohl neostrý záběr nebo kšilt jeho osmihranné policejní čepice, kterou měl na hlavě. Oblékl si také lehkou policejní nepromokavou bundu, které lidé od přístavní hlídky říkají bundokošile.

„Určitě je to Gant,“ řekl Quinn. „Poznám ho podle chůze.“

Fedderman zakroutil hlavou, přičemž nespouštěl oči z obrazovky. „To jsi asi jediný.“

Quinn věděl, že má pravdu. Nikdo další jeho jistotu nesdílel.

„Není mu dobře vidět do tváře, protože ji zakrývá kšilt čepice a bezpečnostní kamery jsou sklopené v nepříznivém úhlu,“ řekla Pearl.

„Dávají ty kamery takhle vysoko, aby zabraly co nejširší úhel. Jenže pak vědí houby, co vidí. Jednou se snad poučí,“ stěžoval si Fedderman.

„Je to on,“ trval na svém Quinn. „Byl na ostrově.“

„To víme,“ řekla Pearl. „Zabil policajta jménem Bill Straitham. Bodl ho třikrát přímo do srdce. Ukradl mu odznak a čepici.“

„No ale byl i na ostrově, ne jen na lodi.“

„Převlékl si oblečení,“ poznamenal Fedderman.

„A co z toho plyne?“ zeptala se Jody. Seděla na jedné z židlí pro hosty, kolena u brady, rukama si objímala lýtka, poslouchala a učila se.

„Chtěl vypadat víc jako opravdový policajt. Chopil se každé příležitosti,“ řekla Pearl.

„Tentýž chlap je na dřívějších záběrech bezpečnostních kamer v přístavu, má na hlavě ale modrou policejní kšiltovku se znakem NYPD,“ řekl Quinn.

„A co z toho plyne?“ zeptala se Jody znovu.

„Dřívější nahrávka, kšiltovka. Víme, že byl na ostrově ještě předtím, než zabil toho policistu.“

„A co…?“

„Dostal strach a dal se na útěk. Něco ho přimělo změnit plány. Helen měla pravdu. Ten parchant se na to chytil. Musíme jen přijít na to, jak to využít.“

„Jak se chytil?“ chtěla vědět Jody.

„Přiměli jsme ho, aby se vydal na ostrov, skoro jsme ho dostali a on to ví. Jeho sebedůvěra je otřesená. Jestliže jsme ho dostali sem, dostaneme ho i kamkoliv jinam a budeme tam na něj čekat.“

„No nevím,“ zapochybovala Pearl. „Divila bych se, kdyby to bylo tak jednoduché. Pravděpodobně si rád zahrává.“

„Zahrává si tak rád, že nedokáže odolat,“ ozvala se Helen.

Přišla do kanceláře, aniž by si jí někdo všiml. Quinna překvapilo, jak tiše a nenápadně se tak vysoká žena dokáže pohybovat.

„Právě jsme říkali, že před tebou musíme smeknout,“ vzchopil se jako první Fedderman. „Dostali jsme vraha tam, kde jsme ho chtěli mít. Vystrašili jsme ho, až začal zmatkovat. Měl ale štěstí.“

„Měl štěstí a prokázal duchapřítomnost,“ opravila ho Helen. „Renz mi už pověděl o záznamu z bezpečnostní kamery, a že vám ho už poslal.“

„Právě se na něj díváme,“ řekl Quinn. „Zastavili jsme pásku v důležitém okamžiku.“

Helen zaostřila na záběr na obrazovce. „Jste si jistí, že je to on?“

Quinn jí popsal, jak kulhá.

„To nestačí,“ usoudila Helen.

„To on ale neví,“ ozvala se Jody.

Všichni se na ni podívali.

„Máte někdo nějaký nápad?“ položil Quinn všeobecně směřovanou otázku. Sám jeden nápad měl, ale chtěl počkat, jestli to napadne ještě někoho. A byl zvědavý koho.

Jody?

„Teď musíme udělat jediné,“ ozvala se Helen. „Zavolat Minnie Minerové a ujistit se, že záznam z bezpečnostní kamery dostala i ona.“

Quinn se potutelně usmál. Helen. Kdo jiný.

Telefonátu se ujal sám.

Minnie Minerová měla tak obrovskou radost, že kdyby mohla, nejraději by je všechny zulíbala. Až na to, že nemohla.

„Kdo přišel na tenhle strategický nápad?“ zeptala se.

„Helen Imanová. Ale nikde ani muk.“

„Však mi rozumíte. Téhle Helen bych nejradši zvedla plat.“

„Ona ale pro vás nepracuje.“

„I já platím daně,“ namítla Minnie. „Takže pro mě pracuje.“

„Minnie…“

Ale Minnie už byla v luftu.

„Měla radost?“ zeptala se Helen, když Quinn zavěsil.

Přikývl. „Měla přímo orgasmus. Říkala, že bys měla dostat přidáno. Myslí, že by ti měla přispět ze svých daní.“

„To trefila hřebíček na hlavičku.“

Pearl už chtěla něco poznamenat, když v tom se rozdrnčel telefon na Quinnově stole. Quinn zvedl sluchátko tak rychle, že si Pearl mohla nejméně dvakrát rozmyslet, zda poznámku opravdu vypustí z úst.

Volal Renz a spustil ještě dřív, než Quinn stačil představit svoji detektivní kancelář. Dělal to už úplně automaticky, jako nějaká elektronická mašina.

„Hádejte, co se stalo,“ hlaholil Renz.

„Sehnal jste lístky na Yankees?“

„Něco takového. Do řady vedle vraha.“

59. kapitola

Quinn s Pearl nasedli do Quinnova starého lincolnu a vydali se na adresu, kterou jim udal Renz. Když tam dorazili, všichni povolaní už byli na místě. Jedna strana ulice byla celá uzavřená. Policejní hlídkové vozy dramaticky parkovaly u obrubníku. V pozadí postávala sanitka, majáčky vypnuté. Čekala na tělo, až jej dovolí odvézt. Od Renze ovšem už z telefonu věděli, že snaha po oživení by byla veskrze marná.

Za ambulancí, úhledně zaparkovaný u chodníku, se leskl černý ford, kterým se sem dopravil odporný soudní patolog Nift. Pokud si ho Pearl všimla, nedala na sobě nic znát. Odstavili lincoln a zamířili ke vchodu do domu.

Vedle vstupních dveří se skvěla mosazná cedulka s vyrytým názvem budovy – THE PADMONT BUILDING.

„Dobrá adresa,“ poznamenala Pearl. „Oběť měla co ztratit.“

V mramorem obložené vstupní hale hlídkoval uniformovaný policista. Ukázal směrem k výtahům. „Páté poschodí.“

Quinn s Pearl tedy vyjeli do pátého.

Jen co se rozevřely výtahové dveře, zjistili, že místo činu se nachází ve druhém bytě od výtahu. Na chodbě před otevřenými dveřmi stál další uniformovaný strážník. Za ním se v polostínu míhaly postavy, jedna sem, druhá tam, jak si pečlivá obhlídka místa činu vyžadovala.

První vešla Pearl, těsně následovaná Quinnem. Člověk z kriminálky podal každému pár latexových rukavic, který si cestou k ložnici, v níž se nacházelo tělo, natáhli na ruce.

Přesněji řečeno k hlavní ložnici, protože v bytě byly tři.

Dveře vedoucí do dalších dvou byly jen zpola otevřené, ale přímo v čele chodby, za dveřmi dokořán, se rozprostírala ta největší.

Vešli. Technici z kriminálky zde již skončili, takže jedinými živými lidmi v pokoji byli Harley Renz a jeho příležitostný poskok a tajný agent, Nancy Weaverová. Quinn doufal, že se na něj Renz nechystá Weaverovou poštvat, aby z nich tahala rozumy, díky nimž by pak mohl svalit vinu na někoho jiného, kdyby se jim nedařilo sériového vraha včas zastavit. Bylo by mu to podobné. A stejně tak Weaverové.

Weaverová byla pohledná žena s hnědýma očima a prohnaným výrazem. Měla tmavé vlasy, které nosila zastřižené do rovné ofiny, což jí dodávalo vzhled egyptské panovnice. Usmála se a zamrkala na Quinna, kývla na Pearl. Ta ji dvakrát nemilovala, ale zároveň měly jedna pro druhou porozumění. Svět žen.

Renz stál pár desítek centimetrů za ní, mnul si bradu a ostentativně hleděl na to, co leželo na posteli.

„Prokrista!“ vyjekla Pearl.

Žena ležela se zápěstími i kotníky přivázanými k záhlaví postele, takže měla ohnutá záda a vzhůru vystavené hýždě. Tedy to, co jí z hýždí zbylo.

Soudní patolog Nift se činil, právě ohledával okolí genitálií nějakým špičatým ocelovým nástrojem. S potěšením se podíval na Pearl. Quinn věděl, že Nift je jeden z mála lidí, kteří se dokáží dostat Pearl pod kůži.

Nift se na Pearl zazubil. „Zadek má na cucky,“ řekl. „Vrah ji v rámci rituálu opět zbičoval. Víte, jaký druh biče mám na mysli, Pearl? Ve středověku se jím mučili nepřátelé.“

Pearl věděla. Znala bič, který se dokáže zatínat do masa. Má v řemenech ostré kovové špony, které způsobují nepředstavitelnou bolest a pustoší tělo.

„A nezapomněl ani na bříško,“ konstatoval Nift.

Břišní dutinu měla žena stejně jako ostatní oběti otevřenou řezem do tvaru písmene C, vnitřní orgány ležely rozprostřené kolem těla.

A bylo tam ještě něco.

„Je to ten výlisek sochy Svobody,“ řekl Renz, který viděl, na co se Quinn kouká. „Těžko ho vůbec rozeznat, pod vší tou krví a ostatními věcmi. Tentokrát ho vecpal oběti do řiti.“

Quinn hleděl na směs krve a výkalů, z níž vyčuhoval zmíněný předmět.

„Přesně tak,“ ozval se Nift a obrátil se znovu k Pearl. „Muselo ji to ale příšerně bolet.“

Pearl ho zpražila pohledem. „O tom vy musíte něco vědět.“

Quinn jí položil ruku na rameno a lehce ji pohladil. Smluvený signál, aby mlčela.

Když se ujistil, že se Pearl zase ovládá, rozhlédl se kolem. Pokoj mu připadal čímsi divný, stejně, jako celý byt. Stěny byly příliš holé. Nikde neležely žádné drobné předměty.

Weaverová ho napůl pobaveně sledovala, jako by čekala, až mu to dojde. „Nikdo tu nebydlí,“ řekla. „Ta mrtvá se jmenovala Gigi Beardsleyová. Pracovala v realitní společnosti. Zůstal jí univerzální klíč, kterým jdou odemknout ty kovové skříňky, co se dávají na dveře bytů určených k pronájmu, aby je agenti mohli předvádět klientům. Ve skrývce byl klíč od bytu. Musela ho mít, aby odemkla a byt otevřela.“

„Řekla jste, že univerzální klíč jí ‚zůstal‘,“ nerozuměl Quinn.

Slova se ujal Renz. „Vypadá to, že Gigi včera propustili, chvíli předtím, než byla zavražděna.“

„Ale pořád měla klíč.“

„Jo. Všichni zaměstnanci na plný úvazek měli svůj klíč. Ale Gigi ho moc často nepoužívala. Pracovala jako personalistka a málokdy předváděla nemovitosti. Takže proto ho asi zapomněla vrátit.“

„Nebyl to pro ni moc šťastný den,“ ozval se Nift, když vkládal použité instrumenty do plastového sáčku, aby se mu nesmíchaly s čistými dřív, než je dá na patologii znovu sterilizovat. „Jediné její štěstí bylo, že s tou soškou ještě netočil.“

Tentokrát Pearl přešla jeho poznámku mlčením. „Gigi se píše s G, jak jsem si všiml,“ řekla Renzovi.

„Jsou tam vlastně dvě G. Náš hoch se stále drží abecedního pořádku.“ Renz kývl hlavou směrem ke koupelně. „Na zrcadle je krví načmáraná obvyklá zpráva ‚SVOBODA ZABÍJET‘, stejně jako u předchozích vražd. Technici sebrali vzorky, ale bezpochyby půjde o krev oběti. Vrah opět pravděpodobně namočil prst v rukavici do krve a napsal to.“

„Můžete se podívat, kde si ho namočil,“ řekla Weaverová a ukazovala na půltucet krvavých louží na matraci.

„Prst si namočil v řiti,“ upřesnil Nift a podíval se na Pearl. Usmál se. „Na zrcadle jsou přítomny i fekálie.“

„To se musel mezi koupelnou a ložnicí dost nachodit,“ řekl Quinn. „Užíval si to.“

„Nebo si mohl nabrat krev do zásoby a napochodovat s ní do koupelny najednou,“ poznamenal Nift. „Zvlášť u krve z řiti. Když jí tam tu sošku vrážel, byla ještě naživu. Musel to být hotový gejzír.“

„Síla písma by slábla, kdyby si prst namočil jen jednou,“ konstatoval Quinn, „takže to nevypadá, že vzkaz napsal na jeden zátah.“

„Velmi dobře,“ opáčil Nift, jako by si Quinn všiml něčeho, co on věděl už dávno. Svým způsobem ho testoval.

„Je v téhle budově vrátný?“

„Ne,“ odpověděl Renz, „ale vsadím se, že ho tu brzy zavedou.“

„Takže ona měla klíče od bytu a věděla, že je prázdný,“ řekl Quinn.

„Měla univerzální klíč k těm kovovým přídavným zámkům, které nasazují realitky k volným bytům. Byl na větším kroužku spolu s ostatními klíči. Vzali si ho technici. Stejně jako zámek.“

„A komu to tady vlastně patří?“

„Majitelem je nějaký člověk, který žije v cizině,“ řekl Renz. „Nebude moc rád, až se o všem dozví.“

„Zvláštní je, že sem šla s vrahem dobrovolně. Že tenhle byt existuje, věděla jen ona – a ona měla klíč.“

„Zdá se, že ho svedla,“ podotkl Nift.

„Chcete hodit tu vraždu na ni?“ neudržela se Pearl.

Nift zmlkl a dál si soustředěně skládal nádobíčko. Zavřel svůj černý kufřík, zacvakl přezku a oblékl si sako, které měl pečlivě přehozené přes opěradlo židle.

„Dokážete přibližně odhadnout dobu smrti?“ zeptal se ho Quinn.

„Mezi jednou a pátou v noci,“ odpověděl Nift. „Ačkoliv to vypadá, že ji začal mučit už před půlnocí.“ Usmál se způsobem, který mu obzvláště neslušel. „Tenhle vrah musí mít nastudovanou španělskou inkvizici nebo něco takového. Naše Gigi musela strašlivě zkusit, než jí dovolil zemřít.“

„Těší mě, že vás to tak dojímá,“ řekla Pearl.

Nift pokrčil rameny. „Všichni tvrdí, že podnikání v realitách je fakt těžká řehole.“

„Kdybyste zjistil cokoliv dalšího,“ řekl Quinn, „dejte mi vědět. Bez ohledu na to, kolik je hodin.“

„Spolehněte se.“ Nift si upravil manžety u košile a zapnul si sako. „Považujte všechno, co jsme si tu řekli, za předběžný odhad.“

„Jistě. Veškerá naše špinavá práce je přece založená na předběžném odhadu.“

„Můžeme dát odvézt tělo?“ zeptal se Renz.

„Jestli technici už skončili, nic tomu nebrání,“ odpověděl Nift. „Ale asi bych vás měl upozornit, že na téhle vraždě je přece jenom něco trochu jiného. Viděl jsem i předchozí oběti a povahu jejich zranění – zvlášť těch, která vznikla na základě mučení. V tomhle případě byl zvlášť zuřivý. Měl na ni zlost.“

„To narážíte na tu sošku v její zadnici?“ zeptal se Renz.

„Mimo jiné.“

„Vždyť se potkali teprve krátce předtím,“ namítl Quinn. Ale ještě než to dořekl, uvědomil si, že si představuje, jak celá věc proběhla. Přehrál si krátký scénář: žena vyhozená z práce, ve špatném rozpoložení, jde na skleničku, potkává muže, který se s ní pomiluje a utěší ji alespoň pro jednu noc.

A pak ji čeká překvapení.

Nift pokrčil rameny. „No nic, pusťte to z hlavy. Pamatujte si ale jednu věc – tady se choval mimořádně zuřivě.“

„Dává to smysl,“ řekla Helen.

Dnes ráno měla na sobě vytahané tepláky a plandavé sportovní tričko. V takovém modelu vypadala nejen vysoká, ale i mohutná. Její lehký odér potu zastírala vůně parfému. Nebylo to nepříjemné, spíš živočišné. Quinn usoudil, že k nim v rámci joggingu možná i doběhla. Říkal si, že kdyby Helen žila dřív, mohla by být královnou vikingských bojovníků.

„Jaký smysl?“ zeptal se.

„Vrah tentokrát pociťoval mimořádnou zlost. Tak brzy po tom všem, co se stalo na Liberty Islandu. Zvlášť alarmující musely být ale myšlenky, co všechno se stát mohlo. A co se nevyhnutelně stát musí.“

Pearl seděla na okraji stolu mezi Quinnem a Helen, takže se stala součástí jejich konverzace. „Protože chce, aby se to stalo,“ řekla.

Helen přikývla. „V jeho vlastním zvráceném uvažování. Ano. Přeje si to stále víc, ačkoliv se to snaží popřít.“

„Všichni to tak chtějí,“ řekl Quinn. „Když to trvá moc dlouho, začnou nakonec pociťovat frustraci.“

„Ačkoliv dostat se k ní tak blízko,“ pokračovala Helen, „to byl jistě pořádný zážitek. V hlavě se mu muselo rozpoutat hotové emocionální peklo.“

„Bezpochyby,“ souhlasil Quinn a představoval si to.

„Mluvíme o soše Svobody?“ ujišťovala se Pearl.

„Ano,“ přikývl Quinn.

„Jeho matce,“ dodala Helen.

60. kapitola

Nastal čas pro mravenčí práci.

Quinn vyslal Sala s Haroldem, aby obešli sousedy v okolí bytu, v němž zemřela Gigi Beardsleyová. Měli u sebe policejní skicu portrétu Dreda Ganta, kterou nechali vypracovat podle fotky od obchodníka se starožitnostmi Jacoba Thomase, na níž byl Gant hladce oholený a s tmavými vlasy. Vypadal velice průměrně, to ano, ale bez světlého plnovousu, knírku a brýlí s černým rámečkem už rozhodně nevypadal jako někdo, kdo by si od vás chtěl na záchodku v klubu koupit nějaké drogy.

Zároveň s sebou měli kopie původní fotografie – podobiznu vlasatého a zarostlého Dreda Ganta v diskotékové verzi.

Kéž jim přeje štěstí, říkal si Quinn, i když v úspěch moc nevěřil.

Museli to ale obšlápnout.

Stačil jeden telefonát Giginu bývalému zaměstnavateli, Homestead Properties, a okamžitě dostali její soukromou adresu. Bydlela ve West Side nedaleko Columbus Circle. Žena, s níž Quinn mluvil, se zdála být Giginou smrtí upřímně otřesena. Quinn se dozvěděl, jak ostatně očekával, že všichni v agentuře měli Gigi rádi. Zesnulá byla pozemský anděl, pro každého měla dobré slovo. Nepropustili ji proto, že by byla neoblíbená, ale kvůli nedostatku prostředků.

Poslední větě Quinn i docela věřil.

Vybaven spoustou skic se rozhodl, že se spolu s Pearl a Feddermanem vydají na Giginu adresu. Jody chtěla jet s nimi a tak dlouho naléhala, až Quinn nakonec souhlasil a usadil ji na zadní sedadlo lincolnu vedle Feddermana.

Klimatizace ve starém autě měla co dělat, aby si poradila s horkem, a zvlášť v autě obsazeném čtyřmi lidmi.

Fed, dnes ještě neupravenější než jindy, byl špatně naložený a řešil nějaké domácí nedorozumění – opět. V zásadě šlo pokaždé o to, že je policajt. Pro neustálé hašteření mu nezbývalo moc času na nic jiného. Podle všeho ani on, ani jeho žena Penny už nějakou dobu neprali ani nezašli do čistírny, i když panovala tak dlouhá vlna veder. Jody má, co chtěla.

Quinn zaparkoval lincoln v prostoru vyhrazeném pro zásobování na protější straně ulice, proti Giginu domu. Všiml si, že i Sal s Haroldem parkují se svým neoznačeným vozem na zákazu, hned vedle požárního hydrantu. Kdo tedy jsou ti neukáznění řidiči, s nimiž se město tak potýká?

Budova patřila na první pohled mezi luxusní adresy. Do výše čtyř pater byla obložená štípaným kamenem, zbylých přibližně dvacet podlaží tvořilo cihlové zdivo. Všechna okna v nižších patrech stínily zelené markýzy, fontána před domem nepřetržitě chrlila vodu. Quinn usoudil, že Gigin zaměstnavatel si musel před propuknutím ekonomické krize vést velice dobře.

„Možná bychom se měli dát na realitní byznys,“ poznamenal Fedderman při pohledu na vznosnou cihlovo-kamennou věž.

„Náš byznys je aspoň stabilní, kriminalita nestoupá ani neklesá,“ řekl Quinn.

„Nikdy neklesá,“ doplnila ho Pearl.

„To bych raději šla dělat přísedící u soudu, než prodávat nemovitosti,“ ozvala se Jody. „Brrrrr.“

„Kdybys prodávala nemovitosti, nemusela bys s sebou vláčet zbraň,“ nedal se Fedderman.

„A nikdo by ti neusiloval o život,“ řekl Quinn.

„Tak co tady vlastně děláme?“ zeptala se Jody.

Skoro všichni se zasmáli.

Quinn soptil.

Jody s Pearl si vyměnily pohledy.

Jen chvilku potom, co Quinn vypnul motor a klimatizaci, začalo se v autě dělat nesnesitelné horko.

Vystoupili tedy a všichni se jali odlepovat od zpocených těl propocené oblečení. Ještě než přešli na druhou stranu ulice, Quinn umístil na palubní desku cedulku newyorské policie.

Tak, říkal si, a je to legální.

Ve vstupní hale Giginy budovy byly stěny obložené dubovým táflováním, kolem stály rostliny v květináčích a na stěnách visely reprodukce s loveckými výjevy. Sotva našli dveře od výtahu, jak umně byly zamaskované.

„Čím se vlastně oběť ve firmě zabývala?“ zeptala se Jody s naprosto vážnou tváří. Pokoušela se zařadit si ji do prostředí, v němž se ocitla.

„Lidské zdroje,“ řekl Quinn. „Platili jí dobře, dokud jí platit nepřestali.“

Uniformovaný vrátný, který vypadal jako německý polní maršál, je odkázal na jakéhosi zaměstnance ze správy budovy – menšího muže s baňatým nosem a zelenými kalhotami vytahanými jako pytel. Připínací vizitka ho identifikovala pouze jako Harryho. Doprovodil je nahoru a odemkl jim dveře Gigina bytu.

Dveře neoznačovala žádná policejní páska, ačkoliv Quinn věděl, že policie už tam byla. Pravděpodobně nenalezla nic zajímavého, ani cokoliv, co by stálo za to chránit.

Samozřejmě, že vyšetřování, jak říkají televizní policajti, je teprve v počátcích. Jestliže tu něco našli, bezpochyby to teprve analyzují.

„Zůstal tu její počítač?“ zeptala se Jody.

„Mají ho policejní technici,“ odpověděl Quinn. Počítač oběti vždycky patří mezi první věci, kterými se lidi z kriminálky zabývají. „Už ale zjistili, že tam nic zajímavého není, ledaže by si někdo chtěl koupit v New Yorku nějakou nemovitost. Gigi byla naposledy online nejmíň deset hodin před setkáním v baru s mužem, který ji podle všeho zabil. Její společníci z baru, bývalí kolegové z práce, si nedokázali vzpomenout na nic užitečného. Vybavují si pouze muže sedícího opodál, který po Gigi pokukoval, ale na jeho vzhledu je nic neupoutalo. Popsali ho jako člověka veskrze průměrného.“

„Třeba ani nemuselo jít o vraha,“ namítla Jody.

„Fakt jsme ji museli brát s sebou?“ řekl Fedderman.

Jody ho kopla do kotníku. Ne moc, ale bolestivě.

Harry ze správy budov je požádal, aby za sebou zamkli, až budou odcházet.

„Kdybyste něco odnášeli,“ otočil se k nim, když odcházel, „nezapomeňte mi o tom říct. Chtějí po mně, abych dělal seznam.“

Quinn ho ujistil, že bez jeho vědomí nic takového neudělají, a zeptal se, jestli už na seznamu něco má.

„Ne. Nikdo tu potom, co odešli policajti, už nebyl.“

Pak jim nedbale zasalutoval a odešel.

Jen co za sebou zavřel dveře, byt se ponořil do zdánlivého klidu a míru. Nepronikal sem žádný hluk z ulice. Nic se tu nepohnulo, kromě zvířeného prachu poletujícího v pruzích slunce.

„Pěkně zvukotěsný,“ poznamenal Fedderman. „Předválečný barák s tlustými stěnami.“

Quinn uvažoval, kdy lidé přestanou používat označení „předválečný barák“. Jakou válku to vlastně mají na mysli?

„Je tu ve vzduchu cítit smrt,“ řekla Jody. „I když umřela někde jinde.“

Ostatní jí rozuměli a její poznámku nekomentovali.

„Projdeme s Pearl byt,“ rozhodl Quinn. Feddermana poslal, aby obešel Giginy sousedy v domě, i když Sal nebo Harold je již vyslýchali. Jody dostala několik snímků, které získali od obchodníka se starožitnostmi Jacoba Thomase – ty, na nichž měl Dred Gant světlé vlasy, knírek s bradkou a brýle. Dostala za úkol obejít obchody v sousedství.

Oba u sebe měli i novou policejní skicu a také – pro případ, že by potřebovali v někom probudit paměť a připravit ho o klidný spánek – posmrtné záběry oběti, které do Quinnovy detektivní kanceláře přišly faxem z patologie.

Jody neměla štěstí. Ve chvíli, kdy vešla do obchodu Sam’s Spirit na Osmé Avenue, už byla úplně propocená a chodidla ji bolela jako čert.

Samův obchod byl kvelb o velikosti šatní skříně. Kromě alkoholu měl na poličkách i zboží, po němž člověk sáhne jen v momentálním hnutí mysli, ačkoliv původně pro ně nepřišel – plastovými policejními píšťalkami počínaje a táfličkami sušeného hovězího konče.

Jody se rozhlédla, ale umělohmotnou napodobeninu sochy Svobody tu neviděla.

Usoudila, že muž stojící za dřevěným pultem a právě počítající tržbu bude samotný Sam. Byl malý, plešatý, středního věku a přes modré triko s krátkým rukávem a koláči potu v podpaží se mu do těla zařezávaly červené šle. V levé ruce držel velkou roličku peněz, zatímco palcem pravé hbitě a zkušeně odpočítával jednu bankovku za druhou. Jody si říkala, že vypadá přesně jako bankovní úředník a chybí mu už jen klotové rukávy a zelený kšilt na čele. Pod jeho mrštným palcem bankovky jen šustily a pleskaly jedna o druhou.

Pohlédl na Jody. Nezdálo se mu, že by ho nějak ohrožovala, pokračoval proto v počítání. Než sečetl všechny peníze, trvalo to ještě několik dlouhých vteřin.

Kolem tohohle se točí celý svět, pomyslela si Jody.

Konečně odložil roličku kamsi pod pult a usmál se na ni. „Neostýchejte se a podívejte se, prosím,“ řekl a pobídl ji rozmáchlým pohybem paže, jako by se regály s alkoholem táhly bůhvíkam.

„Naopak já bych chtěla, abyste se podíval vy,“ řekla Jody a opětovala jeho úsměv.

„Však já už se dívám.“ Pečlivě si ji prohlížel a Jody si uvědomila, že si asi myslel, že se má kouknout na ni. „A vidím poldu,“ konstatoval.

Zasmála se a máchla mu před očima Quinnovým dočasným pověřením vystupovat jménem newyorské policie. „Žádná výhra. Vy budete Sam z vývěsního štítu, že?“

„Jsem to já osobně.“

Přistoupila k pultu a rozložila na něj policejní podobizny. Člověk na skicách připadal dokonce i Jody trochu povědomý, ale možná se jí to tak jevilo, protože si je prohlížela už tolikrát předtím. „Viděl jste někdy tohohle muže?“

Sam si skici prohlížel. „To nemůžu říct. Ale nemůžu říct ani, že ne. Je to naprosto průměrný chlapík.“

„Já vím, já vím.“ Jody sáhla do kabelky a vytáhla kopii fotografie, kterou měli od Jacoba Thomase, na níž měl Dred Gant možná falešnou bradku a knír, blond vlasy a brýle se silnými černými obroučkami. Položila ji na pult vedle policejních skic.

Sam zkoumal obě podobenky. „Ten samej chlapík?“

„To mi povězte vy.“

Ukázal na fotku s bradkou a knírem. „Myslím, že od tohohle týpka jsem si někdy v devětašedesátým, když jsem byl na univerzitě, koupil jointa.“

Jody čekala.

„Víc vám k tomu říct nemůžu,“ dodal Sam.

Jody na něj vrhla nevraživý pohled, nicméně mu poděkovala.

„Provedl něco?“ zeptal se Sam.

„Máme dost důvodů domnívat se, že ano.“ Sebrala fotky a skici z pultu a chystala se odejít.

„Počkejte okamžik,“ zarazil ji Sam. „Dejte sem znovu ty skici. Při pohledu na ten snímek se mi něco vybavilo.“

To znělo dost slibně.

Vrátila se k pultu a znovu vedle sebe položila dvě policejní podobizny v naději, že se Samovi vybaví totéž, co prve. Ani nedutala. Nechtěla ho nijak ovlivnit.

Sam si skici prohlížel.

Konečně zvedl zarudlé oči a pohlédl na Jody. „Možná tu včera večer byl. Kolem deváté, nebo půl desáté. Snad i trochu později. Byla s ním nějaká blondýnka, asi trochu namazaná. Kupoval láhev vodky Grey Goose.“

Jody cítila, jak se jí zrychlil tep. Konečně nějaká zábava. Do jisté míry.

„Říkali něco?“ zeptala se.

„Pokud si vzpomínám, nic. Ten chlap jen zpoza pultu objednal vodku, kterou támhle viděl vystavenou. Tak nějak se drželi, jako se lidi držívají, jestli mi rozumíte.“

„Jako milenci?“

„To bych si zas netroufnul tvrdit. Ale nepřísahal bych ani, že ne.“

„Jak platil?“

„Hotově, myslím. Padesátidolarovou bankovkou.“

„Dokázal byste tu konkrétní bankovku poznat, kdybyste ji viděl?“ Vzpomněla si, že někteří pokladní si vždycky označují velké bankovky, když jimi někdo platí, aby je zákazník nemohl obvinit, že jim vracejí méně, protože jim dali ještě větší bankovku.

„Ale slečno!“ vykřikl Sam nevěřícně. „Alkohol není levný. Dostávám padesátidolarovky celý den.“ Pokrčil kostnatými rameny. „Musíte si uvědomit, že ti dva byli jen jedni z mnoha včerejších zákazníků, to je všechno. Nenapadlo mě, že by měl být nějaký důvod, abych si je nebo jejich prachy pamatoval.“

„Na jakou stranu se vydali, když vyšli ze dveří?“

„To nemohu sloužit.“

Jody uvažovala o místě, kde sklíčenou a zranitelnou Gigi zanechali její přátelé a bývalí spolupracovníci. Bylo to jen kousek pěší chůze odsud a tenhle obchod byl v půli cesty na stanici metra, ze které se mohli Gigi a její vrah vydat k prázdnému bytu, v němž nakonec zemřela.

Ačkoliv ji propustili, pořád ještě měla agenturní klíč. S mužem, který ji sbalil – nebo naopak –, se vydali do bytu, v němž se spolu chtěli vyspat.

Jody sáhla do kabelky a vytáhla další fotografii, kterou jí dal Quinn. Fotku Gigi Beardsleyové z márnice.

Položila ji na pult před Sama. „Viděl jste ji někdy?“

Sam vytřeštil oči. „Boha jeho!“

„Jeho ne,“ řekla Jody. Ukázala na záběr z márnice. „Ji.“

„To je ta dívka,“ připustil Sam. „Ta, která tu byla s chlapem, co kupoval vodku. Mohl bych to odpřísáhnout a taky to udělám.“ Smutně pokýval hlavou. „Je mrtvá, že jo?“

„To si pište,“ přisvědčila Jody.

61. kapitola

Nikdo není odvázaný z nečekané policejní návštěvy.

Bobby Aikins, muž střední postavy, průměrného vzhledu a s výrazně postupující temenní pleší nebyl výjimkou. Aikins bydlel šest bloků od místa, kde byla zavražděna Gigi Beardsleyová, což bylo podstatně dál, než by Sal s Haroldem byli ochotní považovat za nejbližší okolí, které měli za úkol pročesat.

K návštěvě je přiměla skutečnost, že Aikins jako ředitel odboru lidských zdrojů v Homestead Properties byl tím, kdo Gigi v den její smrti propustil. Pravděpodobně to byl sám Aikins, kdo jí špatnou zprávu sděloval.

Aikins poodstoupil, aby Sala s Haroldem pustil dovnitř. Bydlel v hezkém bytě v desátém podlaží s výhledem na Broadway. Pokynutím ruky vybídl oba detektivy, aby se posadili na sedačku. Sal si sedl, Harold zůstal stát. Aikins se usadil do koženého křesla barvy slonové kosti, které pasovalo k sedačce.

Kolem stála spousta kusů nábytku z chromované oceli, potažených kůží světle krémové barvy. Veškeré vybavení bytu vzbuzovalo dojem, že bylo pořízeno nedávno, najednou a v jednom obchodě. Vypadalo to ovšem, že ředitel v něm netráví mnoho času, protože většinou pobývá v práci nebo na služebních cestách.

Aikins se nedokázal ani jednomu z detektivů dívat zpříma do očí. Něco skrývá. Sal v tom spatřoval světélko naděje. Čím víc toho lidé tají, tím lépe.

„Soudím, že jste přišli kvůli Gigi,“ řekl Aikins. Celý se ošíval a klopil oči ke krémovému koberci. „Hrozná smůla, co se jí stalo.“

„Je docela zvláštní,“ ujal se slova Harold, „že byt, v němž byla zavražděna, je ve vaší ulici, jen o kus níž.“

Sal si myslel, že Harold začal příliš zhurta; pak si uvědomil, o co jde, a přijal roli hodného policajta.

„O šest bloků,“ pokračoval Harold. „Vlastně to ani moc zvláštní není.“

„Vůbec to není zvláštní,“ ozval se Aikins „Co by na tom mělo být zvláštního?“ Díval se teď na Harolda a probodával ho pohledem. „Šest bloků není vůbec blízko. Alespoň ne na Manhattanu.“

„Šest krátkých bloků,“ trval na svém Harold.

Sal si říkal, že už by tohle téma měl opustit, ale rozhodl se nepřerušovat ho. Bylo koneckonců zábavné sledovat uhlazeného Harolda, jak si hraje na drsňáka.

Harold předstíral, že si něco kontroluje v notýsku. „Jste ředitel odboru lidských zdrojů v Homestead Properties?“

„Výkonný ředitel.“

„Co to ksakru vůbec znamená?“ zeptal se Harold.

Sal se musel přemáhat, aby se nesmál. Harold se do toho obul.

„Znamená to, že mám na starosti zaměstnance.“

„A vyhodit Gigi Beardselyovou bylo vaše rozhodnutí?“

„Ne, šlo o rozhodnutí správní rady.“

„A vy jste ve správní radě?“

„Ano.“

Harold pokrčil rameny.

Sal stále mlčel.

„No dobrá,“ nevydržel to Aikins.

Oba detektivové na něj pohlédli.

„Co ,no dobrá‘?“ zasípal Sal.

„Včera večer, předtím, než byla Gigi zavražděna, jsme se viděli.“

Sal si přál, aby Harold buď něco řekl, nebo aspoň zavřel pusu. Doslova. Harold zahrál svůj part drsného poldy tak přesvědčivě, že se Aikins sesypal jako domeček z karet. Oba detektivy to zaskočilo. Neměli by to ale dát na sobě znát.

Sal usoudil, že by měl iniciativu přebrat on, i když Haroldovi nechtěl upřít pokrok, kterého dosáhl.

„Měl byste to upřesnit,“ doporučil Aikinsovi.

„Cítil jsem se hrozně, že jsem musel Gigi vyhodit. Byla fakt anděl. Všichni v Homestead Properties ji měli rádi.“ Zadíval se opět na koberec a kroutil hlavou. „Tahle proklatá hydra nezná slitování.“

„Máte na mysli trh s nemovitostmi?“ zeptal se Sal.

„Jistě. Co jiného bych měl mít na mysli?“

„Nemohl jste za to,“ ozval se Harold.

Najednou s Aikinsem soucítil. Ten se na něj podíval, celý zmatený.

I Sal na Harolda pohlédl. Vzmuž se, chlape.

„Měl jste s Gigi nějaké pletky?“ zeptal se Sal, aby vrátil Quinnovu detektivní kancelář do hry.

„Kéž by!“ vydechl Aikins. Nebyla to moc chytrá poznámka. Ačkoliv kdyby byl její vraždou vinen, nepřipustil by to – takže zas tak hloupé to možná nebylo.

„Věděl jsem, že někdy chodí do podniku nedaleko odsud,“ pokračoval Aikins. „Občas se tam scházejí zaměstnanci Homestead Properties, aby poklábosili a provětrali peněženky.“

„Včetně vás?“

„Ne. Nehodilo by se, aby tam chodil někdo z vedení.“

„Žádné bratříčkování?“

„Dalo by se to tak říct.“

„Pochopitelně,“ řekl Harold.

Sal se na něj varovně podíval. Už to byl zase ten starý dobrý Harold, žádný otrlý polda z televizních a filmových kriminálek.

„Měl jsem štěstí a zahlédl jsem ji,“ vyprávěl dál Aikins. „Šla po Osmé Avenue. Předpokládal jsem, že vím, kam má namířeno. Pořád u sebe měla univerzální klíč – zapomněl jsem si ho od ní vzít a ona mi ho zapomněla vrátit. A věděl jsem, že Padmont Building je nedaleko odsud.“

„Mohla jít kamkoliv,“ odtušil Sal.

„Neřekl bych. Chtěl jsem ukojit svou zvědavost. Proto jsem se za nimi vydal.“

Sal s Haroldem si vyměnili významné pohledy, aniž by si toho Aikins všiml.

„Za nimi?“ zeptal se Harold.

„To jsem vám neřekl? S někým šla. S mužem, kterého jsem nikdy předtím neviděl. Právě proto jsem byl tak zvědavý. A musím připustit, že jsem i žárlil. Trochu jsem si na Gigi myslel, ale nebyl jsem zdaleka jediný.“

„Patřila mezi ty, co se vyspí s každým?“ vyzvídal Harold.

„Ne. Právě naopak. I proto jsem byl tak zvědavý.“

„Jak ten člověk, co ji doprovázel, vypadal?“

Aikins zavřel oči a přemýšlel. Pak je otevřel. „Vypadal naprosto obyčejně. Řekl bych, že právě to na něm bylo neobyčejné. Vypadal prostě… normálně.“

„Pane Aikinsi, vy víte, jak byla Gigi Beardsleyová vysoká. Když ji použijeme jako výchozí měřítko, byl ten muž vyšší, nebo nižší?“

„Připadal mi normální. A taky nevím, jaké měla Gigi boty, nebo jestli neměla dokonce lodičky na vysokém podpatku. Já měřím sto osmdesát pět. Vypadal ale o trochu menší než já.“

Sal by Aikinsovi hádal spíš sto osmdesát.

„Co dál?“ zaskřípěl.

„Měl světlé kalhoty a tmavý blejzr.“

„Vlasy?“

„Jo, měl je docela husté, asi jako já. A tmavé, taky jako já. Aspoň myslím. To máte těžké. Ani ve snu by mě nenapadlo, že ho budu někdy popisovat, takže jsem mu nevěnoval takovou pozornost.“ Aikins sklouzl pohledem z Harolda na Sala. „Myslíte, že to byl ten, co Gigi zavraždil? Ten Vrah Lady Liberty?“

„Ano,“ odvětil Harold.

„Bože můj! Mohl jsem něco udělat. Překazit mu to.“

„Nemohl jste to vědět,“ řekl Sal. „A kdybyste to věděl, překazil byste mu to jedině, kdybyste ho zabil.“

„Pak bych…“

„Co?“

„Ale nic.“

„Kráčeli ti dva pevným krokem?“ zeptal se Harold.

„Myslíte, jestli nebyli opilí?“

„Přesně tak.“

„Možná trochu. Ale třeba mi tak jenom připadali, protože jsem věděl, odkud jdou.“

„Mířili směrem k evidovanému bytu, kde byla Gigi zavražděna?“

„Jo. Nebo ke stanici metra, odkud se tam mohli dostat.“

„A co její vlastní byt?“

„Neleží tím směrem. Možná nechtěla, aby věděl, kde bydlí.“

„Proč by to neměla chtít?“ zeptal se Harold.

„No, znáte to. Chlapi ženám působí – mohli by působit – různé trable. Gigi možná…“

„Co?“

„… hledala jen dočasné potěšení.“

„Kvůli tomu, co jste jí provedl.“

„Brzdi, Harolde,“ řekl Sal. „Neber si to tak.“

Sal vybral snímky a skici, na nichž byl Dred Gant. Rozhodl se, že ušetří Aikinse pohledu na Gigi v márnici. Ani on se na ten záběr nedíval rád.

Podržel obrázky Aikinsovi před očima. „Je to ten muž, kterého jste viděl?“

Aikins si je prohlížel, pak pohlédl na Sala. „To nemůžu potvrdit. Dokonce jako by na nich nebyl tentýž člověk. Potřeboval bych si je pořádně prostudovat. Ale ani pak…“

Sal všechny snímky a skici odložil.

„Vzpomenete si, kolik bylo hodin, když jste Gigi s jejím doprovodem potkal?“

„Bylo devět padesát.“

„Jak si tím můžete být tak jistý?“

„Vždycky vím, kolik je hodin. Automaticky si pravidelně kontroluji čas.“

„Asi zlozvyk z lidských zdrojů,“ řekl Harold.

„Možná.“ Aikins znovu sklopil oči ke koberci. Měl zasmušilý, vyhaslý výraz.

Sal s Haroldem mu poděkovali za čas, který jim věnoval, a upozornili ho, že ho později vyzvou, aby učinil výpověď do protokolu.

„Abyste viděli, jestli si neodporuji,“ poznamenal Aikins se sklopenou hlavou. „Abych se nachytal.“

„Každý si neustále odporuje,“ konstatoval Sal.

Ačkoliv ne v chvílích, kdy se mluví o vraždě.

„To mě uklidňuje,“ řekl Aikins, aniž by zvedl hlavu.

Sal s Haroldem ho opustili.

Když sjížděli výtahem do přízemí, řekl Sal: „Docela jsem už zapomněl, že umíš zahrát i tvrďáka.“

„Sehrál jsem to úplně jako ve filmu, v televizi nebo divadle,“ holedbal se Harold.

„Přesně. Tys hrál někdy v divadle?“

„Párkrát v komparsu. Počítá se to?“

„Ne,“ odvětil Sal.

62. kapitola

Jody se vracela za Quinnem a Pearl do bytu Gigi Beardsleyové. Hořela nedočkavostí, až bude moci Quinnovi povědět, že zachytila pohyb vraha zdržujícího se v blízkosti oběti krátce před předpokládanou dobou vraždy. Na Quinnovi bude už jen, aby zavolal soudnímu patologovi a ujistil se, že v době vraždy měla Gigi v žaludku vodku značky Grey Goose. A to by nemělo být tak složité.

Vzápětí si ale Jody vzpomněla, v jakém stavu viděla Gigin žaludek a udělalo se jí lehce nevolno.

Přinutila se nemyslet na ještě příliš živou vzpomínku, nebo ji alespoň uklidit někam do bezpečí, kde bude tiše dřímat, a namlouvala si, že policejní laboratoř dokáže zázraky. Určitě budou schopni nalézt stopy vodky a měli by umět identifikovat i značku. No, značku jen možná.

Teplota stoupla ještě o několik stupňů a Jody si uvědomila, že se během svižné chůze potí.

Zastavila se, což mělo za následek, že se za ní utvořila malá fronta a několik lidí na ni pohlédlo. Řekla si, že není kam spěchat, a popošla pod markýzu, před výlohu malého knihkupectví. Uvědomila si, že dnes existuje už jen málo malých nezávislých obchodů s knížkami. Doba je semlela.

Nejlepší bude využít moderní techniku, zavolat Quinnovi a ujistit se, zda jsou s mámou ještě v bytě oběti. Jody vylovila z kabelky iPhone a téměř se lekla, když se jí přístroj rozvibroval a rozezvučel v ruce.

Bezděčným pohybem posunula palec po displeji a přijala hovor ještě dřív, než se podívala, kdo volá – pečovatelský ústav Golden Sunset, předvolba New Jersey.

„Jody?“ ozval se z telefonu babiččin hlas. „Jsi tam, drahoušku?“

No, nic se neděje. Babička jistě pochopí, že má zrovna práci.

„Ahoj, babi. Teď nemůžu mluvit. Jsem…“

„Teď mě dobře poslouchej – a neříkám takové věci často: naskytla se ti životní příležitost. Na tohle si, Jody, drahoušku, určitě čas najdeš.“

Cože? „Pomáhám dopadnout sériového vraha, babi.“

„Vrah sem, vrah tam. Copak může zmizet jako nějaký králík z klobouku?“

„Skoro to tak vypadá, babi. Tohle je opravdu důležité!“

„Nemusím ti snad říkat, koho mi těmihle řečmi připomínáš, drahoušku. Tahle příležitost…“

„Neuteče. Chvíli to počká, babi. Fakt!“

„Neuteče, drahoušku? V zaslepenosti a chvatu mládí – a teď to nemyslím jako výtku – někdy lidé nedokážou přibrzdit a uvidět, že se před nimi právě otevírá cesta k světlým zítřkům. Mrzí mě, že to musím říct, ale byla by chyba přehlédnout ji a nevydat se po ní. Často je to zpočátku jen nenápadná pěšinka, a přesto…“

„O jakou příležitost jde, babi? Mám si nakoupit zlato?“

Jody si uvědomila, že mluví moc nahlas a že poutá pozornost. Vmáčkla se hlouběji do výklenku dveří, těsně vedle vysokých úzkých vitrín, jež nabízely literaturu týkající se hrozby klimatických změn. Globální oteplování. Je to tady! Je to tady! Jody to skoro pronesla nahlas, zatímco cítila, jak jí po vnitřní straně pravé paže stéká kapka potu.

„Žádné zlato – i když tě ujišťuji, že ani proti tomu bych v době, kdy se blíží celosvětová katastrofa a nám nezbývá než přihlížet, až udeří, nic nenamítala. Nic takového, drahoušku. Je to něco mnohem cennějšího než zlato nebo jiné vzácné kovy. Jakou cenu takový kov může mít ve srovnání s hodnotou z masa a krve.“

Dobrotivý bože! Jody si uvědomila, jak silně tiskne v dlani telefon. Podobné známky stresu pozorovala během rozhovorů s babičkou u matky. Tehdy tomu nerozuměla a dokonce za to matku odsuzovala.

Nastala už vhodná chvíle, aby babičce řekla, že „ji zlobí signál“?

Jody se ta představa příčila. Kromě toho babička nikdy úplně nevěřila, že tahle šikovná mobilní věcička je tak poruchová, a Jody se netajila opovržením, že matka své matce tak bezostyšně lže. Nebylo pochyb, že starou paní stejně neobalamutila.

Pravda a nic než pravda. Nebyla to Quinnova hlavní premisa? Nebo jedna z hlavních?

Jody se zhluboka nadechla.

„Co je tedy ta životní příležitost cennější než zlato?“ zeptala se babičky.

„Ukázalo se – ačkoliv bez fanfár to zní až moc obyčejně, zvlášť když jde možná o osudový krok –, že doktor Milton Kahn má dceru.“

„Zrovna teď nehledám nové kamarádky, babi,“ odpověděla Jody.

„Och, mám na mysli něco mnohem víc než jen obyčejné kamarádství, drahoušku.“

Jody bleskla hlavou myšlenka, jejíž obsah ji překvapil. „Jsi snad dohazovačka?“

„Je to tradiční a počestný zvyk, drahoušku.“

Jody byla zmatená. „Já jsem ale normální, babi.“

„Ta dcera má kamaráda, drahoušku. A to je každým coulem muž. Co muž, je to zjevení. Nedávno rozvedený, respektovaný chiropraktik. Jmenuje se Austin Morton.“

„Není to značka britského auta, babi?“ Měla sto chutí zavěsit, ale snažila se pokušení odolat.

„V tomhle případě ne. Je z Bronxu. Kdyby ses, a říkám to jako babička, která má dost životních zkušeností a pozná, kdy k sobě lidé pasují, jen – a slovo jen je až znevažující, když vezmeme v potaz důležitost okamžiku – podívala na fotografii doktora Austina Mortona na Facebooku a přečetla si o jeho značných, pokud ne doslova úžasných úspěších, udělala bys…“

„Ztrácíš se mi, babi.“

A osten pocitu provinění, který vždy pociťovala její matka, se usídlil i v Jodyině duši.

Quinn předal informace Niftovi – vědí už, jak probíhaly poslední hodiny života oběti a kdy pravděpodobně zemřela. A jejího vraha dokonce kdosi zahlédl, ačkoliv na identifikaci pod přísahou u soudu to pořád nevypadá.

Většina zaměstnanců – nebo lidských zdrojů – Quinnovy detektivní kanceláře se shromáždila v jejich „služebně“ na Západní Devětasedmdesáté. Stoly byly uspořádány do dvou řad čelem k sobě. Nedalo se mezi nimi ani projít. V kanceláři to dokonce jako v policejní služebně i páchlo – mísil se zde typický odér marnosti a potu, spolu se zápachem zatuchlých kostelních lavic. Němé výčitky bez odezvy.

Quinn usoudil, že tohle uspořádání by mohlo zmírnit horko, protože vzduch vyfukovaný přetíženými podokenními klimatizačními jednotkami bude moci cirkulovat volněji, než když by místnost byla rozdělená do více sekcí. Celá kancelář představovala velký otevřený prostor, jen on sám měl oddělenou kóji. Ale obvykle ji odděloval jen přepážkami ze dvou nebo tří stran. Vypadalo to, že čím dusnější počasí a čím zapeklitější případ, tím méně přepážek. Teď byla v kanceláři vlastně jen jediná – dřevotřísková deska za Quinnovým stolem. Všichni na sebe viděli, každý mohl projevit nesouhlas, přerušit jeden druhého. Skupinové aranžmá bylo občas příčinou podráždění a přinášelo konflikty, ale i řešení.

Helen, která zde neměla svůj vlastní stůl, rázovala po místnosti v nových teniskách Nike bez ponožek. Měla na sobě na své poměry krátkou světle béžovou lněnou sukni, takže vypracované lýtkové a stehenní svaly jí na nohách jen hrály. Quinn předpokládal, že i ostatní, ačkoliv jí pečlivě naslouchají, se jí dívají na nohy.

„Blíží se k vrcholu své kariéry,“ konstatovala na vrahovu adresu. „Musí to sám cítit. Máme jeho jméno, fotografie i skici, máme svědka, který ho viděl alespoň s jednou z obětí. Jeho spolupráce s médii nefunguje tak, jak si představoval. Vyobrazují ho jako monstrum. A na Liberty Islandu jsme ho málem dostali. Doteď to určitě ještě rozdýchává. Říká se, že s každou vraždou zemře i kousek z vraha, a je to fakt. To, jak si Gant odůvodňuje své činy, pokulhává. Vraždy mu nepřinášejí tak dlouhotrvající úlevu, jak tomu bývalo zpočátku. Zážitky z nich plynoucí jsou zkaleny strachem, který jsme v něm vyvolali, protože mu dýcháme na záda. Poslední vražda byla spíš dílem šíleného řezníka než promyšleným činem puntičkářského sériového vraha.“

„S šíleným řezníkem bychom si poradili,“ zasípal Sal. „Znám jednoho v Brooklynu, který je neustále vytočený kvůli tomu, že si zmrzačil palec.“

Všichni mlčeli, protože usoudili, že další podrobnosti o řezníkovi z Brooklynu ani jeho nefunkčním palci slyšet nechtějí.

„Zásah vyšší spravedlnosti,“ pronesl Harold po chvíli.

„A je tu ještě něco,“ řekla Helen.

„S tím řezníkem?“ zeptal se Harold.

Helen ho ignorovala. Někdy bylo těžké poznat, kdy si Harold dělá legraci.

Sáhla do tenkých kožených desek, které někdy nosila místo kabelky. Vytáhla dvě fotografie, podle všeho vytištěné na obyčejný kancelářský papír.

Byly to snímky jedné a téže ženy, jeden čelní, druhý z profilu.

„Portréty, když Mildred Gantová nastoupila do vězení,“ dodala na vysvětlenou. „Ještě předtím, než ji ostříhali.“

Fotografie putovaly z ruky do ruky.

„Žádná krasavice,“ poznamenal Fedderman.

„To je pravda,“ připustila Helen. „Ale všimli jste si kosterní stavby obličeje, zvlášť kolem očí, výrazných lícních kostí a brady? Není vám to povědomé?“

Všichni to viděli.

„Krása a ošklivost mají celou škálu podob,“ řekl Fedderman.

„Vrah o tom ale takhle nepřemýšlí,“ pokračovala Helen. Dala si ruce v bok. „Je v místnosti někdo, kdo v té ženě nespatřuje – nebo nespatřil – podobu s Carlie?“

„Je Carlie trochu podobná,“ ozvala se Jody.

„Hodně,“ přidal se Sal.

„Ať už je to jakkoliv,“ ujala se opět slova Helen, „té podoby můžeme využít.“

Quinn uvažoval, jestli to byl Renz, kdo Helen navedl, jak by měla dál postupovat. Pochyboval o tom. Renz je její šéf pouze do určité míry. Helen byla v nejednom smyslu slova velice svá.

„Vrah stále nedělá žádné chyby,“ podotkl Quinn.

„Ale neví to. Teď si bude klást otázky. Nebude si jistý, co po sobě zanechal.“

„Možná si dá pauzu,“ poznamenala Pearl. „Nechá situaci trochu uklidnit.“

Helen, která začala znovu přecházet po místnosti, zavrtěla nesouhlasně hlavou. Její dlouhá oblá lýtka se při každém kroku napínala, napínala a napínala. „Ne, ne. On je tím, kdo diktuje tempo hry, a chce hrát tak rychle a tak tvrdě, jak to jen bude možné. Potřebuje další oběť, jak nejrychleji to půjde. Potřebuje opět nabýt nahlodanou jistotu, stejně jako úlevu od své posedlosti.“

„Naskočit do sedla hned poté, co ho z něj kůň vyhodil,“ pronesl Harold.

Všichni na něho pohlédli.

„Přesně tak,“ přikývla Helen, svaly na štíhlém těle jí jen hrály. V jejích pohybech se zračila ladnost dostihových koní, což si Quinn nikdy předtím neuvědomil. Možná si toho všiml až díky Haroldově poznámce.

Na Quinnově stole zazvonil telefon. Sáhl po sluchátku a otočil se k ostatním zády, aby měl jakési soukromí.

„Nift,“ představil se volající stručně.

„Tady Quinn.“

„Chtěl jste, abych vám zavolal.“

„Zjistil jste něco?“

„Ano, snad.“

Quinn věděl, že Nift naráží na Jodyiny otázky týkající se vodky.

Nift pokračoval. „Oběť měla slušný obsah alkoholu v krvi a nějaký se jí dostal do žaludku nedlouho před smrtí. Nemůžu s jistotou říct, že naposledy pila vodku, ale je to jistě možné. Co se značky týká, nemohu sloužit, s jistotou bych neurčil ani svůj oblíbený drink.“

„Nedá se nic dělat.“

„Kdybych se k ní dostal dřív…“

„Ale nedostal. Ostatně jako nikdo z nás.“

„Zjistil jsem ale ještě něco,“ řekl Nift. „Měla v krvi stopy dopaminu.“

„Kolik?“

„To je znovu těžké říct. Jen odhaduji, že moc ho nebylo, ale v kombinaci s vodkou nebo jakýmkoliv alkoholickým nápojem ho měla v sobě dost na to, aby se jí prudce snížil tlak a pak upadla do bezvědomí. Dopamin a alkohol u ní nejspíš vyvolaly malátnost a způsobily snadnou ovladatelnost. Na chvíli. Potom, když se probudila svázaná jako krůta s nádivkou, byla už bezmocná a na nejlepší cestě zapsat se do vrahova povědomí jako nezapomenutelná vzpomínka.“

„Ještě něco?“ zeptal se Quinn. Nerad se s Niftem dlouho vybavoval, když už si všechny důležité informace řekli. Pearl měla pravdu, jakýkoliv kontakt – ať už telefonický nebo osobní – s tím malým zmetkem byl nepříjemný.

„Vyřiďte Pearl, že ji pozdravuji.“

Čte mi snad myšlenky? „Vyřídím.“

Quinn zavěsil prudčeji, než zamýšlel.

„Nift,“ dodal na vysvětlenou.

Zopakoval, co mu odporný soudní lékař řekl, vynechal jen osobní pozdrav Pearl.

„Takže už najisto víme, že to byl Gant, kdo s Gigi Beardsleyovou trávil poslední chvíle před vraždou,“ konstatovala Helen. „Spolu s koktejlem dopaminu a vodky je teď identifikace z obchodu s alkoholem naprosto věrohodná.“

„Je to skutečný důkaz,“ řekla Jody, „nic jsem si nevycucala z prstu.“

„Víme už všechno kromě jediného – kde hledat vraha,“ poznamenala Pearl.

„Brzy ho dostaneme,“ pronesla Helen tiše. „Teď už víme přesněji než kdy dřív, koho chce. Víme, že se nedokáže dlouho udržet na uzdě. Je jako feťák bažící po své droze.“

Nikdo se neodvážil zeptat, co tím myslí.

Všichni to však věděli a báli se, že má pravdu.

„Carlie,“ prolomila ticho Helen.

63. kapitola

Jen ať si ho hledají.

Policajti z města zkoušejí najít jeho, kluka z venkova – lépe řečeno bývalého kluka z venkova, v něhož se ale zase může proměnit, kdykoliv bude chtít. V tomhle ohledu se tu cítil docela bezpečně.

Dred Gant měl na sobě levisky, proto se neostýchal přelézt přes nízkou, věkem zčernalou kamennou zídku, jež oddělovala Central Park od ulice Central Park West táhnoucí se podél jeho západní strany. Venkov ve městě.

Za zdí uvnitř parku se zastavil, aby se zorientoval. Slunce už stálo nízko a vrhalo dlouhé stíny. Za pěšinou byli lidé. Pod stromem se k sobě tiskla nějaká dvojice, na jedné z laviček seděl bezdomovec v rozedraných hadrech a vypadal jako osamělý strážný.

Že by to opravdu byl strážný? Převlečený policista?

Zdálo se, že muž nevnímá ani holuby poskakující na zemi před ním. Jeden z ptáků si mu téměř sedl na botu.

Dred v tomhle směru nikomu nevěřil – nikomu. Ačkoliv uveřejnili jeho fotku a přiblblou policejní skicu v televizi i v novinách, byl přesvědčený, že je nepravděpodobné, aby ho ve vybledlých džínech, tričku se znakem newyorských Mets, baseballové čepici a slunečních brýlích někdo poznal. A protože měl na nohou boty na běhání, velkou pozornost by nevzbudil, ani kdyby se rozhodl vzít nohy na ramena. Zvlášť tady v parku, kde je kondičních běžců spousta.

Vydal se po pěšině vedoucí podél lesa, hlavu sklopenou, a kopal do oblázků. Carlie jako by byla radioaktivní. Co ho opravdu trápilo, byla skutečnost, že Quinn a ta jeho parta ví, že to ví.

A také věděli, že se jí nevzdá, že se jí nedokáže vzdát. Věděl to i sám Dred.

Hra vrcholila a oba muži s tím byli srozuměni. Oba měli, každý svým způsobem, omezené možnosti i vytyčené teritorium, takže se pohybovali na stále menším a menším území.

Bylo nad slunce jasnější, že se něco musí stát, protože daný stav je neudržitelný.

Vzduch prořízl zvuk klaksonu. Za Dredem se vynořila cyklistka v elastických kraťasech, objela ho a pokračovala dál po pěšině. Aniž by se otočila, přes rameno na něj mávla, aby dala najevo, že zmáčkla balonek houkačky jen jako přátelské upozornění, že ho na okamžik omezí v chůzi.

Sledoval, jak usilovně šlape do pedálů. Její boky kopírovaly výkyvy sedla doleva a doprava, doleva, doprava, doleva, doprava… v rytmu starém jako lidstvo samo.

Ohlédla se a on věděl, že si všimla, jak ji pozoruje. Všechny pohyby pánve byly určené jen jemu. Sleduj mě, sleduj mě…

Sledoval ji tedy. Blonďaté vlasy měla sepnuté do ohonu, který se houpal v protipohybu k výkyvům jejích boků.

Nemohl z ní spustit oči.

Uvažoval, že by se mohl rozběhnout. Ne aby ji dohonil, ale aby se jí udržel na dohled a viděl, kdy a kde se zastaví. Až bude cesta zatáčet, mohl by si nadběhnout terénem a udržovat víceméně stejnou vzdálenost.

A taky by mohl upoutat nežádoucí pozornost, kdyby jej někdo sledoval.

Než opustil svůj byt ve Village, velice obezřetně se rozhlédl. Byl v obranném, nikoliv útočném rozpoložení. Pokud by se dnes chtěl pověsit na Carlie, počká si na ni před jejím bytem, nebo až bude odcházet z práce.

Nevěděli, kde Dred bydlí, takže bylo nepravděpodobné, že by se na něj mohli pověsit, dokud se neobjeví v blízkosti Carlie.

Jen pro všechny případy nastoupil v metru na linku číslo tři mířící z centra, zamíchal se do davu na Times Square, pak se vydal na autobusové nádraží Port Authority Terminal a jinou linkou metra se přesunul k Devětasedmdesáté ulici. Teprve pak se vynořil na povrch.

Stává se z něj šílenec? Psali to v novinách a říkali to v televizi (ta mrcha Minnie Minerová). Jak mohou tihle lidé, kteří ho nikdy neviděli, kteří neměli nápady jako on, vynášet takové soudy a dělat z něj šílence?

Jde o součást hry. Chtějí, abych si myslel, že jsem duševně nemocný.

Paranoidní?

Jak mohu být paranoidní, když po mně skutečně jdou.

Připadalo mu naprosto přirozené vydat se ze stanice metra k parku. Nahoře na ulici se teď cítil mnohem bezpečněji, raději kráčel po povrchu planety. Uměl obvykle vycítit, že ho sledují. Nebo si to přinejmenším rád představoval.

Byl si jistý, že kdyby se na něj někdo pověsil, unikl by mu. Nebo jí.

Přemýšlel o Pearl Kesnerové a její dceři Jody. O Nancy Weaverové. O Helen Imanové. O ženách, jež byly Quinnovými spoluhráčkami. Náhončími. Věděl, že je nemůže podceňovat, ale nebál se jich. Viděl v nich spíš možné objekty, jež by mohl vtáhnout do hry, než důstojné protivníky.

Pro Boha živého! Všechno to jsou ženy!

Objektem, který teď chtěl, potřeboval, bude mít, je Carlie Clarková.

Už brzy padne tma. Na nebi se shlukovaly mraky, jež předstíraly, že nesou déšť. Dred teď kráčel mezi starými mohutnými stromy, jejichž stíny postupně pohlcovaly pěšinu. Jak všichni věděli, pobývat přes noc v parku je nebezpečné. V hustém křoví mohou číhat vrazi. V skrytu černých stínů.

Dred se usmál. Kdyby nevypadnul z parku včas, mohli by v něm vidět možného predátora. Nakonec to byl právě on, kdo zavdal příčinu k takovému podezření, kdo proměnil město ve vražednou oblast.

Zamířil na hlavní pěšinu a vydal se směrem ke známé siluetě budov táhnoucích se podél západní strany Central Parku.

Z jedné džungle do druhé.

Z televizní obrazovky shlížela Minnie Minerová. K čertu s ní! Za to, jak o něm teď mluvila, ji doslova nenáviděl.

Vrah sedící ve starožitném ušáku se mírně předklonil a dálkovým ovladačem přidal na hlasitosti.

„Je pravda,“ ptala se Minnie Minerová Helen, policejní psycholožky, „že mentální stav vraha dospěl na mimořádně nebezpečnou úroveň?“

„Stres ho bezpochyby ovlivňuje,“ řekla Helen. „Všimněme si, že vraždy se odehrávají s kratšími odstupy a jsou provedeny mnohem brutálněji a krutěji.“

Minnie se tvářila zaujatě. „Přichází o rozum?“

„V jistém smyslu ano. Na vraha tohoto typu, jehož mysl tíží povědomí, kolik obětí za sebou zanechal, nakonec jeho zločiny dolehnou. Můžeme je nazývat i hříchy, chcete-li. Čas od času si uvědomí, kdo je, a nemůže to popřít. Ví, že na konci hry čekáme my. Chce být zastaven, ale nějakým překvapivým, vynalézavým způsobem.“

„Touží po slávě a anonymitě,“ pokračovala Minnie. „To přece stojí v přímém konfliktu.“

„Má v hlavě galimatyáš. Tohle není jediný konflikt. Je stejně tak nemocný jako zlý. V tomhle ohledu je vnitřně rozervaný, uvědomuje si to, ale nemůže si pomoct.“

„Frustrace ho musí dohánět k šílenství.“

„Vzhledem k okolnosti, že musel být šílený, už když s tím začal, si sotva umíme představit, v jakém rozkladu se jeho mysl nachází teď.“

„Myslíte, že je možné, že se sám udá?“ zeptala se Minnie.

„Možné to je, ale pochybuji o tom.“

„Dočkal by se celého toho cirkusu okolo soudního procesu,“ poznamenala Minnie.

„Ale už ne pod pláštíkem anonymity.“

„On je ale duševně chorý,“ namítla Minnie. „Psychopat. Jak může policie odhadnout jeho další kroky, když možná ani on sám neví, jak se sebou naložit?“

Co myslíš tím, duševně chorý? Nevidím, že bys měla před jménem lékařský titul.

Gant byl na nohou dřív, než si stačil uvědomit, co dělá. Proč o mně tvrdí, že jsem psychopat?

Věděl, kde se celý pořad natáčí, trefil by tam i přes celé město.

„Není to tenhle typ duševně chorého člověka,“ řekla Helen. „Je vlastně poměrně inteligentní a ví přesně, co chce a jak zařídit, aby to dostal.“

„Ale je zvrácený.“

„Ano. Někde v jeho životě muselo dojít ke zvratu. A stal se nebezpečným.“

Přesně tak, pomyslel si Dred. Došlo ke zvratu. Jinými slovy, jsem chytřejší než vy všichni dohromady.

Znovu si sedl, už klidnější. Pak vstal a zamířil do kuchyně, sáhl po láhvi s bourbonem a ze skříňky vyndal sklenici. Hodil do ní několik kostek ledu, pak na ně chrstl bourbon a dolil vodou.

Když se vrátil do obývacího pokoje, v televizi běžela reklama právní firmy upozorňující na spousty předepisovaných léků s hrůzostrašnými vedlejšími účinky, které zavdávají dobrou příčinu k podání žaloby.

Dred obrazovku vypnul. Ponořil se do ticha. Zůstal sedět a pil.

Přemýšlel.

Uvědomil si, že z užívání matčiných prachů plynou dvě špatné věci. Za prvé: jsou to její peníze a představují nepopiratelné pouto mezi nimi. Za druhé: nemyslí dostatečně na Carlie Clarkovou.

Samozřejmě že mu ji předhodili jako návnadu.

Jenže mu ji mnohokrát ukradli.

Bylo načase skoncovat se stále se opakujícími mučivými myšlenkami, s jejich potlačováním.

Bylo načase znovu se přiblížit ke Carlie.

64. kapitola

Déšť.

Jak troufalé, předpovídat déšť! Lidé ve městě až moc dobře věděli, že jde jen o krutý žertík, než aby na něj skočili.

Přesto si někteří vzali deštníky, nebo dokonce navlékli lehké pršipláště. Naděje, stejně tak nekonečná jako marná, se lidem usídlila v mysli.

Celý den se z dálky ozývaly hromy. Po nebi pluly mraky jako přízračné galeony. Blesky pročesávaly oblohu.

Ale nic z toho nebylo.

Ten večer, kdy se nebesa stále otřásala hřměním, stál Dred na nástupišti podzemní dráhy; na stanici, kde bude nastupovat Carlie, aby se dostala domů. Bude to její první krok na cestě do pekla.

Pohlédl na hodinky. Carlie už pomalu odchází z kanceláře v Bold Designs. Měla by tu být během patnácti, dvaceti minut. Quinn dával dost nepokrytě najevo, že on i jeho detektivové vědí, že Carlie bude další obětí Vraha Lady Liberty. Vysmívali se mu. Ponoukali ho. Využívali Carlie jako návnadu, její byt jako past.

Dred chtěl pozorovat Carlie už v metru, aby viděl, kdo další ji ještě sleduje, kdo ji hlídá. Kolik strážných andělů se kolem ní motá? Teď už je znal všechny, poznával je. Chtěl zjistit, který z nich ji má na starost dnes večer, aby přizpůsobil plán. Osud mu napoví, kdy a jak konat.

Vedra a sucha už možná brzy skončí, potemnělá obloha věštila déšť, což Dreda opravňovalo, aby v ruce nesl deštník. Jen pro všechny případy. Takhle by přeci nevypadal člověk, co se dnes v noci chystá zabít ženu.

Dnes večer byl za manažera. Střední úrovně, nanejvýš. Měl na sobě hladký hnědý oblek, krémovou košili a divoce barevnou kravatu, která bude přitahovat pozornost a lidé si ji zapamatují spíš než jeho tvář. Nesl si i ošoupaný hnědý kožený kufřík. Při zběžném pohledu vypadal stejně jako tisíce dalších úředníků na cestě z práce domů.

Ledabyle postával. Tu a tam si sedl. Procházel se po nástupišti. Pozoroval.

Carlie se neobjevila.

Možná si vzala taxík, protože předpovídali déšť. Anebo ji domů odvezli policajti nebo někdo z jejích spolupracovníků. V těchto dnech se pohybovala ve zvláštním režimu, někdy si to možná ani neuvědomovala.

Mnohem pravděpodobnější ale je, usoudil, že se zdržela v práci. Občas to dělávala. Byla pilná jako včelka. Dred se usmál. Jak zbytečné mrhání časem.

Čekal ještě téměř hodinu, přecházel po nástupišti sem a tam a pozoroval okolí, aby zachytil jakýkoliv náznak, že někdo pozoruje jeho. Pak vyšel na ulici a kráčel podél bloku domů předstíraje, že se dívá do výloh. Po celou dobu koutkem oka hlídal vstup do metra.

Připozdívalo se. V dálce stále hřmělo. Spadlo i pár dešťových kapek, jež připomínaly spíš zaměřovací palbu miniaturního dělostřelectva než déšť. Dred se ale nenamáhal s otvíráním deštníku. Místo toho ještě s dalšími lidmi spěchal za roh, aby seběhl po schodech podzemní dráhy na nástupiště, kde bude sice dusno, hlučno a narváno, ale sucho.

Když scházel po schodech, někdo mu přišlápl patu. Sedl si na jednu z laviček u stěny obložené dlaždičkami. Jindy by se na člověka, který mu šlápl na nohu, obořil. Nebo by si počkal a ve vagonu by mu „náhodou“ stoupl na nárt. Dred věděl, jak to udělat, aby mu zlomil drobné kůstky.

Ale dnešní večer mu sliboval mnohem větší uspokojení než jen drobnou pomstu.

Ještě asi hodinu sledoval, jak vlaky s rachocením přijíždějí do stanice, vyvrhují a vstřebávají pasažéry, než se s trhnutím znovu dávají do pohybu a soukají se do temného tunelu.

Pohlédl na hodinky a zamračil se. Předstíral, že na někoho čeká, ten se však neukázal. Svým způsobem to byla pravda.

Už to chtěl vzdát, když se objevila. Scházela po betonovém schodišti na nástupiště.

Elegance sama. Na sobě šaty odhalující jen kotníky a lýtka, vhodné do práce.

Shodou okolností zároveň s ní přijela i souprava metra. Vlak se skřípěním a rachotem zastavil ve stanici, dveře se otevřely. Dred se zamíchal do houfu pasažérů usilujících nastoupit. Carlie se s několika dalšími cestujícími vmáčkla do zadních dveří vagonu. Dred se nacpal do jiných a nasoukal se hlouběji ke středu vagonu, co nejdál ode dveří. Stál s hlavou odvrácenou od Carlie, ale tak, aby viděl její odraz ve skle, jenž se rýsoval ještě zřetelněji, když vlak zajel do tmavého tunelu a z oken se stala zrcadla.

Nepochyboval, že ve vlaku jede ještě někdo, kdo ji v souladu s plánem hlídá. Vrah měl jednu obrovskou výhodu. Naprosto přesně věděl, jak Quinn a jeho přisluhovači vypadají. Často nepozorovaně postával a sledoval, jak přicházejí a odcházejí z Quinnovy detektivní kanceláře.

Trvalo mu jen několik minut, než spatřil jednoho z nich, Feddermana. Byl to vysoký hubený chlapík s vystouplým břichem a v docela obstojném obleku, který na něm ale kvůli nesouměrné postavě visel jako hadr. Vrah dokonce věděl, že bílý akcent způsobuje rozepnutý manžetový knoflíček u rukávu.

Tak tedy Fedderman.

Trochu déle mu trvalo, než spatřil dalšího. Ten se jmenoval Sal. Byl to malý pořez s chraplavým hlasem. Mohl by být ve vlaku i Harold, druhý z komické dvojice? Vrah pochyboval. Měkkota Harold byl dost možná spolu s ostatními už nahoře. Detektivové se mohli dorozumívat pomocí mobilů.

Ačkoliv nebylo těžké na Carlie natrefit, rozhodně ji dobře chránili. Jako vzácný obraz vystavený ve vitríně v muzeu. Bylo snadné podívat se na něj dokonce velice zblízka, ale jen co byste se ho dotkli, dostali byste přes prsty.

Vrah díky své specializaci věděl, že takové vzácné obrazy se docela často kradou. Až překvapivě velké procento známých pláten je jen zručnou nápodobou originálu. Skutečné originály, pokud se dají vůbec vystopovat a ohodnotit, se většinou nacházejí ve sbírkách velmi bohatých lidí.

Souprava metra začala zpomalovat, aby zastavila ve stanici. Tam Carlie vystoupí a zbytek cesty dojde pěšky.

Vrahovi se podařilo přidat se ke skupince cestujících připravených opustit vagon, jen co vlak zastaví.

Souprava jela zvolna a brzdila. Jak dobržďovala, ozvalo se skřípění kovu o kov. Cestující se naklonili ke straně, a jen co dostředivá síla povolila, naráz se narovnali.

Dred nevěnoval Carlie jediný pohled. Pozoroval Feddermana, který vystoupil prostředními dveřmi. Protože byl vysoký, nečinilo Dredovi potíž sledovat ho. Detektiva Sala nikde neviděl, ale nepochyboval o tom, že i on na zastávce vystoupil.

Dav se protlačil otočnými turnikety a zamířil po schodech nahoru na ulici.

V půli cesty uslyšel vrah hlasité zahřmění. Spolu s ještě několika dalšími lidmi se zastavil a zvažoval, nakolik to počasí myslí vážně. Rozepnul proužek látky obepínající černý skládací deštník, aby mu nečinilo potíže ihned jej rozevřít, kdyby to bylo nutné, a dál plynule stoupal po betonovém schodišti na povrch. Venku se mírně, ale vytrvale rozpršelo, všude vládl hluk a shon. Z nebe se ozývalo burácení hromů, jako by se strhla kanonáda. Obsazené taxíky projížděly kolem, aniž by zpomalily.

Vrah rozevřel deštník nad hlavou. Držel jej nízko a mírně skloněný, aby mu částečně zastiňoval či případně zakrýval tvář. Vydal se ke Carliinu bytu a zanedlouho ji zahlédl před sebou.

Asi o půl bloku před ní, v dálce sotva viditelný, kráčel Fedderman. Neohlížel se. I on měl černý deštník. Na protějším chodníku, téměř na Feddermanově úrovni, šel chraplavý Sal.

Fedderman odbočil do postranní ulice. Běžel okolo celého bloku, udržoval směr, kterým kráčela Carlie, aby na další křižovatce byl dřív, než tam dojde ona. Musel urazit větší vzdálenost, což vyžadovalo určité úsilí. Pak se teprve zastavil, aby se vydýchal. Někde proběhl louží, takže ponožky by mohl ždímat; cítil to. Kdyby si vzal pár, co mu koupila Penny, bylo by to v pořádku. Tyhle starší ale Feddermanovi vždycky, když zvlhly, začernily nohy.

Ušel ještě jeden blok jižním směrem a pak nahlásil svoji polohu Quinnovi do mobilu.

Náhle se prudce rozpršelo a liják prozářil blesk. Vzápětí zahřmělo. Předvoj bouřky se hlásil o slovo. Světla bylo habaděj a rachotu jakbysmet.

Na Feddermanově úrovni, jen na druhé straně ulice, čelil smršti detektiv Sal. Dešťové kapky mu stékaly po tváři, jak se marně snažil otevřít deštník, aniž by mu ho vichr obrátil naruby.

Blýskalo se znovu a znovu. Jako by kdosi vysílal naléhavý světelný signál z temného vyhnanství.

Vrah pochopil, že promlouvá osud.

65. kapitola

Jak se po dlouhých obdobích veder a sucha často stává, nápor bouřky zaskočil město jako vpád nepřátelské armády. Hromy burácely s naléhavostí neočekávané dělostřelecké palby a otřásaly kamennými kaňony ulic. Ze zatažené oblohy se k zemi snášely mohutné provazy deště, nejprve ojediněle, pak po tisících. Byla to bouře jaksepatří – hromy a blesky doprovázely přívaly vody.

A nakrátko odvedly pozornost.

Vrahovy kroky vedl osud. Nechal toho malého, Sala, který kráčel za Carlie docela blízko, i když na opačné straně ulice, odejít na větší vzdálenost. Nechtěl, aby jej muž periferním viděním zahlédl a všiml si, že se k němu přibližuje.

Déšť se snášel k zemi i nadále v mohutných závojích a chvílemi stržen prudkými poryvy větru letěl téměř vodorovně. Do toho se blýskalo, jako by si Bůh svítil na město stroboskopem.

Vrah teď stáhl deštník docela nízko a částečně ho zavřel, načež v ostrém k úhlu vůči směru své dosavadní chůze přešel na Salovu stranu ulice. Ocitl se jen kousek za Salem. Z kapsy vytáhl velký skládací nůž, palcem vyklopil čepel. Otevřený nůž pak pevně přitiskl k noze.

Všechno se odehrálo rychle, těsně za Salem. Ten kvůli hromům a bleskům nic neviděl ani neslyšel a ohlédnout se jej nenapadlo.

Na ulici bičované bouří kromě nich nikdo nebyl. A jestli někdo náhodou vyhlédne z okna, bude tak ošálen zběsilým střídáním blesků a tmy, že si nebude jistý, jestli vůbec něco skutečně viděl.

A pokud si uvědomí, co viděl, a pokud bude mít chuť se do toho plést a vytočí tísňovou linku, bude už stejně pozdě s tím něco dělat. Osud k němu dál promlouval.

Vrah se držel stále na dosah, těsně za Salem. Vzhledem k tomu, kam se Sal díval, kráčel vrah trochu nalevo. Pak k němu bleskově přistoupil.

Byla to otázka mžiku.

Mžoural proti dešti, zatřásl hlavou, aby si pročistil výhled, nůž držel nízko a těsně u těla, čepel vytrčenou před sebe.

Napadl Sala tak tvrdě, že jej téměř srazil k zemi. Nůž mířil na Salův nechráněný bok a pronikl mu v dolní části žeber do těla. Bylo slyšet, jak čepel zaskřípěla o kost.

Útok vyrazil Salovi dech a ochromila ho bolest. Bez hlesu se skácel k zemi. Zaregistroval jen temný stín, jenž jej překročil a pokračoval ve směru Salovy chůze – za Carlie.

Sal se snažil vylovit mobilní telefon, ale i sebemenší pohyb mu působil takovou bolest, jako by ho v pravém boku pálil elektrický proud.

Blesk opět prořízl oblohu.

Vzápětí zaburácel hrom. Sal ho však sotva slyšel.

Bylo načase jednat rychle, dřív než se další z detektivů, Harold, objeví na rohu ulice a podívá se východním směrem, kde bude Carlie přecházet křižovatku. Byla už jen dva bloky od svého bytu.

Nenápadně se za Carlie zavěsil. Měla na sobě lehký nepromokavý pláštík, který jí sahal sotva k bokům. Nebyl čas ani důvod váhat. Osud ho hnal dál.

Vsunul nůž pod Carliin pršiplášť, dokonce pod blůzu a přitiskl jí chladnou ocelovou čepel doprostřed zad mezi ledviny. Cítil, ale neslyšel, jak se zprudka nadechla a zalapala po dechu, protože právě zarachotil hrom.

„Tudy,“ řekl a postrčil ji nožem. „Přejdi ulici. Vracíme se, odkud jsme přišli.“

„Kdo…?“

„Teď buď zticha,“ přikázal jí. „Nebo zmlkneš navždycky.“

Pádili opačným směrem, pak zabočili do vedlejší ulice. Postrkována o půl kroku před vrahem, snažila se Carlie uvažovat, plánovat, ale nedokázala sebrat myšlenky. Stále se snažila otočit hlavu, aby mu mohla pohlédnout do tváře.

„Dívej se rovně před sebe a jdi,“ přikázal. Ve chvíli, kdy ji napadl, upustila deštník. S pomocí větru roztáhl svůj a držel jej tak, aby je oba částečně chránil před deštěm. Žena a muž, do sebe zavěšení, běží se skrýt před nepohodou.

„Nic dalšího bych už neodhazoval,“ řekl.

„Nerozumím.“

Samozřejmě, že ne. „Možná máš kapsu plnou chlebových drobků.“

„Je to tudy,“ namítla a snažila se zahnout za roh.

Hnal ji však stále vpřed, usměrňoval ji rukou, v níž svíral nůž.

„Nejdeme k tobě,“ oznámil jí. „Trochu se projdeme. Vydáme se ke mně.“

Myslela na svůj revolver Smith and Wesson ráže 38, který měla v kabelce. Vnutila jí ho Jody, aby ho mohla použít k sebeobraně.

Kéž by ho dokázala vylovit.

Věděla ale, že jakýkoliv pokus sáhnout do kabelky, i kdyby předstírala, že potřebuje jen kapesník nebo něco podobně nevinného, by prokoukl. Mohla by o revolver, a tím pádem o svoji jedinou šanci na přežití přijít.

Musí ten správný okamžik zvolit opatrně.

Po dvou dalších odbočkách zamířili opět na jih. Carlie si to alespoň myslela. Udělali už tolik manévrů, že byla dezorientovaná. Pootočila hlavu tak, aby dokázala přečíst čísla domů a podle toho, jestli budou stoupat nebo klesat, poznala, jakým směrem jdou. Konečně se jí to podařilo. Měla pravdu. Jdou na jih.

Vrah sledoval, jak natáčí hlavu ze strany na stranu, a věděl, o co se pokouší. Rozhlíží se po svých andělech strážných. Bylo to stejné jako se skutečnými anděly – nebyli k mání, když je člověk nejvíc potřeboval.

„Není tu nikdo, kdo by ti pomohl,“ řekl vrah. „Jsi moje.“

66. kapitola

Quinn seděl v lincolnu, aby nepromokl. Kvůli bouřce a bubnování deště neslyšel, že mu zvoní mobil. Telefon také vibroval. Přístroj se svezl po sedadle a Quinn ucítil, jako by se mu na nohu dobýval nějaký živočich. Chňapl po telefonu a zjistil, že volá Harold.

Stiskl tlačítko. „Co se děje?“

„Sal to schytal a je zraněný!“ hlásil Harold. V jeho hlase zaznívalo tolik naléhavosti a bolesti jako nikdy. Udal Quinnovi přesnou adresu. „Vypadá to, že ho ten parchant bodnul do boku. Ten hajzl Sala bodnul.“

„Zavolám tísňovou linku,“ oznámil Quinn.

„Už jsem ji volal.“ Nastala odmlka. „Quinne, já nemůžu opustit Sala. Střídavě upadá do bezvědomí a potřebuje, aby mu někdo zastavil krvácení.“

„Co Carlie?“

„Musí ji mít vrah. Vydal jsem se na místo, kde jsem ji měl převzít, ale ulice byla jako vymetená. Nic než proudy vody! Silnice vypadají jako řeky. Dokonce ani taxíky nejezdí.“

„Zůstaň se Salem, dokud nepřijede záchranka,“ přikázal Quinn. „Ozvu se ti.“

„Carlie a vrah,“ řekl Harold. „Pokud ji má a pokud míří stále na jih, nebudou dál než blok nebo dva od místa, kde si ji měl přebrat Fedderman. K němu asi nejdou. Je o blok dál východním směrem. Jestli déšť polevil nebo se v pravou chvíli zablesklo, mohl je Fedderman zahlídnout, jak přecházejí křižovatku.“

Bylo to sice možné, ale naděje byla – v tomhle počasí a s Dredem Gantem, který si nemohl být jistý, jestli v okolí Sala není ještě někdo další – velice mizivá.

Fedderman byl spolu s Pearl poslední v řadě andělů strážných a měl dohlédnout, že Carlie bezpečně dorazí do svého bytu.

Tak kam teď vlastně míří?

Quinn zapnul stěrače na nejvyšší rychlost a vydal se po Broadwayi k jihu. Kanály nedokázaly pojmout přívaly deště a všechna voda stála v ulicích. Lincoln za sebou nechával širokou šípovitou brázdu jako nějaký člun.

Fedderman měl na sobě světlý nepromokavý baloňák, který mu koupila Penny. Krčil se pod třepotající se kaštanově hnědou markýzou chránící vstup do zavřeného nárožního obchodu s pečivem. Déšť, čas od času šplíchající vodorovně, mu kabát promočil a postupně se mu dostal až na kůži.

Feddermana ten brutální projev přírody nepřekvapil. Dlouhotrvající extrémní výkyvy počasí obvykle končívaly podobným útokem shůry. Jako by si božstva bouří během období klidu shromažďovala munici, aby ji pak naráz nedočkavě svrhla.

Náhlý poryv vichru útočící na povlávající markýzu ji v jednu chvíli nafoukl jako balon. Fedderman uvažoval, jestli látková konstrukce nápor vydrží. A uvažoval také, jestli se neocitl uprostřed hurikánu.

Říkal si, že za podobných večerů, jako je tento, by si Carlie Clarková mohla brát taxíka.

Ale po žádném nebylo ani vidu ani slechu. Ne že by Fedderman viděl bůhvíjak daleko. Jen tu a tam zahlédl projet auto nebo náklaďák. Kvůli bouři se také předčasně setmělo a těch pár vozidel, co projelo kolem, mělo již rozsvícené reflektory.

Po jednom dlouhém poryvu větru, který se točil a mlel v celé ulici, se polovina markýzy utrhla. Fedderman tedy znovu otevřel deštník, ale stalo se přesně to, co očekával – v mžiku se obrátil naruby.

Nastavil deštník proti větru a ten se zas vrátil do své původní podoby. Udržoval jej v patřičném náklonu a vděčně přijímal tu drobnou službu, kterou mu deštník poskytoval.

Však zase uschnu.

Jeho pozornost upoutal nejasný obrys dvou pohybujících postav. Žena a muž schoulení jeden k druhému prchali před deštěm. Muž držel ženu kolem pasu, nebo měl možná ruku zaklesnutou za její opasek, aby šli těsně vedle sebe. Aspoň mu neulítne. Když přecházeli křižovatku, krčili se před poryvy větru. Pak mu zmizeli z očí.

Ruku do ohně by za to Fedderman nedal, ale něco se mu na nich nezdálo. Možná postřehl, že jejich chůze postrádá podvědomý soulad přítomný u milenců. A žena cupitala o půlkrok vpředu, přičemž rozrážela prvotní nápor bouřky.

Feddermanovi začal v kapse zvonit a vibrovat iPhone. Vylovil ho, a když viděl, že volá Quinn, přejel palcem po displeji, aby hovor přijal. Přitiskl telefon k hlavě a natočil se tak, aby měl ucho v závětří.

Quinn nečekal, až se ohlásí.

„Fede?“

„Jo?“

„Dobře mě poslouchej.“

Harold byl ze hry, v sanitce doprovázel zraněného Sala.

Quinn kontaktoval dalšího anděla strážného, Pearl, malinko jí vyjel naproti a nabral ji cestou za Feddermanem. Jen co nastoupila do suchého lincolnu, šťastná, že unikla lijáku, oklepala se jako mokrý pes.

„Bude Sal v pořádku?“ zeptala se, jen co jí Quinn vylíčil situaci.

„Nejsem si jistý,“ řekl Quinn. „Harold jistě udělá všechno proto, aby se mu dostalo patřičné péče.“

„Podle toho, co říkal, jde o bodné zranění?“

Quinn přikývl a dál řídil auto brodící se patnácti centimetry vody. „Bodná rána v boku.“ Voda rozstříknutá z kaluže veliké jako jezero zalila přední sklo.

„Hajzl!“ ulevila si Pearl.

Quinn na ni pohlédl. „Dostala ses dneska už domů? Odpočinula sis trochu?“

„Ne. Ještě ne. Dnešní večer se mi nezdál. Jako bych měla předtuchu.“

„Cítilas bouřku.“

„Možná. Nebo ještě něco jiného.“

Quinn jí rozuměl. Lovci cítí v kostech, když unikající kořisti docházejí síly a hrozí, že se obrátí proti nim. Kdesi četl, že tygři se někdy zastaví a zalehnou, aby si počíhali na toho, kdo je pronásleduje.

Jen co lincoln zabočil za roh ulice, čekající Fedderman je uviděl a vyrazil jim naproti. Otevřel pravé zadní dveře a nasoukal se do vozu. Oklepal se ještě mohutněji než Pearl.

„Mokro,“ dodal docela zbytečně.

„Myslíš?“ ohlédla se na něj Pearl přes rameno.

„Šli směrem na jih,“ hlásil Fedderman. „Tady zabočili doleva, měli bychom je dohnat.“

„Pokud ovšem nezalezli někam dovnitř,“ podotkla Pearl.

„Myslíš?“

Quinn trochu přibrzdil a zajel s lincolnem k obrubníku.

„Tamhle vpředu,“ řekl. „Vypadá to na dva lidi kráčející těsně vedle sebe.“

Pearl a Fedderman mžourali skrz deštěm zalévané přední sklo.

„To by mohli být oni,“ připustil Fedderman.

Pearl přitiskla obličej až těsně ke sklu, jako by ho chtěla olíznout, a mhouřila oči, aby viděla co nejostřeji. Měla nervy napnuté k prasknutí.

„Je to ona,“ řekla.

Quinn vypnul reflektory a pomalu se rozjel.

67. kapitola

Lincoln se šinul se zhasnutými světly za dvojící. Držel se v odstupu a Pearl nepřestávala tisknout tvář k oknu a mžourat do dálky mezi rychle kmitajícími rameny stěračů.

„Jste si jistí, že to jsou oni?“ zeptal se Fedderman ze zadního sedadla. V jeho hlase bylo stále znát, jak je rád v suchém autě. Okna kolem něj se potila a od úst mu stoupala pára.

„Neměli bychom k nim spíš rychle dojet, tvrdě na ně vyrukovat a zjistit, na čem jsme?“ navrhoval.

„Jestli to jsou Dred Gant a Carlie, mohl by ji zabít,“ namítla Pearl.

„Kráčejí, jako by měli nějaký jasný cíl,“ řekl Fedderman.

„K ní nejdou,“ poznamenala Pearl. „Na to jsou už moc jižně a míří stále dál.“

Fedderman pohlédl na Pearl. „Jdou k němu?“

Quinn o tom uvažoval. „Snad. Ví, že nevíme, kde to je.“

„Můžeme se na to spolehnout?“ zeptala se Pearl.

„Kdybychom znali jeho adresu, dostali bychom ho už dávno,“ dal Fedderman Quinnovi za pravdu.

„Nedělej ze sebe chytráka, Fede,“ obořila se na něj Pearl. Byla to ona, kdo prohledávala internet, sociální sítě a telefonní seznamy, aby zjistila, jestli někde na Dreda Ganta nenarazí.

Jednoho našla. Bylo mu osmdesát sedm a byl to černoch.

„Jestli ji vede na určité místo, musel to plánovat předem,“ řekl Fedderman.

„Nemohl tušit, že se přižene taková bouřka.“

„Ale v předpovědi počasí před ní varovali.“

„Tohle ale není člověk, který se řídí podle předpovědi počasí,“ namítla Pearl.

Všichni zmlkli.

„Vysaď mě, vydám se za nimi pěšky,“ navrhla po chvilce Pearl.

Quinn hned neodpověděl, přemýšlel.

„Můžu si nasadit kapuci od pláštěnky,“ pokračovala Pearl. „Nepoznají mě, protože je ani nenapadne, že bych je mohla sledovat. Dokážu se dostat tak blízko, abych je mohla s jistotou identifikovat.“

„Aniž by oni poznali tebe?“ pochyboval Fedderman.

„Ano.“ Položila Quinnovi ruku na rameno a pohladila ho. „Té holce to dlužíme, Quinne.“

Klouby rukou, v nichž svíral volant, mu zbělely.

„Vždyť by na jejím místě mohla být Jody,“ pokračovala Pearl.

Quinn nezabrzdil. Nechtěl, aby aura červených brzdových světel prozářila tmu. Nechal lincoln volně doklouzat k obrubníku a vypnul interiérová orientační světla, aby nebylo poznat, že Pearl vystoupila.

„Neztrať mobil,“ varoval ji.

Pearl přikývla. „Moje pupeční šňůra.“

Kéž by radši mlčela, říkal si, když sledoval, jak vystupuje z auta a okamžitě ji pohlcuje bouřka. Otevřela deštník, což vypadalo za daných okolností až nepatřičně.

Seděli a sledovali, jak jim doslova mizí před očima bičována prudkým deštěm, zahalena tmou.

Ten mobilní telefon je skutečně její pupeční šňůra.

„Tak co myslíš?“ přerušil Fedderman tok jeho myšlenek.

„Určitě jdou k němu,“ řekl Quinn a zvolna odrazil koráb od obrubníku.

Trvalo mu nanejvýš dvě minuty, než zase našel správnou rychlost a patřičnou vzdálenost, aby mohli sledovat, co se bude dít před nimi.

Gant i nadále tlačil Carlie o půlkrok před sebou a vedl ji rozhodným tempem, ačkoliv čas od času škobrtla a málem upadla. Pravou ruku jí tiskl na záda kousíček nad kostrčí a jistě v ní třímal zbraň – pravděpodobně nůž, jímž bodl Sala. Sotva rozeznatelná postava v kapuci, jež kráčela za nimi, se po celou dobu držela ve stínu domovních výklenků a pomalu zkracovala vzdálenost. Pak se Pearl vnořila do mlžného oparu a zmizela.

Spěšně kráčející pár zabočil za roh. Šli ulicí po obou stranách lemovanou čtyř-nebo šestipodlažními bytovými domy bez výtahu. Některé z nich byly opravené a patřily společenstvím vlastníků nebo družstvům. Quinn usoudil, že pokud Gant vede Carlie do některé z budov na západní straně ulice, zadní trakty domů míří k opuštěným skladištím a říčnímu břehu. Pokud Gant nevlastní člun, jde o území, z něhož téměř není úniku.

Gant s Carlie zabočili doleva, vystoupali po čtyřech kamenných schodech a vešli do opravené šestipodlažní budovy s omšelou cihlovou fasádou. Z některých oken čouhala klimatizace. Vedle zdobených dřevěných dveří stály z obou stran dva identické betonové truhlíky s pelargóniemi. Detektivové si všimli, že po boku budovy se po fasádě plazí výhonky vinné révy. Zhruba v polovině oken se svítilo.

Quinn zastavil u chodníku, pozoroval dům a vyčkával.

V prvním patře v čelní fasádě se rozsvítilo okno. A druhé z boku budovy, ze strany porostlé vínem. Rohový byt.

Zacouval lincolnem na místo, kde nehrozilo, že vzbudí pozornost a někdo si ho všimne. Vypnul motor, aby z něj nestoupaly výfukové plyny.

Pearl, která čekala, až zaparkuje, nasedla opět na svoje sedadlo vedle Quinna.

„Jsou to oni,“ řekla.

Quinn přikývl. Fedderman nespouštěl oči z budovy.

„Co teď?“ zeptala se Pearl a zkoušela, jestli její devítimilimetrový glock funguje, jak má. Mezi televizními detektivy to byla nejoblíbenější zbraň. Ti se vyznají. Pro Pearl byl glock zbraň jako každá druhá, v jejích rukou ovšem představoval smrtonosný nástroj.

V ústech měla sucho, srdce jí bušilo. Posunula náboj do komory. Naolejovaný mechanismus zaklouzl, kam měl, a kovově cvakl. Tenhle zvuk ji do jisté míry uklidnil.

„Zavolám Renzovi,“ oznámil Quinn. „Musíme to zvládnout rychle a tvrdě. A správně.“

68. kapitola

Když vešli do bytu, Dred Gant za sebou zamkl. Pak sebral Carlie kabelku a spolu s deštníkem ji odhodil na sedačku. Všimla si, že revolver z kabelky napůl vyklouzl.

Takže na sebeobranu můžu zapomenout.

Vedl Carlie do ložnice a přinutil ji lehnout si na břicho na postel. Během několika vteřin odněkud vylovil mohutný kotouč izolační pásky. Seběhlo se to tak rychle a hladce, že ani nestačila sebrat myšlenky.

Když jí klekl kolenem na zadek, vyhekla a zasípala. Páskou jí křížem omotal zápěstí a spoutal ruce za zády. Pak odtrhl další kus pásky a bez okolků jí ho pevně přitiskl na ústa. Blesklo jí hlavou, že určitě bude mít modřinu; pak si uvědomila, jak je to ve srovnání s jejími dalšími problémy pošetilá myšlenka. Ujistil se, že může volně dýchat nosem, a přelepil první obdélníkový kus pásky druhým, delším.

Kotníky jí nespoutal. Chtěl, aby se mohla hýbat. Cítila však, jak jí sundává boty, slyšela, jak dopadly na koberec a jak je odkopl stranou. Kdyby se pokusila utéct, bude se muset vydat na útěk bosá.

Lepší, než kdybych měla vysoké podpatky.

Bosá nebo obutá, bylo jí jasné, že odsud nebude cupitat po špičkách. Bude muset pádit zatraceně rychle.

Tušila ale, že by se nedostala moc daleko.

Ležela na posteli a nehýbala se. Slyšela, jak se vrah pohybuje kolem, a věděla, že by bylo beznadějné, kdyby se pokusila vstát a prchnout. O to se může snažit jen v představách a on to věděl. Nohy se jí třásly. Srdce jí bušilo tak mohutně, že cítila, jak jeho údery duní v matraci.

Takhle vypadá strach.

Takhle se cítily i ty ostatní.

Vrah si to nehodlá rozmyslet. Nemůžu udělat nic, abych to změnila.

Ani jedna nepřežila.

Viděla, že se vrah vrátil k posteli. Nesl dlouhý černý šátek. Začal ho stáčet, až se látka proměnila v hadovitě svinutý provazec. Myslela si, že se ji chystá škrtit, a vydala bezmocný sten. Svěrač neudržel moč.

Zdálo se, že to vraha pobavilo. Usmál se, jako by si vzpomněl na nějaký soukromý vtípek, a pak použil smotaný šátek nikoliv jako škrticí smyčku, ale jako pásku přes oči. Silně jej utáhl a zavázal vzadu za hlavou. Tahal ji přitom tak silně za vlasy, až jí pod zkrouceným šátkem vytryskly z očí slzy.

Teď už nic neviděla.

Nic než černočernou tmu vedoucí do nicoty.

Alespoň že ještě slyší. Alespoň trochu.

Naslouchala vrahovým krokům. Slyšela, jak chodí po staré rozvrzané podlaze. Zvuky poněkud zastíral stočený šátek, který jí vedl i přes uši.

„Našel jsem tu zbraň,“ řekl a Carlie vyděsilo, jak je blízko. „Tu, cos měla v kabelce.“ Skláněl se k ní, takže doslova cítila jeho dech na tváři. „Pěkná věc, ale já dávám přednost noži.“

Pak ztichl. Zadržoval dech.

Chová se, jako by se mu něco nezdálo.

Zaslechla několik slabých zavrzání, tentokrát odněkud z horního patra. Nebo zvenku z chodby, možná ze schodiště.

Něco se děje!

Něco se tam venku děje!

Náhle ji uchopil za paže, až to štípalo, a bolestivě s ní smýkl, aby ji postavil na nohy.

Zčásti ji táhl a zčásti strkal přes pokoj. O něco, pravděpodobně o zárubeň dveří, si bolestivě narazila koleno. Pak přešli přes hladké dlaždice; na chodidlech cítila hrubě vycementované jednotlivé spáry. Kuchyně? Otevřely se dveře. Jauuu! Bolestivě zakopla o práh.

Dveře za ní zaklaply.

Na tváři chladný déšť. Prokrista! My jsme venku!

Kam mě vede?

A proč?

Ani jedna nepřežila…

Vrah ji vystrčil do smrště vichru, deště a metajících blesků. Hrom zaburácel tak, až ji zabolelo v uších.

Stáhněte někdo hlasitost, prosím!

Vůbec nechápala, co se to děje. Nedokázala přestat myslet na pošetilosti.

Voda jí zatékala pod blůzu, jako zvídavé chladné prsty, nehledě na to, že byla dost horká noc.

Carlie usoudila, že vrah přesně ví, kam má namířeno. Kráčí na určité místo, neprchá se bezhlavě skrýt před zákonem.

Má únikový plán.

A já v něm figuruji.

Ocitla se na drsném betonovém chodníku, pak na mokré trávě, která ji šimrala do chodidel.

Tři, čtyři, pět, šest schodů.

Teď šla po hrubém povrchu s drobnými kamínky, jež ji píchaly do bosých chodidel.

Uslyšela skřípavě vrzavý zvuk, znělo to, jako by něco menšího kovově drhlo o beton. O několik vteřin později si už byla jistá, že slyší vrzání dveřních pantů. Dveře nebo vrata se musely otevírat dovnitř, ať už vedly kamkoliv, protože do nich narazila palcem, když ji za ně strkal.

Dveře se za ní se zaduněním zabouchly, dřevo se zachvělo, zvuky zvenku zeslábly, ale nezmizely úplně. Už na ni nepršelo.

Vedl ji tmou po něčem, co jí připomínalo hladkou betonovou podlahu. Ačkoliv ne kdovíjak čistou. Tu a tam ji něco drobného a ostrého píchlo do jemných chodidel. Po několika krocích rozšlápla pravou patou něco lepkavého.

Přepadová jednotka NYPD (newyorská obdoba útvaru SWAT) vnikla do vrahova domu. Její členové se pohybovali, jak nejtišeji mohli, a co nejrychleji vyváděli obyvatele z jednotlivých bytů po schodech do bezpečí. Hluk způsobený bouří pomáhal zamaskovat jejich činnost.

Jednotku dělilo od použití beranidla na vyražení dveří a následného vhození oslepujícího granátu do bytu Dreda Ganta jen několik minut. Díky němu dostanou prostor pod kontrolu, ať už se tam děje cokoliv.

Quinn s Pearl vyčkávali v malé domovní hale, dokud se neozve výbuch granátu.

Signál, aby vyrazili.

Všichni očekávali, že moment překvapení jim pomůže zachránit Carlie Clarkové život.

Očekávali, že díky momentu překvapení skončí i Dred Gant.

Carlie Clarková náhle ucítila zezadu pod koleny tlak a nespadla jen díky tomu, že ji zachytily silné paže. Pak si musela kleknout.

Všechny pohyby byly plynulé a zručně provedené. Skrz stočený šátek, který jí vedl přes uši, slyšela poněkud zastřený zvuk trhající se izolační pásky. Pochopila, že vrah odmotává další pruh z role. Tentokrát už jí pevně svázal i kotníky, pásku křížil a omotával stejným způsobem jako u zápěstí. Tenhle zvuk si bude pamatovat až do konce života.

Stejně jako všechny ostatní oběti.

Byla bezmocná. Holá kolena, do nichž ji tlačila tvrdá betonová podlaha, ji bolela až k nevíře. Nemohla se hýbat, nic neviděla, nemohla vydat hlásku, která by byla slyšet dál než pár metrů. Sama nedokázala odhadnout, jestli by ji někdo mohl zaslechnout.

Jediný zvuk, který slyšela, bylo zastřené a jakoby vzdálené tepání vlastní krve v žilách.

Klečela v naprosté temnotě.

Poslední obyvatelé domu – starší manželský pár se sněhobílými vlasy a nehybnými tvářemi – byli kvapně a skoro neslyšně odváděni členy přepadové jednotky.

Quinn uvažoval, zda bylo nezbytné aktivizovat celou tu palebnou sílu. Vrah Lady Liberty dosud ani jednou nepoužil střelnou zbraň, dokonce ji ani nenosil. Jenže policejní psycholožka Helen řekla, že mu nic nebrání v tom, aby změnil pravidla – třeba skočil z vysokého okna, pod auto nebo pod kola vlaku.

Nebo dobrovolně sáhl po zbrani.

Což by se prakticky rovnalo sebevraždě, byť rukou policisty. Možné je ale všechno, dokonce i v případě tohoto vraha.

Je lepší to se zbraněmi přehnat než jich mít nedostatek.

Jeden ze dvou příslušníků přepadové jednotky přítomných v hale rozhodně pohlédl na Quinna a naznačil mu, že s kolegou půjde nahoru jako první. Bylo to pochopitelné, protože oni byli specialisté a chránily je neprůstřelné vesty.

Quinn nereagoval.

Příslušníci přepadové jednotky byli pravděpodobně varováni, že to, co se jiným zdá logické, se ne vždy zdá logické Quinnovi.

A Pearl?

Kdo může sakra říct, co se honí hlavou Pearl?

69. kapitola

Vrah pomocí nože vypáčil ze shnilého dřeva starou zrezivělou závoru. Vruty a části závory, v jejímž oku ještě vězel visací zámek, spadly na zem.

Odkopl zámek a jednotlivé kusy závory stranou. Stál před řadou úložných kójí, které se táhly podél zadní stěny opuštěného skladiště. Každá kóje měla přehnaně velké čtvercové dveře o straně sto devadesát centimetrů, strop dosahoval výšky zhruba dvou a půl metru. Jak dveře, tak čelní a dvě boční stěny tvořily svislé dřevěné latě. Deseticentimetrová prkýnka se pravidelně střídala s dvou a půl centimetrovou mezerou.

Když Carlie jakoby z dálky uslyšela, že se k ní vrah opět blíží, celá zkoprněla. Ten ji uchopil, zpola postavil na nohy a vtáhl do otevřených dveří skladové kóje. V zadním koutě ji znovu přinutil pokleknout. Když nabyla rovnováhy, vrah si stoupl za ni a sám se přitiskl ke zdi tvořící čtvrtou stěnu kóje. Mezi cihlami prosakovala vlhkost, zeď čpěla mokrou maltou a zatuchlou starobou. Carlie i vrah se krčili v přítmí.

Když budou zticha, jejich pronásledovatelé procházející skladištěm je mohou minout.

Kdyby si jich ale všimli…

Vrah vytáhl z kapsy revolver, který předtím sebral Carlie z kabelky.

Revolver, který jí měl posloužit k sebeobraně.

Velitel přepadové jednotky Springer, poručík se srostlým obočím, vydal pokyn a dva robustní muži s ručním beranidlem se rozmáchli. Dveře se po jediném zásahu okamžitě rozletěly. Kování vzalo zasvé a rozštípnuté dveřní křídlo se zarazilo až o zeď.

Technikou vybavený chlapík stojící nejblíže dveřím vhodil dovnitř granát a ten s okamžitým zábleskem explodoval, což mělo za následek, že Quinnovi zalehly uši. Všiml si, že většina mužů z přepadové jednotky otevřela ústa, aby eliminovala tlakovou vlnu, která by mohla způsobit až otřes mozku, nebo právě problémy se sluchem.

Díky, že jste nám to taky řekli.

Tohle všechno se seběhlo v několika vteřinách, během nichž se muži z přepadové jednotky nahrnuli do bytu, aby využili zhruba pětivteřinovou prodlevu, než se lidé uvnitř vzpamatují ze šoku a zorientují se.

Quinn a Pearl je následovali. Zastavili se a naslouchali mužům z přepadovky prohledávajícím byt, slyšeli, jak křičí a postupně zajišťují všechny místnosti. Byli jako smršť, jako velká voda v akci.

Byt byl prázdný.

Jakmile si to Quinn uvědomil, vyrazil předsíní do kuchyně, odkud vedly druhé dveře ven, k bloku dalších domů. Aniž by musel cokoliv říkat, Pearl se vydala za ním. Cítil ji těsně za sebou, za pravým ramenem.

Vyběhli na čerstvé povětří, do deště, Quinn první, Pearl v závěsu. Quinn vytušil, že předběhli i přepadovou jednotku, byť jen o kousek.

Po Dredu Gantovi a Carlie však jako by se slehla zem.

Quinn se na několik vteřin zastavil, jako by se radil s větrným vírem.

Co by dělal on na Gantově místě? Kdyby měl s sebou vyděšenou a neodporující ženu, již může využít jako rukojmí?

Ještě by se nechtěl vzdát a žolíka by si nechal v rukávu.

Téměř přímo naproti přes vylidněnou ulici se rýsovaly obrysy opuštěné skladištní budovy.

Quinn se rozeběhl směrem k rozpadající se cihlové stavbě. Velitel přepadové jednotky se ho nesnažil zastavit. Nebyl čas ani prostor dělat cavyky.

Jak se Quinn blížil ke skladišti, připravoval se, že ho může zasáhnout kulka. Uvědomoval si, že vrah může být zmatený, jelikož si nebude vědět rady s prudkým zvratem v situaci rychle se měnící v jeho neprospěch ani s rukojmím.

Pearl ho dohonila a v běhu ho dloubla do žeber.

Quinn se podíval, kam ukazuje. Jedny z řady vrat vedoucích do skladištní budovy byly na pár centimetrů pootevřené. Zamířili k nim.

Na mokrém betonovém chodníku ležely zbytky rezavé závory a visací zámek. Závoru někdo zjevně vytrhl, možná vypáčil nožem ze shnilého dřeva.

Ztráta každé vteřiny jen zvyšovala nebezpečí. Quinn se rozhodl jednat.

Jednou rukou odstrčil Pearl, zatímco druhou pomalu otevíral stará dřevená vrata. Déšť natolik zmáčel panty, že ani jedinkrát nezavrzaly. Koutkem oka zahlédl, jak přepadová jednotka zaujímá taktické postavení kolem celého skladiště.

Dred Gant je pravděpodobně uvnitř.

Pokud tam je, rozhodně odtud nevyjde jinak než v policejním doprovodu nebo nohama napřed.

Se svou starou policejní zbraní na boku se Quinn protáhl pootevřenými vraty dovnitř.

Do úplné tmy.

Pak to prásklo a na okamžik se trochu rozjasnilo. Když venku uhodil blesk, zaprášené stropní světlíky propustily trochu světla. Škvíry a netěsnosti ve střeše a dokonce i v některých skleněných tabulkách měly na svědomí, že se na podlaze leskly kaluže a ozývalo se slabounké krápání vody.

Quinn se přesunul dál ode dveří a schoval se za podpěrnou ocelovou traverzu. Před střelbou ho moc neochrání, ale lepší něco než nic.

Ve skladišti bylo jen málo míst, kam by se dalo schovat. V podstatě jediný úkryt poskytovala řada laťových kójí táhnoucí se podél zadní zdi. I když prostor osvětlil blesk, nebylo dobře vidět, jestli v nich vůbec něco je.

Další třepotavý, briliantově bílý záblesk. Quinn zaregistroval, že přepadová jednotka se posunula blíž a ve vějířovitém seskupení potichu obkličuje budovu. Už brzy pronikne dovnitř.

V jedné z kójí zhruba uprostřed celé řady se vrah přesvědčil, že Carliina pouta i roubík drží pevně. Pak se stáhl až do nejzazšího a nejtemnějšího koutu dřevěného kumbálu.

Podřepl a s rukama spojenýma jako k modlitbě držel revolver. Třímal ho téměř jako posvátný předmět a čekal na Quinna.

Situace teď na okamžik uvízla na mrtvém bodě. Quinn, Pearl ani přepadová jednotka přesně nevěděli, kde Gant je – a zda se vůbec nachází v budově. S každým bleskem se snažili něco rozeznat, ale mezi jednotlivými záblesky se nic neměnilo. Chladný déšť a přetrvávající horko způsobovaly, že v celé obrovské budově se pod stropními světlíky tvořil mlžný opar. Podobný opar začal stoupat z mokré betonové podlahy. Přepadová jednotka bude mít brzy problémy s přehledem.

Nebude moci přejít do akce, aniž by se odhodlala riskovat život rukojmí.

Teď, po tom bláznivém nočním shonu vrcholícím ve skladišti, hodnotil Dred Gant své vyhlídky.

Začal si uvědomovat, že jeho situace není tak bezvýchodná. Bude odsud moci vypochodovat s revolverem přitisknutým na Carliin spánek. Naskytne se mu příležitost promluvit s tiskem, který se na něj bezpochyby slétne jako sup kroužící nad zdechlinou. Bude jim moct říct, kdo je, čím byl, čím byli.

Pak on a nikdo jiný zvolí život, či smrt.

V houstnoucí mlze probleskovalo světlo z baterek. Nebylo pochyb, že pochází od zbabělců ukrývajících se za betonovými pilíři nebo ocelovými podpěrami. Pokouší se vyprovokovat jej k výstřelu, aby mohli určit jeho polohu. Chtějí zjistit, jestli jej mohou zasáhnout čistým výstřelem, aniž by ohrozili Carlie. Jen ať ti pitomci tápou. Vrah byl přesvědčený, že ojedinělé světelné kužely nemohou proniknout skrz mlhu až do hloubi temné skrýše, aby jej našly.

Tam, kde je, má převahu.

Velitel přepadové jednotky Springer využil světla po záblesku, aby si vtiskl do paměti, jak vypadá okolí. Poté se vydal za Quinnem a Pearl přikrčenými za rezavou ocelovou podpěrou.

„Tamty laťové kóje,“ kývl směrem k přístěnkům. „Pravděpodobně je v deváté zleva.“

„Proč si to myslíte?“

„Jeden z mých mužů, který má dalekohled pro noční vidění, tam zahlédl odlesk oka.“

Quinn se ohlédl po sotva viditelném, tmavém obrysu velitele. „Děláte si legraci?“

„Ne. Odlesk lidského oka je v podstatě nezaměnitelný.“

„Ale čí oko…“

Quinnovi uvízla další slova v hrdle, protože před sebou zaregistroval pohyb.

Pearl se napřímila. Měla v ruce baterku. Pomalu se vydala ke kóji, na niž velitel přepadové jednotky ukázal.

„Kam to zatraceně…,“ ozval se Quinn, ale Springer mu sevřel paži.

„Ne, ne,“ zašeptal. „Neudělejte nic, co by k ní upoutalo pozornost.“

„Já od ní chci odpoutat pozornost!“ ohradil se Quinn. „Jestli vystřelí…“

„… zjistíme, kde je, a během několika vteřin bude po něm,“ zazubil se na ně Springer. „Kromě toho ona má určitě něco za lubem.“

„Jako že se chce nechat zabít?“

„Jako že se chce nechat vyměnit za rukojmí.“

„Proč by to dělala?“

„Aby vytvořila příležitost, abychom ho my – nebo ona sama – mohli sejmout.“

„A proč si myslí, že ji nechá přijít až tak blízko?“

„Protože on ví, že jakmile po ní vystřelí, v mžiku je po něm.“

„Přesně to ale chce.“

„Takhle ne. A pokud ano, tak ve chvíli a na místě, které si vybere sám. A ještě něco. Koho podle vás chce vrah nejvíc?“

„Pearl,“ procedil Quinn skrz zuby.

„A vás,“ dodal Springer. „Byl by štěstím bez sebe, kdyby dostal vás oba. Nepřál by si nic víc, než abyste byl tak bláhový a vydal se za Pearl.“

„Má přece už Carlie.“

„Třeba je po smrti,“ konstatoval Springer. „Podle vrahova uvažování vy dva s Pearl představujete nedokončenou práci.“

„Možná tomu úchylnýmu parchantovi moc fandíme,“ řekl Quinn. „Domníváte se, že má plán. A přitom třeba nemá ani zbraň.“

Springer pokrčil rameny. „Nebo má obojí.“

70. kapitola

Dred Gant mžoural mezerami mezi svislými laťkami ve dveřích skladové kóje. Světelné kužely baterek ho v tuhle chvíli ještě neznepokojovaly. Na to, aby ho vypátraly, bylo vzdálené světlo v mlžném oparu příliš slabé.

Jeden kužel jako by se pomalu pohyboval a mířil přímo k místu, kde se krčil. Světlo bylo slabé a nejistě poskakovalo.

Ale nakonec se vždycky obrátilo přesně tam, kde se Dred ve tmě skrýval a kde mu teď srdce strachy div nevyskočilo z krku.

Začínal se cítit velice nedobře.

Tenhle úzkostný pocit už zažil, a tehdy byl opodstatněný. Tenkrát ho totiž u Slidellu v Louisianě ubil jeden řidič kamionu téměř k smrti.

Vrah dál mžoural do tmy. Teď už rozeznával obrys postavy za přibližujícím se světelným kuželem.

Pearl svírala v jedné ruce glock a pevně jej tiskla ke stehnu. V druhé nesla baterku, držela ji v úrovni pasu a svítila před sebe. Očima sledovala světelný paprsek. Jen stěží rozeznávala hranaté obrysy hrubě stlučených prkenných skladových kójí. Devátá kóje zleva se ničím nelišila od ostatních, stejný temný prostor za svislými latěmi, tu a tam vyztuženými diagonálně se táhnoucím prknem kvůli zpevnění konstrukce. Potlačila strach, přinutila se kráčet krok za krokem stále stejným směrem k podezřelé kóji, cítila i slyšela každé došlápnutí kožené podrážky na křupající povrch betonové podlahy.

Už postoupila dost blízko. Mlžný opar jako by byl nabitý elektřinou. A na zemi se všude válelo harampádí. Nic velkého, jen drobné odřezky prken, kousky kovu, střepy. Léty nashromážděný odpad.

Stále zvolna kráčela vpřed, možné smrti v ústrety. Věděla, že Quinn jí kryje záda, což ji uklidňovalo. Někde vzadu ve tmě číhala i přepadová jednotka, její ostrostřelci, kteří by trefili i mouchu v letu, ji hlídali, připravení stisknout spoušť, aby jí zachránili život.

Říkala si, že za daných okolností by se měla cítit bezpečněji, než tomu bylo ve skutečnosti.

Do pravé podrážky se jí zabodl drobný kovový předmět, možná hřebík nebo vrut ležící na zemi.

Pohyb tmou, vyjma okamžiků, kdy se zablesklo, jí drásal nervy. Pořád ještě mohla zařadit zpátečku, zhasnout baterku a potmě dojít k vratům skladiště. Mohla přenechat Carlie Clarkovou někomu jinému, aby její úkol vyřídil za ni. Existovalo mnoho možností. Šlo to vyřešit spoustou způsobů.

Narazila do čehosi špičkou, sklonila baterku, aby si posvítila na zem, a uviděla, že kopla do něčeho, co vypadalo jako starý tlumič z auta.

Naražený palec ji bolel. Namířila baterku výš, alespoň tak vysoko, že se již neskláněla přímo k zemi. Kužel světla opsal široký půlkruh a osvětlil zaneřáděnou betonovou podlahu pokrytou odpadky.

Zatracená práce, zaklel Quinn ihned poté, co odezněl záblesk a celé skladiště se znovu ponořilo do tmy. Oddělil se od Springera a zamířil do tmy při boční stěně, blíž k Pearl.

Slyšel, jak Springer něco rázně šeptá. Nerozuměl však, co říká. Ani se o to nesnažil.

Ve skladištní kóji vrah sledoval se srdcem až v krku, jak se z mlžného oparu vynořuje ženská postava. Všechno teď bylo vedlejší. Pevně přitiskl čelo k dřevěným dveřím, aby viděl skrz laťoví. Bylo mu zas devět, stál v budce latríny v Missouri. Slyšel bzučení nočního hmyzu, cítil zápach exkrementů, vyhlížel mezi latěmi…

Stále se k němu blížila jen ženská silueta, přesto z ní šla hrůza. Dlouhý kabát do deště ladně kopíroval její postavu. Vítr a déšť jí rozcuchaly vlasy. V ruce nesla vysoko zdviženou lucernu.

Odvržený ubožák…

Bušení srdce bylo ohlušující. Krev ve spáncích hučela.

Zabil jsem ji. Je mrtvá. Zabil jsem ji. Je mrtvá.

Musím trpět přeludem! Je ale tak skutečná!

Ta žena se ustavičně blížila. Teď už nebylo pochyb, kam míří.

Ke mně!

Musím ji znovu zabít!

Nikdo mi v tom nesmí zabránit! Nikdo!

Vrah rozrazil laťové dveře a vyřítil se z úkrytu. Ječel a řval. Ozvěna jeho vřískotu naháněla hrůzu.

Ve vzdálenosti necelých dvou metrů, v nehybném tichu a tmě, pozvedl Quinn policejní revolver a třikrát po sobě rychle vypálil. V záblescích výstřelů zahlédl Pearlinu bledou tvář.

Viděl také Ganta, stále živého, jak zvedá pistoli, aby vystřelil po Pearl a zabil ji.

Quinn musel Pearl zachránit – hned!

Všechno trvalo jen několik nekonečných vteřin. Jako by se pod tíhou hrozícího nebezpečí zastavil čas. Quinn zahlédl, jak Pearl míří na Ganta. Jistě si myslí, že to byl on, kdo před chvilkou střílel. Quinn na Ganta opět vystřelil. Pearl vzápětí vypálila z glocku. Pistole zaburácela jako hrom, který udeřil hned vedle.

Gant na okamžik spočinul v roztodivné pozici, vypadal jako loutka, již roztančily nárazy projektilů. Scénu osvětlovaly jen záblesky šlehající z hlavní. Přes nespornou hrůznost v ní bylo možné spatřit krásu ohňostroje.

Všechno trvalo jen několik nekonečných vteřin.

Dred Gant uviděl sochu Svobody s pochodní trčící vzhůru, jak pozvedá druhou paži. Držela v ní zbraň.

Poslední, co spatřil, byl záblesk z hlavně.

Vrah Lady Liberty byl na místě mrtev. Zasáhli ho dvakrát do hlavy, jednou do krku a jednou – devítimilimetrovým glockem – přímo do srdce.

Přepadová jednotka dostala rozkaz sklonit zbraně. Žádný projektil neprolétl kolem Carlie Clarkové, pevně svázané a stočené na betonové podlaze, blíž než ve vzdálenosti několika desítek centimetrů.

Pearl spolu s jednou odstřelovačkou z přepadové jednotky sňaly Carlie šátek z očí a pásku z úst, pak ji osvobodily z pout. Lékař ze záchranky přes ni přehodil deku a na kolečkových nosítkách ji přepravil do sanitky, kterou ji odvezou na prohlídku do nemocnice.

Quinn k sobě pevně přitiskl Pearl. Nebyla zraněná, ale neovladatelně se chvěla. Nahmatala jeho ruku a sevřela ji.

Chvění zvolna ustávalo.

Quinn ji zdráhavě předal do péče dalšího z lékařů, jenž ho ujistil, že Pearl bude v pořádku, jen co odezní šok. Na naléhání obou mužů se uvolila nastoupit do sanitky, kde by dokonce mohla být k užitku Carlie. Zdálo se, že to obě ženy nakonec přivítaly. Nejvíc se ale ulevilo Quinnovi.

Když sanitka odjela, vrátil se do skladiště.

Vrahova mrtvola ležela v kaluži krve a všichni ji pohrdlivě přehlíželi. Quinn zjistil, že Gant byl vyzbrojen revolverem. Zbraň se povalovala asi tři metry od vrahovy pravé ruky, ale krvavá šmouha na podlaze napovídala, že revolver odkopl některý z policistů dřív, než oficiálně konstatovali Gantovu smrt.

Mohli nechat tělo na místě, aniž by riskovali, a vyčkat na policejního fotografa. Kromě zásahů do krku a srdce zel další průstřel uprostřed Gantova čela a jeden projektil mu dokonce prolétl pravým okem. Některý z těchto zásahů ho připravil téměř o celou zadní část hlavy. Kašovitá hmota mozku ležela rozstříknutá na podlaze.

Ještě než Quinn odešel, z čistě formálních důvodů poklekl a přesvědčil se, že Vrah Lady Liberty je skutečně mrtev.

Epilog

Bouře, jež tak drsně vtrhla do New Yorku a ukončila vlnu veder, se rozplynula. Následovala ji však další. Zformovala se nad pláněmi na západě, zpustošila kus Kansasu a pak se ze severovýchodu vydala na sever, aby se cestou proměnila v tornádo.

V Blandském okrese v Missouri jeho poryvy uchopily okenice starého domu stojícího na konci dlouhé štěrkové příjezdové cesty, vyrvaly je a rozesely po rozkopaném dvorku z udusané hlíny. Vichr rozrazil přední dveře, vtrhl dovnitř a mlátil veřejemi jako nezvaný host, který ne a ne se uklidnit. Opřel se do podbití pod okapy a nadzdvihl celou střechu. Pak ji nechal klesnout zpět. A znovu ji nadzdvihl. Šindele se zavlnily a rozlétly se do povětří jako hejno vrabců. Zadní zeď se celá zakymácela a pak už stačil jen slabý poryv, aby se zhroutila. Celý dům se pak bez opory v krovech a zadní stěně prostě a jednoduše zřítil.

Bouře se ještě chvíli točila nad zbořeništěm, rejdila sem a tam, dokud svůj šílený taneček nezavršila.

Pak se rozplynula.

Spisovatelskou dráhu Johna Lutze provázejí tři zásadní mezníky.

Dovolte, abychom vám je představili.

Jako první je zde literární předloha filmu SPOLUBYDLÍCÍ…

Hledání nového spolubydlícího je pokaždé krok do neznáma. Jenomže Allie Jonesová nemá jinou možnost. Vyhodila z bytu bývalého přítele Sama, protože jí byl nevěrný, a teď potřebuje, aby se s ní někdo podělil o nájem.

Hedra Carlsonová jí připadá jako sázka na jistotu. Stydlivá šedá myška určitě nebude pouštět hlasitou muziku a nechávat na podlaze špinavé ponožky.

A přece je na Hedře cosi divného. Nepokrytě Alii závidí, jak vypadá a jaký vede život. A pak začnou ty obscénní telefonáty – Allie netuší, kdo jí volá, ale on zná její jméno. Potom se jí ztratí kreditní karty. A nakonec ke svému zděšení zjistí, že Hedřin šatník má naprosto stejný obsah jako ten její.

Allie o tom nemá ani tušení, ale její unylá spolubydlící se s ní zdaleka nedělí jen o nájem. Krvavá noční můra právě začíná…

Pevná vazba s přebalem, 216 stran, 239 Kč.

Druhým nejvýznamnějším milníkem Lutzovy kariéry byla kniha NOČNÍ PAVOUK, která ho zbavila nálepky „autor jedné úspěšné filmové předlohy“. Noční pavouk vynesl Lutze mezi absolutní špičku detektivního žánru.

Každá z jeho obětí spí klidným spánkem v uzamčeném bytě vysoko v manhattanském mrakodrapu. Každá je před smrtí svázána prostěradly tak pevně, až se zařezávají do kůže, a následně ubodána. Každá pomalu vykrvácí. Žádná však nedokáže policii poskytnout jediné vodítko vedoucí k vrahovi. Dveře zůstávají zamčené a pavoučí muž uniká.

Ani detektiv ve výslužbě Thomas Horn, který je k nevysvětlitelným vraždám povolán, nedokáže ze strnulých, k výkřiku otevřených úst obětí nic vyčíst. Kromě způsobu usmrcení nespojuje zavražděné vůbec nic. Kdo je ten šílený predátor, který leze po stěnách domů s neskutečnou lehkostí a stejně tak snadno proniká do ložnic svých obětí?

Horn se usilovně snaží rozplést smrtící pavučinu, ale místo toho se do ní stale více zaplétá. Naproti tomu noční pavouk je na svou další oběť připraven. Má se jí stát samotný detektiv, nebo jeho manželka?

Pevná vazba s přebalem, 384 stran, 279 Kč.

Prodáno 10.06.2014 na www.Kosmas.cz zákazníkovi mirka.safrova@seznam.cz

Třetím významným okamžikem bylo stvoření detektiva Franka Quinna.

Jeho osmý případ jste právě dočetli.

Nechybí vám v knihovně ten předchozí s názvem PULZ?

Během převozu sériového vraha do věznice s nejpřísnější ostrahou udeří hurikán. Ostře sledovaný pasažér obrněného vozu beze stopy zmizí. Vládne sice všeobecné přesvědčení, že řádění živlů nemohl přežít, ale jistotu nemá nikdo.

To bylo před dlouhými deseti lety. Na transsexuálního zabijáka, který si nechával říkat Daniel Daniella, už svět téměř zapomněl. Teď se ale hrůzné vzpomínky znovu derou na povrch, protože bylo nalezeno několik zavražděných obětí – a modus operandi až příliš silně připomíná pohřešovaného vraha.

Mohl Daniel Daniella skutečně hurikán přežít? Rozhodl se pokračovat ve svém krvavém běsnění, na němž on osobně neshledává nic špatného? Anebo je někdo jeho činy natolik fascinován, že hodlá svůj bizarní vzor napodobit? Ať už je pravda jakákoli, detektiv Frank Quinn má plné ruce práce. Ví totiž, že každý den, kdy zůstává vrah na svobodě, může stát další lidský život.