John Lutz

Frank Quinn. 2. - Na zabití

1

Má nějaké podezření?

Nebo snad dokonce tušení?

Právě o tomhle přemýšlel, když pozoroval ženu kráčející po

chodníku. Maličko si poupravila kabelku na boku, obrátila se a vyšla

tři betonové schody vedoucí k vestibulu činžovního domu. Dnes večer

se zdá být unavená, jako kdyby ji něco tížilo, a proto se z jejího kroku

ztratila pružnost.

Pomyslel si, že se nejedná o žádné překvapení. Určitě v nás

existuje něco, co nám dá během několika minut nebo vteřin vědět, že

se náš život chýlí ke konci.

Nahoru? Dolů? Zastavit? Jet?

Výtah jako by se nemohl rozhodnout.

Janice Queenová stála sama v klaustrofobním prostoru a cítila,

jak jí buší srdce. Ne že by pro ni tahle vertikální nerozhodnost byla

něco nového. Pokud totiž nechtěla šlapat šest pater pěšky, musela

použít jediný výtah v domě, aby se dostala ke svému bytu. Takže

neměla moc na výběr. Ale vždycky se bála uzavřených stísněných

prostor, a obzvlášť výtahů. Nikdy se nedokázala zbavit ponuré

představy, že kdyby došlo k vážné poruše – což nebylo nic, co by se

už někomu dřív nestalo –, pod tenkou podlážkou, na níž stála, zela

černá šachta, která představovala náhlou a téměř jistou smrt.

Nejméně dvakrát denně, přinejmenším pět dnů v týdnu jezdila

výtahem nahoru a dolů nitrem starého, ale nedávno opraveného

činžovního domu.

Ach! Konečně se výtah usadil a víceméně zastavil v šestém patře.

Když se dveře rozevřely, odhalily asi osm centimetrů vysoký schod,

o který se dalo snadno zakopnout, pokud si ho člověk nevšiml, a

navíc poskytoval letmý pohled do černé propasti. Jakési varování.

Janice žila svůj život spokojeně, chodila pravidelně do práce v

knihkupectví, občas si vyšla na schůzku či s přáteli do baru Bocco’s

na konci ulice nebo si koupila hotové jídlo v lahůdkách na rohu. Její

život se podobal milionům ostatních ve velkoměstě.

6

Výtah ho mohl v okamžiku ukončit.

Pomyslela si, jak je to absurdní. Vystoupila na měkký koberec

ležící v chodbě v šestém patře, a když překračovala propast, tělem jí

projel záchvěv nepříjemného pocitu.

Dveře jejího bytu byly od výtahu jen několik kroků, což

znamenalo, že za svými zdmi slyšela i pozdě v noci kabely

vybrnkávající tiché a zasmušilé akordy i tlumené rány a nárazy, jak

se výtah při každé zastávce vyrovnával. Takže na ten zatracený výtah

myslela až příliš často, dokonce se jí o něm zdálo a časem dospěla k

přesvědčení, že smrt ve výtahu má napsanou ve svém osudu.

Odemkla dveře do bytu a vstoupila. Šero. Rozsvítila a hned se

uviděla ve vysokém zrcadle, před nímž se zastavila pokaždé, když

odcházela nebo přicházela, aby zkontrolovala svůj vzhled.

Viděla zmačkanější a unavenější verzi Janice, než které dnes ráno

dávala sbohem cestou do práce. Ještě nepřekročila čtyřicítku, stále

byla štíhlá s plnými ňadry, ucházejícíma nohama a hnědými vlasy

rámujícími obličej, jenž byl spíš milý než klasicky krásný. Pomyslela

si, že má příliš velké čelisti. A ty mizerné vrásky. Byly vidět jen v

krutém světle nebo když jste se podívali hodně zblízka. Od koutků

úst se dolů šířily vějířky jemných linek. U tmavých očí už hrozilo, že

se objeví skutečné vrásky. Náznaky osamělé budoucnosti. Ještě stále

muže přitahovala, ale pochopitelně bylo snazší jejich pozornost

upoutat než udržet. Nebo se jich občas zbavit.

Zrcadlo bylo připevněné na dveře malé skříně. Přehodila ucho

kožené kabelky přes kliku, pak si svlékla tenký šedý kabátek, který

nosila do práce k tmavým kalhotám a bílé blůze, a pověsila ho do

skříně mezi silnější kabát a modrou větrovku. Zítra ráno, pokud bude

dost chladno a případně se bude schylovat k dešti, by mohla kabátek

zanést do čistírny a vzít si na sebe bundu. Majitelka knihkupectví

Dee byla mimo město, údajně služebně, ale ve skutečnosti trávila čas

s ženatým mužem, se kterým měla vášnivý milostný poměr. Janice o

tom neměla vědět, takže se před Dee tvářila, že nemá o ničem

nejmenší ponětí. Dee si pořádně užívala, zatímco Janice, jež tu a tam

pocítila záchvěv žárlivosti, celý týden brzy ráno svědomitě otevírala

obchod.

7

Janice se dost nevyspala, protože byla závislá na nočních filmech

v televizi. Graham, její momentální chladnoucí láska, byl také na

cestách, což jako obchodní zástupce musel často, a vrátí se až zítra.

Téměř se pohádali, když se s ním v Bocco’s loučila. Janice věděla, že

jejich vztah přestává pomalu fungovat, a rozhodla se ho ukončit

sama. Nechtěla čekat, až to udělá Graham. S přibývajícími roky stále

víc cítila potřebu svůj život plně kontrolovat. Předtím vždycky

čekala. Tentokrát ne. Bolest pak možná nebude tak krutá.

Ze zkušenosti věděla, že dříve nebo později další Graham vstoupí

do knihkupectví nebo ji osloví v Bocco’s nějakými otřepanými

frázemi.

Když zavírala dveře skříně, překvapilo ji zazvonění domácího

telefonu.

Přešla k němu a stiskla tlačítko. „Ano?“

„FedEx,“ prohlásil mužský hlas. V telefonu se zdál vzdálený a

kovový. „Pro Janice… Queelerovou?“

„Queenovou?“ opravila ho.

„Queenovou. Promiňte,“

Janice stiskla bzučák, aby doručovatele pustila dál.

O několik sekund později začaly kabely výtahu za zdí drnkat. Jel

vzhůru s jejím balíčkem.

Otevřela dveře a vykročila do chodby doručovateli vstříc.

Výtah předváděl svůj namáhavý tanec, nakonec se dveře se

zašuměním otevřely a muž vystoupil. Byl prostřední postavy,

tmavovlasý a docela pohledný. Na sobě měl zmačkané khaki kalhoty,

propocené modré tričko a bílé tenisky. Nesl dlouhou bílou krabici

podobající se těm, ve kterých se doručují květiny s dlouhým

stonkem, jen byla vyrobená ze silnějšího kartonu. Usmál se a podíval

se na krabici, aby překontroloval štítek.

„Janice Queenová?“

„Ano.“ Na tričku neměl žádnou kapsičku, ze které by vykukovala

tužka nebo pero. V rukou nedržel nic jiného než krabici.

Měla si vzít pero ze stolu. Jedno má v kabelce, hned za dveřmi.

On nemá žádné desky?

Nic z toho jí nepřišlo zvláštní, dokud nebylo pozdě.

8

Když natáhla ruce, aby převzala balíček, hrubě ji strčil zpátky do

bytu. Prudce narazila do zrcadla a jen zadoufala, že se nerozbilo.

Najednou se ocitl uvnitř a zavřel za sebou dveře. Volnou pravou

rukou sáhl do kapsy a vytáhl něco, co vypadalo jako částečně

vycpaná ponožka. Obušek.

Opravdu se to děje? Je to skutečné?

Kdesi v omráčené a zpanikařené mysli se rozhodla, že bude

křičet, nadechla se a vtom ji předmět z mužovy kapsy udeřil do

spánku.

Padla na ruce a na kolena a bolestí se jí dělalo mdlo.

Někomu jinému. Tohle se děje někomu jinému. Prosím!

Pocítila další strašlivou ránu – tentokrát do týlu hlavy –, ze které

se jí před očima roztančily hvězdičky. Podlaha se pod ní otevřela a

ona padala černou šachtou k ještě hlubší temnotě.

Pearl Kasnerová ztěžka vystoupala betonové schody ze stanice

metra a vydala se na tři bloky dlouhou cestu ke svému bytu. Byla

menší postavy, s pevnými ženskými tvary, které ani její šedá

uniforma nedokázala zakrýt. Někteří muži kráčející opačným

směrem se zadívali na její prsa, ale pak rychle pohled odvrátili

způsobem, jakým to muži dělají. Jako kdyby je při tom mohla

přistihnout jejich manželka.

Byla unavená a bolely ji nohy. V Páté národní bance se

vyzvedávala hotovost, takže pracovala přesčas. Pomáhala chlapcům

z bezpečnostní agentury Brink’s, aby peníze vkladatelů byly v

bezpečí. Ne že by existovalo velké nebezpečí, že to místo někdo

vyloupí.

Docela malé nebezpečí. Ale dostatečné. A dostatečně platili.

Nicméně pro nohy to bylo náročné. Pearl trávila spoustu času

postáváním. A usmíváním. To dokázalo unavit.

Žádné zaměstnání nebylo dokonalé, a když vzala v úvahu

okolnosti, v tomhle byla spokojená. Líbila se jí šedá uniforma místo

modré. Pracovala méně hodin. Zažívala méně potíží. A ploché nohy

by ve středním věku měla v každém případě.

Dvojice mužů v obleku jdoucí proti ní zírala na její prsa. Jeden z

nich zvedl pohled a zadíval se jí na obličej. Usmál se.

9

Ani jeden z těch mužů nic neřekl. Kvůli uniformě.

Nebo snad proto, že u sebe měla zbraň.

Chlad.

Bolest.

Janice Queenová se nemohla pohnout. Neposlouchal ji ani jediný

sval.

Kde?

Janice otevřela oči. Oslnilo ji prudké světlo, ale na zdi zahlédla

známé šedé kachlíčky. Věděla, že je ve své koupelně. Cítila se

nepříjemně. Stísněně. Pokusila se zvednout hlavu, ale nedokázala to.

Zvedla tedy jen oči a spatřila chromovanou sprchovou růžici.

Věděla, že sedí ve vaně a zády se opírá o její stěnu. Očima pátrala

dál. Byla nahá a na těle, které vykukovalo nad vodou, jí naskákala

husí kůže.

Nad vodou?

Proto jí byla tak strašná zima. Z kohoutku tekla voda. Jen studená

voda. Už jí sahala vysoko nad pas.

Paže měla překřížené těsně pod ňadry a svázané tak pevně, že s

nimi vůbec nedokázala pohnout. Dokonce je ani necítila. Napnula

všechny síly a podívala se na své nohy, o kterých alespoň trochu

věděla. Lýtka, kotníky a dokonce i stehna měla pevně svázané šedou

lepicí páskou. Janice dokázala zahýbat palci – pod vodou ale to bylo

všechno.

V hlavě jí tepalo tak mocně, že bolest byla téměř nesnesitelná.

Snažila se vykřiknout, ale zjistila, že nedokáže vydat ani hlásku.

Nemohla pohnout rty. Když se je pokusila maličko rozevřít a

jazykem zapátrat, narazila na něco drsného. Hrubou a lepkavou

pásku. Přes ústa ji měla určitě přelepenou.

Do koupelny vstoupil doručovatel. Stejně jako ona byl nahý.

Podíval se na ni jen letmo, což ji vyděsilo mnohem víc, protože to

vypadalo, jako by mu na ní už nezáleželo. Ne na živé.

Otočil se k ní zády, sklonil se, začal hledat ve skřínce pod

umyvadlem a vytáhl tekuté mýdlo a velkou láhev šamponu. Postavil

nádoby na okraj vany a pak z koupelny odešel. Slyšela, jak

prohledává kuchyni, bouchal dvířky a otvíral a zavíral zásuvky.

10

Voda jí už dosahovala téměř do podpaží. Na okamžik zpanikařila,

ale pak se přinutila zůstat v klidu. Co chtěl dělat s mýdlem a

šamponem?

Bude mě mýt? Je to nějaká šílená sexuální záležitost? Něco mi

udělá a pak odejde?

Je to možné. Může se to stát. Musí se to stát!

Patřila do světa svobodných a věděla, jaké výstřední věci se na

Manhattanu odehrávají. Těžce nabytá zkušenost bylo něco, k čemu

upírala své naděje. Snad uspokojí podivné nutkání, které ho pohání, a

pak prostě odejde.

Když se vrátil, nesl krabice s práškem do myčky a pracím

prostředkem, jež našel ve skřínce pod dřezem. A taky měl tu dlouhou

bílou krabici, kterou dal na záchodové víko. Prášek do myčky a prací

prostředek položil vedle dalších čisticích prostředků.

Voda jí teď dosahovala až ke krku. Když stočila oči dolů, všimla

si, jak na hladině plavou dlouhé prameny jejích hnědých vlasů.

Připomnělo jí to chaluhy, které viděla podobně se vznášet a plout

před lety, když byla na dovolené v Karibiku.

Kdyby tak dokázala vykřiknout!

Znovu se na ni letmo podíval, pak se nad ni naklonil a zastavil

vodu.

Zdálo se, že náhlé ticho po krátkém zaskřípění pákové baterie

zvěstuje její záchranu.

Neutopí se!

Díky bohu!

Pomalu se narovnal, ale pak náhle vytrhl průhledný igelitový

závěs z tyče. Už předtím ho dal mimo vanu, aby byl suchý, a dbal na

to, aby takový zůstal. Shýbl se a pečlivě ho rozložil na dlaždičky

vedle vany.

Když skončil s rozkládáním sprchového závěsu, klečel stále na

kolenou, ale natáhl se a zvedl víko bílé lepenkové krabice.

Její obsah jen zahlédla: nože, sekáček a něco velkého, oranžově

zářícího, na co navazovalo matné a zoubkované prodloužení.

V duchu si vybavila víkendy v otcově dřevařské dílně v garáži.

Ostrý zvuk oceli pronikající dřevem – elektrická pila!

11

Přestože byla pevně svázaná, nepatrně rozvlnila hladinu, jak se ve

studené vodě roztřásla.

Muž zůstal na kolenou na koupelnovém závěsu. Natáhl se k jejím

nohám – ne, k chromovaným pákám a kohoutku. Slyšela ho stlačit

páku, která otvírá odtok, a voda začala tiše bublat, jak vířivě mizela z

vany.

Janice se stále třásla chladem i strachem. Muž vstal a Janice

vyděsilo, když poprvé zahlédla, že má erekci.

Naklonil se nad ni a zadíval se jí do očí způsobem, který

nechápala.

Ve svém děsu byla zmatená. Co? Bezhlasně zakřičela tu prostou

otázku přes pevně přilepený obdélník pásky.

Co mi chceš udělat?

Sklonil se níž a vsunul jednu paži pod ohbí jejích svázaných

nohou, pod její kolena. Pocítila naději. Určitě jí druhou ruku položí

za záda, takže ji bude moct vytáhnout z vany. A pak co? Odnese ji do

ložnice? Znásilní ji a bude ji mučit?

Znovu se podívala na bílou krabici a pocítila záchvěv hrůzy.

Místo aby ji chytil pod rameny, položil jí ruku vzadu na hlavu a

předklonil ji, takže hlučně vydechla nosem. Druhou rukou zvedl její

nohy, horní polovina těla jí zajela dolů a hlava se jí dostala pod vodu.

Svázané nohy se začaly prudce kývat, ale držel je vysoko ve

vzduchu, Horečnatě sebou mlely, byly jedinou její částí, která se

alespoň trošičku pohybovala. Způsob, jakým jí držel hlavu, jí

nedovolil vydechnout, jen nadechnout.

Jen nadechnout!

Studená voda jí zaplavila plíce. Nemohla dělat nic, jen ji

přijmout.

Dívala se, jak ji pozoruje z druhé strany klidné hladiny, a topila

se.

2

Toho dne, kdy se měl život Franka Quinna nečekaně změnit,

posnídal v bistru Lotus vajíčka, křupavou slaninu a toust s máslem.

12

Nad druhým šálkem kávy si beze spěchu přečetl Timesy a potom se

procházkou vydal prosluněným New Yorkem zpátky do svého bytu

na Pětasedmdesáté západní ulici.

Uvažoval o tom, jako ostatně často, že neexistuje druhé město

jako New York, druhé místo jako Manhattan s jeho památkami,

zvuky a vůněmi. Přes všechny své vady se stal Quinnovou součástí.

Vůbec mu to nevadilo.

Jakmile dorazil domů, posadil se do hnědého koženého křesla,

aby si zakouřil. Chlápek, který si říkal Iggy, mu dodával kubánské

doutníky. Quinn si je oblíbil a neptal se, odkud jsou, hlavně že byly z

Kuby. Tečka menšího prohřešku nebyla tak velkou skvrnou na oděvu

spravedlnosti. Quinn si to myslel jako detektiv oddělení vražd a teď,

když byl v padesáti letech penzionován nedlouho nato, co ho do

pravé nohy zasáhla kulka během přepadení prodejny s alkoholem,

byl ještě laxnější. Tak kouřil kubánské robustos. A z pohodlnosti

občas parkoval se svým starým a mohutným lincolnem na zákazu

zastavení a za přední sklo pokládal starou značku Policie New York.

Tahle dvě porušení zákonů byly jedinými přestupky, které po

odchodu do důchodu prováděl, ale vlastně neměl moc příležitostí

dělat víc.

Seděl v ošoupaném, pohodlném křesle, vytvarovaném podle jeho

těla. Padla na něj lenost, a tak jen pozoroval lidi na chodníku před

svým přízemním bytem. Okno, kterým sledoval ruch, bylo

zamřížované, aby se dovnitř nedostali žádní nezvaní hosté. Ale občas

Quinnovi ty černé mříže připadaly jako vězeňské, jež ho měly udržet

uvnitř. Musel se té ironii usmát. Všechny zločince, včetně masových

vrahů, poslal za mříže do chládku – a on si tady vysedává za mřížemi

v pohodlí a kouří kubánské doutníky.

Potom, co jeho soudní proces proti newyorské policii kvůli

obtěžování dítěte a údajnému znásilnění skončil šestimístným

vyrovnáním, si Quinn mohl dovolit lepší podnájem, ale byl zvyklý

žít z platu policisty i na svůj byt. A nemělo smysl jezdit něčím

novějším a snadněji zcizitelným než spolehlivým starým lincolnem,

kterého si levně koupil od přítele a bývalého kolegy policisty.

Dokonce se na chvíli vrátil do své práce na oddělení vražd jako

13

detektiv. Až do osudného střílení u obchodu s alkoholem. Tehdy

pochopil, že nastal čas, aby se odporoučel.

Uvelebil se v obrovském křesle a pozoroval muže se ženou

spěchající kolem. Choulili se k sobě a kradmo se po sobě dívali.

Quinn si dovolil ukvapený závěr, že jsou zamilovaní.

Potáhl z doutníku, ale kouř nevdechl. Netoužil po rakovině plic.

Už ale vedle něj nebyla žena, která by mu to připomínala.

Nadávala mu. Vyhrožovala mu. Dokonce se tak rozzuřila, že by ho

kopla do nohy. Do nohy, do které ho postřelili.

Když se Pearl odstěhovala, klidně už mohl kouřit doutníky v

bytě. Pokud se týkalo Quinna, byla to ta jediná dobrá věc na Pearlině

nepřítomnosti. Stýskalo se mu po její malé, ale temperamentní

přítomnosti.

Ne že by Pearl neuměla být jízlivá, hubatá, příliš upjatá,

hyperaktivní, a dokonce hrubá.

No, sám nebyl dokonalý.

Někteří lidé říkali, že se k sobě hodí. Quinn byl vysoký, vyzáblý,

s rozbitým nosem a jasnýma, ale neklidnýma zelenýma očima. Měl

rovné a nepoddajné prošedivělé hnědé vlasy, které vždycky vypadaly

jako špatně střižené. Ženám se líbil. Byl jedním z těch mužů, co byli

tak obyčejní, až byli pohlední. Neotesaně kultivovaný. Působil

málomluvně, když nepoužíval falešné irské kouzlo.

Pearl měla většinou hodně řečí. Měřila maličko přes metr

padesát, měla pevnou sexy postavu a byla tak nabitá energií, že když

jste se postavili vedle ní, mohli jste ji slyšet hučet jako transformátor.

Měla černočerné vlasy, tmavé, velice tmavé oči a za rudými rty

široký bělostný úsměv, který ji neopouštěl. Vypadala téměř

neskutečně.

Ale byla skutečná, příliš skutečná, aby okouzlovala nějakým

hraným šarmem.

To mohla být přesně ta věc, která Quinna dostala. Pearl nic

nepředstírala. Byla jedno velké kolo, které se přes vás klidně mohlo

převalit. I zpátky, pokud se jí na vás něco nelíbilo.

Byl si jistý, že ho má stále ráda. Potíž byla v tom, že se zdálo, že

už ho nemiluje.

Pearl se rozhodla sama, že se odstěhuje.

14

Odešla od newyorské policie krátce potom, co šel Quinn do

důchodu, a dřív, než ji stihli vyhodit za porušení kázně. A že by ji

vyhodili! Pearl se nastěhovala ke Quinnovi, který měl víc než slušný

příjem, důchod, úroky i dividendy z vyrovnání. Trvalo roky, než

dostal celé odškodné a dočkal se úplného zproštění obvinění, Ale

stálo to za to.

Nějakou dobu byli šťastní, ale pak začala být Pearl neklidná.

Stýskalo se jí po akcích. Teď bydlela na druhé straně města a

pracovala u bankovní ostrahy. Ale akcí si opravdu neužila! Trocha

postávání a před klienty se tvářit vážně. Zdála se však celkem

spokojená. Třeba to bylo tou zbraní na boku. Quinn o tom

pochyboval.

Byl dobrý čtenář lidí, ale Pearl opravdu nerozuměl. Další stránka

jejího kouzla.

Zvonek domácího telefonu se rozdrnčel jako vosa hrozivě bzučící

někde poblíž.

Pauza a pak znovu.

Žádná pauza.

Ten, kdo se opíral o zvonek, se nechtěl vzdát.

K čertu s ním. Jen ať se unaví a zmizí.

Quinn potáhl z doutníku, vyfoukl a pozoroval kouř.

Zvonění nepolevovalo. Pro palec to musí být ale námaha.

Kdo to dělá? Snaží se ho naštvat, pokud by náhodou byl doma a

nechtěl nikoho vidět, což je jeho právo. Zákonné právo.

Podíval se na doutník, položil ho na popelník na stolku vedle

křesla a vstal. Na sobě měl vybledlé džíny, zmačkané černé tričko,

sešlapané mokasíny a potřeboval se oholit. Vypadal spíš jako člen

motorkářského gangu než jako bývalý policista. Útlý v pase, se

širokými rameny a připravený zasáhnout.

Zdálo se, že ten, kdo se venku opíral o zvonek, si nedělá hlavu s

tím, koho dráždí. Jeho chyba. Quinn nezvedl domácí telefon. Místo

toho otevřel dveře do chodby v přízemí a udělal několik kroků, aby

se podíval přes vnitřní skleněné dveře, kdo ho prozvání.

Muž opírající se o zvonek byl velký, obtloustlý, v modrém

obleku, který mu tak docela nepadl. Měl tučný obličej, plešatěl a pod

15

očima se mu rýsovaly rudé kruhy. Vypadal z jedné části nešťastně a

ze dvou jako baset.

Zástupce velitele Harley Renz.

Quinn prošel chodbou ke skleněným dveřím a otevřel je.

Renz se na něj usmál a odtáhl se od zvonku.

V náhlém tichu Quinn řekl: „Pojd dál.“

Cestou do bytu se Renzův úsměv nevytratil.

Renz se rozhlédl a začichal. „Pořád kouříš ty ilegální kubánský

doutníky?“

„Venezuelský.“ Quinn pokynul Renzovi, aby se posadil do

malého parádního křesla, ve kterém se nikomu nesedělo pohodlně.

„Kdybych dostal pivo,“ řekl Renz, „vyprávěl bych ti příběh.“

„Nemohl bys mi ho říct po telefonu?“

„To bys přišel o mimiku a výraz obličeje a občas dokonce

používám ruce jako maňásky.“

Quinn zašel do kuchyně a otevřel ledničku. Úplně dole vzadu

našel starou plechovku piva a Renzovi ji otevřel. Se skleničkou se

neobtěžoval.

Vrátil se do obývacího pokoje, usadil se ve svém křesle, popadl

doutník, ale nekouřil ho a pozoroval Renze, jak se napil a okamžitě

se zašklebil.

„To je tvoje snídaně?“ zeptal se Quinn.

„A oběd. Tohle pivo je snad pět let starý.“

„Skoro.“

„Pořád nepiješ?“ zeptal se Renz.

„Sem tam si něco dám. Nikdy jsem nebyl alkoholik.“

„Jasně. No, podle týhle břečky soudím, že to nevypiješ hned, jak

si to koupíš. Navíc vím, že nepiješ, alespoň ne moc. Prověřil jsem

to.“

„To tě muselo zklamat.“

„Jo. Chtěl jsem tě trochu vyprovokovat.“ Renz se nenuceně

rozhlédl. „Je tu Pearl?“

Další otázka, na kterou už znáš odpověď.

„Pearl tady nebydlí.“

„Aha, zapomněl jsem. Hele, nemáš ještě doutník?“

16

„Jenom jeden. Schovávám si ho na potom.“

Renz pokrčil rameny. „To ti nevyčítám. U všech dasů, ta dlouhá

cesta z Venezuely.“ Znovu se napil piva. Tentokrát se nezašklebil.

Pomalu si na zvětralé pivo zvykal. „Na Pearl jsem se ptal proto, že si

myslím, že by to možná taky ráda slyšela.“

„Vyřídím jí to, ale bez těch maňásků.“

Renz se rozhlédl. „Není to špatnej byt, ale zdá se, že by mu

prospěl pořádnej úklid. A vypadá, jako by ho vyzdobil Rudyard

Kipling. Potřebuje ženskou ruku.“ Ukázal na zarámovanou

reprodukci u starého, nefunkčního krbu. „Kachny letící ve formaci

při západu slunce. To nikdy nevyjde z módy.“

„PevnL doufám, že na to tvoje povídání bude stačit jen jedno

pivo,“ utrousil Quinn.

„Jasně, tvůj taktní způsob, jak mě upozornit, abych se dostal k

jádru věci.“

„Dostaň se k jádru věci.“

Renz se naklonil v malém křesle, které vypadalo, že pod jeho

váhou praskne. „Takže jádrem věci jsou mrtvý ženy. Dvě.“

Spiklenecky ztišil hlas, jako kdyby ho mohl někdo slyšet. „Teď o

nich víš jen ty a já, plus několik důvěryhodnejch kolegů z oddělení.“

„A vrah.“

„Řekl jsem, že byly zavražděný?“ Renz pokrčil rameny. „No,

nechám tě, aby ses rozmyslel. První byla Janice Queenová tady z

West Side. Druhá Lois Ullmanová. Obě svobodný, atraktivní, asi

třicetiletý brunety – v podstatě stejný typy.“

„Takže si myslíte, že to byl stejný vrah?“

„To určitě. Obě ženy byly utopený doma ve vaně a našli jsme

zbytky pásky, kterou použil, aby je předtím svázal a zacpal jim ústa.

Pak je s chirurgickou přesností rozřezal a části jejich těl nakupil ve

vaně ve stejným vzestupným pořadí: trupy, stehna, lýtka, paže a

hlava. Vrah pustil sprchu a na části těl použil všechny tekutý

šampony a další čisticí prostředky, který našel. Pracoval tak dlouho,

dokud všechny stopy po krvi nespláchnul, takže zůstaly jen bledý

zbytky obětí,“ Renz se narovnal. „Vidím, že jsem si získal tvou

plnou pozornost,“

17

„Zdá se,“ připustil Quinn, zadumaně potáhl z doutníku a cítil se

jako postava z Kiplingova příběhu.

„Vrah mi poslal krátkou zprávu, ve který se vysmívá několika

našim detektivům z vražd, a dokonce zmiňuje i tvoje jméno. Nejspíš

neví, že jsi šel do důchodu. Ujistil mě, že takovejch obětí bude víc.“

„Jestli to ví někdo na oddělení,“ prohlásil Quinn, „určitě to v

médiích brzy vybouchne jako ruční granát.“

„Na to se musíme připravit.“

„My?“

„Rozhodl jsem, že jsi náš člověk,“ prohlásil Renz. „Masoví vrazi

jsou tvoje specialita. Chytil jsi Nočního dravce a dostaneš i tohohle

zvrácenýho šílence, ať už si pro něj média vymyslí jakoukoli

přezdívku.“

„Trošku jsi pozapomněl, že jsem v důchodu.“

„Zařídím to tak, že si tebe i tvůj tým na tuhle práci najmeme.

Bude to přesně podle tvých představ, zajistím, abys měl k dispozici

všechny zdroje NYPD a navíc i výhodu pracovat mimo oddělení.“

Quinn věděl, co Renz myslí – výhodu, že pokud to bude potřeba,

nebude se muset řídit zákonem.

„Kdo je v týmu?“ zeptal se Quinn.

„Titíž, co ti pomohli dostat Nočního dravce. Pearl a Fedderman.“

„Pearl pracuje v bance jako ostraha. Fedderman žije na Floridě a

učí se hrát golf.“

„Tobě, Quinne, řeknou ano. Stejně jako ty řekneš ano mně.“ Renz

mávl rukou k oknu, které vedlo na chodník. „Všimnul sis někdy, jak

se ty mříže podobaj těm vězeňskejm?“

„Nikdy.“ Quinn se přes oblak kouře z doutníku zadíval na Renze.

„Myslel sis, že teď už budeš velitel.“

„Místo toho mě degradovali a jsem zase zpátky zástupce.“

„Slyšel jsem. Taky se mi doneslo, že výš už se nedostaneš.“

„Jsem jako ty, Quinne. Nevzdám se. Nepřestanu šplhat. Hergot,

co jinak v životě stojí za to? Myslím, že mi rozumíš.“

„Jistě. Dopadneme toho šílence, ty získáš zásluhy a povýšení.

Tvoje kariéra se nadechne k novýmu životu.“

„A ty zachráníš životy dalších vrahových obětí.“

„Nezkoušej na mě lidumilnost, Harleyi.“

18

„No, dobře. Takže tvoje odpověď je ano.“

„Jaká byla otázka? Žádnou jsem neslyšel.“

„Protože oba známe odpověď, otázka není důležitá.“

„Mluvil jsi s Pearl a s Feddermanem?“

Renz se usmál. „Myslel jsem, že to nechám na tobě. Ty vždycky

dokážeš přemluvit kohokoli k čemukoli.“

„Pearl ne,“ řekl Quinn.

Renz o tom přemýšlel a přikývl.

„Promluvím si s nima,“ prohlásil Quinn, „ale nic neslibuju.“

„Výborně!“ Renz opatrně postavil plechovku od piva na stůl, kde

po sobě určitě nechá kolečko, a postavil se. „Dodám ti všechny spisy

a pokusím se najít kancelář u nejbližší policejní stanice. Něco bez

prachu a zatuchliny, kde nebudeš jako doma.“

Quinn zůstal sedět. Měl práci se svým doutníkem.

Renz se u dveří zastavil. „S dopadením toho hajzla to myslím

vážně, Quinne, jinak bych na jeho stopu nevypustil takovýho

zatracenýho honiče, jako seš ty. Oba jsme toho viděli dost, ale Svatá

Matko, kdybys viděl ty dvě ženy…“

„Teď se začneš křižovat?“ prohodil Quinn.

„Hm, nevyčítám ti, že seš skeptik, dobře znám tu tvou

nevyzpytatelnou povahu a drsnej cynismus.“ Renz nachýlil hlavu,

zavřel oči a Quinn měl na okamžik pocit, že se opravdu pokřižuje.

„Hezky předvádíš soucit.“

Renz se na něj smutně, nepatrně usmál. „Zjistíme, jak si v tom

stojíš ty.“

Když byl Renz pryč, Quinn se uvelebil v křesle, aby dokouřil

svůj doutník dřív, než zavolá Pearl a Feddermanovi.

Podíval se na obrázek kachen letících v těsném véčku proti

jasnému západu slunce a řekl si, že se mu stejně líbí.

Doutníku ubyla teprve polovina, když zvedl telefon.

19

3

„Něco je tu jinak,“ prohlásila Pearl.

„Odvezla sis s sebou spoustu nábytku,“ řekl Quinn, „tak jsem

musel pár věcí přesunout.“ Seděl ve svém koženém křesle, ale

doutník nekouřil.

Pearl se uvelebila v křesle, ve kterém byla zvyklá často sedávat,

ale teď stálo na druhé straně místnosti. Dnes dopoledne si oblékla

džíny a sako. Byla sobota a banka měla zavřeno. Vlasy měla černější

než cokoli, co Quinn v životě viděl. Měl dojem, že se té barvě říká

havraní čerň. Nepoužila příliš make-upu, jestli vůbec nějaký, ale

přesto její tmavé oči a rty ostře kontrastovaly s bledou pletí.

„Vymalovals tu,“ řekla.

„Ne, jen jsem to tady přestavěl.“

„Cítím kouř z doutníku, Quinne.“

„Občas si zapálím.“

„Nedělá ti to dobře.“

Nedělá mi dobře, že tu nejsi. „Udržuju to v rozumný míře.“

„To se ti nepodobá.“ Poposedla v křesle a usmála se. Odhalila

velké, bělostné, dokonale vyrovnané zuby. „Proč jsi mě chtěl vidět?“

„Včera se tu za mnou zastavil Harley Renz.“

Její úsměv se vytratil. „Pořád je to takovej blbec?“

„Víc než dřív. Napadlo ho, že by nám zase mohl dělat šéfa.“

Pearl se na něj užasle zadívala, jako kdyby právě promluvil

neznámým jazykem.

„To teda ani náhodou,“ prohlásila. „Ale pokračuj, snaž se mě

přemluvit.“

Pověděl jí, co mu řekl Renz, a pozorně ji sledoval, když líčil, co

vrah udělal s oběťmi. Ten zvláštní výraz její obličej úplně neopustil.

„Co když řeknu, že se mi do toho nechce?“ zeptala se, jakmile

skončil.

„Tak do toho půjdu jen s Feddermanem. Na golf je ho škoda.

Když jsem mu naposledy telefonoval, připustil, že mu ta hra leze na

nervy.“

20

„A ty si myslíš, že odhodí golfový hole, přiletí sem a přidá se k

tobě a Renzovi, aby pronásledoval masovýho vraha?“

„To je jeho skutečná hra,“ řekl Quinn, „ne golfový vozík a počet

úderů. A tvoje taky. Ne postávání u Čtvrtý národní…“

„Pátý.“

„… s pistolí, že který nikdy nevystřelíš.“

„A nikdy nechci vystřelit. Fedderman ti řekne přesně to, co ti

povím já.“

„Víš, že ho opustila žena?“

„Vím. Loni.“

„Je osamělý.“

„Jak to víš?“

„Vím to.“

Pearl od něj odvrátila pohled. „Nezkoušej to na mě s takovejma

kravinama, Quinne.“

„No, mysli na to, než mi dáš konečnou odpověď.“

„Dobře. Už jsem to promyslela. Odpověd je ne. Všechno má svůj

čas, Quinne, a náš čas, kdy jsme honili vrahy, co krájí na kousky

svoje oběti, je dávno pryč.“

„Musíš mít s těma ženama soucit.“

Dlouze vydechla, a připadalo mu, že trochu moc teatrálně.

„Soucit. I ten mám dávno za sebou.“

„Pearl…“

„Jsem spokojená, Quinne. K čertu se štěstím. Spokojenost stačí.

Vstávám a trávím dny dostatečně příjemným způsobem, uklízím, žiju

svůj život a nezmítám se na všechny strany, jako když… No,

nevím.“

„Jako když jsi byla se mnou?“

„Jo. Přesně tak. Potřebuju nezávislost, Quinne. Ty taky. Proto

nám to spolu nevyšlo. Proto bysme spolu neměli pracovat. Nechci

být součástí Renzovy operace.“

„To zní jako by ses rozhodla.“

Usmála se, vstala z křesla, přešla k němu a sklonila se, aby ho

mohla políbit na čelo. „Ty jsi tak těžký případ, Quinne.“

„Ty taky.“

Nepopírala to.

21

Pozoroval ji, jak vychází ze dveří.

Než Quinn zavolal Feddermanovi na Floridu, zapálil si doutník a

posadil se ke stolu ve volné ložnici, ze které si udělal pracovnu.

Opřel se a poslouchal, jak telefon vyzvání v nejspíš prázdném

družstevním bytě někde v Boce, protože Fedderman je asi na golfu,

kde oslněný sluncem prohání malý bílý míček.

Už chtěl zavěsit, když Fedderman telefon zvedl.

„Quinne?“

„Jak to víš, Fedsi?“

„Identifikace volajícího. Snažím se vyhýbat jedný vdově.“ Co

Feddermanova žena odešla, byl sám. Jejich dospělé děti se

odstěhovaly dávno předtím. Pokud si Quinn dobře vzpomínal, jeho

dcera pracovala ve Filadelfii a její bratr patřil k těm, kterým se nikdy

nechtělo opustit školu, tak někde získal stipendium, aby mohl

pracovat na dalším titulu.

Quinn opřel doutník o čtverhranný skleněný popelník na rohu

stolu. Popelník byl ze starého hotelu Biltmore a možná patřil mezi

sběratelské kousky. „Myslel jsem, že budeš na golfovým hřišti.“

„S golfem jsem přestal. Doháněl mě k šílenství. Teď se zajímám

o mořský rybolov, ale to mi taky leze na nervy. Viděls někdy ty

hnusy, co vytáhneš z oceánu? Většina ani nevypadá jako ryby.“

„Včera mě navštívil Harley Renz.“

„Pořád je to tak děsnej blbec?“

„Přesně na to se ptala Pearl. A odpověď zní ano.“

„Jak se má Pearl? Vy dva jste pořád…?“

„Už nejsme spolu. Ona je pořád Pearl.“

„Hm. Kdo koho opustil?“

„Pearl.“

„No jo. Tak co Renz chtěl?“

Quinn mu to pověděl.

„Jdu do toho,“ řekl Fedderman.

Quinna překvapilo, jak rychle odpověděl. Měl pocit, že

Feddermanovi se důchod alespoň trochu líbí a bude mu dávat

přednost před mrtvými těly a možností nechat se zastřelit.

„Tak kdy tě můžu čekat?“ zeptal se Quinn.

22

„Jakmile chytím let do New Yorku. To je výhoda bydlení v

družstvu, otočíš klíčem v zámku a odjedeš. Nemusíš si lámat hlavu s

tím, že se ti zaplevelí trávník. Těším se, že uvidím tebe i Pearl.“

„Pearl do toho nejde.“

„Myslíš to vážně?“ Feddermanova slova zněla překvapeně.

„Řekla, že je v bankovní ostraze šťastná.“

„Banky nepotřebujou stráže. To přece ví. Než dorazím do New

Yorku, určitě si to rozmyslí.“

„Pearl nikdy nemění svoje názory.“

„U tebe to udělala.“

Jeho slova Quinna zamrzela. Na druhou stranu, přesně tohle se

mu na Feddermanovi líbilo. Pracovali spolu dlouho a byli k sobě

naprosto upřímní. Fedderman uměl pojmenovat pravdu a bylo mu

jedno, za jakou cenu.

„Zavolám ti, až budu ve městě,“ řekl Fedderman. „Mezitím

zapracuj na Pearl.“

Zavěsil dřív, než Quinn stihl odpovědět.

Quinn položil sluchátko na vidlici a z popelníku na stole zvedl

doutník. Zhasl. Znovu ho zapálil, uvelebil se v křesle a myslel na to,

co řekl Fedderman. Myslel na Pearl. Pracoval s ní, spal s ní, žil s ní a

znal ji.

Pearl nikdy nemění svoje názory.

Pozoroval kouř, jak stoupá vzhůru jako duch a u stropu ho bere

průvan.

Pearl vůbec nikdy nemění svoje názory.

4

Ida Ingrahmová měla schůzku.

Obvykle by si ji nedala s někým, s kým se právě seznámila v

baru, ale Jeff byl jiný.

Ne, ne skutečně jiný.

Seděla před zrcadlem ve svém bytě ve West Side a usmála se na

svůj odraz. Pomyslela si, že není neatraktivní. Plný obličej s tmavě

hnědými vlasy s ofinou, díky které vypadal plnější. Ne tlustý, aby

23

bylo jasno. A zbytek těla byl štíhlý, jen neměla žádný pas. Malá prsa,

nohy ucházející. Obzvlášť s vhodnými botami.

Proč se musím takhle hodnotit?

Ida odpověď znala. Když se s ní muži jednou vyspali, většinou

dál nevydrželi. A to už jí bylo hodně, hodně přes třicet.

Odkvětala.

Čas začít panikařit?

Věnovala svému odrazu ještě zářivější úsměv a řekla si, že ten

čas ještě nenastal. Naděje žila. Ne že by se chtěla vdávat. Jejím cílem

byl dlouhodobý vztah. Pomyslela si, že je to dostatečně skromné.

Byla svědkem, jak ho jiní lidé dosáhli. A navíc její život momentálně

nebyl nijak hrozný.

Měla ráda svou práci graficky u Higher Corporate Image,

společnosti, která vytvářela propagační a motivační materiály pro

obchodní řetězce. Moc neplatili, pokud jste nepočítali prémie, které

nikdy nebyly jisté, ale měla tam budoucnost. V HCI neexistoval

žádný strop pro profesní růst. Viděla svůj život za deset let a byl fajn,

a byl by lepší než fajn, kdyby měla někoho stálého. Někoho, kdo by

ji miloval.

Mohla by se naučit milovat jeho.

Mohla bych se naučit… Hloupý postoj.

Úsměv se jí vytratil a na okamžik v jejích modrých očích opravdu

probleskla panika. Snad byla její vina, že ji muži opouštěli.

Zoufalství na ní bylo zřetelně vidět. Třicet osm a sama v New Yorku

– to bylo děsivé. Pak si ale znovu vzpomněla na miliony nešťastných

manželek ze Středozápadu, jež by se vmžiku vzdaly svého lopotného

života a vyměnily ho za její život ve velkoměstě.

Nezávislost! Jupí! Říkala si: Nebud taková fňukna.

Vzala si safírový přívěsek s dlouhým stříbrným řetízkem tvořícím

véčko, takže se její krk zdál delší a obličej štíhlejší. Pak si rozepnula

horní knoflíček blůzy, aby odhalila náznak výstřihu, který

neexistoval.

Nebyla fňukna. Vedla si dobře, zůstávala ve velkém městě, měla

rande s mužem jako Jeff, vedla život, jaký by doma ve Fort Taynoru

v Arkansasu vést nemohla.

24

Měla pocit, že se už zbavila jižanského přízvuku, ale Jeff ho

okamžitě rozpoznal a řekl, že mu připadá okouzlující. Některé ženy v

baru Loiter, kde se scházeli mladší lidé než Ida, se na ni podívaly se

závistí, protože ji viděly s Jeffem. Byl v místnosti zdaleka

nejpohlednějším mužem a nepřišel s tlupou pošilhávajících kámošů,

jejichž cílem na daný večer bylo skórovat. Byl oblečený v pěkném,

tmavě modrém obleku, který vypadal draze. Dokonce patřil k

mužům, kteří nosili manžetové knoflíčky.

Ve Fort Taynoru nikdo nenosil manžetové knoflíčky.

Nemotorně se snažila zapnout imitaci retro hodinek a málem je

upustila, když se ozval domovní zvonek.

Ida zamžourala na maličký ciferník. Bez brýlí na čtení téměř

neviděla, kolik je hodin.

Skoro sedm. Jeff přišel brzy. Pokud to byl Jeff.

Naposledy se pokusila zapnout maličký uzávěr postříbřeného

kovového pásku a překvapeně se usmála, když se jí to podařilo.

Dobré znamení? Zaváhala a chtěla vklouznout do lodiček na

vysokém podpatku, ale pak k domácímu telefonu došla v

punčocháčích. Pokud to byl Jeff, bude mít dost času se obout,

zatímco pojede nahoru.

Naposledy se podívala do zrcadla za pohovkou.

Mrkla na sebe a zašeptala: „Kus!“ Vystrčila jazyk.

Maličko tomu věřila.

Cestou k telefonu přejela pohledem po malém bytě a doufala, že

je pořádně uklizený a čistý.

Soudí tě. Pořád tě soudí.

Stiskla tlačítko a snažila se, aby její slova zněla uvolněně a sexy.

„Kdo je tam?“

„Jeff Davis“

Ida se rozhodla neříct nic a jen ho bzučákem pustit dál. Nechtěla

vypadat, že se o něj příliš zajímá a že je mu k dispozici. Nechtěla

vypadat příliš dychtivě.

Buď v klidu. Jako je on.

Když se soukala do bot, které se jí z nějakého důvodu zdály příliš

malé, představovala si ho, jak stojí ve výtahu a jede do jejího patra.

25

Jeden nehet, který potřeboval ostříhat, se bolestivě zaryl do

vedlejšího prstu.

Kruci! Už má zase oteklé nohy. Měla si vzít pilulku na

odvodňování.

Levou botu ještě neměla úplně nazutou a málem si podvrtla

kotník, jak pospíchala otevřít dveře, když zaklepal.

5

Renz dodržel slovo. To bylo vždycky špatné znamení.

Našel jim kancelář na Devětasedmdesáté západní nedaleko

dvacátého okrsku na Dvaaosmdesáté západní. Dřív ji využívalo

Centrum sociální péče o děti, dokud si městský rozpočet nevymítil

jeho uzavření. V jedné polovině staré cihlové budovy sídlila zubní

klinika s příhodným názvem Nic než zuby. Renz se tomu do telefonu

smál, když volal, aby Quinna poslal na danou adresu, a považoval za

hrozně legrační, že mají policajti sdílet budovu se zubařem se

smyslem pro humor a že by bylo vtipné, kdyby si tam dali ceduli Nic

než pravda. Quinn si nemyslel, že by zubaři měli o své práci žertovat.

Vchody do obou prostor byly proti sobě na opačných stranách

popraskané betonové vstupní terasy, na kterou z chodníku vedly tři

schody. Quinn s Feddermanem nevěděli, jak vypadá zubní klinika,

ale jejich „prostory“ sestávaly ze dvou sousedních místností a

záchodu. Z dřevěné podlahy trčely zbytky uříznutého kabelu a tenká

elektroinstalace jako podivná supermoderní zelenina. Quinn

odhadoval, že se jedná o připojení pro telefon a počítače. Slabé

osvětlení poskytovaly pohupující se zářivky.

„Zítra vám sem přivezou stoly a vybavení,“ ujišťoval Renz

Quinna.

To bylo před dvěma dny. Quinn s Feddermanem stále pracovali v

Quinnově bytě nebo občas v klaustrofobně maličké místnosti, již si

Fedderman pronajal v hotelovém domě, ve kterém bydlel i v

devadesátých letech.

Dnes si vybrali Quinnovu pracovnu, zprávy a protokoly

poskládali před sebe na zem v přibližně chronologickém pořadí.

26

Quinn seděl na židli, s níž popojel od stolu, lokty zapřel o kolena a

nakláněl se nad nepořádkem na koberci, nad kterým shlížel dolů jako

Bůh na nevěřící. Fedderman seděl na zemi a opíral se zády o zeď. Na

temeni už byl téměř plešatý a po stranách u uší se mu kroutily příliš

dlouhé šedivé vlasy. Kalhoty měl zmačkané a hnědé sako leželo

zmuchlané na židli. Fedderman neměl k šatům žádnou úctu. Dlužno

dodat, že oblečení ho rádo nemělo. Byl vysoký, s úzkými rameny a

zdálo se, že jeho hubenému, nemotornému tělu s břichem a

výjimečně dlouhýma rukama nic nepadne.

„Víme,“ řekl Quinn, „že obě oběti byly třicetiletý brunety,

pohledný, ale ne zrovna krásný. Obě někdo nejdřív utopil, teprve pak

rozřezal. Žádný stopy sexuálního násilí. V tělech ani nikde na místě

činu se nenašlo žádný sperma.“

„Pásky nejspíš strhl až po smrti,“ podotkl Fedderman. „Asi

nechtěl, aby cákaly všude kolem, když je držel pod vodou.“

„A použitou pásku si odnesl s sebou“

„Cistotnej chlapík,“ přikývl Fedderman.

„Před smrtí utrpěly obě oběti ránu do hlavy.“

Fedderman přikývl a nevyčištěnou špičkou hnědé boty strčil do

jedné fotografie z pitevny. „Postup je nejspíš tentýž. Žádný známky

násilnýho vniknutí ani do jednoho z bytů. Takže ho pustí dovnitř, on

je něčím praští do hlavy, a zatímco jsou v bezvědomí, svleče je a

sváže páskou. Pak je odnese do koupelny a položí je do vany. Zajistí

odtok zátkou a pustí vodu.“

„Tehdy se nejspíš proberou,“ řekl Quinn.

Fedderman o tom přemýšlel. „Jo, studená voda. Pak si uvědomí,

kde jsou, ten průser, do kterýho se dostaly. Bože!“

„Když je voda dost vysoko, zavře ji a utopí je,“ dodal Quinn.

„Díky bohu za to, když vezmeme v úvahu, co přijde.“

„Nenechá je tam jen tak sedět, aby se topily. Hlavy by měly moc

vysoko a on nechce, aby sebou mlátily, i když jsou tak pevně

svázaný. Stejně by kolem rozstříkaly vodu. Třeba by i uvolnily pásku

na puse a začaly křičet.“

„Takže je přidrží pod hladinou,“ doplnil Fedderman.

„Až jsou mrtvý, strhne pásku a použije nástroje, co si přinese s

sebou. A začne řezat.“

27

„Nepoužil nože z kuchyně?“

„Zatím ne.“

„Musel mít ty nástroje v nějaký krabici nebo pytli.“

„Hm, třeba si toho někdo všimnul. Musíme to prověřit.“

„Nejdřív si snese všechny čisticí prostředky,“ řekl Fedderman.

„Než začne porcovat. V kuchyni není žádná krev. Ani na skříňkách,

do kterých se tyhle věci většinou dávají.“

„Jo, to zní dobře. Použije závěs, aby neumazal podlahu, takže

nebude chodit ani klečet v krvi, zatímco…“ Quinn se zarazil a

zamyšleně se podíval na svůj doutník. Maličko se pousmál. Napadlo

ho, jak je báječné znovu prožívat jeden z těch podnětných rozhovorů

s Feddermanem, mířit k cíli s využitím faktů nebo přinejmenším

vyslovovat hypotézy a probouzet nápady k životu. „Ne, Fedsi, musel

se svlíknout. Pracuje nahý, nahý je i topí. Nechce si namočit šaty.

Někdo by si toho mohl všimnout, až by odcházel.“

Fedderman přikyvoval. „Všechen nepořádek mimo vanu zachytí

koupelnový závěs. Řekl bych, že svoje oběti otevře a chvíli tam

posedí, než co nejvíc, jak to jen jde bez tlukoucího srdce, vykrvácejí

do vany. Pak krev spláchne a začne s řezáním. Nejspíš mu zbytek

krve ulpí na rukou a pažích, možná na horní polovině těla. Lehce si

to smyje, když umývá jednotlivý části těla.“

„Pak si vyčistí nářadí.“

„Potom, co ve vaně na sebe nakupí uřezaný kusy těla.“

Fedderman se tvářil znechuceně, snad i trochu vyděšeně a rysy měl

zachmuřené. „K čemu jsme se to kruci dostali, Quinne?“

„K ničemu, co bysme už nezažili dřív.“

Nebo ne?

„Části těl nakupený přesně stejným způsobem,“ dumal Quinn a

dodal, „ve stejným pořadí.“

„A každá z nich je dokonale umytá,“ přemýšlel Fedderman.

„Snad se snaží smýt svoje hříchy.“

Jako slova z té písničky – vezmi mě k řece… Quinn se na židli

opřel. „Je ještě moc brzo, abysme viděli do jeho hlavy. Nemůžeme

dělat žádný závěry. Jiný, než že je to zvrácenej magor a má slabost

pro brunety.“

„Spousta z nás má slabost pro brunety.“

28

„Mluvil jsem se soudním lékařem,“ spustil Quinn. „Myslí si, že

na rozřezání těch žen použil ostrý nože a nejspíš i sekáček nebo

nějakou sekeru. Ale některý části těla by se s nožem nebo sekáčkem

oddělovaly obtížně. Konce uříznutých velkých kostí napovídají, že

měl pilu. Kvůli jemně zubatému ostří nejspíš elektrickou.“

„Dost nebezpečný používat ji kolem vody, i kdyby měla vlastní

zdroj napájení. Mohl ho zabít elektrickej šok.“

„Přesto si myslím, že použil menší elektrickou pilu. Jsou tišší. A

na tuhle práci i dostatečně výkonný. Použil ji, až když byla voda z

vany pryč a většina krve a tělních tekutin z obětí vytekla.“

„Jako v řeznictví.“ Fedderman se znovu zatvářil znechuceně.

„Přesně tak, Fedsi. Porazil je jak řezník.“ Quinn vzdychl a

pohledem bloudil po fotografiích, prohlášeních a zprávách

rozesetých po koberci. „Obě oběti se zřejmě neznaly a neměly

společný přátele ani známý.“

„To je něco, co musíme znova prověřit,“ přitakal Fedderman.

„Mohly chodit do stejnýho baru nebo restaurace nebo nakupovaly ve

stejným obchodě.“

„Jedna žila v East Side,“ podotkl Quinn, „jedna ve West Side.“

„Přesto měli jednu věc společnou. Vraha.“

„Jo, ony…“

Zazvonil telefon a Quinna přerušil.

Zašoupal nohama, takže židle popojela blíž ke stolu, natáhl ruku a

zvedl černé plastové sluchátko. „Quinn,“ ohlásil se.

Po chvíli ze sebe vypravil: „Hm, hm.“ Přijel s židlí ještě blíž, aby

dosáhl na pero, a udělal si poznámku do bloku na rohu stolu. „Seš si

jistý tou adresou?“

Volající si očividně jistý byl.

„Hned vyrazíme,“ řekl Quinn a zavěsil.

Fedderman se ani nesnažil dohadovat, o čem rozhovor byl. Quinn

mluvil do telefonu vždycky stejně, klidně a skoro mechanicky.

Feddermanovi všechno poví, až skončí.

„Radši se uprav, Fedsi,“ prohlásil Quinn a vstal. „To byl Renz.

Máme třetí oběť, ženu jménem Ida Ingrahmová, Dvaaosmdesátá

západní ulice, číslo 197, byt 6B.“

29

Fedderman si poznamenal jméno a adresu do svého zápisníku.

„Není to odtud daleko.“ Pomalu se postavil, narovnal své dlouhé

části těla, zatahal za kravatu a navlékl si zmačkané sako.

Stáhl si pravý rukáv a zapnul manžetu. Buď to byl způsob, jakým

psal, nebo levnými košilemi, které nosil, ale pravý manžetový

knoflíček se mu vždycky rozepínal. Upravoval si objemné sako, aby

nebylo vidět pouzdro s pistolí, když se najednou zarazil a zadíval se

na Quinna.

„Seš si jisty tou adresou?“

„Nechal jsem si to od Renze zopakovat,“ přikývl Quinn.

„Pearlina stará adresa.“

6

Rohový byt oběti byl malý a vypadal mnohem uklizeněji, než

když v něm bydlela Pearl. Jednou věcí se rozhodně lišil – byl celý

vymalovaný. Pearl byla neustále uprostřed malování, ale nikdy ho

nedokončila. Po podlaze neležely žádné noviny ani časopisy a

nábytek vypadal…, no, uspořádaně.

Taky v něm byl charakteristický zápach. Quinn se s ním setkal už

dřív, ale ne s tak silným. Fedderman na tom byl podobně.

„Smrdí to tu jako u řezníka,“ utrousil Fedderman. „Spousta

čerstvý krve a čerstvýho masa.“

„Je to řezník,“ řekl Quinn.

„Možná opravdovej.“

Quinna už to napadlo. „Ví, jak na to, a navíc má nástroje.“

U okna stál uniformovaný strážník a díval se ven. Když Quinn s

Feddermanem vstoupili, neotočil se. Teď však ano. Byl středního

věku, s šedými vlasy vojenského sestřihu. V rukou svíral čepici a

držel si ji před rozkrokem. Obličej měl tak bledý, až měl Quinn pocit,

že snad každou chvíli omdlí. Quinn s Feddermanem mu ukázali

odznaky, kterými je vybavil Renz, a uniformovaný policista jim

ukázal směrem ke krátké chodbě, o níž Quinn věděl, že vede ke

koupelně a jediné ložnici.

„Možná byste se měl posadit,“ navrhl Quinn.

30

„Ustojím to,“ odpověděl strážník. Otázka hrdosti.

Quinn přikývl a vydal se do chodby jako první. Oba si za chůze

navlékli gumové rukavice. Quinna překvapilo, jak samozřejmé a

automatické to bylo, starý zvyk měli stále pod kůží.

Nic je ale nepřipravilo na to, co našli v koupelně. Uprostřed vany

ležela hlava Idy Ingrahmové na kupě vytvořené z jejího těla a údů.

Vlhké hnědé vlasy měla uhlazené dozadu, takže byl vidět její obličej.

Oči měla otevřené a ztmavlé krví z vlásečnic, které se potrhaly, když

se topila, ale nevypadaly neživě, spíš zvědavě. Jako kdyby čekala na

někoho, kdo měl přijít do koupelny. Snad na Quinna s Feddermanem.

„To je pohled,“ ozval se hlas za nimi.

Quinn se otočil a uviděl Nifta z kanceláře soudního lékaře.

Nepatřil k jeho oblíbeným lidem. Nift byl drobný chlápek s

vystouplým hrudníkem a hustými černými vlasy trčícími nad

vybouleným čelem. Měl panovačný postoj, říznou pusu a zdálo se, že

se naparuje, i když stál v klidu. Vždycky se pečlivě oblékal a

vypadalo to, že se na práci ještě víc vyparádil. Dnes měl na sobě

černý oblek s třemi knoflíky, bílou košili a černou hedvábnou

kravatu. Quinn si pomyslel, že se podobá Napoleonovi, který se

vyšňořil jako zaměstnanec pohřebního ústavu.

„To je smrad,“ utrousil Fedderman.

„Páchne to tu jako v márnici, když máme rušno,“ prohlásil Nift.

„Věděl jsem, že přijdete, tak jsem se ničeho nedotkl, jen jsem zlehka

našlapoval kolem a prohlížel si tu nebohou ženu. Zjistil jsem, že je

mrtvá.“

„Rozřezaná jako ty ostatní?“ zeptal se Fedderman.

„Netuším, jestli měla smysl pro humor,“ šklebil se Nift.

„Taky bych vás k ní mohl hodit do vany,“ usadil ho Quinn.

Nift se na něj zadíval. „Věřím, že byste mohl, kapitáne.“

„Třeba byste nám mohl dát přímé odpovědi,“ prohlásil

Fedderman.

„Bez toho, že pohnu částmi těla, vám můžu říct jen to, že se zdá,

že byla rozřezaná stejným způsobem jako dvě předchozí oběti. Navíc

se podobá vrahovu typu.“

„Teď děláte práci detektivů,“ ušklíbl se Quinn.

31

Nift se usmál. „To je moje slabost. Nejspíš díky příliš mnoha

televizním detektivkám. Dokud neuděláme pitvu, vážně vám nemůžu

říct víc, než co je na první pohled jasné.“ Pokrčil rameny.

„Rozřezaná a rozsekaná.“

„Nejdřív utopená,“ podotkl Fedderman.

„Ano, to můžu potvrdit. Přesně jako ty první dvě. A stejně jako u

nich pochybuju, že najdeme nějaké známky nedávného sexuálního

styku.“ Usmál se. „Chcete se podívat blíž?“

„Věříme vám,“ řekl Quinn. „Když jste přijel, měla vlasy sčesané

takhle dozadu?“

„Jistě. Přesně tak, jak vrah chtěl, abyste ji našli. Nebo to snad

bylo jen něžné gesto po tom, co jí uřízl hlavu.“

Za nimi se rozsvítil blesk. Dorazil policejní fotograf vybavený

digitálním fotoaparátem velikosti cigaretového zapalovače. Za ním

byli asi tři technici, hledali v obývacím pokoji otisky, vlasy či

poslední vzkazy. Quinn věděl, že najdou velmi málo, pokud vůbec

něco, co budou moct použít. Hledali čistotného a pečlivého zabijáka.

Čistota a opatrnost byly hluboko usazeny v jeho metodice a budou

důležitou součástí jeho osobnosti. Policejní psycholog by si s tímhle

chlapem měl užít spoustu zábavy.

„Dokončím předběžné ohledání,“ řekl Nift, „takže běžte pryč.“

Quinn s Feddermanem ustoupili stranou, aby se Nift mohl

vmáčknout zpátky do téměř hygienicky čisté koupelny. Chromové

páky se blyštěly. Keramické dlaždičky zářily. Obdivuhodné.

Až na to, co bylo ve vaně.

„Pojdme do ložnice,“ navrhl Quinn.

Fedderman ho následoval. „Podíváme se po nějakých stopách

tam, kde není taková zácpa, a navíc je tam lepší světlo.“

Quinn byl rád, že Fedderman měl zpátky svůj policejní humor,

který mu pomáhal udržovat zdravý rozum. Byl trochu jako Nift, ale

bez toho protivného nádechu.

Fedderman věděl, proč si chtěl Quinn prohlédnout ložnici – chtěl

lépe poznat Idu Ingrahmovou, kým byla, než se stala obětí číslo tři.

Ložnice byla úhledně zařízená a postel ustlaná. Zdálo se, že

zločin se téhle místnosti nijak nedotkl, až na ten zápach. Když tu

32

spali Quinn s Pearl, měli postel u protější zdi. Snažil se na to

nemyslet.

Vypadalo to, že Ida Ingrahmová odpovídala podobě tisíců, možná

milionů svobodných žen v New Yorku. Na prádelníku stála

zarámovaná rodinná fotografie muže, ženy a dvou dospívajících

dívek pózujících s úsměvem před jezerem obklopeným stromy,

jejichž listy pomalu sfoukával podzim. Ženy na fotografii si byly

velmi podobné. Quinn pochopil, že se dívá na mámu, tátu, dceru a

její sestru – budoucí oběť. Ve smějících se obličejích dcer nic

nepředpovídalo brzkou násilnou smrt.

Idina skříň ukrývala hodně černého oblečení a řadu bot. U nohou

postele stála na proutěném stolku malá televize. Na polici zahlédl

většinou knihy o dietách a zvyšování sebevědomí spolu s několika

detektivkami. Na nočním stolku vedle postele ležely na románu

Stuarta Kaminského složené brýle. Pearl ráda četla Kaminského sérii

o policajtovi Liebermanovi a Quinn přemýšlel, jestli tu knížku tady

nechala, když se stěhovala pryč. Trápilo ho, že mrtvá žena četla tutéž

knihu jako Pearl, možná ohýbala rohy stránek stejně jako Pearl, aby

si poznačila, kde skončila. Popošel k brýlím a opatrně, aby nikde

nesetřel žádné otisky, je zkoumal. Slabé brýle na blízko. Vypadaly

jako brýle na čtení, co se prodávají v lékárně.

„Spousta bot,“ řekl Fedderman, který stál za Quinnem a stále

zíral do skříně.

„Spousta žen má spoustu bot,“ prohlásil Quinn a ohlédl se. Když

se otočil zpátky, uviděl něco, čeho si předtím nevšiml, protože

předmět ležel schovaný za podstavcem lampičky. Mobilní telefon.

Třeba měl uložené rychlé předvolby, informace, seznam

posledních volaných i přijatých čísel. Snad v něm byl záznamník,

kalkulačka a digitální fotoaparát s uloženou fotografií vraha. No, kdo

v dnešní době ví? Vypadal jako obyčejný mobil, ale poznejte to.

Quinn současným technickým vymoženostem nerozuměl.

Vyšel z ložnice, prošel chodbou a zavolal jednoho technika,

bystře vypadajícího mladíka s brýlemi s tmavou obroučkou a

motýlkem. Quinn měl vždycky pocit, že muži, co nosí motýlka, patří

ke zvláštnímu druhu a chápou se jen navzájem. Nejspíš mezi nimi

existovalo nějaké tajné potřesení rukou.

33

Stejně jako Quinn a Fedderman i omotýlkovaný technik měl

navlečené bílé ochranné rukavice. Na rozdíl od Quinna a

Feddermana mu ještě nebylo ani třicet a určitě rozuměl mobilním

technologiím.

„Udělejte s tímhle, co chcete, ale prověřte všechny uložené

informace,“ prohlásil Quinn a ukázal na telefon.

Technik strčil do mobilu špičkou prstu v rukavici a pak začal

pomocí daktyloskopického prášku hledat otisky.

Po několika vteřinách vzhlédl na Quinna a usmál se. „O tomhle

telefonu byste měl něco vědět, pane.“

Quinn měl rád, když ho technici oslovovali „pane“. Bohužel to

dělali málokdy. Mladíkovi to přičetl k dobru. „Je na něm něco

zvláštního?“

„Jo.“

Kam se poděl „pan“?

Technik opatrně zvedl mobil mezi palcem a prostředníčkem a pak

ho lehce stiskl. Začal vrčet.

Quinn chtěl technikovi říct, aby telefon zvedl, když vrčení náhle

ustalo.

„Není to telefon, pane. Jen tak vypadá. Je to vibrátor.“

„Takhle víte, že vám někdo volá, když zároveň nechcete, aby lidi

okolo slyšeli zvonění,“ řekl Fedderman.

„Není to telefon. Je to opravdu vibrátor.“

„Aha?“ vydechl se zaujetím Fedderman, když mu to konečně

došlo.

Kluk stiskl další tlačítko a ozvalo se hlasitější vrčení. Maličký

telefon vibroval.

„Pane jo!“ vypravil ze sebe Fedderman.

Quinn nevěděl, co má říct.

„Není to ten druh vibrátoru, co byste použili na bolavá záda,“

prohlásil technik. Stále se usmíval, ale vypadal zamyšleně. „Nejspíš

vypadá takhle, aby ho ženy mohly nosit s sebou, třeba když cestují, a

nepřitahovaly pozornost a neuváděly je do rozpaků bezpečnostní

nebo celní prohlídky jejich zavazadel.“

„Skvělý nápad,“ přikývl Fedderman.

34

Technik falešný telefon vypnul a položil ho přesně na jeho

původní místo. „Myslím, že vím, čí otisky na tom najdete.“

„Jí už to vadit nebude,“ řekl Quinn.

„Co děláte v mojí ložnici?“ chtěl vědět ženský hlas.

Všichni tři muži se překvapeně otočili.

Pearl.

„Kdo hlídá banku?“ zeptal se Fedderman, když Pearl seznámili s

případem a rozhlédli se po bytě. Stáli venku ve stínu na

Dvaaosmdesáté západní blízko betonové terasy u vchodu.

„Někdo jiný,“ odpověděla Pearl. „Mám dovolenou.“

Quinn se na ni zadíval. Byla to zkrátka Pearl. Pevná, podsaditá a

nádherná. Dnes měla na sobě obvyklou temně rudou rtěnku, tak

sytou proti bledé pleti, že plná ústa vypadala, jako by je namaloval

nějaký šílený, bohem nadaný umělec. S velkýma tmavýma očima,

dokonale bílými zuby a černými vlasy vypadala tak výrazně, až

Quinnovi často připomínala postavu z kresleného filmu. Ale byla

skutečná. Quinn věděl, že je skutečná.

„Renz ti zavolal?“ zeptal se.

„Dřív než se ozval tobě.“

„Myslel jsem, že se o ten případ nezajímáš.“

„Tenhle zvrácenej bastard někoho zabil v mým starým bytě.

Klidně jsem to mohla být já. Takže je to rázem osobní.“

„A navíc je to náhoda,“ dodal Fedderman.

„Že jo,“ přitakala Pearl.

Ostrý letní vánek popoháněl po chodníku zmačkanou bílou tašku

od rychlého občerstvení. Quinn stál na obrubníku a jen zvedl jednu

nohu, aby taška mohla pokračovat ve své pouti.

„Potřebujeme tě, Pearl,“ řekl Fedderman.

Usmála se. „Díky, Fedsi.“

„Jsi znova jednou z nás, Pearl?“ zeptal se Quinn.

„Tou chytrou,“ odpověděla.

Strávili několik hodin vyptáváním u Idiných sousedů, z nichž

někteří se na Pearl pamatovali. Nikdo neviděl ani neslyšel nic

neobvyklého. Ti, kteří Idu Ingrahmovou znali, řekli, že byla tichá,

35

pracovala jako nějaká umělkyně nebo grafička ve firmě kdesi ve

městě. Do práce jezdila metrem.

Veškeré úsilí detektivního týmu je přivedlo zpátky tam, kde před

několika hodinami začínali – na chodník před budovu. Ostatky Idy

Ingrahmové už dávno odvezli a tým specialistů skončil a odjel. Na

chodbě před bytem, jehož dveře přetínala žlutá páska, zůstal

uniformovaný strážník, kterého za několik hodin vystřídá jiný

policista, aby na místě zůstal celou noc. Někdy se zločinci opravdu

vraceli na místo činu. Obzvlášť když na něm zapomněli nějaký

inkriminující předmět.

Quinn rozbalil kubánský doutník a zapálil si. Ulpěl na něm

zápach řeznického krámu a cítil ho i v puse. Štiplavá vůně pálícího se

tabáku pomáhala. Několik lidí procházejících kolem po chodníku ho

probodlo pohledem, když vyfoukl velký oblak kouře. Tak mě

zatkněte. Pearl ani Fedderman neprotestovali; byli nahoře spolu s

Quinnem. Zdálo se jim, že celá budova smrděla jako jatka, ale Idini

sousedé jako by si ničeho nevšimli. Třeba k nim pach smrti přicházel

postupně a oni si na něj zvykli.

Nebo to mělo psychický důvod. Ostatní nájemníci nebyli v Idině

bytě, aby se s ní rozloučili.

Nahá Ida. Třírozměrný Picasso. V kouscích jako rozložená

skládačka panenky, křídově bílá a děsivě čistá ve své vypuštěné

vaně.

Čistá Ida.

Její hříchy byly smyty?

Quinn si tím nebyl jistý, ale kvůli Idě si přál, aby to tak bylo.

Cítil, jak ho přemáhá smutek nejen kvůli ní, ale i kvůli němu

Samému a vůbec celému lidstvu.

Věci, které si vzájemně děláme…

„Jela jsi sem taxíkem?“ zeptal se Pearl.

Přikývla. Našpulila ústa, aby mohla vdechnout trochu kouře.

„Tamhle na druhý straně ulice máme neoznačený policejní auto,“

řekl Quinn.

„Já vím,“ přitakala Pearl. „Je to jediný vůz, co vypadá, že patří

policajtům.“

36

„Když už na tom děláš s námi, pojed do kanceláře a my ti

povíme, co zatím víme.“

„My máme kancelář?“

„Něco na ten způsob,“ řekl jí Fedderman. „A není odtud daleko.“

„Je tam kávovar?“

„Ne.“

„Pak to není kancelář.“

„Tak pojdte,“ řekl Quinn a vydal se přes ulici.

„Vrrr, vrrr!“ zavrčela za ním Pearl.

Už si ze mě utahuje, pomyslel si Quinn. Schovává se za své

vtipné poznámky, aby se nikdo nemohl dotknout jejích citlivých

míst.

No, kdo ne? Alespoň občas?

Z parkovacího místa vyjelo auto a muselo prudce zabrzdit, aby do

těch tří nenarazilo. Řidič se opřel do klaksonu. Pearl ho poctila

obscénním gestem, ale dál si muže nevšímala.

Quinn si pomyslel, že to nebude snadné.

Tak proč měl chuť se usmát, kdykoli se na Pearl podíval?

7

Kancelář: tři šedé ocelové stoly (jako by Renz věděl, že se k nim

Pearl připojí), čtyři židle, kartotéční skříň a dřevěný stůl s lampou,

počítačem a tiskárnou, která uměla i kopírovat, faxovat a skenovat a

dělala všechno možné, co Quinn nejspíš nikdy nepochopí. Stůl stál

přímo nad jedním místem, kde z podlahy trčely kabely a všechno se

záhadně propojilo pomocí spleti jiných drátů vedoucích z počítače a

tiskárny.

„Tahle věc funguje?“ zeptala se Pearl a přešla k počítači. Byl to

starý obrovský Hewlett-Packard.

Quinn zatáhl za šňůrku a roztáhl žaluzie, aby zjemnil jas zářivek

přirozeným světlem. „Jo. A nějaký počítačový mág z newyorský

policie nám nainstaluje další. Zmodernizuje náš systém. Dostaneme

se na NYPD i k různým databankám. Kódy a hesla jsou na kousku

papíru pod lampou.“

37

Pearl se usmála a rázem byla nejzářivějším objektem ve zšeřelé

místnosti. „Každý si schovává hesla pod lampu. První místo, kam se

lupiči a zloději identity dívají.“

„Sem se nikdo nevloupe,“ prohlásil Fedderman. „A pokud se mě

týká, vítám každýho, kdo by se chtěl zmocnit mojí totožnosti.“

Quinn se usadil za stolem a maličko se na skřípající židli

pohupoval dopředu a dozadu. Další dvě kancelářská křesla byla

stejná - levné otočné židle na kolečkách z černého plastu. Čtvrtá však

měla pevná záda a byla ze dřeva, pravděpodobně pro možného

podezřelého.

Pearl a Fedderman si přitáhli židle blíž a posadili se. Quinnův stůl

byl příhodně umístěný pod jednou světélkující zářivkou, takže měli

dost světla, i když bylo strašidelné. Otevřel lomozící ocelovou

zásuvku a podal Pearl složky Janice Queenové a Lois Ullmanové.

„Můžeš si je prohlídnout teď, jestli chceš,“ řekl, „ale vezmi si je i

domů a prostuduj je.“

Pearl si položila složky na klín a otevřela tu vrchní. Quinn

pozoroval, jak očima přejíždí po každém listu nebo fotografii uvnitř a

pak přechází dál, aby to celé zopakovala. Z vedlejší části domu, kde

sídlila klinika Nic než zuby, k nim dolehla melodie z Fantomu opery.

Hudba k vyplňování stoliček? Tohle, hukot a svist dopravy venku a

Pearl probírající se stránkami zpráv byly po velmi dlouhou dobu

jedinými zvuky.

Pak Fedderman prohodil: „‚Hudba noci‘,“

Pearl ani nezvedla hlavu a jen přitakala: „Jo, jo.“

Vedle kuličkového pera a skleněného popelníku s nápisem

BILTMORE HOTEL stál na Quinnově stole telefon. Neměl vytáčecí

ciferník, ale byl starý, černý, s podstavcem a sluchátkem.

A právě zvonil.

Quinn zvedl sluchátko a přitiskl si ho k uchu.

Ozval se jim Nift s podrobnější pitevní zprávou.

„Smrt nastala utopením,“ řekl. „Pravděpodobně rozřezaná týmiž

nástroji použitými na předchozí oběti. Zdá se, že na větší kosti a silné

vazy použil elektrickou pilu. Jemné zubaté ostří jaké je u lupénkové

nebo přímočaré pily. Její rodina by měla být šťastná, že v té době už

nežila.“

38

„Lehká elektrická pila?“

„Mohla být. Nejspíš asi musela, aby nenadělala tolik hluku, ne?

A dneska se vyrábějí hodně výkonné.“

„Myslíme si totéž,“ přitakal Quinn.

„Žádné známky sexuální aktivity jakéhokoli druhu kolem jejích

genitálií ani na jiných částech těla. Na místě činu se nikde nenašlo

žádné sperma. Zbytky pásky na kotnících, pažích a kolem úst

ukazují, jak byla oběť svázaná. Nemohla pohnout ničím než prsty u

nohou a rukou. Stručně řečeno, Ida Ingrahmová zemřela stejně jako

obě předchozí ženy. A byla to brunetka jako ty první dvě. Pokud

byly nějaké pochybnosti, jestli jste na stopě sériového vraha, tak teď

zmizely. Krásná, ač rozřezaná Ida má číslo tři.“

„Myslíte, že to mohl být lékař nebo řezník? Podle způsobu práce i

toho, jak po sobě uklidil?“

„Mohl to být kdokoli,“ prohlásil Nift. „K tomuhle jsou nutné jen

základní znalosti získané třeba na zvířatech. Mohl to být velmi

čistotný a precizní domovník.“

Quinn několik vteřin nic neřekl.

„Můžu vám pomoct ještě s něčím, když spolu mluvíme?“ zeptal

se Nift.

„Vy jste mi volal,“ připomněl mu Quinn. „Většinou soudní lékaři

čekají, až jim zavolají detektivové.“

„Tenhle vrah mě zajímá,“ řekl Nift. „Víte, jak rád si hraju na

poldu. A taky jsem si myslel, že bych vám měl zavolat a říct vám, že

po tom případu jde novinářka z Ruchu velkoměsta. Nějaká Cindy

Sellersová. Je hrozně vlezlá a sérioví vrazi jsou velké sousto. Tyhle

vraždy dovádějí heslo ‚když teče krev, je to na hlavní stranu‘ do

extrému.“

„Nikdy jsem o Ruchu velkoměsta neslyšel.“

„Je poměrně nový a ještě není moc známý. Ale víte, jak to

funguje: jeden vlk zavětří a hned je na stopě celá smečka.“

Quinn to znal. Poděkoval Niftovi, zavěsil a sdělil informace

Feddermanovi a Pearl.

„Žádný překvapení,“ ušklíbla se Pearl. Naklonila se dopředu,

položila spisy na stůl a pak s židlí maličko popojela dozadu, aby

dobře viděla na Quinna i Feddermana. „Ale něco v tom je.“

39

Quinn vyčkával. „Žádný dramatický pauzy, Pearl, prosím.“

„Nejsem teatrální,“ ohradila se. „Jen přemýšlím, snažím se

rozhodnout, jestli je to pravděpodobný.“

„Tak nás nech rozhodovat spolu s tebou,“ navrhl Fedderman.

Pearl se podívala na Quinna. „Myslím, že si tě vrah vybral za

protihráče.“

„To může být pravděpodobný,“ přitakal Quinn, „až na to, že si

mě vybral Renz.“

Pearl ho dál spoutávala svýma černýma očima a nechtěla ho

pustit. „Poslední oběť, Ida, byla zavražděná v mým bytě. Myslíš, že

se jedná o šílenou náhodu?“

Quinn musel odpovědět upřímně. „Ne. Ale to mě nutně nedovádí

k tvýmu závěru.“

„Mě taky ne,“ řekla Pearl, „ale dej si vedle sebe první písmena

příjmení obětí v tom pořadí, v jakým zemřely: Janice Queenová, Lois

Ullmanová, Ida Ingrahmová.“

„Q, li, I,“ řekl Fedderman a zíral na Quinna. „Skoro se

vyhláskuje…“

„Ano,“ přikývl Quinn a vstal od stolu. Začal přecházet, ale zakopl

o jeden z chuchvalců drátů vyrůstajících z podlahy a málem upadl.

„Jméno příští oběti bude začínat písmenem N,“ prohlásila Pearl.

„Má pravdu,“ přitakal Fedderman.

Quinna nemuseli přesvědčovat. Pearl neměla pravdu vždycky, ale

téměř vždycky.

V tomhle případě měla pravdu skoro jistě: vrah si vybíral oběti

tak, aby začáteční písmena jejich příjmení poskládala Quinnovo

jméno.

„Myslíte, že bysme to měli říct médiím?“ zeptal se Fedderman.

„Rozcupujou nás, když to neuděláme.“

„Má pravdu,“ souhlasila Pearl. „Zeny s příjmením na N mají

právo to vědět.“

Quinn znovu zvedl telefon.

„Komu voláš?“ zeptal se Fedderman.

„Renzovi. Pak Niftovi. Zná novinářku, která už po tom jde, ženu

jménem Cindy Sellersová z Ruchu velkoměsta.“

„O tom plátku ani o ní jsem nikdy neslyšel,“ dumal Fedderman.

40

„Uslyšíš, až po tomhle sólokaprovi skočí,“ podotkl Quinn.

Když ukazováčkem vyťukával Renzovo číslo, Pearl vstala a s

rukama v bok se kolem sebe rozhlédla.

„Musíme si pořídit kávovar.“

Druhý den brzy ráno přijela Pearl do kanceláře se sáčkem

kolumbijské výběrové mleté kávy, balíčkem filtrů a zbrusu novým,

ještě v krabici zabaleným kávovarem Mr. Coffee.

Pod druhou paží držela spisy, které si večer předtím vzala domů,

aby se s nimi podrobně seznámila.

Postavila kávovar k počítači a kávu a filtry hned vedle.

Spisy položila na Quinnův stůl. Ten Idy Ingrahmové byl navrchu.

„Kéž byste mi o tom telefonním vibrátoru řekli včera,“ prohlásila.

Quinn s Feddermanem se na sebe podívali. Fedderman zabořený

v židli u stolu jen pronesl: „Pearl, Pearl,“

„Já sama ho nemám,“ řekla a ani se nezačervenala, „ale náhodou

vím, kde se prodávají. V malém obchodě ve Village. Intimní

předměty.“

„Jak to víš, Pearl?“ zeptal se Fedderman.

„Občas tam nakupuju, pitomče. To místo není tak neslušný, jak

by ti mohlo připadat. Prodávají erotický věci převážně pro ženy,“

„Aha,“ poznamenal Fedderman, „žádný biče ani řetězy.“

„No, trochu. Ale většinou věci podobný Dial In telefonům.“

„Dial In?“ zeptal se Quinn.

„To je značka, ačkoli to nejsou skutečný telefony a mají falešnou

klávesnici. Neviděla jsem je nikde jinde než v tomhle obchodě.

Můžeme zjistit, jestli mají záznam, že si ho tam koupila Ida, nebo ji

možná poznají z fotografie.“

„Jak by nám to pomohlo?“ zeptal se Fedderman.

„Nemusela být sama, když si telefon kupovala.“

Quinn se snažil neusmát. Pearl byla o krok napřed před

Feddermanem. Staré a známé způsoby se k nim vracely. Znovu se z

nich stával tým.

„Výsad mě a Fedse u domu Idy Ingrahmový,“ řekl Quinn.

„Promluvíme si se sousedy, jestli by se něčí paměť nedala trošku

popostrčit. Ty mezitím dojedeš autem do… Jak se to jmenuje?“

41

„Intimní předměty,“ připomněl mu Fedderman.

„Jo. Promluv si s prodavači.“ Podal jí fotografii Idy Ingrahmové z

pitevny. „Nift to sem dneska ráno poslal faxem.“

„Je to fotka hlavy,“ poznamenal Fedderman.

Pearl se na něj znechuceně zadívala. „Bože, Fedsi.“ Výraz

nezměnila, když pohledem přejela na fotografii. Natáhla se ke

spisům, které položila na stůl. „Vezmu si fotky i ostatních obětí. Jen

tak, kdyby náhodou.“

„Dneska ráno nebude kafe?“ zeptal se Fedderman a podíval se na

balíčky, jež Pearl poskládala na počítačový stůl.

„Nemáme čas,“ oznámila Pearl. „Ale zítra ho můžete uvařit vy

dva.“

Quinn vstal.

„Budu řídit,“ prohlásila Pearl, „protože pojedu až do Village.“

„Sedadla jsou posunutý dozadu,“ řekl Quinn, „tak bych k bytu

snad mohl řídit já.“ Abychom se tam dostali živí.

Oba s Feddermanem věděli, jak Pearl řídí – jako by se učila

sledováním filmu Francouzská spojka.

Fedderman se podíval po Quinnovi, maličko se usmál, ale stejně

jako Quinn nic dalšího neřekl.

Známá praktika.

8

Cestou do Idina bytu se Fedderman snažil přemluvit Quinna, aby

ho poslal spolu s Pearl sledovat stopu mobilního telefonu. Quinn

věděl, že tohle by Feddermana potěšilo víc než cokoli jiného, takže

to okamžitě zamítl a řekl Pearl, aby si vzala neoznačený policejní vůz

a pak je přijela vyzvednout. Pearl se v obchodě ocitla sama a

nemusela se tak současně zabývat Feddermanem a vibrujícím

telefonem. Považovala to za štěstí.

Obchod Intimní, předměty byl jen jeden blok od Broadwaye a

nepatřil mezi ty vlezlé sex shopy, jak by mohl napovídat jeho název.

Zboží bylo rozmanité, ale většinou se jednalo o sexy prádélko,

masážní emulze, afrodiziaka, romantická cédéčka a další věci

42

zlepšující náladu. Pearl si pomyslela, že manekýna ve výloze

obchodu Intimní předměty je oblečená spíš na romantickou večeři v

Hiltonu než na setkání v SM klubu. Víc saténu než kůže, krajky

místo Velcra. Kdyby byl průhledný župan té manekýny o něco

matnější a neměla tanga, ale kalhotky, hodila by se rovnou do výlohy

obchodního domu v centru, aby pyšně předváděla jeho zboží.

Otevření a zavření dveří spustilo tichý zvonek upozorňující, že je

někdo v obchodě. Díky skrytému vonnému sáčku bylo celé místo

slabě cítit po skořici. Vybavení a výzdoba se podobaly drahým

butikům, stojany s šaty po jedné straně, naproti doplňky a prodejní

pult. Na vzdáleném konci na nízkém pódiu s kobercem stály

zkušební kabinky a velké trojdílné zrcadlo. Vibrátory nebyly

vystavené, ale schované pod pultem. Obchod využívaly takřka

výhradně ženy.

V té chvíli byla Pearl jedinou zákaznicí.

Mladá/upjatě oblečená žena v bílé blůze zapnuté až ke krku, ale s

milým obličejem, který se zdál oteklý z příliš dlouhého spánku, se na

ni zpoza skleněného pultu usmála.

„Čím posloužím?“

„Vibrátorem ve tvaru mobilního telefonu,“ odpověděla Pearl.

Žena, které ještě nejspíš nebylo ani třicet, se zdála Pearlinou

žádostí maličko překvapená. Pak se odulý úsměv rozšířil a změnil i

oči, jež rázem vypadaly asijsky. „Chcete Dial In?“

„Přesně ten.“

„Ráda bych vám pomohla, ale jdete pozdě.“

„Ještě mi nebylo čtyřicet,“ namítla Pearl.

Prodavačka schýlila hlavu a vypadala rozpačitě. „Ne, madam, tak

jsem to nemyslela.“

„Já vím,“ přikývla Pearl, pak sáhla do kabelky a ukázala jí

odznak. „Moje práce infikuje lidi divným smyslem pro humor.“

„Vy myslíte, že moje ne?“ prohlásila prodavačka a prohlížela si

odznak, než ho Pearl schovala.

„Trefa. Co ty vibrátory?“

„Už několik měsíců je nemáme. Ne že by se neprodávaly, ale

několik zákazníků si stěžovalo. Někteří lidé si mysleli, že si zároveň

koupili funkční mobil.“

43

„Smůla,“ povzdychla Pearl.

„Měla jsem za to, že vibrátory ve tvaru mobilu jsou pro náš

obchod skvělý nápad. Můžete cestovat bez toho, že by vás do

rozpaků uváděl nějaký bezpečák nebo celník prohrabávající se

vašimi zavazadly, když by narazil na vibrátor, o kterém prostě ví, že

ho nemáte na ztuhlý krk.“

„Zdá se, že je to věc přesně pro vás,“ souhlasila Pearl.

Žena se zachmuřila.

„Diskrétní, intimní předmět,“ vysvětlila Pearl.

Prodavačka vypadala spokojeně, že Pearl na ni nepraktikuje

policejní humor.

„Takže jste je vrátili výrobci?“ zeptala se Pearl.

„Vlastně ne. Prodali jsme je za velkoobchodní cenu Dobré volbě.

To je restaurace na Dvaapadesáté východní. Lidé si tam kupují

hlavně jídlo s sebou, ale je to slušný podnik. V okolí se pohybuje

spousta svobodných žen, které mají zaměstnání, v nichž musí hodně

cestovat. Můj šéf zná vedoucího té restaurace, takže tak se k němu ty

vibrátory dostaly.“

„Kolik?“

„No, dvě krabice a zbytek, dohromady asi padesát. Než jsme je

předali, sama jsem si jeden koupila. Myslím, že je to vynikající

nápad. A opravdu vypadají jako mobilní telefon.“

Pro každý případ ukázala Pearl prodavačce fotografie dvou

prvních obětí i hrůzný snímek Idy Ingrahmové z pitevny a zeptala se,

jestli některou ženu nepoznává.

„Myslím, že ne,“ vypravila ze sebe prodavačka a polkla. „Ale ty

první dvě mi připadají povědomé. Tahle poslední, ta je…?“

„Mrtvá,“ potvrdila Pearl. „Všechny jsou.“

Odulé rysy prodavačky vyzařovaly zděšení. Rozbrečí se? „Bože!

To je hrozné!“

„Všechny jsou oběti stejného vraha.“

„Proto mi ty dvě připadaly povědomé. Určitě jsem viděla jejich

fotografie v novinách nebo v televizních zprávách.“

„Jste si jistá, že sem nikdy nepřišly? Třeba aby si koupily falešný

mobilní telefon.“

44

„Ach, to jsem si jistá. Jsem tu stále, po celou otvírací dobu, takže

jsem všechny telefony prodávala já.“

Pearl zastrčila snímky zpátky do kapsy bundy a poděkovala ženě

za její čas.

„Zajímalo by vás snad ještě něco?“ Prodavačka se rázem chovala

profesionálně. Vzdálila se od fotografie Idy Ingrahmové tak, že se

ponořila do normálního světa. „Máme spoustu výrobků, které

pomáhají ve vztazích s muži.“

„Moc děkuju,“ odpověděla Pearl. „Já už zbraň nosím.“

Ale když z obchodu vycházela, znovu se podívala do výlohy na

manekýnu v průhledném nočním župánku a minimalistickém

spodním prádle.

Pomyslela si, že by si to klidně mohla vzít na sebe. Nejspíš ano.

Restaurace Dobrá volba sídlila v přízemí šedé kamenné

administrativní budovy mezi prodejnou s kancelářskými potřebami a

námořní pojišťovací společností. Teď byla zavřená, ale nabízela jídlo

i alkohol, a Pearl viděla zabarvenými skleněnými dveřmi, že několik

lidí uvnitř v šeru horečnatě pracuje a připravuje všechno na polední

nával.

Zaťukala na sklo prstenem se zirkonem, co nosila na pravé ruce, a

ztropila spoustu hluku. Poslední chlápek, se kterým chodila, jí

prstýnek dal s tvrzením, že je to diamant. Ukázalo se, že je stejně

falešný jako on.

Baculatý, plešatý kluk se na ni přes sklo zvědavě podíval.

Přehnaně krčil rameny a zuřivě potřásal hlavou, aby jí naznačil, že je

zavřeno. Zvedl všechny své krátké, tučné prsty, potom dva a

ukazoval, aby se vrátila v poledne.

Když se otočil, zaklepala na sklo znovu a přitiskla na ně svůj

odznak.

Obrátil se, zadíval se na odznak detektiva NYPD a pak zmizel v

šeru.

Za několik okamžiků otevřel dveře pupkatý muž v bílém tričku s

umaštěnou bílou zástěrou kryjící džíny. Bylo mu asi čtyřicet, plešatěl

a měl dvojitou bradu. Pearl odhadovala, že ve středním věku pomalu

přibírá na váze a celé jeho tělo bude nakonec vypadat jako jeho

45

současný pivní břich. Měl něco z podoby kluka, který reagoval na

Pearlino klepání, a ona přemýšlela, jestli se jedná o otce a syna. Jeho

unavené modré oči jezdily nahoru a dolů a prohlížely si

stotřiapadesát centimetrů vysokou Pearl, ale neprozradily nic.

Mockrát dékuju.

„Něco se děje?“ zeptal se.

„To mi povězte vy.“ Pearl se usmála, když to říkala, a snažila se

převést muže od neutrálního postoje k přátelskému. Proč si dělat

problémy?

Úsměv opětoval a díky němu vypadal mladší a hubenější; mladší

verze, která nebyla klukem, co jako první přišel ke dveřím.

„Myslím, že jsme neporušili žádné zákony,“ prohlásil a utřel si

ruce do zástěry. Pak ukročil stranou, aby mohla vstoupit.

„Možná tou včerejší polívkou,“ prohodil kluk. Opíral se o koště

asi o tři metry dál a křenil se. Měl na sobě mikinu baseballového

mužstva Mets s ustřiženými rukávy, pytlovité umaštěné kalhoty a

vypadalo to, že má erekci. Pearl se cítila střídavě pobaveně a

polichoceně.

„Hled si svojí práce, Emie,“ unaveně ho napomenul zavalitý muž.

Ernie dalších pět vteřin upíral zasněný, usměvavý pohled na

Pearl, ale nakonec se otočil a začal zametat. Pearl se docela líbil.

„Je tu někde majitel?“ zeptala se Pearl.

„To jsem já,“ odpověděl břicháč. „Lou Sinclair.“

„Výborně. Chci si s vámi promluvit o vibrátorech, co vypadají

jako mobilní telefon.“

Emie dál zametal, ale blížil se směrem k nim, aby líp slyšel.

„Koupil jsem je od jednoho známého,“ řekl Sinclair. „Od

čestného člověka. Pokud jsou kradené, ani jeden z nás to nevěděl.“

„Já taky ne,“ přitakala Pearl

„Máme tu spoustu obchodnic, co hodně cestují. Nechal jsem

Victorii, mou noční barmanku, aby dámám o těch telefonech

pověděla. Pokud mají zájem, ukáže jim ho a třeba udělá obchod.“

„Prodáváte jich hodně?“

„Jo. Chci se pokusit sehnat další. Ty zatracené přístroje vypadají

jako opravdové telefony. Nevěřila byste tomu, ale měli jsme tu ženu,

která si myslela, že si z něj může zavolat…“

46

„Věřila bych tomu,“ skočila mu do řeči Pearl.

„Emie, opři se do toho,“ prohodil Sinclair. Emie začal zametat

usilovněji a tentokrát se pohyboval směrem od nich.

„Victoria je vaše jediná noční barmanka?“

„Ona a já,“ odpověděl Sinclair. „Chodí sem v osm a já jsem tu od

devíti do zavření.“

„Jak se s ní můžu spojit?“

„Jednoduše. Je v kuchyni.“

„Ona pracuje i přes den?“

„A v noci? Ne, tolik hodin pracuje jen majitel. Přišla si

vyzvednout výplatu.“

„No výborně, mám šťastný den.“

„Ona taky?“

„Pokud vím, tak ano. Nemá žádné potíže. Chci vám oběma jen

ukázat nějaké fotografie, uvidíme, jestli ty ženy na nich poznáte, a

ráda bych si s ní promluvila o těch mobilech. Možná i s Emiem.“

„Emie chodí domů, když zavřeme po obědě a sklidí tu nádobí ze

stolů. Je to bratrův kluk. Nemotorný puberťák. Neví vůbec nic.“

„Jednou musí vyrůst,“ podotkla Pearl.

Sinclair se na ni zvědavě podíval a pak řekl: „Počkejte tady a já

dojdu pro Victorii“

Pearl se posadila na kraj jednoho boxu a rozhlížela se. Podlahu

pokrýval koberec kromě místa, kde Ernie pilně zametal. Stály tam

kulaté stoly s bílými ubrusy, dlouhý barový pult vykládaný

naleštěnou mosazí a módní stoličky se zaoblenými opěrkami. Nad

tím se ze stropu snášely křišťálové lustry. Nebylo by to špatné místo,

kdyby rozsvítili. Nejspíš nechtěli, aby kolemjdoucí nakukovali

dovnitř a viděli, jak uklízejí. Pearl nedokázala přečíst jídelní lístek za

barem, ale nijak výjimečný jí nepřipadal.

Sinclair se vrátil za několik minut s vysokou černovlasou ženou v

těsném hnědém kalhotovém kostýmu. Nebo možná nebyla tak

vysoká. Vypadala, jako by si právě nechala udělat účes nebo to s ním

maličko přehnala. Vlasy měla vyčesané do neskutečné výše a zdálo

se, jako kdyby měla hrát country-westemovou zpěvačku ve špatném

filmu. Když přišla blíž, zadívala se na Pearl černýma očima

ukrytýma pod hustou ofinou.

47

Pearl se představila a pak z kapsy bundy vytáhla fotografie.

„Emie,“ řekla, „položte na chvíli koště a pojdte sem.“

„Ano, madam.“ Pořád měl na tváři široký úsměv. Copak se ten

kluk nikdy nepřestane šklebit?

Pearl našla na stole nejsvětlejší místo a fotografie rozložila.

„Poznáváte některou ženu?“

Emie se přestal usmívat a vyhrkl: „Tamhleta je mrtvá, ne?“

„Máš pravdu, Emie.“

„Super.“

„Tyhle dvě,“ řekla najednou Victoria a ukázala dlouhým rudým

nehtem. „Janice a Lois. Jejich příjmení neznám. Chodí sem hodně

často.“

„Jsou to ty, co si myslím, že jsou…?“ zeptal se Sinclair.

„Přijde na to,“ poznamenala Pearl.

„Ženy, co je zabil Řezník?“

„Co?“

„Tak mu lidi říkají,“ pokrčil rameny Sinclair, „Řezník. Kvůli

tomu, jak rozřezává svoje oběti a jejich části pak dává na sebe jako

maso ve výloze. Copak nečteš noviny ani nekoukáš na zprávy?“

„Ne, většinu času trávím tady servírováním drinků. Jedině tak

znám Janice a Lois. Někde tady pracujou a občas sem večer zajdou.“

„Společně?“

Victoria zamyšlením nakrčila nos. „Ne, nevybavuju si, že bych je

viděla dohromady. Nebo tady ve stejném čase. Ale můžu se plést.“

„Myslím, že jsem je nikdy neviděl,“ řekl Sinclair.

„Emie?“ zeptala se Pearl.

„Ani jednu z nich neznám,“ přiznal Emie. „Ta mrtvá je hustá.“

„Jo. Měl by na to být zákon.“ Pearl se podívala na Victorii.

„Prodala jste jim mobilní telefon?“

Victoria se pod ofinou zdála překvapená. Ustaraně se podívala na

Sinclaira.

„To je v pořádku,“ řekl.

„Oběma jsem prodala mobil,“ přiznala Victoria. „Jeden Janice asi

před dvěma měsíci a stejný asi před šesti týdny Lois.“

„Byla tu některá z těch žen s mužem?“

„Nevzpomínám si. Ne že by s nimi nikdo neflirtoval. Obě jsou

48

- obě byly – moc hezké. A pokud vím, čas od času s někým

odešly.

V noci je tahle restaurace něco jako společenské místo, kde se lidi

seznamují.“

„Nevzpomenete si, jestli některá z nich neřekla něco

neobvyklého?“

„Takové řeči jsme spolu nevedly. Chci říct, že jsem je znala jen z

objednávek pití a vyměnily jsme pár slov. Pak, když jsme začali

nabízet ty mobily, mluvila jsem s nimi trochu víc, ale jen o těch

telefonech.“ Victoria vypadala ustaraně. „Nebudu muset jít na

policejní stanici, aby se mnou sepsali prohlášení, že ne?“

„Ne, někoho sem pošleme. O nic nejde.“

„To bude v pořádku, Vičky,“ uklidňoval ji Sinclair a položil jí

ruku něžně na rameno způsobem, který přiměl Pearl o nich

přemýšlet. Mohlo jít o malý intimní svět.

Pearl shrábla fotografie a vrátila je do kapsy. „Chci vám oběma

poděkovat. Moc jste mi pomohli.“

Nechala je tak, jak za sebou nechávala většinu lidí, kterých se na

něco vyptávala. Vypadali maličko zmateně a znepokojeně. Pearl

měla za to, že každý má co skrývat.

Když vycházela ven, slyšela, jak Ernie za jejími zády říká:

„Telefony? Netušil jsem, že prodáváme telefony,“

9

Zprávu o Idě Ingrahmové získala místní televize dřív, než ji měly

noviny možnost otisknout. Dokonce dřív než Ruch velkoměsta.

Dostala se k ní přes jeden ze zdrojů v NYPD, organizaci, která

naštěstí nebyla lodí, protože jinak by už byla dávno u dna.

Florence Nortonová ji uviděla jako první zprávu potom, co se

dostala domů z práce, shodila boty a líně vzala do ruky dálkové

ovládání.

Na televizi měla stále naladěnou stanici NY1, protože se ráno

dívala na předpověd počasí, než se vypravila do firmy To nejlepší z

49

ročních období vyrábějící salátové dresinky, kde zastávala funkci

obchodní zástupkyně. Florence byla ve své práci dobrá a právě

přesvědčila jednu z nejpopulámějších restaurací ve West Side, aby

zvýšila týdenní objednávku speciálního farmářského dresinku s

kousky slaniny a hovězího masa. Bylo jí přes čtyřicet, měla špatné

nohy a pochůzky, které musela dělat spolu s jízdami v metru, kde

nebyla místa k sezení, si vybíraly svou daň. Věděla, že by měla

zhubnout, ale taky hluboko uvnitř věděla, že jen oddaluje

nevyhnutelné.

Na staré televizi přicházel zvuk o chviličku dřív než obraz: „…

Řezník znovu…“

Pak se objevila pěkná blondatá reportérka, nějaká Mary, a tvářila

se znepokojeně, ale přesto stále sexy, jako kdyby ji někdo maličko

silněji štípal.

Florence pozorně poslouchala ženu objasňující policejní verzi

způsobu, jakým Řezník vraždí ženy. Jejich iniciály příjmení dají asi

dohromady jméno předního detektiva oddělení, muže jménem Quinn.

Muže, který má Řezníka chytit. Policie pochopitelně připomínala, že

se může jednat o náhodu a není třeba propadat panice. Přesto bylo

rozumné zvýšit opatrnost.

„Oběti Q, U a I už byly nalezeny,“ říkala Mary s bolestným

výrazem, „což znamená…“

Dobrý bože!

Florence najednou napadlo, že její příjmení začíná na N.

Potenciální oběť. Najednou jí Řezník nepřipadal jako kýčovité

jméno pro vraha z televizních zpráv.

Na okamžik ji přestaly bolet nohy a zachvátila ji taková

nervozita, že téměř vstala z pohovky.

Uklidni se… Uklidni se… Nejsi nějaká přihlouplá naivka. Jsi

dospělá, soběstačná žena. Možná až trochu moc soběstačná. Alespoň

táta to vždycky říkal.

Policie měla pravdu; není třeba propadat panice.

Pokud nejste žena a vaše příjmení nezačíná na N. Pokud třeba

nejste Florence Nortonová.

50

Zesílila zvuk a strnule seděla na pohovce, zatímco krásná

blondýna připomínala divákům, že Řezník zabíjí štíhlé, atraktivní

brunety.

To je uklidňující, pomyslela si Florence s hořkou ironií. Začala

dýchat volněji. Přestože měla sice nevýrazné, ale hnědé vlasy,

utěšující bylo vědět, že už dosáhla středního věku, měla zavalitou

postavu a nikdo by o ní nikdy neřekl, že je atraktivní. Ucházející ve

své mladší, štíhlejší a nejlepší verzi, ale to bylo před lety.

Režiséři by ji sotva obsadili do role rozkošné kořisti

psychosexuálního sériového vraha.

Florence se už dávno přestala trápit tím, že není žádná kráska.

Navzdory přepracování chodila do zaměstnání celkem ráda,

navštěvovala výstavy a večeřela s přáteli obojího pohlaví. Byl to

snad omezený a skromný život, ale ji uspokojoval.

Dálkovým ovládáním změnila stanici. Národní zprávy. Tady byli

lidé se skutečnými potížemi. V nějakém městě, kde rostly palmy,

stoupal k nebi nad budovou zachvácenou ohněm kouř a plameny.

Hořelo i několik aut zaparkovaných poblíž.

Na obrazovce se objevil záběr z helikoptéry na vzdálenou bílou

dodávku ujíždějící po dálnici v opačném směru; očividně byl v autě

žhář, který oheň založil. To je něco, pomyslela si Florence. Zadívala

se na obrazovku, snažila se přečíst titulky bez brýlí a nakonec si

řekla, že se to určitě musí odehrávat v L. A.

Zazvonil zvonek, tak ztlumila televizi a vstala z pohovky. Než na

bolavých chodidlech přešla celou místnost, uběhlo několik vteřin.

Stiskla barvou přetřené tlačítko a zeptala se, kdo je tam.

Nepocítila ani nejmenší záchvěv strachu, když jí hlas v hale o

patnáct podlaží níž sdělil, že je z FedExu a na její adresu má doručit

balíček.

Dárek? Něco, co si objednala v teleshoppingu a zapomněla na to?

Ať to bylo cokoli, určitě jí to zlepší náladu.

Pearl si vyzula pohodlné policejní boty, posadila se, nohy si dala

na konferenční stolek a sledovala televizní zprávy. Další honička aut

v Kalifornii. Copak tam nic jiného nedělali, když zrovna nezatýkali

zdrogované celebrity?

51

Pomyslela si, že možná právě tohle by měla dělat, a dál sledovala

bílou dodávku pronásledovanou uspořádaným procesím aut Policie

Los Angeles s blikajícími majáky. Odejít z New Yorku a stát se

poldou v L. A., přidat se do toho průvodu policejních vozů.

Zapomenout na Quinna a na Policii New York a tohle hlučné,

špinavé město s vzrůstajícím životním tempem. Zapomenout na

všechna svá zklamání. L. A. vypadalo čisté, slunečné a řídce osídlené

– alespoň v porovnání s New Yorkem. Zdálo se, že se tam dá práce

zvládnout. Být poldou v tom praštěném místě by mohla být dokonce

zábava.

Napila se z plechovky dietní koly a pozorovala řidiče v bílé

dodávce. Zpomalil, přejel přes travnatý střed, zamával policajtům a

pak vyrazil v opačném, opět špatném směru. Když dodávka projela

na druhé straně dálnice kolem policejních aut, jejich řidiči okamžitě

šlápli na brzdy a zastavili.

K čertu, pomyslela si Pearl a přemýšlela, jak daleko by se ten

blbec v dodávce dostal ve staré dobré newyorské zácpě s policejními

vozy v zádech.

Viděla, jak dva policisté bezmocně stojí u krajnice s rukama v

bok a pozorují dodávku řítící se kolem nich.

Pearl potřásla hlavou.

K čertu!

Kdyby to nebyla její televize, nejspíš by na ni hodila plechovku s

kolou.

10

BOCANNE, FLORIDA, 1979

Setmělo se.

Devítiletý Sherman Kraft spočíval na proležené matraci ve své

ložnici ve zchátralém domě na okraji hluboké bažiny. Dveře měl

maličko pootevřené a na posteli se posunul tak, aby viděl do chodby,

kde se čas od času objevila jeho matka a nakoukla do ložnice jejich

podnájemníka Ernesta Markse.

52

Matčiny rozcuchané vlasy byly tmavší než stíny a padaly jí pod

ramena, takže zdůrazňovaly dychtivostí natahovaný krk, když

nepatrně pootevřela Marksovy dveře, aby nahlédla dovnitř. Sherman

věděl, co hledá. Na co čeká.

Byl to hubený kluk, ale s dobrou kostrou a tak pohledný, jako

byla jeho matka krásná. Měl modré oči po svém otci, ale po matce

pevnou bradu i její vysoké čelo. Tenké rty jako čárka se v jednom

koutku maličko stáčely dolů, přesně jako u matky. Možná i jako u

otce. Sherman neměl nejmenší představu, jak jeho otec vypadal, jen

věděl, že se jmenoval George a patřil mezi lidi, kterým Shermanova

matka říkala podvodník. Oba je opustil před pěti lety a později ho

zastřelil rozlícený manžel nějaké ženy v Jižní Karolíně.

Vymstily se mu jeho skutky, poznamenala několikrát

Shermanova matka a to byl konec rozhovoru o jejím zesnulém

manželovi a Shermanovu mrtvém otci Georgeovi.

George, zapomenutý muž.

Panty na dveřích pana Markse znovu zaskřípěly, ne hlasitě, skoro

jako žalostný nářek myšky překvapené pastičkou. Marks byl velký,

téměř sedmdesátiletý muž, ale stále vypadal silný. Shermanova

matka byla opatrná.

V šeru ložnice sklouzl Sherman pohledem stranou. Viděl

proutěný stůl, u kterého se doma učil, protože nechodil do školy.

Bambusový prut ladně opřený o zed v rohu. Ošoupané křeslo, v

němž tak rád sedával a četl, kdykoli si mohl koupit nebo ukrást starý

paperback. Někdy, když neměl co číst, v něm jen seděl a v hlavě řešil

matematické úlohy. Bylo zvláštní, jak se svět mohl rozložit na čísla a

matematické rovnice. Všechno bylo uspořádané a přesně na svém

místě, pokud jste se dostatečně soustředili a správně počítali. Pokud

jste se dostatečně tázali. Sherman neustále kladl otázky. Pochopitelně

ne nahlas, ale kladl je.

Kolikrát za minutu mu uhodí srdce? Rozhodl se, že si změří pulz.

Jeho srdce utíkalo jako splašené. Někde četl, že normální je

sedmdesát šest úderů. Položil si špičky prstů na tepnu, odhadl deset

vteřin a pak provedl výpočet.

Mnohem rychlejší než sedmdesát šest.

Věděl proč.

53

Dveřní panty v chodbě zaskřípěly hlasitěji. Jeho matka už nebyla

opatrná a dokořán otevřela dveře pana Markse.

Mnohem, mnohem rychleji než sedmdesát šest. Jako ptáče lapené

v mé hrudi bijící křídly.

Kroky v chodbě, bosé nohy na prkenné podlaze. Matka šla k jeho

ložnici.

Rozrazila dveře a podívala se na něj. Viděl jen její tmavou a

téměř nehmotnou siluetu, jako by byla stínem.

Sherman se překulil na svou stranu zády k ní. Nechtěl to udělat.

Nechtěl.

Nikdy.

„Shermane, vím, že jsi vzhůru. Potřebuju tvou pomoc,“

Věděl, že nemá smysl o tom diskutovat. Zkrátka pokaždé

poslechl. Vždycky bylo snazší, pokud dělal, co se mu poručilo.

Vždycky.

Otočil se a na posteli se posadil.

„Běž do pokoje pana Markse a počkej na mě,“ řekla matka.

Nešeptala.

„Mami…“

„Pro mě to taky není žádná zábava, Shermane.“

Přikývl směrem k tmavé siluetě ve dveřích a pozoroval, jak mizí

v ještě temnějších stínech. Pak vylezl z postele, navlékl si džíny,

které mu připadaly tvrdé a studené, i když noc byla vlahá, a zdráhavé

přešel do místnosti na druhé straně chodby.

Vedle postele svítila lampička vyrobená z lastury, ale u jejího

slabého světla se nedalo číst. Vedle ní ležel na stolku prasklý talířek s

oharkem cigarety s filtrem. Pan Marks byl v posteli, ležel na zádech a

pravou ruku měl zvednutou asi třicet centimetrů nad matrací, jako

kdyby se pro něco natahoval. Ale nedíval se na to. Zíral na strop.

Nedýchal. Nehýbal se. Byl mrtvý.

V chodbě se rozsvítilo a Shermanova matka vešla do ložnice.

Nesla nůžky s dlouhým ostřím.

„Svlečeme ho tady,“ prohlásila rázným hlasem, který znamenal,

že to myslí vážně, „pak už víš, co máš dělat,“

Sherman to věděl.

54

Pan Marks nebyl mrtvý tak dlouho, aby se na něm začala

projevovat ztuhlost. Shermanovi bylo řečeno, že proto musejí

pokaždé jednat rychle, dokud nenastane rigor mortis. Vyhledal si ten

výraz ve svém starém slovníku s oslíma ušima a věděl, co znamená,

ačkoli dost dobře nerozuměl, proč se tomu tak děje.

Jako ta mrtvá kočka, co jsem tenkrát našel v bažině… Neohnula

se, když jsem ji zvednul za jednu nohu. A ostré, zraňující drápy měla

venku…

Sherman přemýšlel o jiných věcech, jakýchkoli jiných věcech a

toužil být na jiném místě, na jakémkoli jiném místě. Předstíral, že se

to děje někomu jinému. Úplně jinému Shermanovi.

Zatímco jeho matka stříhala nůžkami, Sherman trhal a tahal, až

rozedrané šedé tričko a spodky, ve kterých pan Marks spal, dostal z

jeho těžkého těla. Sherman je hodil na hromadu vedle postele. Věděl,

že je matka později spálí. Skutálela pana Markse z postele a on

přistál na utkaném běhounu s příšerným tlumeným zvukem, jak kosti

obalené masem tvrdě dopadly na podlahu.

Sherman a matka popadli každý jeden roh koberce u hlavy pana

Markse a vší silou trhli, aby s ním pohnuli. Pak už nebylo tak těžké

táhnout jeho tělo na koberci po podlaze chodby až do koupelny.

Mnohem obtížnější bylo dostat ho do velké vany na nožičkách.

Jako kdyby cítil potřebu vzdorovat, i když už pro něj bylo příliš

pozdě.

Loket hlučně udeřil do vany. „K čertu s tebou!“ slyšel Sherman

vyhrknout matku, ale věděl, že mluví na pana Markse. Sherman se ze

všech sil snažil dostat dlouhou, nespolupracující nohu do vany, až

málem upadl, jak jeho vlastní bosé nohy podkluzovaly na plastové

fólii, kterou matka rozložila na dlaždičkách.

Nakonec velké, měkké tělo pana Markse s šedými chlupy

pokrývajícími celý jeho povrch sklouzlo do vany. Nohy měl u

kohoutků a jeho hlava spočívala na šikmé porcelánové opěrce na

druhé straně. Tvářil se pokojně. Jako kdyby ve vaně při koupeli

odpočíval.

Mezi Shermanem a matkou nebylo třeba žádných slov. Zatáhla

umělohmotný koupelnový závěs kolem volně stojící vany, aby

ochránila zadní zed, a pak odešla do kuchyně, zatímco on se vydal do

55

garáže, aby přinesl staré Georgeovo nářadí – ruční pilu, lupénkovou

pilu, sekáček a elektrickou pilu s dlouhým svinutým kabelem.

Donesl je do domu v jutovém pytli, opatrně je vyndal a položil je

na podlahu vedle matčiných kuchyňských nožů.

Jeho matka se začala svlékat, což pro něj bylo znamení, aby

odešel.

Vyšel do chodby a zavřel za sebou dveře, ale shrbil se a díval se

klíčovou dírkou, jako to dělal vždycky.

Viděl matku, její nohu i zbytek jejího těla a vypadala mnohem

bledší, hladší a mohutnější, než jak vyhlížela v šatech. Sprcha

stříkala a ona se nakláněla nad vanu a používala nože a silnější

nástroje. Sherman věděl, že až skončí s noži, sekáčkem a ruční pilou

a než začne používat elektrickou pilu, zavře sprchu. Varovala ho, že

voda a elektřina je nebezpečná kombinace. Dávala mu dobrý příklad.

Nikdy se neotočila ke klíčové dírce, ale byl si jistý, že ví, že se

dívá.

Na rytmické kvílení elektrické pily nedokázal nikdy zapomenout.

Když Shermanova matka skončila, zavolala ho zpátky do

koupelny. Pár vteřin počkal, aby mohli oba předstírat, že byl ve své

ložnici. Pak otevřel dveře do koupelny a věděl, co uvidí.

Byla tam jeho matka úplně oblečená. Všechno v koupelně bylo

úzkostlivě vydrhnuté. Všechny tekutiny z pana Markse odtekly

odpadem do septiku. Jeho bledé, čisté části byly pečlivě poskládané

ve vaně, jeho trup, stehna, lýtka, paže a nakonec hlava. Řídké šedé

vlasy měl mokré a rozcuchané, ale jeho obličej vyzařoval klid, jako

kdyby snil o svém dětství.

Černé plastové pytle na odpadky ležely složené v malé skřínce s

ručníky. Shermanova matka je vyndala, oddělila okraje a pak s nimi

prudce třepla ve vzduchu, aby je otevřela. Sherman jí do nich pomohl

nacpat kusy pana Markse, paže a hlavu do jednoho, dva pytle na

stehna a lýtka, jeden na trup. Pytel s hlavou byl pokaždé překvapivě

těžký, tak ho vzal Sherman. Vždycky byl gentleman, nebo by dostal

vynadáno.

Spolu s matkou odvlekli pytle ven na zadní verandu z cedrového

dřeva, která vedla k hluboké bažině. Aligátoři byli zvyklí na to, že je

56

odtamtud krmí vším, od rybích hlav… ke všemu. Vyčkávali v

temnotě, do jednoho byli hladoví a netrpěliví; jako kdyby poznali

zvuky a věděli, co znamenají. Snad to kvílení elektrické pily.

Sherman s matkou vytahovali kusy pana Markse a házeli je

aligátorům pod zábradlím verandy. Některé kusy si aligátoři odtáhli

zpátky do hlubin bažiny. Některé sežrali rovnou na místě. Jeden z

velkých aligátorů vždycky vydával při drcení kostí primitivní hrdelní

zvuky. To byl další zvuk, který Sherman nikdy nezapomene. Zvuk,

jenž byl starší než lidské pokolení a snad byl uložený v kolektivní

paměti a jen potřeboval připomenutí.

Teprve po mnoha letech Sherman pochopil, o co šlo. Starší

nájemníci zmizeli z osamělé chatrče na okraji bažiny a nikdo je

nepostrádal. Než Shermanova matka pokoj pronajala, vždycky se

ujistila, že nemají žádnou rodinu. Jejich šek ze sociálního

zabezpečení však chodil dál a podpisovala ho Shermanova matka.

Jedna z mála užitečných dovedností, které ji naučil její manžel

podvodník, než ji opustil, aby se sama lopotila s dítětem a chudobou.

Padělatelství.

Využila ho měrou vrchovatou a promeškala jen málo času.

Zítra si do novin podá další inzerát do rubriky Pokoje k

pronajmutí. Věděla, že dostane spoustu odpovědí. Florida byla plná

důchodců, osamělých a chudých, rychle se blížících ke konci života,

lidí, kteří neměli žádnou rodinu a potřebovali poslední místo pobytu,

než si je vezme smrt nebo obávané domovy důchodců.

Tady! Dezert.

Naposledy se v měsíčním světle ozvalo vrčení, víření a čeření

vody, šplouchání na rozloučenou v temnotě pod stromy obrostlými

mechem.

Shermanova matka se shýbla a s jeho pomocí začala skládat teď

už prázdné plastové pytle.

Byly z tlustého materiálu, který se dal umýt a znovu použít.

Znovu a znovu.

O patnáct minut později byl Sherman zpátky v posteli a

poslouchal noční zvuky za oknem. Někde v dálce zakřičela potáplice.

O něco blíž šelestilo něco v křoví. Hmyz nepřetržitě bzučel a

57

cvrlikal, takže si na něj člověk zvykl a jen tu a tam si uvědomil, že ho

slyší. Bažina se zdála poklidná, ale nebyla.

Bažina byla temné místo, které si nechávalo svá tajemství pro

sebe.

11

NEW YORK, SOUČASNOST

Florence měla sotva čas dojít do kuchyně a napít se vody z

plastové láhve, kdyži doručovatel z FedExu zaklepal na dveře. Výtah

určitě vyjel do jejího patra bez dalších zastávek.

Vrátila láhev zpátky do lednice. Chladný vzduch, který se z ní

vyvalil, jí příjemně osvěžil nohy v silonkách. A koberec v chodbě se

po dlažbě v kuchyni zdál tak měkký.

Otevřela dveře a viděla, že se na ni doručovatel usmívá. Pohledný

chlap s milým úsměvem. Přesně tohle slovo jí naskočilo v mysli,

když ho spatřila – milý. Normální. A nesl dlouhou bílou krabici. V

takových se doručují květiny.

„Florence Nortonová?“ zeptal se a dělal, že se dívá na něco na

boku krabice, nejspíš na štítek s adresou.

„To jsem já,“ odpověděla Florence a opětovala mu milý úsměv.

Přemýšlela, jestli jsou v krabici květiny a jestli je ten muž ženatý

nebo jinak zadaný.

Sevřenou pěstí ji udeřil mezi ňadra, prudce ji tím strčil zpátky do

bytu, pak vstoupil dovnitř, zavřel dveře, maličko nadzvedl víko

krabice, aby mohl sáhnout dovnitř, a vytáhl zbraň.

Místnost jí vířila před očima a na hrudi, kde ji zasáhl, ji bolelo.

Vztek se změnil na strach a ten na ochromení.

„Mysli,“ prohlásil muž. „To ti možná zachrání život.“

Florence cítila, jak přikývla. Hlaveň malé ocelově modré zbraně

vypadala jako tunel ke smrti. Což by byl, kdyby neudělala to, co

tenhle milý muž říká.

„Běž doprostřed obývacího pokoje,“ přikázal.

Na okamžik sklonil zbraň, přešel k oknu a zatáhl závěsy.

58

„Jestli je tohle loupež…,“ začala Florence.

„Drž hubu, nebo ti ji zavřu kulkou.“

To pochopila.

„Teď se můžeš svlíknout.“

Není to loupež. Něco víc. Něco horšího.

Její hrůza se podobala droze, zpomalovala její pohyby. Florence

se pomalu a uváženě svlékla, držela lokty těsně u těla, měla napjaté

pohyby a snažila se, aby to, co předváděla, rozhodně nevypadalo

jako striptýz.

„Všechno,“ řekl, když měla na sobě jen kalhotky a podprsenku.

„Nech šaty na podlaze. Později je seberu a složím.“

Cítila se víc nahá, než kdykoli ve svém životě, přesto kupodivu

nepociťovala rozpaky. Snad proto, že v sázce bylo tolik. Nebo kvůli

své hrůze. Upínala se k jakékoli naději. Říkala si, že ten milý muž

má pravdu. Když budu myslet a udělám, co mi poručí, snad se z

toho dostanu.

Snad.

Bylo to všechno, co měla, všechno, v co si mohla dovolit věřit.

„Posaď se na pohovku.“

Poslechla a držela kolena pevně přitisknutá k sobě a pažemi si

zakrývala prsa.

Položil bílou krabici vedle pohovky, aby neviděla na její obsah,

pak se narovnal a v ruce držel velký kotouč široké stříbrošedé lepicí

pásky.

Užitečná na spoustu věcí.

Rychle a obratně nacvičenými pohyby někoho, kdo si to

nazkoušel nebo už nesčetněkrát předtím provedl, jí svázal zápěstí,

pak kotníky a nakonec kolena. Stalo se to téměř dřív, než začala

panikařit zděšená svou náhlou nehybností. Napínala svaly proti

pásce. Zdálo se, že to očekával; rychle jí objel páskou záda a k tělu jí

přilepil zápěstí, takže nemohla zvednout ruce z klína.

Chtěla vykřiknout, když se jí na pusu bolestivě přilepil obdélník

pásky. Rty měla asi centimetr rozevřené a tak už zůstaly. Začala

hlučně dýchat nosem a uvědomila si, že pláče.

Zpanikařila a začala sebou zoufale šít.

59

Usmál se a jemně ji pohladil po hlavě, až se uklidnila natolik, že

seděla nehnuté.

„Bude to v pořádku,“ řekl. „Slibuju.“

Přikývla.

„Není třeba se nějak vzrušovat,“ ujistil ji.

Ale ve stejné chvíli popotáhl bílou krabici, takže viděla na její

obsah – naleštěná ocel a něco, co vypadalo jako přenosná elektrická

vrtačka nebo pila.

Ano, pila!

Pečlivě, s pomalou přesností se před ní svlékl. Stál přímo proti

pohovce, takže se na něj musela dívat.

Měl erekci, ale jak ji mohl znásilnit, když měla nohy tak pevně

svázané k sobě? Nedostupnost její pozice byla pro Florence jen

malou útěchou. Kéž by mohla pohnout i něčím jiným než hlavou a

prsty u rukou a nohou. Kéž by dokázala vydat nějaký zvuk, upoutat

něčí pozornost. Kohokoli. Potřebovala pomoc.

Jakoukoli pomoc!

Vetřelec se na ni nepodíval, otočil se k ní zády a pomalu se vydal

do chodby, pak dál do její ložnice a koupelny.

Nato rozpoznala známý zvuk; ve zdi zašuměly trubky.

Voda. Příprava!

Florence věděla, že ten muž v koupelně je Řezník.

Zachvátila ji panika a celé tělo se jí otřásalo, jako kdyby mrzla.

Slzy jí rozostřily pohled na obývací pokoj okolo. Její rychlé dýchání

nosem znělo, jako by někde poblíž funělo malé zvířátko.

Najednou pod sebou ucítila teplo a věděla, že močí na polštáře

pohovky. Náhlé ponížení přerušilo její paniku a jen ji zhoršilo.

Neměla žádnou naději. Žádnou.

Vší silou se snažila křičet, ale jediný zvuk v bytě byl ten, který

vydávala tekoucí voda.

12

Pearl málem omdlela, když s Quinnem a Feddermanem vstoupila

do bytu oběti a zasáhl ji známý pach márnice. V mysli se jí vybavily

60

odporné obrázky předchozích Řezníkových obětí. Cítila je až v

žaludku.

Byla to další záležitost pro bílé rukavice. Tým specialistů ještě

pracoval, snímal otisky, fotografoval, sbíral, zkoumal, balil a

sladoval práci tak, aby se v přecpaném bytě jednotliví členové

vzájemně nepletli.

Fedderman se začal bavit se strážníkem stojícím u dveří, s

někým, koho znal, nebo snad jen s prvním člověkem na místě činu.

Pearl následovala Quinna chodbou dál, až do předpokládané

koupelny. Puch masného trhu zesílil spolu s vůní parfemovaných

dezinfekčních prostředků, mýdla a saponátu.

V koupelně byl s obětí jen Nift z úřadu soudního lékaře. Bylo

obtížné myslet na Florence Nortonovou jako na oběť, protože oběť

byla osoba. Florence se změnila na vybledlou kupu částí těla

poskládaných ve vaně. Pearl si vzpomněla, co řekl Sinclair v Dobré

volbě:

„… kvůli tomu, jak rozřezává svoje oběti a jejich části pak dává

na sebe jako maso ve výloze“

Napoleonský, protivný, malý prevít Nift byl, dnes oblečený, jako

by se šel ucházet o místo bankéře. Oholil se tak důkladně, až se

pořezal, a ulíznuté černé vlasy měl sčesané dozadu. Skláněl se vedle

vany a sako od modrého proužkovaného obleku měl rozepnuté.

Červenou hedvábnou kravatu si zastrčil do sněhobílé košile, aby mu

nevisela dolů a nepřišla do styku s krví nebo něčím dalším, co by ji

mohlo zašpinit. Podíval se na Quinna i Pearl a obdařil je nechutným

úsměvem.

Na podlaze ležela spousta lahviček a krabiček – prázdné obaly od

čisticích prostředků. Šampon měl značku Swan, stejnou používala i

Pearl. Kdysi.

Části těla byly poskládané v tomtéž rituálním pořádku a uříznutá

hlava spočívala navrchu. Výraz obličeje vyzařoval bolest, i když oči

byly zavřené. Obočí oběti bylo husté, tváře a ústa pevně stažená, jako

kdyby se připravovala na větší muka. Muka, která byla milosrdně

ukončena.

Pearl si všimla, že Florence byla starší než předchozí oběti, a

ačkoli nebylo hezké posuzovat to po smrti, nezdála se nijak zvlášť

61

pohledná. Nebyla typickou Řezníkovou kořistí. Pearl přemýšlela,

proč se odchýlil od svého typu.

„Ten chlápek by nám usnadnil život, kdyby maso pěkně zabalil

do fólie,“ podotkl Nift.

Pearl měla chuť ho nakopnout.

„Zajímalo by mě,“ řekl Quinn, „jestli v plicích najdete vodu.“

„Tak daleko jsem se ještě nedostal.“ Nift začal špičkami prstů

rozhrnovat zcuchané vlasy oběti a hledal poranění na hlavě. „Ještě

jsem se ani nedostal dolů, abych zjistil, jestli měla pěkný prsa. Víte,

je to věda. Krev přestane proudit, takže nevypadají tak dobře, ale já

to poznám.“

Pearl cítila, že se červená. Jestli tohle nebylo dost příšerné,

odporný malý hajzlík Nift to dokázal ještě zhoršit.

„Jste úchyl,“ řekla jen. Obdivuhodná sebekontrola.

„Má pravdu,“ podpořil ji Quinn. Nechtěl, aby se Pearl rozčílila.

Její vztek ji brzdil v kariéře i před záležitostí se ztraceným nožem,

kvůli které odešla z oddělení.

Přestože se Nift neohrabaně skláněl k zemi, pokrčil rameny a

vypadalo to opravdu nenuceně. „No, ať jsem jakýkoli, na mě se

neumírá.“

Narovnal se a protáhl si záda, vzdychl a vystrčil břicho. Jako

spousta malých mužů stál strnule, jako by chtěl každý centimetr své

výšky prodat. Pearl si všimla, že mu trochu roste pupek. Měl na sobě

šle, aby mu dobře držely kalhoty. „Abych odpověděl na vaši otázku,“

řekl, „myslím si, že v jejích plících vodu najdeme, stejně jako u

předchozích obětí.“ Ukázal na žilkovanou bledou pokožku, z níž

někde vykukovaly kosti. „Ještě jsou patrné stopy po pásce, kterou ji

svázal.“ Posunul mířící ukazováček. „Tam a tam.“

Quinn přikývl. Pearl se dívala, ale nic neviděla.

„Šířka přesně odpovídá samolepicí pásce,“ pokračoval Nift. Měl

lepší výhled než Pearl. Taky věděl, po čem se má dívat.

„Vypadá starší než předchozí tři,“ poznamenal Quinn. Jako Pearl

i on dumal nad změnou typu.

Nift přikývl. „Bylo jí určitě dost přes čtyřicet. Ať už měla pěkný

prsa nebo ne, rozhodně nebyla hezká. Myslím, že to, co ji skutečně

zabilo, bylo její jméno začínající na N. Zajímavý, jak sérioví vrazi

62

rádi hrajou hry. Tenhle zašel dokonce tak daleko, že zabil ženu, která

neodpovídala jeho oblíbenému typu, jen proto, aby vyhláskoval vaše

jméno správně, Quinne.“

„Možná, ale určitě existuje spousta atraktivních mladých brunet,

jejichž příjmení začíná na písmeno N“

„Tak vraha k téhle oběti přilákalo něco jiného. Třeba je to

chlápek, co neodolá velkým prsům. Budeme vědět víc, až se k nim

dostaneme.“

Pearl se Nift zamlouval čím dál méně. Vycouvala z koupelny a

nechala Quinna, aby to s protivným malým doktorem vyřídil sám.

Když odcházela, všimla si Niftových bot. Zářivě černé a tak pečlivě

vyčištěné jako všechno, co zbylo z Florence Nortonové. Podivné, jak

se nějaké představy usadí v mysli. Pearl věděla, že až z ní bude stará

žena, dokáže si vybavit ty naleštěné černé polobotky kontrastující s

čistými dlaždicemi a křídově bílými částmi těla úhledně nakupenými

ve vaně.

„Zavřel jste jí oči?“ zeptal se Quinn, když Pearl couvala do

chodby.

„Pochopitelně,“ slyšela odpovědět Nifta. „Nelíbilo se mi, jak na

mě civěla.“

Velmi citlivé.

Pearl došla k malému stolku, který si Florence postavila k oknu,

aby využila na práci denní světlo.

„Jste tu hotoví?“ zeptala se technika.

Přikývl. „Zajistili jsme, co jsme mohli. Teď je to na vás.“

Pearl si stejně nasadila ochranné rukavice a teprve potom otevřela

horní zásuvku. Třeba Florence znala toho, kdo ji zabil, a jeho jméno

měla v adresáři. Už se to stalo.

Ale ne tentokrát. Našla adresář s oslíma ušima, ale obsahoval

téměř výhradně telefonní čísla obchodníků a kolegů. Nebo žen.

Zdálo se, že milostný život Florence Nortonové za moc nestál.

Přesto bylo nutné čísla prověřit.

Kromě seznamu obsahoval stůl obvyklá pera, tužky, známky,

papíry, zaplacené účty, proplacené šeky za zboží a stvrzenky. Oběť

tam měla i razítko se svým jménem a adresou, stoh kopií starých

63

šeků (ty dala Pearl stranou spolu s adresářem a šekovou knížkou) a v

umělohmotných přihrádkách hrst gumiček a svorek na papír.

Nezaplacené účty ukazovaly, že Florence měla na MasterCard dluh

víc jak pět tisíc dolarů.

Jeden způsob, jak na ně vyzrát, zauvažovala Pearl a připomněla

si, že musí uhradit vlastní měsíční splátku.

Nepletla se technikům do cesty a přešla přes pokoj k místu, kde

na stole u dveří ležela kabelka. Jasná kopie Prady. Fedderman se

strážníkem, kteří stáli poblíž, se na ni podívali a pak poodstoupili,

aby jí udělali místo. Stále spolu tiše hovořili. Pearl slyšela

Feddermana říkat něco o italské restauraci, do které oba muži kdysi

chodívali. Ptal se, jestli je stále ještě otevřená.

Bezva vyšetřováni Fedsi. Určitě na něco přijdeš.

Zachytila pohled přítomného technika a ukázala na kabelku.

Přikývl, ale pak si jí přestal všímat jako Fedderman se strážníkem.

Pearl na kabelce opatrně rozevřela zip a začala zkoumat její

obsah: zmačkaný kapesník, malý skládací deštník, který po rozložení

snad nemohl měřit víc než třicet centimetrů v průměru, maličké

kulaté zrcátko, hřeben, rtěnka, zabalený kondom (že by Florence žila

v naději?), poloprázdná lahvička s kapkami proti kašli s příchutí

citronu a nadouvající se červená kožená peněženka.

Pearl dál mátlo, že tahle oběť nebyla třicetiletá jako ostatní a

určitě nebyla považovaná za krásku. Zemřela jen kvůli prvnímu

písmenu ve svém příjmení. A Quinn měl pravdu – existovala spousta

mladších, atraktivnějších brunet, jejichž příjmení začíná na písmeno

N, tak proč Florence?

Pearl se rozhodla prohlédnout Florencinu peněženku.

Opatrně ji vytáhla z kabelky a otevřela ji.

Hodně kreditních karet, až příliš mnoho. Pearl přemýšlela, kolik

na nich mrtvá žena dohromady dlužila. Nebo nosila všechny ty karty

jako zálohu, jako to dělala spousta jiných žen? Jako plastový

záchranný pás? Nebo je měla v peněžence jen proto, aby si připadala

bohatší?

Účty v peněžence daly dohromady sedmdesát dva dolary. Mezi

nimi byl zastrčený starý lístek z divadla na hru nazvanou Miluji tě,

ale… Neměla v ní žádné fotografie, ale průkazku do Newyorské

64

veřejné knihovny, malý kalendář pojišťovací společnosti, legitimaci

na metro a kartičku zdravotní pojišťovny zatavenou do plastu.

Pearl zvedla kartičku pojišťovny a prohlížela si ji. Florence byla

klientkou ZUO, o které Pearl nikdy neslyšela. Pearl, jež byla sotva

pojištěná.

Kartička obsahovala Florencino číslo účtu a datum vypršení

platnosti – za šest měsíců. Na druhé straně byly vytištěné obecné

informace o pojištěnkyni. Měřila stopětapadesát centimetrů a v

prosinci by jí bylo čtyřicet čtyři. Ona…

Pearl pocítila mrazení v zádech. Nepohnutě stála a jen zírala na

kartičku.

Kdyby kdysi nemilovala Quinna a nežila s ním, nejspíš by si toho

ani nevšimla.

Vrátila se do koupelny a vzala s sebou zdravotní kartičku.

Quinn stále sledoval Nifta při práci. Některé části těla teď ležely

rozložené ve vaně. Hlava byla u výpusti. Quinn se ohlédl na Pearl. V

jeho obličeji se nezračily žádné emoce – držel své city pod kontrolou

jako dokonalý profesionál, kterým býval a stále byl. Jeho sny, náhlé

nezvané představy se dostaví později.

Fedderman domluvil se strážníkem a postavil se do dveří

koupelny. Nakukoval dovnitř přes Pearlino rameno. „Kristepane,“

zašeptal a zíral na obsah vany.

„Řekl bych, že On tu někde je,“ prohlásil Nift. Stále se nakláněl

nad vanou a jeho hlas se od porcelánu nepatrně odrážel. „Chcete,

abych Ho zavolal?“

„Chceme, abyste Ho šel osobně vyhledat,“ odsekla Pearl.

Podala Quinnovi kartičku zdravotní pojišťovny Florence

Nortonové.

Podíval se na kousek umělé hmoty a pak se tázavě zadíval na

Pearl.

„Datum narození oběti,“ řekla Pearl. „Čtvrtý prosinec. Stejné

jako tvoje.“

Nift zpozorněl a přestal pracovat. Pearl okamžitě zalitovala, že to

Quinnovi řekla v jeho přítomnosti.

Nift otočil jen svou hlavu. „Vy a oběť máte narozeniny ve stejný

den?“

65

„Už to tak vypadá,“ zamumlal Quinn.

„Proto vrah nemohl tak lpět na vzhledu,“ poznamenal Nift.

„Chtěl ženu, co se narodila ve stejný den jako vy a s iniciálou N.

Proto zabil takovou ohyzdu.“

Pearl to nedokázala vydržet. „Ty malej hajzlíku!“

Quinn ji popadl za ramena a odtáhl ji pryč od Nifta i pryč z

koupelny. Pearl slyšela, jak se Nift pochechtává.

„Je to takovej… takovej…,“ prskala Pearl.

„Ale má pravdu,“ pronesl ponuře Fedderman. „Nejdřív je tu ten

vzkaz Renzovi o Quinnovi, pak mrtvý ženy, jejichž iniciály dají

Quinnovo jméno a teď tahle oběť, jejíž narozeniny jsou ve stejný den

jako Quinnovy. Musela splňovat dvě podmínky. Vrah nemohl být tak

vybíravý, a proto se rozhodl pro Florence.“

„Fedsi, proč…“

„Uklidni se, Pearl.“ Quinn jí podal zpátky kartičku zdravotní

pojišťovny Florence Nortonové. „A nezapomeň na ‚náhodu‘, že

jedna z obětí žila ve tvým starým bytě.“

„Tak co to všechno znamená?“ zeptala se Pearl. Byla pořád

rozčílená, hlavně na Nifta, takže nepřemýšlela jasně.

„Nabízí se vysvětlení, že vrah donutil policii, aby najala Quinna a

nás, abysme ho dostali,“ řekl Fedderman. „Vyhláskováním Quinnova

jména dokončuje, co začal, a vybral si za oběť ženu, která měla

narozeniny v tentýž den jako Quinn, abysme neměli ani nejmenší

pochybnosti, co dělá.“

„Takže víme, že má převahu,“ řekl Quinn. „Hýbe s náma jako s

pěšákama.“

Pearl zhluboka dýchala a cítila, jak teď její vztek na Nifta pomalu

mizí, protože měla něco jiného, o čem musela přemýšlet. O osobě, na

kterou by měla být opravdu rozlícená. O vrahovi. „Vážně máš dojem,

že o to tady jde?“

„Přinejmenším je to možnost,“ pokrčil rameny Fedderman.

„Všichni víme, kdy budeme mít jistotu,“ prohlásil Quinn.

„Fakticky měla docela pěkný prsa,“ zavolal Nift z koupelny. Pearl se

na něj chtěla vrhnout, ale tentokrát ji zadržel Fedderman.

„Nevšímej si toho malýho syčáka, Pearl. Jen tě chce rozčílit.

Musíme přemýšlet o jiných věcech.“

66

Oba věděli, co má Quinn na mysli. Nebylo pochyb, že vrah ví,

jak správně vyhláskovat Quinnovo jméno: s dvěma N.

13

Manhattan byl jako pec, která se zavřela, ale jen dočasně a ne na

dlouho. Druhý den bylo nepříjemné teplo už od rána, protože včerejší

vedro stále sálalo z kilometrů městského betonu. Den za dnem horko

stoupalo.

Někde

v

dálce

kvílela

siréna

naříkající

nad

meteorologickou nespravedlností toho všeho.

„Nikdy jsme příliš nepochybovali, že tahá za naše provázky,“

prohlásil Harley Renz. „Jen jsme netušili, jak moc a kolik má

provázků.“

Seděli v Renzově kanceláři na hlavní stanici, kde bylo alespoň

chladněji než venku. Místnost byla malá a vypadala, jako by ji

zařizoval drsný policajt. Ve vitríně na zdi za Renzovým stolem byl

vystavený starý samopal Thompson. Na zdech visely zarámované

diplomy a ocenění, které Renz nasbíral díky úskokům a silným

loktům. Na jedné fotografii si potřásá rukou se starostou, na další,

starší, stáli oba na stupínku v podobné situaci. Na téhle byl Renz

mladší a měl štíhlejší obličej. Právě zvedal pravou ruku, jako kdyby

chtěl potáhnout z cigarety, kterou kouřil, jenže tu cigaretu někdo ze

snímku vymazal, a tak Renz vypadal, jako kdyby někomu někde

signalizoval, že se jedná o číslo dvě.

Quinn seděl mezi Pearl a Feddermanem před Renzovým širokým

stolem, rozhlížel se a všiml si, že všechno v téhle kanceláři je bud

praktické nebo pochvalné, což byl bezpochyby dojem, který chtěl

Renz vzbudit. Quinn si uvědomil, že nikdy nezažil, aby na Renzově

stole neležel otevřený spis s rozloženými papíry, jako kdyby ho

vyrušili ve chvíli, kdy přemýšlel o nějakém případu. Tentokrát

možná skutečně přemýšlel, protože ten spis na jeho stole byla pitevní

zpráva Florence Nortonové.

„Vrah si musel dát velkou práci, aby našel oběť, která měla s

Quinnem stejné datum narození,“ poznamenala Pearl. Renz byl

natolik významný, že měl kancelář s oknem; žaluziemi se prodíralo

67

ostré světlo a ozařovalo Pearliny černé vlasy, jako kdyby to byla

havraní křídla.

„Náš člověk je vynalézavý a vy musíte být taky, abyste ho

chytili,“ prohlásil Renz.

Pearl se nedomnívala, že na tohle je nutná nějaká odpověď.

„Našla laboratoř tentokrát něco, co tam po sobě nechal?“ zeptal

se Quinn. Na Renzově stole si všiml něčeho nového – malého

stříbrného rámečku na fotografie postaveného tak, aby na něj Renz

viděl ze židle, na které seděl. Quinn věděl, že Renz není ženatý a

nemá žádné děti. Přemýšlel, kdo nebo co je na fotografii, či co ten

stříbrný rámeček vůbec obsahuje. Snad osobu spojenou s nějakým

románkem.

Renz popojížděl na hnědé kožené židli maličko sem a tam a

zároveň vrtěl hlavou. „Kriminologická laboratoř nenašla nic, s čím

by mohla pracovat. Zůstává po něm jen smrt. Náš úchyl je

patologicky pořádný.“ Přestal se na židli vrtět, naklonil se dopředu,

nasadil si na nos malé brýle na čtení bez obrouček a zadíval se do

spisu Florence Nortonové. „Pitevní zpráva uvádí, že tahle zemřela

utopením stejně jako ty předchozí. Vdechla velké množství vody z

vany. Rozřezaná byla nožem nebo noži, sekerou nebo sekáčkem a

stejnou nebo podobnou pilou použitou k oddělení kloubů příliš

velkých na malé nástroje.“

„Elektrická pila?“ zeptal se Fedderman.

Renz přikývl, aniž vzhlédl. Brýle na čtení odrážely světlo

pronikající oknem a díky němu vypadal učeně jako sova. „Totéž jako

u předchozích obětí. Takovou pilu byste si koupili v hobby marketu

na stavbu terasy.“

„Aha,“ řekl Fedderman. Pearl si nedokázala představit

Feddermana, jak si staví terasu bez toho, že by si neuřízl nejmíň

jeden prst.

„Čisticí prostředek nalezený na částech těla Florence Nortonové,“

pokračoval Renz, „byl Whoosh, běžný prášek do myčky. Plastový

obal se našel na podlaze za toaletou. Prázdná láhev čističe na koberce

ležela převrácená na bok v chodbě před koupelnou a neměla na sobě

ani jediný otisk stejně jako nádoba s práškem Whoosh. Prázdný obal

od bělidla se našel v kuchyni, víčko bylo ve dřezu. Zřejmě použil

68

všechny tři prostředky, prášek do myčky jako poslední. Náš čistotný

člověk si vystačí s tím, co najde.“

„Všechny obaly byly utřené?“ zeptal se Quinn.

„Stopy po utírání. Taky stopy po tom, že vrah měl gumové nebo

latexové rukavice.“

„To odpovídá předchozím místům činu,“ přitakala Pearl.

„Co dál odpovídá,“ pokračoval Renz, sundal si brýle a strčil je do

kapsy košile, „je to, že se nemáme čeho chytit.“

„Můžeme si být jistí, že bude hledat další oběť s příjmením

začínajícím na N,“ poznamenal Fedderman. Jako obyčejně měl u bílé

košile rozepnutou jednu manžetu, ta mu volně visela a rukáv

vykukoval pod sakem, protože byl příliš dlouhý. Fedderman si ho při

mluvení bezmyšlenkovitě zapnul. Ten se ale opět okamžitě rozepnul.

„Takže nám tu vyvstává jedna otázka,“ řekl Renz. „Kolik bychom

toho měli říct médiím?“

„Tolik, kolik si toho stejně zjistí,“ odpověděl Quinn. „Což

znamená všechno. Čím víc informací bude venku, tím je

pravděpodobnější, že vyklouzne nějaký volný konec.“

„A máme povinnost,“ dodala Pearl.

„Povinnost?“ Renz se zdál zmatený, jako kdyby se jednalo o

nějaké neznámé slovo.

„Varovat tmavovlasé ženy s iniciálou N, že jsou v obzvlášť

velkém nebezpečí.“

„Copak o tom už nevědí?“ zeptal se Renz.

„Ne všechny. A nevědí, v jakém jsou nebezpečí.“

Renz se tázavě zadíval na Quinna. Sluneční paprsky se znovu

odrazily od jeho brýlí, které si zase nasadil, a dodaly mu soví výraz.

„Pearl má pravdu,“ přisvědčil Quinn. „Musíme je varovat. Je to

naše povinnost. Ten psychopat dokončí, co začal, a chce vyhláskovat

celé mé jméno.“

„Musíme se zatraceně dobře ujistit, že se jim dostane pořádného

varování.“ Pearl si trvala na svém. Snad až příliš ostře, soudě podle

výrazu Renzova obličeje. Znala svou pověst, věděla, že se u svých

případů umí příliš rozvášnit a někdy se přestává ovládat. Podívala se

po Feddermanovi, u kterého hledala oporu.

„Souhlasím,“ prohlásil směle.

69

„Je to politicky rozumné řešení,“ poznamenal Quinn a vydal se

zachránit Pearl, „a navíc správná věc. Taková kombinace se přihodí

tak zřídka, že bys měl využít příležitosti, Harley.“

„Teď mluvíš moudře,“ přisvědčil Renz. „Vydám tiskové

prohlášení, aby z něj bylo jasné, že Řezníkovou příští obětí bude

nejspíš bruneta mezi dvaceti a padesáti s příjmením začínajícím na

N.“

Pearl se potěšeně usmála. Pokud se to většina Newyorčanek

zatím nedoslechla nebo to nezaznamenala, zítra touhle dobou to už

vědět budou. Brunety z celého města se nechají odbarvit na blond.

„Co datum narození?“ zeptal se Feddermán.

„To bych nezmiňoval,“ zavrtěl hlavou Renz. „Nemáme žádnou

záruku, že to vrah použije znova, a navíc by se ženy, co se nenarodily

ve stejný den jako Quinn, nemusely chovat opatrně.“

Všichni přitakali, že to dává smysl.

Když se postavili, aby z Renzovy kanceláře odešli, Quinn zajel se

svou židlí zpátky na místo, aby ji uklidil. Umožnilo mu to kradmý

pohled na člověka nebo věc ve stříbrném rámečku na Renzově stole.

Byl v něm Renz.

Mezi věcmi Florence Nortonové se nenašel žádný vibrátor ve

tvaru mobilního telefonu, ale Pearl se nudila, a tak si řekla, proč ne?

Nemusel být zase tak špatný nápad vrátit se ten večer do Dobré

volby. Restaurace byla koneckonců jedinou další věcí kromě iniciál,

která, jak se zdálo, spojovala přinejmenším dvě z vrahových obětí.

Jak se Pearl předtím domnívala, místo opravdu vypadalo líp,

když otevřeli a rozsvítili a když ho naplnili hosté. Tlumené světlo z

řady matných křišťálových lustrů pomáhalo zakrýt nedostatky jak v

prostředí, tak u návštěvníků. A hrála tam hudba. Někde v pozadí.

Žena tiše a melodicky hrála na piano, kterého si Pearl při předchozí

návštěvě nevšimla, a zdánlivě dovolila své představivosti vést prsty

po klávesách bez jakéhokoli plánu, ale přesto dokázala vytvořit

příjemnou, uklidňující atmosféru.

Většina stolů byla obsazená a u baru bylo volných jen několik

stoliček. Za pultem stála Victoria a v lichotivém světle vypadala

mnohem krásnější. Na sobě měla kašmírovou blůzu s výstřihem. Její

70

vysoko vyčesané vlasy teď nepůsobily tak uspořádaně a tmavou

ofinu měla uprostřed rozdělenou a sčesanou na strany, takže se její

přehnaně namalované oči zdály větší.

Pearl přešla k baru a postavila se vedle prázdné stoličky blízko

místa, kde byla na pultu rozložená bílá utěrka. Právě sem si hbitě

chodily servírky vyzvedávat drinky, které Victoria namíchala.

„Je tu rušno,“ poznamenala Pearl, když si jí Victoria všimla a

popošla k ní.

Victoria se usmála. „Opravdu je tu živo, ačkoli Sinclair pořád

remcá.“

„Remcání mají šéfové v popisu práce,“ poznamenala Pearl jako

jedna pracující dívka druhé.

„Většinou. Něco vám naleju? Nebo jste ve službě?“

„Ano a ne. Dám si Buď Light.“

„Pijete pivo, jo?“

„Znáte to,“ pokrčila rameny Pearl. „Pivo a koblihy. To patří k

profesi poldy.“

Victoria načepovala pivo z pípy a položila sklenici na tácek před

Pearl. „Nevěřím na stereotypy.“

„Já taky ne,“ přisvědčila Pearl. Rozhlédla se. „Většina vašich

zákazníků jsou ženy. Pěkně oblečené, vypadají slušně. Totéž muži.

Asi mezi třiceti a čtyřiceti. Dost staří, aby si udrželi chladnou hlavu,

zatímco se baví. Alespoň to by člověk při pohledu na ně řekl. Ale je

překvapující, čeho všeho jsou schopni.“

„Vy to víte, když jste policistka.“ Victoria rázem zapomněla na

své přesvědčení o stereotypech.

Omluvila se a přesunula se od Pearl na druhý konec barového

pultu, aby obsloužila muže a ženu, kteří právě přišli. Oba si

objednali, jak se zdálo, martini. Žena ochutnala ze své skleničky a

usmála se. Pearl se na chvilku zaposlouchala do hudby. Žena u piana

stále nehrála nic, co by Pearl poznala, a byla si celkem jistá, že jen

tak improvizuje. Přesto ji hudba téměř hypnotizovala. Vždycky ji

udivovalo, jak se v New Yorku dalo narazit na talent na

nejnečekanějších místech.

71

Když se Victoria vrátila, řekla: „Většina našich zákazníků je

svobodných nebo to alespoň předstírají. Pokud přijdou sami, občas

dojde k navázání vztahu. To je jeden z důvodů, proč prosperujeme.“

„Bůh žehnej navázání vztahu,“ prohlásila Pearl, zvedla orosenou

sklenici k přípitku a teprve potom se napila točeného piva. Bylo

vychlazené a moc příjemně jí klouzalo do žaludku.

„Amen,“ přitakala Victoria. „Ti, co zůstávají do noci, jsou ti, co

nejspíš budou dělat potíže.“

„Pozdě a sami?“

Victoria jako by o tom přemýšlela. „Jo, nejspíš jsou nakrknutý, že

si nevrznou.“

Pearl znovu zvedla sklenici. „Bůh žehnej vrzání.“

„Ráda si myslím, že On to dělá,“ prohlásila Victoria.

Čtyřicetiletý muž přistoupil k baru a téměř se přitiskl na Pearl.

Cítila živost jeho přítomnosti i vůni jeho kolínské nebo vody po

holení. Podívala se na jeho odraz v zrcadle za barem – obyčejné rysy,

průměrně vysoký, střední postavy, hezky upravený v modrém obleku

na míru s bílou košilí a nevýraznou kravatou. Žena si u něj neměla na

co stěžovat. Tedy rozhodně ne na to, co bylo na povrchu.

Jejich oči se v zrcadle setkaly a on se na ni usmál – měl hezký

úsměv – a pak obrátil svou pozornost na Victorii a podal jí něco

zlatého. Pearl odvrátila svůj pohled od zrcadla a podívala se na

předmět. Zapalovač tenký jako nůž a vypadal draze.

„Tohle jsem našel zastrčené v čalounění,“ řekl muž. „Někdo to

určitě ztratil.“

„Tady se nekouří,“ namítla Victoria.

„Já vím, ale stejně to možná bude chtít někdo zpátky.“

Victoria od něj zapalovač vzala. „Dám ho na poličku, kde bude

na očích. Třeba si ho někdo vyzvedne. Když ne, je váš.“

„Já nekouřím,“ odvětil muž. Odstoupil od baru. Za okamžik jako

by se rozmyslel, otočil se a řekl: „Děkuji.“

„Vy jste ten dobrý Samaritán,“ odpověděla Victoria. Když byl

muž pryč, zakřenila se na Pearl. „Měla jste něco říct. Mohla jste mít

bezva zapalovač.“

„Přinejmenším,“ přitakala Pearl.

Victoria se rozesmála. Byl to hlasitý smích, který nic nepředstíral.

72

„Ale já taky nekouřím,“ namítla Pearl. „A vy?“

„Tajně. Jako spousta lidí.“ Mrkla na Pearl. „Policajti taky o

něčem mlčí, ne?“

„Myslíte, proč jsem tady?“

„Nejspíš jo.“

„Chtěla jsem vidět, kde dvě oběti trávily večery,“ řekla Pearl,

„protože by mi to mohlo pomoct zjistit, co to bylo za ženy.“

„Můžu se zeptat, jestli jste vdaná,“ řekla Victoria, „nebo máte

přítele?“

„Ano, můžete se zeptat. Nebudu s tím dělat tajnosti. Odpovědi*

zní ne a ne.“

„Pak byste to měla pochopit. Sem chodí obyčejné ženy, co

pracují na vyšších postech a budují si kariéru. Jsou z okolních

kancelářských budov. Taky průměrní pracující muži. Bílé límečky

nebo paraziti. Jsou unavení po dlouhém dnu v kanceláři a potřebují

se napít a trochu toho porozumění, které jim neposkytne manželka.

Chci říct, že se tu nejspíš nemůžete o těch dvou obětech moc

dozvědět kromě toho, že vedly víceméně obyčejné životy.“

Pearl znala obyčejné životy. „Jistě, a náhodou se stavily v Dobré

volbě.“

„A nejspíš i někde jinde v okolí.“

„A koupily si od vás vibrátor ve tvaru mobilního telefonu.“

„Ano. Kolik znáte dospělých žen, které nemají vibrátor?“

„A jsme zpátky u tajností,“ řekla Pearl.

Victoria vydala další hlasitý smích. Místo jako by se ještě víc

zaplňovalo a všude šuměly rozhovory. Piano se ozývalo silněji a

tentokrát hrálo něco identifikovatelného. „ Noc a den.“ Jedna z

Pearliných oblíbených. Nevadilo by jí ještě chvilku posedět a

poslouchat, ale věděla, že by neměla. A Victoria měla pravdu, nejspíš

se tu nemohla nic dozvědět. Bylo to zkrátka další manhattanské

místo, které klidně mohli navštívit s Quinnem, když byli spolu.

Quinn.

Proč myslím na Quinna? Má pořád zájem a ví, že já ne. Pryč. Je

to pryč.

Hudba neutichala a hypnotizovala ji.

„Chcete ještě jedno?“ zeptala se Victoria.

73

Pearl se podívala dolů a s jistým překvapením zjistila, že má

prázdnou sklenici.

„Ne, díky,“ zavrtěla hlavou. „Zítra začínám brzo.“

Položila na bar několik bankovek a chystala se k odchodu.

„Myslela jsem, že jste možná na něco přišla,“ řekla Victoria.

„Vypadala jste zamyšleně, jako kdybyste něco odhalila.“

„Kéž by to takhle fungovalo. Vypijete pivo, něco odhalíte. Ale já

jsem jen nechala svoje myšlenky těkat.“

Policajti taky o něčem mlčí, ne?

„Na shledanou.“

„Snad,“ řekla Pearl.

Victoria ji vyprovázela pohledem. Policistka Pearl se jí docela

zamlouvala a litovala ji. Bylo na ní něco smutného. Snad to bylo její

prací, většinou vídala na lidech jen to nejhorší.

Muž o tři stoličky dál si objednal skotskou s ledem a Victoria

přešla dozadu k baru, aby ji nalila. Všimla si zlatého zapalovače,

který někdo ztratil. Opravdu vypadal pěkně draze, jako pravé zlato, a

dokonce na něm bylo něco vyryté. Elegantní písmeno N.

14

Síť metra probíhala newyorským tělem jako tepny.

Bizarní představa, ale pro Marilyn to nebylo nic neobvyklého.

Marilyn Nelsonová milovala jízdu metrem. Vychutnávala si

chladný vítr, jež před sebou hnal přibližující se vlak, dvě bodavá

světla v dlouhém černém tunelu, pak prudký poryv vzduchu a

kovové skřípění a sténání doprovázející burácení vlaku. Kolem ní

proletí vagón za vagónem, ozářená okna jako osobní letmé živé

obrazy, které tu jsou a za okamžik mizí. Nic nenasvědčuje tomu, že

souprava zpomaluje. Vlak jistě s hukotem projede stanicí. Ale ne.

Místo toho hladce ubírá na rychlosti a jako živoucí tvor připravený

najednou o energii úplně zastaví. Chvilka oddechu, dveře se se

zasyčením otevřou a všude kolem k vám doléhá naléhavý šepot,

74

který jako by popoháněl lidi valící se na nástupiště nebo snažící se

dostat do vagónu.

Byla v New Yorku už něco málo přes čtyři měsíce, ale většinu

dospělého života strávila v Omaze ve státě Nebraska. Měla za to, že

Omaha je docela pěkné město, ale nenašli jste tam nic podobajícího

se Times Square, Village ani Central Parku – nebo metru, které pro

Marilyn představovalo pravou podstatu jejího nového života ve

velkoměstě.

Z metra vystoupila na Šestaosmdesáté západní blízko parku. Jako

vždycky ji ohromilo, jak rychle se sem ze svého bytu u Washington

Square dostala. Byla neděle k večeru, a když vešla do parku,

slábnoucí sluneční paprsky prodírající se mezi budovami ozářily její

dlouhé, tmavé vlasy. Štíhlá, atraktivní žena v bílé blůze s velkými

našitými kapsami a v džínách, které jí byly těsné všude kromě

vyboulených praktických kapes na stehnech, přitahovala pozornost

téměř každého muže, kolem něhož prošla. Na půvabu jí neubíraly ani

široký kožený pásek a vysoké boty s třásněmi. Boty a pásek byly

černé a pásek měl velkou stříbrnou přezku, která se třpytila stejně

jako shodný motiv z cvočků na botách.

Čím hlouběji se do parku nořila, tím méně lidí potkávala. Marilyn

sešla z vyasfaltované cesty na měkkou půdu, po které se jí šlo

snadněji, a vydala se přes trávu k místu, kde se měl konat koncert.

Brzy tu měl začít hrát Ross Bossomo spolu se svou kapelou.

Marilyn vyrostla na Bossomových hitech a dál sledovala jeho

kariéru, když se odklonil od hlavního proudu a začal experimentovat.

Koncert zdarma! Přečetla si o něm v Hlasu Village. Takovéhle akce

se v Omaze nepořádaly. Přinejmenším ne příliš často. Ale tady v

New Yorku snad každý den zažívala nějaké překvapení. Šťastná

náhoda, říkala si s úsměvem. Město šťastných náhod.

Už viděla zvýšené pódium, kde bude Bossomo vystupovat.

Zvuková aparatura byla nainstalovaná, některé reproduktory byly

přivázané k okolním stromům. Použily se při tom pásy a lana, takže

životní prostředí neutrpělo žádnou škodu. To bude něco, hned jak

zajde slunce. Možná budou lidé držet svíčky nebo plamínky

zapalovače tak, jak se to děje na většině koncertů, i když celý New

York byl prakticky nekuřáckou zónou.

75

Přidala do kroku. Vlasy se jí rozvlnily v rytmu pohupujících se

boků; střapce se rozkývaly, jak protáhla krok svých dlouhých nohou,

a zadek zdůrazněný objemnými kapsami se jí rýsoval v napnuté

džínovině. Byla jediná, kdo měla na sobě takové džíny nebo cokoli

podobného blůze bez rukávů s našitými kapsami a velkými

mosaznými knoflíky, ale to se mělo brzy změnit. Součástí její práce

bylo právě tohle změnit. A součástí její práce bylo být viděna v

oblečení řady Divoký Západ.

Reproduktory začaly hučet. Spolu s nimi si Marilyn začala

pobrukovat starý hit Rosse Bossoma Love Goirí to Pieces.

Řezník se otočil, aby se podíval na to, po čem se najednou

obrátilo tolik mužských hlav. Vyrazila mu dech. Takový pohyb

nikdy na žádné ženě neviděl. Škoda, že byl momentálně tak

vybíravý, protože jinak by tuhle určitě měl.

Musel ji mít. Ale byl výjimečně disciplinovaný a vždycky nebral

to, co musel mít. Byl proto na sebe hrdý.

Změnila směr a stoupala do mírného kopce. Její tělo se maličko

naklonilo dopředu, aby vyrovnalo svah terénu. Blížila se k němu, k

místu, kde stál spolu s několika desítkami lidí, kteří přišli na koncert

o něco dřív. Na tváři jí pohrával nepatrný úsměv a rty měla sevřené,

jako kdyby si pro sebe pobrukovala.

Byl patrně jediný, kdo se víc zajímal o návštěvníky koncertu než

o hudbu. Rosse Bossomu sotva znal.

„Joe?“

Otočil se k drobné hnědovlasé ženě, se kterou se dal do řeči, aby

z ní vytáhl její jméno.

Usmál se na ni. „Promiň, nechtěl jsem se zasnít.“

Podívala se na ženu v botách s třásněmi a pohodila hlavou. „Vím,

o jaké snění šlo.“ Vypadala naštvaná.

Použil na ni své kouzlo. „Ještě jsi mi neřekla, jaké je tvoje

příjmení.“

Žena ho obdařila vědoucím úsměvem a vydala se pryč. „Ještě

jsem ti neřekla svoje křestní jméno. A ani neřeknu.“

Trhni si, pomyslel si.

76

Obrátil svou pozornost zpátky k ženě v botách se střapci. Jestli už

byl za pohled potrestaný, s radostí se podívá ještě jednou.

Jako spousta krásných žen, hlavně těch, které se oblékají tak

výrazně a zcela zřejmě si vychutnávají pohledy druhých, i tahle

vypadala, že je zvyklá, že na ni zírají. Neuráželo ji to. V podstatě to

byla pocta jejímu bytí.

Ta je tedy vyparáděná.

Ale její mimořádné oblečení na ven fungovalo. S jejím tělem by

na ní vypadaly dobře i hadry.

Jeho oči přitáhlo slunce třpytící se na ocvočkovaných botách a

přehnaně velkém pásku.

Jako kdyby mu pohled přikoval.

Takhle se cítil jen jednou, když hrál poker o velké peníze a dostal

postupku jedné barvy. Nemohl takovému štěstí uvěřit!

Velká spona měla bez nejmenších pochybností tvar elegantního

písmene N.

Monogram, její iniciála.

Uklidňoval se. Nejlepší postupka a pak tohle? Nikdo neměl

takové štěstí. A to N mohlo být začáteční písmeno jejího křestního jména, Nancy nebo Norma, nebo to bylo prostě logo výrobce pásků.

Rychle se vzpamatoval, vykouzlil úsměv, svůj styl a k ženě se

přiblížil.

Nedaleko stáli zabraní do hovoru čtyři potetovaní muži, co

vypadali jako motorkáři. Jeden z nich – bezpochyby vzpěrač – měl

svlečenou košili přivázanou za rukávy kolem pasu. Jeho pevné tělo

bylo zjizveno primitivním vybledlým modrým tetováním, jež

napovídalo, že jeho majitel strávil nějakou dobu za mřížemi. Všichni

se zarazili, podívali se na Řezníka a pousmáli se, jako kdyby věděli,

že s ženou, ke které se blíží, nemá žádnou šanci.

Vůbec mě neznáte, idioti.

„Nadine? Jsi to ty?“

Zadívala se na něj hnědýma hodnotícíma očima. Byla v nich

inteligence, která ho přiměla k opatrnosti. Věděl přesně, co vidí:

pohledného třicátníka průměrné postavy, pravidelných rysů, s pečlivě

upravenými tmavými vlasy a modrýma očima. Byl dobře oblečený

(ne jako ti potetovaní magoři) a měl uklidňující úsměv. Vždycky si

77

dokázal představit, jak vypadá, jako kdyby byl druhým já, které se

pozoruje.

„Promiňte,“ řekla, „já nejsem Nadine.“

Nasadil sklíčený výraz. Pak se ale znovu usmál. „Já se taky

omlouvám. Dlouho jsem Nadine neviděl a vy se jí hodně podobáte.

Pak jsem si všiml vašeho pásku, toho velkého písmene N, a pomyslel

jsem si…“

„To znamená Nelson,“ řekla.

Zasmál se. „Vy nevypadáte jako Nelson.“

Rozesmála se spolu s ním. Smála se tak uvolněně a přirozeně,

jako přirozeně milá dívka. Přátelská osoba. Byli tak nenucení.

„Protože moje příjmení je Nelsonová.“

„Aha! A vaše křestní?“

„Marilyn.“

„Hezké jméno.“ Předstíral rozpaky, ale jen na několik okamžiků,

dokud si toho nevšimla.

„Kdo je Nadine?“ zeptala se.

„Někdo, koho jsem měl moc rád, ale to bylo dávno a jinde.“

„Mrzí mě, že jsem vás zklamala.“

Obrátil se k odchodu, ale pak se otočil zpátky. „Možná to byl

osud, že jsem vás považoval za Nadine.“

„Osud?“

„Však víte, předurčení.“

„Nejsem si jistá, že věřím na osud.“

„Na co věříte?“

„No, věřím na to, že se mě snažíte sbalit.“

Znovu předstíral rozpaky. Stál přímo proti ní s rukama

zastrčenýma do kapes kalhot. „Nejspíš na to moc tlačím. Omlouvám

se.“

„Přijímám.“

„To balení nebo tu omluvu?“

Znovu ten bezstarostný smích. „Možná obojí.“

Z reproduktorů se ozvalo děsivé kvílení, protože je zvukař

upravoval. Lidé se zasmáli, zasténali nebo si přikryli uši rukama.

78

Pohledný muž se na ni zakřenil. „Ten zvuk, co slyšeli, to jsem jen

zavýskl radostí nad vaší odpovědí,“ řekl. Ještě nebud tak

vemlouvavý. Ne s touhle.

Marilyn si pomyslela, že je to jedna z nejkrásnějších věcí, co jí

kdy kdo řekl. A jednu věc už měli společnou – oba byli fanoušky

Rosse Bossoma.

„Neznám vaše jméno,“ poznamenala. Reproduktory znovu

zaskřípěly, ona jen zamrkala a zopakovala ještě jednou, co řekla.

„Joe. Joe Grant.“

„Grand?“ Reproduktory se znovu ozvaly.

„Grant,“ řekl. „Jako ten generál v občanské válce. Ulysses.“

„Já vím,“ přitakala. „Ten, co vyhrál.“

Shlédl dolů. „Mimochodem, moc se mi líbí vaše boty.“

Široce se na něj usmála. „Bezva. Na sobě mám šaty z Divokého

Západu. To je středozápadní oděvní řetězec, i když mají zatím jen

jeden zkušební obchod v Queensu, v blízké době se pokusí pořádně

prorazit na newyorský trh. Proto jsem tady. Jsem návrhářka interiérů

a specializuju se na maloobchody. Budu jim navrhovat prodejny.“

„Talentovaná žena.“

Počkala, aby mu dala možnost povědět jí, v jakém oboru pracuje

on, ale zůstal zticha, vzhlédl a zadíval se na stromy. Pomalu se blížil

soumrak. Sešlo se už tolik lidí, že z nich byl dav. Jejich hovor a

smích byly hlučnější. Na pódiu se vyrojil tucet odrbaných mladíků s

hudebními nástroji. Předskokani.

Po několika okamžicích se Marilyn ozvala: „Brzy tu bude

nacpáno. Nechcete se podívat, jestli bychom se nedostali blíž?“

„To je výborný nápad,“ přisvědčil. „Pojdme blíž.“

15

Aby ve svém poslání uspěl, musel pečlivě sledovat všechny

události a on je měl opravdu pod kontrolou.

Věci běžely tak hladce, že čím dál víc využíval čas, aby se

zamýšlel a bavil. Řezník seděl v koženém křesle, nohy nahoře a u

ruky měl whisky Jack Daniel’s s ledem. Zíral z vysokého okna na

79

světla velkoměsta. Měl pocit, že patří jemu. A pokud ještě nebylo

jeho, brzy bude. Protože město teprve začínalo zažívat hrůzu, kterou

mu způsobil. Bude ho zcela ovládat. Než skončí, bude vlastnit New

York způsobem, o jakém se žádnému z jeho pronásledovatelů ani

nezdá. V nejznámějším městě na světě bude největší světovou noční

můrou.

Bylo tak snadné přimět policii, aby Quinna donutila zapomenout

na penzi a vrátit se do práce. Pak už byla hračka dohlédnout na to,

aby se k vyšetřování přidala jeho partnerka a bývalá milenka Pearl

Kasnerová. Chtělo to jen trochu studia a špetku osobní účasti. Lidé

jako Pearl a Quinn si brali osobně, že sériový vrah působí v oblasti,

kterou považovali za své město. Bylo jim to vrozené; oni potřebovali

věci napravovat.

Vrah chápal, co je pohání, protože byl zatížen stejnou posedlostí.

Jediný rozdíl byl ve vymezení spravedlnosti. To bylo subjektivní. A

tady se on a Quinn se svým týmem střetávali, což byl přesně ten

důvod, proč byli dokonalými protivníky.

Řezník nejprve nezamýšlel, že do toho zatáhne i Pearl, ale když

zkoumal život policistky (později bankovní ostrahy) Kasnerové,

zjistil, kde bydlela při svém posledním případu, na kterém pracovala

s Quinnem, a příjemně ho překvapilo, že byt si pronajala docela

pěkná mladá bruneta. Dostatečně hezká, takže byla radost využít ji a

poslat tak vzkaz Quinnovi a Kasnerové. Budou vědět, že smrt

současné nájemnice bytu nebyla náhodná. Poldové na náhody moc

nevěřili.

Ani vrazi, které nikdy nechytili.

Řezník se napil whisky a usmál se na svůj odraz v temném okně.

Tady byl mimo své tělo, pozoroval se, průhledná postava v

zrcadlovém světě mezi tím, kde seděl, a skvostnou, třpytící se nocí

městského panoramatu za sklem. Svět byl ve skutečnosti takový,

vrstva za vrstvou jako nátěry barvy na realitě, a když jste byli

dostatečně chytří, mohli jste se pohybovat z jedné vrstvy do druhé.

Žít ve více než jedné. Naučil se to jako malý, protože musel, aby

přežil. Některá ponaučení nikdy nezapomenete. A pokud je nikdy

nezapomenete, můžete je vhodně využít. Můžete kontrolovat hru.

80

Poslední písmeno N bylo rychlou záležitostí. To příští si plně

vychutná.

Po neslaném nemastném koncertě Rosse Bossoma doprovodil

Marilyn Nelsonovou k jejímu bytu, ale dál nešel. Ještě nebyl

připravený. Neměl své vybavení. Necítil jako vždycky, že je pravý

čas. Marilyn mu pověděla, že nevěří na osud. Byla blázen. Znal její

osud, i když ona sama ještě ne.

Jedna věc byla jistá: setkání s Marilyn i vyčkávání na ten

okamžik byly poučné a navíc i příjemné. Dřív při vybírání budoucích

obětí nebral v úvahu oblečení a doplňky opatřené monogramem nebo

iniciálou, jako byla Marilynina přehnaně velká přezka pásku. Mnoho

žen se oddávalo prostému předvádění svého ega. Nicméně v

budoucnosti by to mohlo fungovat. Pomyslel si, že by to bylo

mnohem přesnější a produktivnější než sledování neznámých žen a

prohlížení poštovních schránek. Tak našel Florence Nortonovou

- a nebyla snad Marilyn Nelsonová mnohem zářivější ozdůbka?

Všechno šlo tak hladce, že se rozhodl si ji trochu užít, než nastane

pravý čas celou záležitost ukončit.

Ukončit život Marilyn.

Quinn a jeho tým měli kancelář jen několik bloků od stanice.

Klimatizace nad oknem hučela a rachotila a při chlazení místnosti

neodváděla špatnou práci, protože bylo ještě brzké dopoledne a

slunce stálo nízko. Vzduchem se linula vůně pražené kávy z

kávovaru, který koupila Pearl. Občas slyšeli za dveřmi otvírání a

zavírání jiných dveří a šoupání nohou na betonu, jak lidé chodili na

dentální kliniku Nic než zuby, která obývala druhou polovinu

budovy.

„Takže majitel ani zaměstnanci Dobrá volby nepoznali ty druhé

oběti,“ řekl Quinn. „A pochopitelně máme jen dvě oběti, o kterých

víme, že místo navštěvovaly a koupily si ty výstřední mobilní

telefony.“

Pearl si byla jistá, že v jeho tónu zaznělo odsouzení.

Seděl za svým stolem a nebezpečně se nakláněl dozadu. Pearl s

Feddermanem přecházeli sem a tam a oba drželi hrnek kávy. Šálky s

iniciálami svých jmen koupili v obchodě s domácími potřebami na

81

Druhé avenue, takže si je nepletli. Když Pearl podala Feddermanovi

ten jeho, poznamenal, že vypadají jako něco, co jim klidně mohl

poslat vrah. Pearl řekla, že má možná pravdu, a zdálo se, že o tom

přemýšlí.

Fedderman měl dojem, že snad chce strčit do Quinnovy židle, aby

se skutečně převrátila.

„Nikdy jsem si nemyslela, že by ten bar bylo jediný loviště

našeho vraha,“ řekla Quinnovi. Proč byl Quinn takový? Tak kritický

k tomu, o čem oba věděli, že je zásadní policejní práce? Třeba žárlil,

že ho nenapadlo ještě jednou tu restauraci prověřit.

„Na druhou stranu,“ promluvil Fedderman, „vrah si mohl vybrat

všechny svoje oběti v Dobrý volbě a majitel ani obsluha si je prostě

nepamatujou.“

„Někdo by si na ty druhý oběti vzpomněl,“ nesouhlasil Quinn,

„nebo by si všiml stejnýho muže s některou z žen. Nejspíš ty dvě

zkrátka náhodou pracovaly někde v okolí a čas od času po práci nebo

večer chodily do stejnýho baru.“

„Na třetí stranu,“ dumal Fedderman, „vrah do toho podniku

nemusel vůbec nikdy vstoupit.“

„Přesto je to aspoň nějaká spojitost,“ přemítal Quinn, ale

souhlasil s Feddermanem a tu možnost připouštěl.

„A nezapomeňte, že si obě oběti koupily vibrátor ve tvaru

mobilního telefonu,“ poznamenala Pearl.

„Prodali jich spoustu ženám, který nikdo nezavraždil,“ připomněl

jí Fedderman.

„Moje tušení mi říká, že to něco znamená,“ oponovala Pearl.

Upíjela kávu z hrnku se svou iniciálou a přemýšlela o tom, že

kávovar vaří slušné kafe. „Co když ten vrah bydlí někde v okolí a

často do toho baru chodí.“

„To mi připadá jako lehce ukvapený závěr,“ vrtěl hlavou Quinn,

„ale jestli chceš občas zajít do Dobrý volby, abys to prověřila, není to

špatný nápad.“

„Balej se tam lidi,“ uculil se Fedderman. „Třeba budeš mít

kliku.“

„Možná ty potřebuješ někoho, aby tě sbalil,“ odsekla Pearl.

82

Fedderman se pokusil neusmát. Quinn si pomyslel, jak je dobře,

že se ovládá. Jeho dva detektivové na sebe štěkali jako za starých

časů. Nevadilo mu to, pokud se to nevymklo kontrole. Rozmíšky

nebyly vůbec špatné. Vyžadovaly čilou mysl, která se hodila při

vyšetřování vražd. Mohly stvořit perlu v ůstřici, dokonce i náhrdelník

důkazních perel.

„Jak silný je to tvoje tušení o telefonních vibrátorech?“ zeptal se

Pearl a obratně změnil téma balení v barech pro nezadané.

„Přiznávám, že nijak zvlášť. Spíš je to jen naděje než cokoli

jinýho.“

Quinn se podíval na Feddermana. „Co tvoje tušení, Fedsi?“

„Říká mi, že mám hlad.“ Fedderman postavil hrnek na stůl, jenž

byl nejblíž ke Quinnovu, a probodl Pearl pohledem. „A taky mi říká,

abych rozhodně nepil víc tohohle kafe.“

Řezník vyspával, protože většinu nocí pracoval na počítači.

Zbytek dopoledne pak strávil v obchodě Divoký Západ v Queensu.

Měl tak napilno, že si ani nestihl prohlédnout zprávy na internetu

nebo si přečíst ranní noviny.

Teď se hrbil ve svém koženém křesle a znovu si četl článek v

Timesech. Vražda Florence Nortonové opustila titulní strany, ale

stále se v novinách ještě objevovala.

Báječně si vychutnal obsáhlý článek uprostřed novin o

Řezníkových vraždách. Byly v něm stručné životopisy obětí a

přibližný čas jejich úmrtí, ale soustředil se hlavně na Florence

Nortonovou. Snad každý zažíval ve smrti svých patnáct minut slávy.

Velký článek nebo nekrolog jako poklona před oponou.

Jako obyčejně, když někdo chytře četl mezi řádky, bylo zřejmé,

že je policie zmatená. Neměli se zkrátka čeho chytit, nenašli nic, co

by je mohlo k vrahovi dovést.

K Řezníkovi.

Bylo to tak přiléhavé. Pokaždé, když četl přezdívku, kterou mu

média vybrala, musel se usmát. Vlastně skoro všechno, co četl nebo

slyšel od novinářů, ho těšilo. Všechno zapadalo na své místo.

Obzvláštní uspokojení pociťoval z opětovného sestavení Quinnova

detektivního týmu. NYPD bez Quinna a jeho party byla slabým

83

protivníkem, ale ti tři detektivové s výlučným úkolem ho dostat byli

vynikající a mluvily za ně úspěchy. Oni přinejmenším učiní hru

zajímavou.

Nechal pravou ruku klesnout a položil složené noviny na

podlahu, pak křeslo upravil na nižší úhel a opřel si hlavu o měkkou

koženou opěrku. Přestože nepotřeboval moc spánku, nebylo pro něj

neobvyklé na chvíli si během dne v křesle zdřímnout. Často pracoval

skoro celou noc.

Podíval se na hodinky. Ještě nebyly ani tři. Měl spoustu času, než

se bude muset vysprchovat a obléknout na večer. Uvelebil se

hlouběji v křesle, zavřel oči a myslel na Marilyn Nelsonovou. Pravou

ruku, tu, co předtím držela složené noviny, si posunul do rozkroku.

Když ten večer Pearl vstoupila do svého bytu, slyšela, že jí zvoní

telefon. Udělala chybu, že ho zvedla, aniž by se podívala, kdo jí volá.

„Pearl, tady je tvoje matka. Konečně jsi doma. Pořád ti volám a

volám.“

Pearlina nálada poklesla, ostatně jako vždycky, když jí matka

volala z místa, kde bydlela, z domu s asistenční péčí Golden Sunset v

Teanecku.

„Promiň, mami. Mám hodně práce.“ Natáhla šňůru, aby mohla

přejít pokoj a pustit okenní klimatizaci. Brzy byt zchladí a vyžene ten

zatuchlý pach, kterým bylo místo nasáklé.

Její matka řekla něco, čemu Pearl nerozuměla, tak odstoupila od

hučící klimatizace. „Zopakuj to, mami.“

„Ty Řezníkovy vraždy. Proč jste tu bestii ještě nechytili?“

„Je chytrý, mami, přesně jak říkají v televizi a píšou v novinách.“

„Ale ty máš přece kapitána Quinna.“

„Už vlastně není kapitán.“ Pearl vadil způsob, jakým její matka

baštila předstíraný irský šarm, i to, že stále měla Quinna tak ráda.

Pořád slyšela, jak jí její matka, potom co se poprvé s Quinnem

setkala, důvěrně šeptala: „Je to ten pravý. Toho se drž. Skutečný

sekáč“

„Ale televizní zprávy…“

„Není stálým kapitánem,“ přerušila ji Pearl. „Spíš je civil, co

dočasně přerušil penzi.“

84

„Jako ty, drahoušku?“

„Tak nějak.“

„Nikdy jsem ti to nebezpečné povolání neschvalovala.“

Ani žádné jiné. „Já vím, mami.“

„Tak proč si občas nezavoláš do bytu, aby sis vyzvedla vzkazy?

Dozvěděla by ses, že ti volala tvoje matka z té příšerné nemocniční

díry.“

„Není to žádná nemocnice, mami. Je to dům s asistenční péčí.“

„Potřebuji snad, aby mi asistovali při dýchání?“

„To ne, díky bohu.“ Ještě ne. Pearl občas ležela v posteli, potila

se a myslela na ještě těžší dny, co přijdou. „Při jiných věcech.“

„Ale? Jako například?“

Pearl si vzpomněla na okamžik, kdy její matka ohřívala

plechovku chilli tak, že ji položila do hrnce s vodou, pustila sporák,

ale zapomněla konzervu otevřít, takže ji zahřívala, dokud

neexplodovala; po celé kuchyni se rozprskla voda a chilli. Pearl si na

to pamatovala, protože to byla ona, kdo musel všechen nepořádek

uklidit. „Vybavilo se mi to chilli na stropě, mami.“

„Myslíš ty konzervy, které už nejsou, co bývaly.“

„Když to říkáš.“

„Ne, to není to, co říkám. Jde o to, že dneska ty konzervy snad

vyrábějí z papíru.“

Pearl udělala několik kroků, aby byla v proudu chladného

vzduchu z klimatizace. „Možná máš pravdu, mami.“ Jen už prosím

tě zavěs!

„Tvoje matka má vždycky pravdu, miláčku.“ Prudký záchvat

kašle. Dramatická pauza.

Pearl se s ní nechtěla hádat. „Mami?“ Překvapilo ji, že ve svém

hlase slyší opravdovou účast.

„V tomhle mám taky pravdu, miláčku. Je to něco, co matky

vycítí. Dá-li Bůh, jednou to poznáš,“

Pearl si zula boty a zahýbala prsty na nohou. „Pořád mluvíme o

tom chilli?“

„Moje poznámka se týkala Miltona, synovce paní Kahnové.“

Cože?

85

Pearl paní Kahnovou znala. Šestasedmdesátiletá žena s

chodítkem, co mělo dole uříznuté tenisové míčky, bydlela v

apartmánu vedle matky. „Myslím, že ho neznám, mami.“

„Ale měla bys ho poznat, Pearl. Proto jsem vlastně zavolala.“

„Devětkrát,“

poznamenala

Pearl,

„podle

počítadla

na

záznamníku.“

„To je přesně ten přístroj, který bys měla občas na dálku

zkontrolovat, jestli nemáš nějaké vzkazy.“

„Proč bych se měla seznámit s tím synovcem Miltonem?“ Ale

Pearl věděla proč.

„Protože je to vhodný muž a momentálně nezadaný.“

„Já teď zrovna nemám čas shánět si manžela, mami. Plně mě

zaměstnává pátrání po vrahovi.“

„Jaké shánění? Posílám ti ho rovnou do klína.“

„Já teď chci mít svůj klín prázdný.“

Na druhé straně spojení bylo dlouho ticho. Pak se ozvalo: „Když

už mluvíme o tvém klínu, jak se má ten milý kapitán – promiň – pan

Quinn?“

„Sakra, mami!“

„Pearl!“

„Omlouvám se za ten výraz. Pan Quinn se má dobře.“

„Neuvedla jsi jeho jméno slovem ‚milý‘.“

„Ne, to ne. Není milý pořád.“

„A kdo je, zlato? Bil tě někdy?“

„Nikdy.“

„Tak k tobě byl dost milý a bude zase. Je docela pohledný, tím

mužným způsobem, a je solidní, Pearl. Přijde čas, kdy se nebudeš

chtít honit za kriminálníky nebo stát na jednom místě v bance, až se

ti udělají křečové žíly, jen aby sis přinesla směšně malou výplatu.

Přijde čas, kdy budeš muset bydlet v pečovatelském domě.“

Pearl tyhle telefonní hovory s matkou nenáviděla. Skoro vždycky

se nakonec pohádaly a dnes večer byla Pearl unavená. Pracovala

tvrdě. Neměla náladu se s někým dohadovat, natož s vlastní matkou.

A obzvlášť nechtěla diskutovat o svém stavu rozvedené, osamělé

ženy. Zkrátka dnes nedokázala přiživovat v matce klam, že její dcera

si čile hledá manžela.

86

„Ať to přiznáš, Pearl, nebo ne, pan Quinn je skvělý muž.“

„Je to fanatický psychopat.“

„Takoví dokážou dobře zabezpečit rodinu, drahoušku.“

Pearl zavěsila.

Dostatečně prudce, aby její matka dnes večer už znovu nevolala.

Ale možná zítra.

Řezník se chystal ven. Nekoupal se, jen se vysprchoval a pak si

vzal čisté modré hedvábné trenýrky. Vyčistil si zuby pastou Crest,

učesal si vlasy a pomalu si oblékl své nové šaty.

Někde ve své rozvrstvené a rozdělené mysli přemýšlel po celou

dobu o Marilyn Nelsonové; o rytmickém pohupování jejích boků,

když kráčela, rozpustilém třpytu temného zlata v jejích očích, když

se otočila a naklonila hlavu, aby si ho prohlédla. Jako kdyby na

nějaké úrovni znala pravdu. A možná ji opravdu znala. Jako někteří

jiní i ona snad čas od času letmo zahlédla osud, který jí vstoupil do

podvědomí.

Jeho žena pro druhé N.

Florence Nortonová byla účelovou záležitostí. S touhle si dá

načas a vychutná si ji. Dlužil jí to, stejně jako to dlužil sobě. Teď v

tom byli společně, ať si to uvědomovala nebo ne. Partneři v zločinu,

co spolu trávili čas, a hráči ve hře, která pro Marilyn Nelsonovou

mohla skončit jen jediným způsobem.

Dokončil oblékání, postavil se před velké zrcadlo připevněné na

dveře komory a sám sebe hodnotil. Cítil svou drahou vodu po holení.

Teď byla vůně příliš intenzivní, ale nanesl si ji na sebe před

chviličkou a věděl, že během několika okamžiků ztratí na síle.

Natáčel se před zrcadlem, zkoušel pózy jako sebevědomý a hravý

model z časopisu a sledoval, jak vypadá v novém oblečení, které si

dopoledne koupil v obchodě Divoký Západ v Queensu.

Marilyn to potěší, ale nebyl to jeho běžný styl. Džíny s

čtvercovými kapsami a hrubá bavlněná lemovaná košile s kapsami s

klopou a matnými mosaznými cvočky místo knoflíků se mu moc

nelíbily. Základ stylu Divokého Západu nejspíš ležel ve velkorysém

používání kovu a hrubých materiálů. Dával přednost na míru šitým

klasickým oblekům, košilím na objednávku z egyptské bavlny a

87

hedvábným kravatám. Ale když už měl na sobě košili a džíny,

vysoké boty mu tolik nevadily. Byly překvapivě pohodlné.

Rozhodně se mu ale líbil klobouk. Podobal se kovbojským, ale

měl užší, zahnutý okraj. Klidně ho mohl nosit Glenn Ford. Měl jeho

filmy rád a líbilo se mu, že se zemřelé filmové hvězdě trošku

podobá, což se ještě zdůraznilo tím kloboukem.

Položil klobouk na postel (věděl, že někteří lidé si myslí, že to

přináší smůlu, ale k čertu s pověrami, když jste chytří) a obratně si

postříkal tmavé vlasy sprejem.

Znovu zapózoval před velkým zrcadlem a opatrně si dal klobouk

na hlavu, aby si nerozcuchal vlasy. Upravil ho, prstem se dotkl

zahnutého okraje a usmál se na sebe.

Pak zhasl světlo a rychle odešel.

Měl schůzku.

16

Quinn dojedl improvizovanou pozdní večeři ukuchtěnou z

brambor a vajec a právě si užíval doutníku u stolu v pracovně, když

někdo zaťukal na dveře. Nepřekvapilo ho to, protože domovní

bezpečnostní zařízení umožnilo každému, jehož IQ převyšovalo IQ

králíka, aby se dostal dovnitř, aniž by ho musel některý nájemník

pustit dál.

Opřel doutník o popelník tak, aby mu nevyhasl, a vydal se do

obývacího pokoje. Letmo se podíval na hodinky a zjistil, že je po

deváté. Většinu večera strávil opětovným pročítáním policejních

složek o Řezníkových obětech a doufal, že by něco mohlo upoutat

jeho pozornost a otevřít nové cesty vyšetřování. Stávalo se to

zřídkakdy, ale zase tak často, aby to ospravedlnilo únavné probírání

informací obsažených ve spisech. Dnes večer se to ale nepřihodilo.

Podíval se kukátkem, jenže uviděl jen rameno ne příliš vysokého

člověka. Otevřel dveře do chodby.

Na prahu stála asi osmnáctiletá žena a upřeně na něj hleděla. Jeho

pohled přitáhl třpyt maličkého kousku skleněné nebo diamantové

pecky na levé straně jejího nosu. Pak si všiml pevné postavy, i když

88

snad trošku plnější, a asi sto šedesáti centimetrů nacpaných do

malého, blankytně modrého topu vyrobeného z nějakého elastického

materiálu. Špinavé, vybledlé džíny jí byly příliš těsné a seděly jí na

bocích. Mezi pasem a blůzou bylo vidět břicho ozdobené stříbrným

kroužkem v pupíku. Měla hnědé vlasy učesané v praktickém krátkém

sestřihu, nos nepatrně otočený vzhůru, široká, plná ústa, silnou bradu

a zelené oči, které byly úplně stejné, jaké měl Quinn.

Usmála se a řekla: „Ahoj, tati.“

Quinn šokované ustoupil o krok nebo dva. Tahle takřka cizinka

byla jeho dcera Lauri, jejíž matka May a její současný manžel Elliott

Franzine bydleli v Kalifornii, kde s nimi žila i Lauri.

Měla by tam s nimi žít.

Jenže Lauri nebyla v Kalifornii. Byla tady. Quinn ji viděl poprvé

po víc než roce. Ta změna byla ohromující.

Vypravil ze sebe jen: „Lauri?“

S úsměvem vešla dovnitř, hodila nacpaný batoh, kterého si dřív

nevšiml, na podlahu a pak se rozhlédla. „Máš to tu hezký.“

„Ty jsi… tady,“ vykoktal překvapeně. Byla o tolik větší,

dospělejší. Velký… člověk.

„Jasně že jo.“ Přešla k němu, popadla ho kolem krku, políbila ho

na tvář a odešla od něj dřív, než ji stihl na oplátku obejmout.

„May… Tvoje matka…“

„Rozhodla jsem se z Kalifornie odejít. Našetřila jsem si nějaký

peníze. Dojela jsem až sem autobusama. Hlavní nádraží je tu pěkně

hustý. Máš něco k jídlu?“

„Jistě.“ Zavedl ji do kuchyně, ale v duchu se snažil celou situaci

vstřebat. „Měla bys být ve škole.“

„Je léto, tati. Stejně jsem už odmaturovala. Mám trojky. Mohla

jsem to zvládnout líp.“ Otevřela ledničku. „Hele! Newyorský bašty!

Tlustý, červený maso.“

„Uzená krkovička,“ opravil ji Quinn. „Ta se dostane i v

Kalifornii.“

„Ne tam, kde jsem žila já. Chutná ti?“

„Samozřejmě. Tys ukončila střední školu?“ Byl by řekl, že ji

teprve začala, snad že je ve druháku. Čas předvedl své zlomyslné

kouzlo.

89

„Jo.“

Vytahovaly se zásuvky, rozvazovaly se uzly, otvíraly se sklenice,

bouchaly dveře lednice a plastová láhev hořčice se mačkala. Kvííň

Před Quinnem se neuvěřitelně rychle objevil sendvič s uzenou

krkovičkou a nakládanou zeleninou v žitném toustu. Dveře lednice se

znovu otevřely a zavřely. Ššššš! Lauri se posadila ke stolu s

vychlazenou plechovkou šumící Pepsi a pustila se do sendviče.

„Ví tvoje matka, že jsi tady?“ zeptal se Quinn. Vyvedlo ho z

míry, že to zní jako replika ze starého televizního rodinného sitkomu.

„Myslím, že ne,“ vypravila ze sebe přes velké sousto sendviče.

„A co Elliott?“

„Je to blb,“

Quinn si vzpomněl, že před několika málo lety říkala blb jemu.

Bolelo ho to. „Elliott není tak hrozný.“

Což byla pravda. Quinn si sám nejdřív myslel, že je Elliott

pitomec, ale nakonec, když přijal, že jeho vztah s May skončil,

dokázal ocenit domov a soudržnost, jež realitní právník Elliott

poskytl své rodině – té, která bývala Quinnovou rodinou. Quinn,

jehož mohli kdykoli ve dne nebo v noci při práci zastřelit, nikdy tak

bezpečný domov vytvořit nedokázal. Poldova žena odchází – kdo

tomu nerozuměl a neměl pochopení?

„Ví Elliott, že jsi jela do New Yorku?“ zeptal se Quinn ohromený

rychlostí, s jakou sendvič mizel.

„Nikdo kromě tebe neví, že jsem tady, tati. Tohle je děsně dobrý,

lesím se na New York. Nedělej si starosti. Najdu si vlastní bydlení,

hned jak si seženu práci.“

„Co? Bydlení? Práci?“

„Máš přece volnou ložnici, tati, ne? Místo na přespání. Volnou

postel? Nechrápu, teda většinou.“

„Poslyš, Lauri…“

Přestala žvýkat uzenou krkovičku a vzhlédla k němu těma

zelenýma očima. Zářivě se usmála. Ach bože… May.

Paměť je fyzická bolest.

„Je tu volná ložnice,“ přisvědčil. „Budu si muset odstěhovat pár

věcí, co jsem si tam uložil.“

Pořádně si kousla sendviče a vstala. „Pojdme. Pomůžu ti.“

90

„Nemusí to být hned,“ zaprotestoval. „Dojez. Udělej si ještě

jeden, jestli máš hlad.“

Usadila se a znovu se pustila do jídla. Pak řekla: „Nemám žádný

tetování.“

Usmál se. „Bezva.“

„Vadilo by ti, kdybych si nechala nějaký udělat?“

„Záleží na tom, co si myslím?“

„Jasně. Proto se přece ptám, ne?“

„Jo. Nenecháš si ho udělat, když řeknu, že by mi to vadilo?“

„To ti nemůžu slíbit.“

„Musím přiznat, že na to, jestli si máš nechat udělat tetování,

nebo ne, nemám žádný názor,“ prohlásil Quinn upřímně. „Nikdy

jsem o tom moc nepřemýšlel. Chci říct, nikdy mě nenapadlo, že by to

byla otázka, se kterou se budu muset poprat.“

„Tak já počkám, než si to srovnáš v hlavě.“

„Díky.“

„Stejně by to nebylo hned. Tvůj byt – tvoje pravidla.“

„Vážně?“

Zakřenila se. „To ti nemůžu slíbit.“

Zmateně na ni hleděl.

„Udělej si ještě jeden sendvič, jestli chceš,“ řekl. „A další kola je

v lednici. Budu hned zpátky.“

Nechal ji v kuchyni a vrátil se do pracovny. Doutník mu mezitím

zhasl. Znovu ho zapálil, přešel ke dveřím, zavřel je a vytočil

kalifornské číslo May a Elliotta Franzineovych.

Elliott zvedl telefon téměř okamžitě.

„Tady je Quinn,“ řekl. „Mám u sebe Lauri.“

„Díky bohu!“ vydechl Elliott. „Je pryč čtyři dny. Mysleli jsme, že

do včerejška byla u kamarádky. Zavolali jsme policii a chtějí ji

zařadit mezi pohřešované osoby.“

„No, neztratila se. Je tady. Řekla, že z Kalifornie sem dojela

autobusy.“

„May tu není, Quinne. Šla si promluvit s rodiči té kamarádky.

Jsme bez sebe strachy.“

„To si myslím. Lauri se kvůli něčemu naštvala?“

91

„Nezdálo se. No, bylo tu trochu napětí kvůli tomu, kam a kdy

půjde na školu. Padlo pár ostrých slov. Ale tyhle rozhovory jsme

vedli už dřív a situace se vždycky zklidnila. Netušili jsme, že je tak

rozčílená, že by mohla utéct z domova. Nicméně tvrdila, že se jí v

Kalifornii nelíbí a že chce vidět svět. Nemysleli jsme si, že na těch

řečech něco je, ale vypadá to, že jsme se spletli.“

„Chce jít na vysokou?“

„Tvrdí, že nakonec ano. Až získá, jak tomu sama říká, skutečné

životní zkušenosti, ať už to znamená cokoli.“

Quinn věděl, co to je. Mohlo to být bolestivé. Dokonce fatální.

„Má v úmyslu u mě chvíli zůstat a pokusit se najít v New Yorku

práci,“ řekl.

„Co ty na to?“

„Jako kdybych měl na výběr.“

„No, je jí osmnáct.“

„To je věk, kdy se člověk může dostat do spousty potíží,“ řekl

Quinn. A nadělat spoustu potíží.

„May i já víme, že s tebou je v bezpečí.“

„Když ji posadím na noční letadlo, klidně se sem může vrátit,“

řekl Quinn, ale spíš přemýšlel nahlas.

„To je pravděpodobný. Nebo pojede někam úplně jinam. Třeba

do Minnesoty.“

„Proč do Minnesoty?“

„Nevím, ale Minnesota mi nikdy neseděla. Je to místo, kde se

osmnáctiletý člověk může dostat do problémů.“

„Jako na spoustě jiných míst,“ řekl Quinn.

„Jestli se opravdu rozhodla odjet z Kalifornie,“ řekl Elliott,

„pojede jinam. Lauri je příšerně tvrdohlavá. Jakmile se jednou

rozhodne, většinou svůj názor už nezmění.“

„Tvrdohlavá?“

„Hrozně.“

Quinn zvedl doutník a hrál si s ním. Zkoumal ho. Žádná známka

žhavých uhlíků. V duchu ho prohlásil za vyhaslý.

To je ale svinskej svět.

„Můžeme to na chvíli zkusit,“ řekl Quinn. „Na zkoušku. Třeba

zjistí, jak je to tu drsný, a vyřadí New York ze svého života.“

92

„To je od tebe laskavý, Quinne.“

„Ani ne. Je to moje dcera.“

„Jo, to jistě je.“

„Ať mi May zavolá, až se vrátí.“

„Dobře. Vyřid Lauri, že ji oba milujeme.“

„Chceš s ní mluvit?“

„Samozřejmě.“

Quinn zašel do kuchyně, za několik minut se vrátil a zvedl

telefon.

„Říká, že s tebou mluvit nechce,“ pověděl Elliottovi. „Řekla, že

jsi blb.“

„Tobolí.“

„Povídej mi o tom,“

Quinn sluchátko zavěsil a s vyhaslým doutníkem v ústech se

usmál.

17

„Při večeři jsi vypila přesně to správné množství vína,“ řekl

Marilyn, když se procházkou vraceli k jejímu bytu. I když měla

Marilyn vysoké podpatky, byl z nich dvou o maličko vyšší, protože

měl na sobě kovbojské boty z obchodu Divoký Západ, a věděl, že

klobouk mu přidává osm nebo deset centimetrů. Kráčeli velmi blízko

sebe a představovali nedobytnou linii, která nutila kolemjdoucí, aby

se jim vyhýbali. Síla vítězí, pomyslel si Řezník.

Marilyn se zasmála. „Bojím se pomyslet, co tím asi tak myslíš.“

„Myslím tím, že ses dokázala ovládat.“

„A ty obdivuješ sebeovládání?“

Byl na řadě, aby se zasmál. „Do určité míry.“

Při chůzi zlehka položil pravou ruku kolem jejích ramen, zvedl

hlavu, usmál se a všemi smysly ten okamžik vychutnával. Mísící se

vůně města přerážely dusný letní večer. Reflektory protijedoucích

vozů zářily ve vlhku jako hvězdy. Lehce nasládlý pach pytlů s

odpadky čekajících u obrubníku na ranní odvoz na něj působil jako

93

parfém. Vychutnával jemný, ale neodbytný závan výfukových plynů,

rachot autobusů a nákladních aut i kakofonii troubících klaksonů

znějících zdáli.

A ještě něco…, jemnou stopu blízké vůně.

Její šampon.

„Umyla sis vlasy jen pro mě?“

Vypadala překvapeně a potěšeně. „Samozřejmě. Jsi tak

vnímavý.“

„Moc mi toho neujde.“ Najednou si uvědomil, že jeho poznámka

vyzněla arogantně a rozhodl se ji ztlumit. „Obávám se, že na vině je

moje práce.“

„Ještě jsi mi neřekl, čím se živíš,“ připomněla mu.

Můžu jí říct cokoli, protože tohle je její poslední noc.

„Jsem historik.“

„Ty učíš?“

„Teď ne. Píšu knihu o občanské válce,“

„O svém předkovi.“

„Generál Grant nebyl tak úplně můj předek.“

„A víš to jistě?“

„No, vlastně ne.“

„Tak jsi s ním možná příbuzný. Anebo ne. Tys k večeři taky vypil

přesně to správné množství vína. Prokázal jsi, že se umíš kontrolovat.

Myslím, že generál Grant to tak často nedělal.“

Došli ke vchodu Marilynina domu a zastavili se u betonových

schodů vedoucích na vstupní terasu.

„Vyznáš se v historii,“ podotkl obdivné. „Ten generál opravdu

rád popíjel. Lincoln jednou řekl…“

Zmlkl, když si všiml, že se k nim blíží žena. Jak vyšla ze stínu na

jasnější světlo, rychle ji přejel pohledem – středně vysoká, maličko

při těle, krátké blondaté vlasy, tmavé kalhoty, volná blůza bez rukávů

a přes pravé rameno jí visela kabelka pokrytá zelenými třpytivými

flitry. Když se dostala blíž, viděl, že je jí přes třicet, má vyčnívající

zuby, je celkem hezká a na levém zápěstí má šest cinkajících

stříbrných náramků. Řetízek. Miluje šperky. Kupuje si dárky.

Žena se usmála. „Marilyn?“

94

Marilyn se od něj odpoutala a postoupila o krok dopředu. „Ello?

Jsi to vážně ty?“

„Samozřejmě že jsem to já!“ Usmívala se s otevřenou pusou a

ukazovala zuby, na vysokých podpatcích se dobelhala k Marilyn a

rozpřáhla ruce jako nějaká nedostatečná křídla. Připomínala mu

jednoho z těch ptáků, kteří neumějí létat, ale kvůli darwinistické

paměti stále utíkají a třepotají křídly, jako by mohli vzlétnout.

Ženy se objaly, zatímco on tam jen hloupě stál, nutil se do

úsměvu a snažil se o pobavený a tolerantní výraz, který považoval za

vhodný. Hraj jejich hru.

„Ty sis něco udělala s vlasy,“ řekla Marilyn. Odstoupila, ruce

dala v bok a tvářila se zmateně.

„Odbarvila jsem je na blond,“ přiznala žena. „Vždycky jsem to

chtěla udělat, a když žiju v New Yorku, řekla jsem si, že je to

moudrý.“

„Ach, ty myslíš kvůli tomu úchylnýmu Řezníkovi.“

Jeho úsměv zůstal neochvějný. Je to jen otázka času. Osud se už

rozjel po kolejích a nabírá rychlost a sílu. Osmdesát kilometrů za

hodinu. Žádné pískání. Nejde zastavit. Nejde se mu vyhnout. On

byl strojvůdce a věděl to.

„Měla jsem pocit, že jsem tě před několika dny viděla na ulici,“

řekla žena, „jen jsem si nebyla jistá. Ale rozhodla jsem se, že tě

zkusím najít.“

„Jak se ti to podařilo?“

„Zavolala jsem na centrálu Divokého Západu. Před časem jsem

se doslechla, že tam pracuješ. Dali mi tvou adresu.“

„Kdybych věděla, že tu žiješ…“ Marilyn se najednou zarazila.

„Omlouvám se za svou nevychovanost, byla jsem tak šťastná, že tě

vidím. Tohle je můj přítel Joe Grant.“ Elegantně pokynula rukou

směrem k němu. „Tohle je Ella Oaklieová, Joe, moje spolužačka ze

Státní univerzity Ohio.“

Potřásl ženinou vlhkou rukou. Její ostrý prstýnek ho téměř

poranil. „Jste příbuzná s tou pistolnicí Annie Oakleyovou?“

„Ani náhodou,“ odpověděla s úsměvem Ella. „Píše se to jinak. A

jediná věc, ze které pálím, je moje pusa.“ Naklonila hlavu na stranu a

95

měřila si ho. „Hele, líbí se mi váš klobouk. A o botách ani nemluvím.

Trochu kovbojský, ale taky do velkýho města. Sexy.

V tom musí mít prsty Marilyn.“

Najednou si ve svém novém oblečení připadal směšně. „To

určitě. Působí na mě a má překvapující vliv na můj šatník.“

„No, vypadáte, že jste v New Yorku jako doma, kovboji.“

„Právě jsme se chystali dát si někde něco k pití,“ zalhala Marilyn.

Použila svůj způsob, jak dát Elle na vědomí, že Joe patří jí. Líbilo se

mu to. „Pojď s námi, máš přeci chvilku? Joeovi to nebude vadit.“

„To zní báječně,“ prohlásil a pokusil se ukázat patřičné nadšení.

Ella pokrčila rameny. „Já vážně nemůžu…“

Výborně. Mohla bys zmizet.

„Tak pojď nahoru. Vím, že se ke mně ráda podíváš,“ naléhala

Marilyn. „Moc ráda se ti pochlubím. Vážně.“

Sakra! Ono se to stane.

Uklidni se a ber to, jak to přijde. Společenské jiu-jitsu.

„Poslyšte,“ řekl, „co kdybyste se vydaly nahoru beze mě?“

„Joe…“

„Vážně mi to nevadí, Marilyn. Jste dobré přítelkyně a dlouho jste

se neviděly. Určitě si máte o čem povídat. Nepotřebujete třetího,

který staré časy nezná.“

„Vážně…,“ začala Ella a zatřepotala rukama. Skutečně se

podobala podivnému, tlustému ptáku.

„Běžte samy. Nechám vás, abyste si popovídaly, ale nesmíte

mluvit o mně.“

„Budeme o tobě mluvit jen lichotivě, Joe,“ prohlásila Marilyn.

„Pokusím se tomu věřit.“

„Zavoláš mi?“

„Mám tě uloženou pod rychlou předvolbou.“

„Vidím, že jste udělal ten nejlepší dojem,“ řekla Ella a namířila

na něj svůj nezdolný, zubatý úsměv. „A taky vidím proč.“

Máš zájem? Plaše se na ni usmál. „Snažím se.“

„To mnoho mužů nedělá.“

„Amen,“ přerušila je Marilyn.

Zlehka ji políbil na tvář. „Dobrou.“ Usmál se a odstoupil od ní.

„Dobrou, Joe.“

96

Ujistil Ellu, že mu bylo potěšením se s ní setkat, a pak se hbitě

dotkl okraje svého klobouku, který se tolik podobal těm, co nosíval

Glenn Ford. Otočil se a vydal se po chodníku pryč od nich.

Na rohu ulice se ohlédl zpátky a viděl, že ženy vcházejí do

budovy.

Na okamžik uvažoval, že půjde za nimi, ale pak si řekl, že by to

nebylo správné. To nebyla součást hry.

Třeba ji někdy v budoucnu součástí hry udělá. Dvě oběti v jedné

vaně. Pěkně promíchané. To by byl Quinn zmatený.

Nahlas se zasmál, ale pak si všiml, že na něj několik lidí na

chodníku zírá, a okamžitě se zatvářil vážně.

Přesto se v duchu smál dál.

„Tvoje dcera s tebou bydlí?“ Zdálo se, že to Fedderman snad

nedokáže pochopit.

„Dočasně,“ řekl mu Quinn.

Byli v kanceláři a pili ranní kávu z hrnků označených písmeny.

Quinn seděl na židli za stolem, ale Pearl s Feddermanem se usadili na

desky svých stolů. Dnes ráno byla káva obzvlášť aromatická, silná a

maličko hořká. Odvedle ze zubní kliniky k nim přes zed pronikal

slabý, ale nezaměnitelný jekot vrtání.

„Lauri,“ pronesla Pearl zamyšleně. Nikdy se nesetkaly, ale Quinn

jí o Lauri vyprávěl, a nejen to dobré. „Bude jí teď tak osmnáct, ne?“

Quinn se napil kávy a všiml si, že se mu třese ruka. Kvůli Lauri?

„Osmnáct,“ přisvědčil. „Skončila střední školu. V New Yorku hledá

práci.“

„Jakou?“ zeptal se Fedderman.

„To sama neví.“

Vrtání ve vedlejší místnosti na chvilku ustalo, ale pak

pokračovalo hlasitěji a kvílivěji.

„Nepohodla se s mámou a nevlastním otcem?“

„Jen trochu. Nejspíš si chtěla vyrazit na vlastní pěst. Znáte děti.“

Fedderman ano. Měl dvě vlastní, už dospělé, jež byly dávno pryč

z domu. Pearl děti neznala.

„Z Lauri musí být mladá žena,“ přemítala a pak se zadívala na

Quinna. „Mohla vyrazit kterýmkoli směrem, rozumíš?“

97

„Co tím myslíš?“

Pearl se usmála. „Chtěla být s tebou. Stýskalo se jí po tobě.“

„Nic takového neříkala.“

„Samozřejmě že ne. Ale proto je tady.“

„Možná částečně,“ přisvědčil Quinn.

Fedderman se zdál zamyšlený. Pearl se usmívala.

„Pojdme přemýšlet o těch vraždách,“ navrhl Quinn.

Ale ten večer, když krátce po šesté vstoupil do svého bytu a viděl,

jak je Lauri celá rozrušená, všechny myšlenky na Řezníkovy vraždy

mu odpluly z mysli. Před několika dny by to nepovažoval za možné.

„Mám práci!“ doslova vykřikla a poskakovala po pokoji. „Moc

neplatí, ale je to aspoň něco. Začínám zítra.“ Posadila se na pohovku,

vyskočila z ní, došla k oknu a vytáhla si nízko posazené kalhoty. Její

úsměv ho zasáhl přímo do srdce.

„Co budeš dělat?“ zeptal se.

„Hlavně obsluhovat. Někdy sklízet ze stolů. Vypomáhat v

kuchyni. Uklízet po zavření. A tak vůbec.“

„To jako někde v restauraci?“

„Jasně. Ve Village, na Čtrnáctý ulici. Plný talíř.“

Quinn o tom místě v životě neslyšel, ale pomyslel si, že to dceři

radši neřekne.

„Vaří pákistánský jídlo. A někdy večer tam hraje živá hudba. A

nedělají snídaně, takže můžu dlouho spát.“

„To je hrozně důležitý.“ Čtrnáctá ulice ve Village. V duchu si

řekl, že zítra musí Plný talíř prověřit.

„Začínám v jedenáct,“ řekla Lauri. „Musím to tam pomoct

přichystat na oběd.“

„Co takhle večeře?“

„Říkala jsem ti to, tati. Já…“

Mrkl na ni. „Myslím nás. Dneska večer. Měli bychom to oslavit.“

Znovu ho oslnila úsměvem, který mu rozťal srdce. „A víš, že máš

pravdu, to bysme měli!“

„Tak na co máš chuť? Na pakistánský jídlo?“

Zarazila se a přemýšlela. „To neznám.“

„Nejspíš ho brzy poznáš,“ prohodil Quinn. „Rychle se učíš.“

98

„Pizzu! Tady v ulici, přímo na rohu jsem si všimla jedný pizzerie.

Vypadala hezky.“

Znal tu restauraci. Asi před rokem si spolu s Pearl mysleli, že

právě tam se otrávili jídlem.

„To zní skvěle!“ řekl někdo jiný.

Ne, byl to jeho hlas. Nějaká dívka – žena – se do něj zavěsila.

Nato s ním zamířila ke dveřím.

Hrál svou hru opatrně a čekal skoro týden, než Marilyn zavolal.

Pak se zastavil u ní doma.

Na sobě měl pečlivě vyžehlené černé kalhoty a šedé golfové

tričko. Nepodobalo se to stylu Divokého Západu, ale zato si na sebe

schválně vzal ošoupaný polokovbojský klobouk s důmyslně

zakřiveným okrajem.

Když mu s úsměvem otevřela dveře, čekalo ho překvapení.

„Tvoje vlasy,“ řekl.

„Všiml sis.“

„Těžko si nevšimnout. Je z tebe blondýna.“ Byla bosa a na sobě

měla růžový hedvábný župan, přestože jí před patnácti minutami

zavolal, že je blízko jejího domu a staví se u ní.

„Nelíbí se ti?“ Její úsměv se pomalu ztrácel, když zdvihla pravou

ruku, aby se dotkla čerstvě odbarvených vlasů.

Okamžitě vklouzl do spokojené nálady. Koneckonců, co na tom

záleželo? „Moc se mi to líbí. Jen jsi mě překvapila.“

Předvedla elegantní piruetu, z županu jí vykouklo holé lýtko a

kotník a široký úsměv zazářil v plné síle. Náhlý obrat rozvířil

vzduch, který pak voněl po růžích. „Nová a zdokonalená Marilyn

Nelsonová.“

„Líbíš se mi blond, Marilyn, ale bude chvilku trvat, než si

zvyknu. Tvoje podstata se nedá nijak zdokonalit.“

Ty s tmavými kořínky.

„Pojd dál, Joe. Nechtěla jsem tě nechat stát v chodbě.“

Když vstoupil, zdálo se, že si poprvé všimla krabice, kterou měl v

podpaží.

„Tys něco přinesl,“ zatrylkovala, aby ukázala svou radost.

„To je na později.“

99

„Na láhev vína je ta krabice moc velká. Květiny?“

„Bude to překvapení.“ Volnou rukou se dotkl jejího županu.

Materiál byl tak měkký a hebký, že měl pocit, jako by se dotýkal

kůže. Rozhodně pocházel spíš z luxusního obchodu s prádlem než z

Divokého Západu. „Vyrušil jsem tě při oblékání?“

„Ne. Při svlékání.“ Vrhla na něj pohled, který si nešlo mylně

vyložit: Marilyn se mu nabízela. Dokázal uhádnout, co pod županem

nemá.

„Chystala jsem se vysprchovat,“ řekla. Její úsměv se z plachého

změnil na spiklenecký. „Možná by ses ke mně rád přidal.“

„Ne, díky.“

Políbil ji na čelo ve chvíli, kdy její výraz začínal vyzařovat

překvapení a rozpaky. Pak ji přitáhl těsně k sobě a políbil ji na ústa.

Okamžitě cítil, jak její jazyk reaguje. Dech měla sladký a horký. Z

těla pod županem sálal žár. Marilyn byla připravená.

Když se oddálili, viděl, jak se její ňadra pod těsným županem

zvedají a klesají. Skousla si spodní ret a snažila se nedýchat tak

hlasitě.

„Chtěl jsem navrhnout koupel,“ vysvětloval. Stál blízko ní a

shlížel na ni.

Na okamžik se zamyslela. „Zní to báječně, ale nejspíš tam není

dost místa.“

„Něco vymyslíme.“ Znovu ji políbil.

„Slibuješ, že nebudou žádné modřiny?“ zeptala se a hleděla na

něj očima, které mu říkaly, že patří jemu.

Slib jim cokoli… „Můžeš mi věřit.“

Očima stále hleděla do jeho, když si rozvazovala pásek. S

nejjemnějším zašustěním se jí hladký hedvábný župan snesl k

nohám, kde vytvořil malou zčeřenou hladinu.

Cestou do koupelny na něj šlápl.

18

Quinn nechtěl uvést Lauri do rozpaků, tak s návštěvou Plného

talíře počkal, až bude mít jeho dcera volný večer.

100

Byla to jedna z těch restaurací ve Village, které se usilovně

snažily vytvořit bohémské prostředí, jako kdyby její majitelé byli

stále v područí Kerouaca a Ginsberga. U dveří stál malý barový pult

a za ním kulaté stoly s různými židlemi. Zdi byly natřené rozdílnými

barvami. Na modré stěně byla zárubeň, ve které ale místo dveří visel

korálkový závěs. Fialová zed měla obloukový otvor, taky s korálky,

který zjevně vedl do další místnosti se stoly. Všechny stěny

pokrývaly plakáty filmů natočených v hollywoodských představách

exotických míst. Sidney Greenstreet s fezem na hlavě se bodře

usmíval za napřaženou pistolí. Peter Lorre se vydatně potil někde v

poušti. Humphrey Bogart byl dokonalý v bílém smokingu. Lauren

Bacallová měla na sobě hedvábnou zelenou večerní toaletu. Quinn

věděl, že většinu těch filmů natáčeli v okolí nebo přímo v samotném

Los Angeles.

Žena vypadající jako východní kopie Madonny se na Quinna

usmála a zavedla ho ke stolu na druhé straně oblouku. Výzdoba téhle

místnosti byla dražší a celkově vkusnější. Židle kolem stolů ladily a

na zdech místo filmových plakátů visely zarámované krajinky. Na

vzdáleném konci místnosti bylo pódium a před ním malý taneční

parket. Na pódiu stál mikrofon a nějaké zvukové zařízení – dva obří

reproduktory – a na zdi byl přilepený bílý plakát s červenými

tiskacími písmeny OBŽALOVANÍ nastříkanými barvou jako od

nějakého sprejera.

Většina stolů byla obsazená. Východní Madonna zavedla Quinna

na konec místnosti, ukázala na stůl co nejdál od pódia a podala mu

úzký, ale dlouhý jídelní lístek.

Před Quinnem se objevil malý muž neidentifikovatelné

národnosti s černou špičatou bradkou a zapsal si jeho objednávku.

Quinn za okamžik dostal sklenici pákistánského piva a něco

nazvaného roghni naan. Domníval se, že se jedná o nějaký předkrm.

Ukázalo se, že je to velice chutný chléb posypaný sezamovými

semínky. Pivo mohlo být vychlazenéjší, ale bylo taky dobré. Hosté,

typičtí obyvatelé Village, se zdáli celkem slušní. Demokratická

směsice věků, ras a pohlaví. Lidé ze sousedství, jen tu a tam vyčníval

nějaký turista.

101

Když se číšník se špičatou bradkou vrátil a zeptal se, jestli si bude

Quinn přát večeřet, odpověděl, že roghni naan mu stačilo a že to

bylo výtečné, ale rád si dá ještě jedno pivo. Muž se usmál, jako by ho

v duchu pobavilo, že Quinn něco špatně vyslovil, a nebylo to „pivo“.

„Vy jste přišel na kapelu,“ podotkl muž.

Quinn se podíval na pódium, kde se odrbaně vyhlížející mladý

černoch v nátělníku – vypracované paže měl pokryté tetováním –,

mořil s reproduktory.

„Obžalovaní,“ řekl číšník.

„Aha!“ přisvědčil Quinn. „Jasně. V kolik začnou hrát?“

„Asi za deset minut.“

Quinn ještě nedojedl… chleba a právě si objednal další pivo. Měl

smůlu.

V polovině piva číslo dvě se ozval vlažný potlesk a starší muž s

šedivými vlasy, což mohl být jeden z majitelů podniku, představil

Obžalované bodrým proslóvem, jako kdyby hráli ve Vegas před

Waynem Newtonem.

Byli čtyři: bubeník, dva kytaristé a jeden chlápek s klávesami

připevněnými popruhem na krku. Z kláves vedly dráty do

reproduktorů. Dráty vedly všude.

Když dorazil pátý člen, potlesk zesílil. Tahle kapela byla v Plném

talíři očividně velmi oblíbená.

Quinn pochopil, že se jedná o frontmana kapely a zpěváka.

Zpočátku se zdál téměř plachý, pak ale jako by setřásl všechny

zábrany a postavil se na své místo za mikrofon. Usmál se a hubenou

pravou rukou ukázal na muzikanty za sebou.

Quinn v životě neviděl nikoho vychrtlejšího. Kluk, kterému bylo

sotva dvacet, měřil metr osmdesát a měl ramena a pas přibližně

stejně úzké. Pokud měl nějaký hrudník, skryl ho pod vybledlým

červeným tričkem. Odrbané džíny se mu lepily na hubeňoučké nohy.

Měl široké modré oči a kudrnaté zrzavé vlasy, které mu propůjčovaly

roztomilý, ale vylekaný výraz. Quinna napadlo, že se podobá

anorektickému Harpu Marxovi.

Na rozdíl od Harpa tenhle kluk mluvil. Sebevědomě představil

první skladbu, něco nazvaného „Ztracený v Magorlandu“.

102

Kapela se do toho opřela jako vyhladovělí muži v záchranném

člunu a vychrtlý kluk začal zpívat.

Quinn zatoužil, aby je mohl zavřít za napadení sluchu.

Kluk kvílel nesrozumitelný text a poskakoval po pódiu, jako

kdyby měl na nohách pera, jako kdyby on sám byl perem, a jeho

dlouhé vyzáblé tělo se rytmicky vlnilo ve tvaru písmene S. Pak

vytáhl harmoniku a začal hrát. Podařilo se mu z nástroje vyloudit

sípavé zvuky znějící jako rozbité dudy.

Ale „Ztracený v Magorlandu“ na posluchače zapůsobil. Tleskali

do rytmu a dupali. Quinn zachytil pár slov textu:

Ztracený v Magorlandu na známé půdě.

Ztracený v Magorlandu a nechci, aby mě našli.

Úplně jsem zešílel, jak jsem tě hledal.

Protože vím, že jsi taky ztracená v Magorlandu.

Co to kruci znamenalo? Quinn přemýšlel a lokl si pákistánského

piva.

Kapsa u košile mu ožila.

Měl v ní mobil a zvonění přepnul na vibrace, aby nebylo nic

slyšet a nerušil nikoho v restauraci. Cha!

Vytáhl mobil z kapsy a otevřel ho. Pozdravil. Neslyšel ani sám

sebe.

„Quinne, seš to ty?“ Renzův hlas.

„Já.“

„Kde hergot seš? Co je to za kravál?“

„Ztracený v Magorlandu.“

„Disneylandu?“

Quinn otočil hlavu ke zdi a zvýšil hlas. Přesto v tom rámusu

neslyšel vlastního slova. „Vysvětlím ti to pak, Harley.“

„Chci, abys vypadnul z Disneylandu a dostal se na Upper West

Side. Zavolal mi…“

„Vydrž,“ přerušil ho Quinn. Na stůl položil dost peněz, aby

pokryl útratu i spropitné, vstal a propletl se mezi stoly a falešnými

tóny k oblouku vyplněnému korálkovým závěsem. Na chvilku se

maličko zamotal do barevných šňůr, ale rychle se osvobodil, vyhnul

103

se přeplněnému barovému pultu a oklikou se dostal ke dveřím.

Exoticky vyhlížející usměvavá žena, která ho uváděla ke stolu, se s

ním rozloučila a popřála mu dobrou noc. Quinn na ni kývl, telefon

stále přitisknutý k uchu, a vyšel do klidné noci.

„Harley?“

„Jo. Ať seš, kde seš, sežeň svůj tým a přijedte sem.“ Dal

Quinnovi adresu na Upper West Side. „Už tam jsou strážníci a

ohraničujou místo činu.“

„Řezník?“

„Bohužel. Další oběť. Před dvaceti minutama jsme měli

anonymní telefonát.“

„Určitě je to náš člověk?“

„Vem si s sebou pytlík na zvracení.“

„To už jsem překonal, Harley. Jsem na cestě.“

„Kde jsi? Co to bylo za příšernej výr vál?“

„Sám si nejsem jistý,“ vzdychl Quinn a přerušil spojení.

Na známé půdě, ale v Laurině novém světě, se cítil ztracený.

19

BOCANNE, FLORIDA, 1980

„Sherman, vid? Máš skvělý jméno, takže máš zodpovědnost se

podle toho chovat. Víš to, chlapče?“

„Asi jo,“ zahučel Sherman. Učil se trochu dějepis a jméno si

pamatoval, ale i když to bylo jeho jméno, nedokázal si tak docela

vzpomenout, o kom to vlastně nový podnájemník Sam Pickett

hovoří.

Seděli na židlích s rákosovými opěradly na dřevěné verandě a

nakláněli se až moc dozadu s nohama nahoře opřenýma o zábradlí.

Sherman měl překřížené kotníky a upíjel teplou limonádu. Pickett si

pohrával s velkou špinavou dýmkou bruyerkou, kterou kouřil. Před

nimi se rozkládala zelená a svěží bažina, bzučela životem a páchla

hnilobou. Něco se v dálce pohnulo a tucet štěbetajících vlhovců v

104

panice vzlétlo, aby se za okamžik usadili blízko místa, ze kterého se

před chvilkou vznesli.

„Já mám za to, že to byl největší generál občanský války,“

prohlásil Pickett a zažloutlým palcem dusal tabák do hlavičky

voňavé bruyerky. „Starej William Tecumseh Sherman.“

Tak proto neulpělo Shermanovi to jméno v paměti. Sherman bylo

jeho příjmení. Pamatoval by si Pickett každého slavného člověka

jménem Sam?

Ale Sherman byl rád, že Pickett, přestože si určitě uvědomil, že

Sherman neví, o kom hovoří, neupozornil na Shermanovu neznalost

ani si z něj nedělal legraci a mluvil dál, jako kdyby to oba věděli.

„Pochodoval jihem, cestou drtil nepřítele, vypaloval a zabíjel a na

kilometrech vypálený země, co po něm zbyla, nenechal žádný jídlo.“

Pootočil hlavu, maličko se na Shermana usmál a zadíval se na něj

pohledem, který mohl znamenat cokoli. „Myslíš, že to bylo skvělý?“

„Nevim,“ pokrčil rameny Sherman. „Snad. Byl to generál, tak to

byla jeho práce.“ Slova volil pečlivě, protože byl před Pickettem

opatrný. Zdál se chytřejší než ostatní podnájemníci a určitě se o

Shermana zajímal víc, než ti před ním. Pickett to vždycky dělal, když

se spolu bavili, zčistajasna kladl otázky, jako kdyby zkoušel, jestli

Sherman dává pozor. Shermanovi to nevadilo. Dokonce se mu to

docela líbilo.

„Tys na to kápnul,“ přikývl Pickett a zakřenil se na Shermana,

jako kdyby na něj byl hrdý. „Starýho Shermana nenávidí – toho

generála, ne tebe – kvůli tolika mrtvým a zkáze, co způsobil, ale ve

skutečnosti, kdyby se lidi víc zajímali o svou vlastní historii, jeho

pochod k moři zkrátil občanskou válku o měsíce, možná roky a

zachránil mnohem víc životů, než zničil.“

„Zabíjel taky ženy a děti?“

Pickett se zarazil a dýmka, kterou si nesl k ústům, se zastavila na

půl cesty. Podíval se na Shermana a zvědavostí a překvapením

nadzvedl huňaté šedé obočí. „Sakra – to je zatraceně dobrá otázka,

Shermane. Řekněme, že udělal, co musel. Můžeš prohlásit, že Jižani

válku začali, protože ji lidi chtěli, takže vina padá na Jižany – nejen

na vojáky –, a bylo jen správný, že zaplatili svým životem.“

105

Sherman se zadíval na bažinu a myslel na smrt, která v ní dlela.

„Vypadá to, že o tom dost víš.“

„Studuju občanskou válku. Jsem samouk, ale dost sečtělý. Chápu,

co Sherman musel udělat, a myslím, že to byl dobrý člověk. Občas

musíš udělat něco, co by ti normálně zvedlo žaludek. To se v životě

stává, Shermane.“

„Jo, to jo.“

Slunce zapadalo. Na chvíli se zaposlouchali do koncertu cvrčků.

Pickett vytáhl sirku, škrtl s ní a zapálil si dýmku. Shermanovi hořící

tabák voněl. Víc než bažina.

Sherman měl Sama Picketta rád. Přestože vypadal skoro tak staře

jako předchozí podnájemníci a bylo mu nejspíš přes padesát, měl v

sobě energii. Jako kdyby byl mladší, i když v obličeji měl spoustu

vrásek a vlasy i vousy šedivé. Své dlouhé vlasy nosil svázané do

culíku, ale Shermana nikdy nenapadlo, že by snad proto vypadal

nějak zženštile. Kdyby neměl tak velké břicho, Sherman by si Sama

Picketta dokázal představit v modré uniformě Unionisty, možná i

důstojnické.

Pickett byl první podnájemník, který neměl svůj vlastní pokoj.

Možná proto, že byl plný knížek, jež si přivezl ve velkém kufru a

několika krabicích. Nebo snad proto, že to byl první podnájemník,

který nemusel platit. Jednou v noci Sherman slyšel, jak o tom Pickett

s matkou hovoří. Byli v kuchyni a nevěděli, že poslouchá. Shermana

překvapilo, když matka Pickettovi přímo řekla, že by neměl platit

nájem. Pickett řekl, že už se nějak domluví a že bude platit jídlo a

věci, co bude potřebovat chlapec. Sherman pochopil, že on je ten

„chlapec“.

Takže knížky se nakupily na postel, kde předtím spali

podnájemníci, a Pickett spal s Shermanovou matkou. Občas se on a

Myrna, Shermanova matka, hádali a Sherman je slyšel, jindy dělali

hluk, jako by se v ložnici prali. Čas od času měla Myrna na sobě

modřiny, ale Sherman nikdy neslyšel, že by si stěžovala.

I když se Sherman nikdy neodvážil oslovit svou matku jinak než

„mami“, začal myslet na ni a na Sama jako na pár. Přemýšlel, jak se

oslovují – Mymo a Same.

106

Sherman tušil, že Pickett platí za věci, ale byla to Mýma, která

většinou vzala dodávku a jela do města nakupovat. Řekla, že je

jediná, kdo umí řídit to tvrdohlavé staré auto, a Pickett vypadal

spokojený, že zůstane doma a bude si číst; když se vrátila, pomohl

vyložit potraviny, pivo nebo dřevo na topení a odnesl těžké věci do

domu.

Pickett četl častěji než kdokoli, s kým se Sherman kdy setkal.

Trávil dlouhé hodiny tím, že jen seděl a soustředil se, jako kdyby

informace vdechoval. Sherman si Sama vždycky představoval s

knihou v ruce a fajfkou stisknutou mezi zuby. Tak většinou opravdu

vypadal. Měl dokonce na skvrnitých zubech vroubek způsobený

letitým používáním náústku dýmky. A Sherman si myslel, že na

prstech má od obracení stránek mozoly.

„Užs někdy rybařil?“ zeptal se Pickett a hlasitě bafal z dýmky,

aby mu tabák v hlavičce žhnul rudě.

„Jasně. Občas. Mám bambusovej prut.“

„Umíš používat prut s navijákem?“

„Nikdy jsem neměl příležitost.“

„Teď ji máš. Mám jeden rozloženej v krabici.“

„Myslíš, že někdy můžeme jít chytat ryby?“ zeptal se Sherman.

„K čertu s někdy! Promiň mi ten výraz. Nečekej na někdy,

Shermane. Zvedej se ze židle, protože jdem hned. Pokud teda nemáš

na práci něco lepšího.“

Sherman se široce zazubil. „Nic lepšího mě nenapadá.“

Dali nohy dolů ze zábradlí a přední nohy židlí žuchly ve stejné

chvíli na dřevěná prkna verandy.

Během několika příštích týdnů naučil Pickett Shermana, jak najít

místo, kde se ryba nejspíš chytí: slunečnice velkoploutvá kolem

vodních rostlin u břehu, kde se líhne hmyz, a velcí sumci u dna

daleko od břehů a pokroucených kořenů banyánů a cypřišů, protože

se v těch místech živí. Naučil ho, jak nahodit vlasec podél těla, aby

nezachytil háčkem za nízké větve nebo tilandsie a neupustil návnadu,

ale dostal háček na místo, kam chtěl. Po několika prvních rybářských

výpravách si Sam vždycky vzal bambusový prut a nechal

Shermanovi prut s navijákem.

107

Pro Shermana to bylo báječné léto. Když nerybařil nebo si

nepovídal se Samem Pickettem, četl některé jeho knihy. Sam mu

řekl, že si bez ptaní může půjčit kteroukoli z nich, jen je musí vrátit

zpátky, až je dočte.

Sherman brzy pochopil, proč toho Sam ví tolik o občanské válce.

Většina jeho knížek byla právě o ní. Některé z nich vypadaly tak

staře, že klidně mohly být napsány během téhle války. Sherman se

dozvěděl všechno o Williamu Tecumsehovi Shermanovi i o

některých jiných slavných generálech a dalších osobnostech na obou

stranách velkého konfliktu. A dozvěděl se o bitvách, jak občas jejich

výsledek závisel na drobnostech, jako třeba čí vojáci potřebovali

vysoké boty nebo střevíce nebo například jak počasí dokázalo změnit

nechráněná pole v hluboké bláto, do kterého vojáci zapadli a stali se

snadným terčem dělostřelectva. Sherman pochopil, že smrt v

občanské válce něco znamenala. Každá smrt.

Občanská válka se stala Shermanovou posedlostí, protože to byla

posedlost Sama Picketta. A Sam se stal Shermanovi skoro otcem -

přinejmenším tím nejbližším otci, co Sherman kdy poznal.

Jednou ležel potichu v dusné tmě a poslouchal, jak si v kuchyni

Sam s Mymou povídají a pijí pivo. Sherman uslyšel Sama

poznamenat, jak neobyčejně bystrý Sherman je na desetiletého

chlapce, jak rychle chápe. To byla pro Shermana novinka. Slyšel, že

je to novinka i pro jeho matku.

Sherman jen ve tmě ležel, usmíval se, zatímco oni dál pili pivo a

bavili se o něčem jiném.

O mnoho let později občas lehával ve tmě v posteli, vybavoval si

ten rozhovor a usmíval se. Někdy usínal a v duchu si představoval ty

dávné časy i Sama Picketta.

Skutečně to bylo báječné léto.

Na chvilku.

108

20

NEW YORK, SOUČASNOST

Quinnovi to začalo připadat jako vracející se noční můra. Znovu

se s Pearl a Feddermanem ocitli v bytě přecpaném policisty a

techniky, kde vybělený zápach smrti a rozčtvrcení těla působily

odporně hygienicky. Víc a víc si kladl otázku, kterou si pokládali

policisté, kteří viděli příliš mnoho mrtvých těl: jaká je cena života,

když se z něj může stát tohle?

„Kéž bysme se na tohle nemuseli dívat,“ zamumlala Pearl.

Nejspíš myslela na totéž, co Quinn.

„Chceš, abych si jako obvykle promluvil se strážníkama a pak se

sousedama?“ zeptal se Fedderman Quinna.

„Jdi na to, Fedsi.“

Fedderman vděčně zmizel z bytu.

Quinn se protáhl kolem dvou techniků, kteří pilně snímali otisky

a sbírali pinzetou vlákna, a vydal se krátkou chodbou do koupelny.

Pearl se držela těsně za ním.

V koupelně nebylo pro oba dost místa, tak se postavili do dveří a

nakukovali dovnitř. Soudní lékař Nift se nakláněl nad vanou. Na

zemi ležely prázdný obal od čisticího prostředku a plastová láhev od

bělidla. Také obal hlásal tučnými písmeny, že prášek obsahuje

bělidlo. Quinn si pomyslel, že je tam až příliš bělidla, ale pach

hniloby mu nějak pronikl nosními dírkami a pak se usadil jako

podivná pachuť na jazyku. Polkl, ale tím jen pocity zhoršil.

„Bože!“ zašeptala za ním Pearl.

„Ne, jsem tu jen já,“ prohlásil pohotový malý lékař, ale pořád stál

zády k nim. Věděl, že tam jsou. V podřepu se maličko jako kachna

posunul stranou, snad aby se mohli podívat na oddělenou hlavu

Marilyn Nelsonové ležící na vrchu jejích jako kost bílých

překřížených paží. Marilyn na ně zírala s poplašeným výrazem, jako

kdyby ji vyrušili v intimní chvilce, což svým způsobem opravdu

udělali. Quinn zatoužil, aby jí Nift zavřel oči.

109

„Téhle je vážně škoda,“ zahučel Nift a zkoumal bledé, mrtvé

svaly lesklým ocelovým nástrojem.

Nepodobalo se mu doprovázet svou práci něčím jiným než

lhostejnými nebo pitomými poznámkami. Copak se u něj začalo

projevovat lidské cítění? Citlivost?

„Všech je škoda,“ podotkla Pearl.

„Jo, ale téhle obzvlášť. Když si poskládáte všechny kousky

dohromady, alespoň v duchu, zjistíte, že byla stavěná jako mašina na

sex.“

„Doktor Frankenstein Nift,“ ušklíbla se znechucená Pearl.

Nift se otočil a vzhlédl k ní. „Frankensřeeíi!“

„Totéž jako předtím?“ zeptal se Quinn a snažil se odvrátit slovní

konflikt nemluvě o dalším světském žvanění.

„Téměř v každém směru, který je důležitý,“ přitakal Nift.

„Vypadá to na tytéž řezné nástroje, všechny tekutiny jsou opět pryč a

části těla dokonale vyčištěné. Je nakupená – a nemyslím to nijak

ironicky – stejným rituálním způsobem. Zbytky lepicí pásky ukazují,

že nedávno jí měla spoutané zápěstí i kotníky a přelepená ústa.

Nemůžu to před pitvou říct s jistotou, ale domnívám se, že smrt

nastala utopením. Pak sek, sek. A jako v ostatních případech

zanechal vrah koupelnu čistší, než ji kdy bude mít moje žena.“

Pearl na něj vyvalila oči. „Vy máte ženu?“

„Mluvil jsem obrazně.“

Quinn Pearl pohledem varoval. Věděl, co si o Niftovi myslí, a

nechtěl, aby se na místě činu rozčílila.

„Řekl jste, že tahle se podobá předešlým v téměř každém směru,

který je důležitý,“ podotkl Quinn. Věděl, že Nift rád odkládá

všechno, co by mohlo být nějak významné, a vychutnává si napětí a

pak i samotný okamžik, kdy fakta sděluje.

„Myslel jsem tím to, co je důležité pro oběť,“ řekl Nift.

„A co je důležité pro nás detektivy?“

Zdálo se, že Nift o otázce chvíli přemýšlí. „Pojdte sem, abyste se

mohl podívat zblízka,“ řekl. „Jen vy, ne ten polda s křivkami.“

Pearl projevila obdivuhodné ovládání a jen pevně stiskla rty.

Quinn postoupil do koupelny, podvědomě zatajil dech před

příšerným puchem a poprvé si všiml, že mokré a dozadu učesané

110

vlasy oběti jsou blondaté. To musel být ten rozdíl, na který

upozorňoval Nift; ostatní oběti byly brunety. A na levé tváři Marilyn

Nelsonové bylo něco přilepené, jen kousíček od jejího ucha. Nejdřív

si Quinn myslel, že je to mrtvá moucha. Naklonil se blíž a viděl, že je

to ustřižený pramínek tmavých vlnitých chlupů.

„Je to to, co si myslím?“

Nift se usmál. „Jo, jo. Tmavé chlupy z genitálií. Nicméně nejsou

ustřižené. Jsou na nich ještě váčky. Tyhle chlupy někdo vytrhl a pak

připevnil na tvář, aby byly vidět. Oběť byla odbarvená blondýna.“

Quinn se naklonil blíž, aby si blondaté vlasy prohlédl. „To se

nabízí jako odpověď, ale nevidím žádné tmavé kořínky.“

„Protože je to velmi čerstvá záležitost. Je to bruneta.“ Nift se

zakuckal smíchy. „Věřte mi, kontroloval jsem to.“ Nift střelil

pohledem po Pearl. „Kéž bych to mohl prověřit, když byla živá.“

Pearl měla čelisti úsilím zůstat zticha tak stisknuté, až si Quinn

říkal, že by měla být opatrná, nebo si zlomí zub.

Narovnal se a nechal Nifta skrčeného, aby dokončil předběžné

ohledání.

Ale i Nift se postavil. Jeho úsměv naháněl hrůzu. „Víte, co si

myslím, že znamená ta ukázka pubických chlupů, Quinne?“

„Může to znamenat,“ řekl Quinn, „že náš vrah, který dává

přednost brunetám, se s obětí znal a věděl, že není přirozená

blondýna.“

„O tom není pochyb,“ přisvědčil Nift. „Vůbec by ji nezabíjel,

kdyby nevěděl, že je ve skutečnosti bruneta – jeho typ. Myslím, že

tuhle znal osobně.“

Pearl si v duchu musela připustit, že Nift má pravdu, ale přesto

zůstávala zticha, tlumila svůj vztek a zuřivou nechuť k odpornému

malému soudnímu lékaři. Kdyby se do něj pustila… No, nemělo

smysl o tom uvažovat.

„Odbarvení není staré,“ podotkl Quinn. „Ale to neznamená, že

vrah znal oběť osobně. Mohl ji sledovat týdny, dokonce měsíce, když

byla brunetou.“

A protože její příjmení začíná na N, pomyslela si Pearl.

Nift si zamyšleně skousl vnitřek tváře a pak přikývl. „Snad,“

připustil.

111

Výborně, dumala Pearl. Ten malej hajzlík dostal lekci. Naučí ho

to, aby se s Quinnem nepouštěl do křížku.

„Další věc,“ pokračoval Nift. „Odhaduju, že slečna Nelsonová

není mrtvá déle než tři hodiny.“

To Quinna zaujalo. Znamenalo to, že vrah musel anonymně

zavolat na policii krátce po zavraždění Marilyn Nelsonové, své druhé

oběti na N. Ten zmetek si telefonát nejspíš naplánoval. Nechtěl, aby

tělo objevil někdo jiný než policie. Chtěl, aby Quinn se svými kolegy

viděl Marilyn Nelsonovou přesně tak, jak ji zanechal, aby určitě našli

pramen tmavých pubických chlupů. Hrál svou hrůznou hru.

Quinn se kolem sebe pečlivě rozhlédl a pak začal z koupelny

couvat, aby si spolu s Pearl mohli promluvit se strážníky, kteří byli

na místě činu jako první, a s techniky, aby zjistili, kdy budou hotoví.

Pak pomůžou Feddermanovi vyzpovídat sousedy. Byla mrtvá jen

několik hodin. Třeba si někdo vzpomene, že viděl vraha přicházet

nebo odcházet.

Když vycházeli z koupelny od bezprostřední přítomnosti násilné

smrti, Pearl se rozhodla, že Niftovi v klidu řekne něco, co by mělo za

následek, že by se pro příště soustředil na svou práci a nechal

detektivy, aby se soustředili na tu svou. Opravdu zamýšlela být

klidná a odměřená. V podstatě slušný šleh na rozloučenou.

Vyšlo z ní ale: „Hele, Frankensteine, ty seš vážně nesnesitelnej

malej kretén.“

Nifta to ani zdaleka neurazilo, jen se zakřenil a s pořádně

otevřenýma očima se zadíval na Quinna. „Ona je živál“

Quinn vzal Pearl kolem pasu a otočil ji zády k Niftovi, pak ji

druhou rukou popadl pevně za loket a odvedl ji pryč.

„Promiň,“ řekla Pearl, když se ocitli v obývacím pokoji.

„Nemohla jsem si pomoct.“

Quinn se na ni usmál. „Když vezmu v úvahu jeho provokaci,

myslím, že sis vedla docela dobře.“

Stále se vyhýbali technikům, kteří je ujistili, že jsou skoro hotoví,

a přešli místnost k malému stolku s telefonem. Jeden technik řekl

Quinnovi, že na telefonu už otisky sejmuli, takže se ho mohou

dotýkat. Quinn na něj sáhl. Na telefonu Marilyn Nelsonové stiskl

tlačítko, kterým vytočil poslední volané číslo, a dovolal se na

112

informace, kde mu sdělili čas a teplotu a nabídli zdarma poskytovat

šeky. Takže vrah policii nevolal z bytu. Přinejmenším ne z tohohle

telefonu.

Zběžná prohlídka bytu Marilyn Nelsonové jim mnoho neodhalila.

Nikde nenašli žádný mobil, ten vibrující ani obyčejný. Třeba mobil

měla, ale vrah si ho vzal s sebou a použil ho k zavolání na stanici.

Quinn se musel usmát, když ho napadlo, že se vrah třeba pokusil

mobil použít, ale on začal jen vibrovat.

Odešli z bytu a postavili se do chodby, spíš aby unikli zápachu

vybělené smrti než z jiného důvodu.

„Nift má asi pravdu,“ řekl Quinn. „Tuhle si vrah zřejmě vybral

kvůli její iniciále N, ale nejspíš ji poznal jako brunetu nebo ji znal

celou dobu.“

„Možná je to její bratr,“ utrousila Pearl a zadívala se zpátky do

bytu směrem na Nifta. Jakmile jí šel někdo na nervy, nedokázala to

jen tak přejít. Vztekala se dlouho, hrozně dlouho, možná věčně.

Quinn si pomyslel, že snad právě tohle z ní dělalo tak skvělou

vyšetřovatelku a tak hroznou policistku.

Znal ty bílé skvrnky v koutcích jejích úst i bojovně vztyčenou

bradu. Popravdě ho tyhle její projevy spravedlivého hněvu podivně

přitahovaly, přestože jí to nikdy neřekl.

Pomalu a se smutným poznáním potřásl hlavou. „Pearl, Pearl…“

Pohled, kterým ho sjela, mu málem sežehl šaty.

Dezinfikovaný pach smrti na ně přilnul po zbytek večera a

provázel je i domů.

Quinn sdílel s Pearl její vztek, ale tišším způsobem namířeným

proti vrahovi. Pearl byla horká hlava, kterou poháněly emoce.

Quinnova zlost byla trvalá, kontrolovaná a trpělivá, laserový paprsek,

jenž pronikal temnotou a fanaticky hledal svůj cíl.

Politujte cíl.

113

21

Quinn neměl nejmenší tušení, kdo tak nečekaně klepe na dveře

jeho bytu. Díval se na vyzáblého, asi dvacetiletého kluka vysokého

přes sto osmdesát centimetrů, ale vážícího sotva šedesát kilo. Měl na

sobě neuvěřitelně úzké Levisky, ušpiněné šedé tričko vpředu s

nápisem PŘEDSTAVTE SI REALITU a rozvázané, obnošené

tenisky, které dohromady držela lepicí páska. Jeho vlasy vypadaly

jako změť nepoddajných kudrlin. Díky vlasům a hlavně něčemu

pružnému i v jeho sebemenších pohybech to Quinnovi hned v hlavě

sepnulo. Zpěvák Obžalovaných z Plného talíře.

„Já jsem Červík,“ prohlásilo lidské ztělesnění pružiny.

„Na to už jsou dneska doktoři,“ odvětil Quinn.

Klukův úsměv se rozšířil a na uzoučkém obličeji téměř odsunul

tváře stranou. „To už jsem slyšel. Já se jmenuju Červík.“

„To je jméno?“

„No, vlastně je to přezdívka. Jsem zpěvák a hudebník.“

„Viděl jsem tě, a dokonce i slyšel,“ řekl Quinn a všiml si

zvláštního tetování na Červíkových pažích. Pokroucené a splétající

se kresby neznamenaly nic, jen dodávaly dojem stálého pohybu.

Zdálo se, že pro Červíka neexistoval klid.

„Já vím,“ řekl Červík. „Pamatuju si vás, protože jste odešel

uprostřed mýho parádního čísla.“

„S hudbou to nemělo nic společného,“ ujistil ho Quinn. „Měl

jsem telefon.“

Velký úsměv. Hop, hop. „Jsem rád, že to vím.“ Červík se podíval

nalevo do chodby, pak napravo a znovu na Quinna, jako kdyby

čekal, až ho Quinn pozve dál.

Quinn zkrátka považoval Červíka za člověka, jehož jméno

představuje toho, kým doopravdy je.

„Přišel jsem pro Lauri,“ řekl Červík.

„Toho jsem se bál.“

Quinn ustoupil a Červík proklouzl dovnitř. Tedy ne doslova

proklouzl, ale jeho dlouhé tělo opakující pohyby ve tvaru písmena S

jako by se tím posouvalo vpřed.

114

„Ahoj, Červíku.“ Lauri, která se předtím ve své ložnici

převlékala, už čekala v obývacím pokoji. Váhavě přejížděla

pohledem z Červíka na otce a zase zpátky. „Vidím, že se znáte.“

„Mluvíme spolu poprvý,“ řekl Červík, „ale tvůj starej – tvůj táta –

byl tuhle v Plným talíři na večeři. Nejspíš si přišel poslechnout

hudbu. Je to fanoušek.“

„Skvělé!“ usmála se Lauri potěšeně, ale zároveň zmateně.

„Chtěl jsem se podívat, kde pracuješ,“ vysvětloval Quinn. Viděl,

že se jí do obličeje vloudil hněv a na okamžik strašně připomínala

svou matku.

Červík se dotkl její ruky. „Nebud na něj zlá, Lauri. To tátové

dělaj. Bojí se o svou dceru, to je všechno.“

Lauri se zhluboka nadechla a zdála se klidnější. „Tak jak se ti v

Plným talíři líbilo?“ zeptala se Quinna.

„Jídlo bylo dobrý.“

Několik okamžiků nikdo nepromluvil – trapná chvilka.

„Vy dva jdete ven?“ zeptal se nakonec Quinn, jako kdyby ho ta

možnost právě napadla.

„Na rande,“ prohlásila Lauri a zdůraznila poslední slovo.

Quinn si řekl, že ho tak zkouší. Měl minimální, nejspíš vůbec

žádnou kontrolu nad tím, s kým Lauri chodí. Ale tohle lidské

jednobuněčné stvoření…

„Dovedu ji domů, než se změní v dýni,“ slíbil Červík s

neutuchajícím úsměvem.

Quinn zatoužil vyděsit ho k smrti a pak ho odhodit jako oštěp, ale

ovládl se.

„Chápu starost tvýho táty,“ řekl Červík. „Seš jeho drahá dcera a

on o mně neví vůbec nic kromě toho, že mám hudební talent.“

Já o tobě vím leccos. Takových jsem viděl tisíce.

Lauri vykročila ke dveřím a Červík vypadal jako vrostlý do země,

přestože se pohyboval a pořád se na Quinna culil.

„Kam jdete?“ slyšel se Quinn ptát. Myslel si, že to znělo

lhostejně, jen nepatrně zaujatě. Alespoň se snažil.

Bohužel neuspěl.

Lauri se znovu zachmuřila. „Hele…“

115

„Do Nuláku,“ řekl dobromyslně Červík. „Jdeme si poslechnout

jednu kapelu do klubu Nula ve Village, otče. Někdo si myslí, že je

lepší než moje, jestli se tomu vůbec dá věřit. Žádný drogy a žádný…

drogy,“

„Neříkali jste…“

„Tati!“

Quinn věděl, že je bezmocný. Přinutil své ztuhlé lícní svaly, aby

se poskládaly do jakéhosi úsměvu, ale nikoho tím neoklamal. „Tak

se bavte. Máš klíč?“

„Mám svůj klíč,“ prohlásila Lauri. Najednou k němu přišla,

vlepila mu pusu na tvář a usmála se na něj. „Nedělej si o mě takový

starosti, tati, vážně.“

„Pokusím se o to.“

„Bude se mnou,“ prohlásil Červík konejšivě.

„Pokusím se nedělat si starosti,“ zopakoval Quinn.

Nato zmizeli do světa, jeho malá holčička a ten lidský červ, jen se

za nimi zaklaply dveře.

„Tvůj táta se mi líbí,“ slyšel Quinn Červíka těsně před tím, než

cvakla západka.

Tomu se říká telepatie, pomyslel si Quinn. May s Elliottem

bydleli až na druhé straně kontinentu a přesto si May vybrala právě

tenhle večer, aby Quinnovi zavolala.

„Jak se má Lauri?“ zeptala se potom, co si vyměnili pozdravy.

„Má se dobře,“ řekl Quinn. Doufám. Nešel dó postele, ležel na

pohovce a dělal si starosti, zatímco na obrazovce sledoval čtyři

právníky, jak se dohadují o vraždě, která se stala v některém jiném

státě, snad v Minnesotě. Obětí byla atraktivní mladá žena. Právníky

ztlumil, ale nedokázal se přestat dívat.

„New York ji nezkazil, že ne?“

„To nedovolím,“ řekl Quinn. „Navíc je mnohem dospělejší, než

jsem tušil. Je chytrá.“

„Nevyzná se ve městě. Na předměstí L. A. se lidi chovají jinak.“

Quinn přemýšlel, jestli May četla noviny. Pokud jste dospívali,

kterékoli místo, na kterém jste se ocitli, vás mohlo učinit

moudřejšími, ale smutnějšími – nebo horšími. Pohledem zabloudil

116

zpátky k právníkům drmolícím naprázdno v televizi bez zvuku.

„Myslím, že se o sebe stará moc dobře. Našla si práci.“

„To si děláš legraci. Lauri, kterou znám já, by si práci neudržela,“

„Zatím tam pořád chodí. Dělá číšnici v restauraci ve Village.“

„Teď se jim říká servírky, Quinne. A vůbec si nejsem jistá, že se

mi líbí nějaká restaurace ve Village,“

Na obrazovce se objevil elegantní prošedivělý muž, který býval

hlavním soudním lékařem v New Yorku, zvedl plakát s kostrou a

pečlivě upravený ukazováček použil místo ukazovátka.

„Ta restaurace je pákistánská,“ řekl Quinn a pozoroval bývalého

soudního lékaře ukazujícího na pánev kostry. „Alespoň se tak tváří.

Jídlo mi nepřipadalo nijak výjimečný. Spousta grilovanýho masa.“

„Tys tam byl?“

„To si piš.“

May se rozesmála. „Výborně. To je uklidňující. Pořád tam

pracuje, takže musíš být přesvědčený, že ta restaurace je slušná.“

„Je to práce,“ podotkl Quinn. „Pro začátek.“

„Můžu s ní mluvit?“

„Teď zrovna není doma.“

„Je půl dvanáctý, Quinne.“

Zatracenej Červík! „Šla na rande.“

May chvíli nic neříkala. Pak se ozvala: „Aha. Netrvalo jí dlouho

dostat se do oběhu.“

„Je to krásná holka, May. Jako ty jsi nádherná žena.“

„Ušetři mě těch irskej keců. S kým chodí? S nějakým kolegou z

práce?“

„S muzikantem z kapely, která v restauraci hraje. Je tam taky bar

s živou hudbou.“

„Pákistánskou hudbou?“

„Co já vím,“ řekl Quinn a vybavil si mnohadecibelový útok

„Ztraceného v Magorlandu“. „S tím klukem jsem mluvil. Zdá se…

bezpečný.“

„To ti napovídá tvůj policajtskej instinkt?“

Ten mi napovídá, co mám říkat tobě. „Je to vychrtlej mladej

kluk, co vypadá, že ještě nikdy nezažil opravdovej sex. Kdybys ho

viděla, May, nedělala by sis starosti.“

117

„Jak se jmenuje?“

„Červík.“

„Bože! To je přezdívka?“

„Doufám, že ano. Snad to není opravdický jméno.“

Quinn zaslechl v chodbě hluk a pak v zámku zarachotil klíč.

Otevřely se dveře a vešla Lauri. Sama. Nejasný stín ve tvaru S se

za ní zavlnil a odtřepotal chodbou pryč.

„Právě dorazila domů,“ řekl Quinn a snažil se, aby to znělo

klidně. K Lauri bez hlasu prohodil: Jdeš pozdě.

„Jen o chlup,“ zašeptala.

Quinn si ji prohlížel. Šaty neměla pomačkané, rtěnka nebyla

rozmazaná, v podstatě tatáž Lauri, která odešla s tím lidským

červem.

„Je v pořádku?“ zeptal se hlas z Kalifornie.

„V pořádku, v pořádku…“ Quinn natáhl ruku se sluchátkem k

Lauri. „To je tvoje matka. Chce s tebou mluvit.“

Lauri vypadala, že o tom přemýšlí, pak pokrčila rameny a došla k

pohovce, na které seděl Quinn. Podal jí telefon, vstal a taktně

místnost opustil.

V kuchyni si otevřel studené pivo a na kratičký okamžik

uvažoval, že bude poslouchat na druhém telefonu, ale pak si řekl, že

by to nejspíš poznaly.

Seděl u stolu, pil pivo a z rozhovoru probíhajícího ve vedlejší

místnosti nedokázal zaslechnout nic, ale netrval dlouho a Laurin tón

byl odměřený.

Po několika minutách ticha se objevila ve dveřích kuchyně.

„Tvoje matka je pořád na lince?“ zeptal se Quinn.

„Ne. Nejspíš ti už neměla co říct.“ Usmála se na něj. „Jdu spát.

Pokud si mě teď nechceš podat, že jsem přišla o něco pozdějc.“

„Nebylo to tak hrozný zpoždění,“ řekl Quinn. „Navíc půl

dvanáctý nebyl slib, Červík to jen tak plácnul.“ Napil se piva. „Líbí

se ti ten kluk?“

„Ani zdaleka ne tak, jak já se líbím jemu.“

Quinn naklonil láhev, aby si mohl znovu loknout. „Radši si na

takový věci zvykni.“

118

Lauri se na něj zadívala. „Otcovská moudrost spolu s lichotkou.

To se mi líbí. Díky.“ Unaveně mu zamávala. „Dobrou.“

„Dobrou,“ odpověděl a nebyl si jisty, jestli si nedělá legraci.

Chvilku ještě seděl, nepřítomně strhával etiketu z pivní láhve a

snažil se rozebírat své pocity, ale nikam se nedostal. Nejspíš jako

většina otců dospívajících dívek. Nic nevěděl. Byl neklidný.

Rozhodl se, že požádá Pearl, aby si s Lauri promluvila, aby se

zkrátka seznámily. Třeba se jí podaří všechno pochopit a zasvětí ho.

A pak mu třeba Lauri vysvětlí všechno o Pearl.

22

„Vražda se tak stává mnohem intimnější,“ prohlásil Renz.

Významně mrkl na Pearl a pak se teprve rozhlédl kolem sebe.

Poprvé se dostal do kanceláře, již město poskytlo Quinnovi a jeho

týmu, a očividně ho zmátlo, že takové místo představuje policejní

oddělení. Vypadalo spíš jako suterén na uložení kotle, který sbalili

jen pár minut předtím, než dorazila policie.

Zzzzíííííííííí, ozývala se vrtačka v Nic než zuby.

Renz zamrkal.

„Vražda sama o sobě je už tak dost intimní,“ řekl Quinn.

„Skutečnost, že vrah vystavil několik pubických chlupů oběti potom,

co rozřezal tělo, ji nečiní o nic horší.“

„Ne,“ ohradila se Pearl, „zástupce velitele Renz má pravdu. Je v

tom něco výjimečně intimního, co na lidi působí – hlavně na ženy.

Ale na muže taky, pokud jsou dostatečně citliví.“ Seděla na okraji

stolu, což bylo na rozdíl od židle její oblíbené místo.

Quinn se na ni zpoza svého stolu ostře podíval. Byla na něj kvůli

něčemu naštvaná? A Renz byl přinejmenším natolik citlivý, aby

pochopil, že ho jen využívá.

Ale Renz se usmíval: Pearl hrála jeho hru. „Policistka Kasnerová

tomu rozumí, Quinne. Proto velitel i policejní prezident a vůbec

všichni, kdo v New Yorku mají nějakou funkci, mi jdou po krku.“

„A proto jsi tady,“ řekl Quinn.

119

„Jo. Předávám ten horkej brambor dál. Ty a tvůj tým musíte začít

vykazovat nějaký výsledky, nebo celá NYPD bude díky politikům v

takovým průseru, že ho vymění za policejní oddělení v Bostonu.“

„Nebo za oddělení v Mayberry, z toho seriálu,“ utrousil

Fedderman. Pearl došlo, že určitě viděl, jak na ni Renz před chvílí

mrknul.

Renz se zašklebil. „To se mi líbí. Tvůj tým má přinejmenším

smysl pro humor, Quinne. Jako spousta ztroskotanců se naučili smát

sami sobě.“

„Myslel jsem přesně na totéž,“ přitakal Quinn.

Teď se rozesmál Renz. Všichni se smáli. Byl to veselý svět.

Renz si utřel oči. „Šéf mi přikázal, abych za váma zašel a pořádně

vás popohnal. Nepřeháním to, protože vím, jaký to je, jak čistě ten

hajzl pracuje, takže není nic, čeho se můžete chytit, aniž by vám to

hned nevyklouzlo z ruky. Říkám jen to, abyste si pamatovali, kdo vás

najal. Pracujeme spolu a zároveň vy pracujete pro mě.“

„A my pracujeme,“ prohlásila Pearl, která ztratila přehled o tom,

kdo si dělá legraci.

„A tvrdě,“ dodal Fedderman.

„Copak to nevím?“ ohradil se Renz. „Tahle návštěva je jen

politická nutnost.“ Zadíval se na Quinna. „Tak co tě bolí? Měls

špatnou noc?“

„Moc špatnou,“ přisvědčil Quinn. Přemýšlel, jestli by měl Renz

smysl pro humor, kdyby měl za dceru Lauri.

„Můžu s něčím pomoct?“ zeptal se Renz upřímně. Nejspíš se

Quinnovi zase vemlouval.

„Ne. Je to rodinná záležitost. Taková, co ji musíš setřást, abys

mohl pracovat.“

„Chystal jsem se říct,“ spustil Renz.

Najednou se ozvalo tlumené vyjeknutí.

Renz se zatvářil poplašeně. „Co to sakra bylo?“

„Mohl to být kanálek,“ dumal Quinn. „Na zubní klinice v protější

části budovy. To, cos slyšel před chvílí, bylo vrtání.“

„Aha. Myslel jsem, že možná Řezník vraždí někoho hned vedle.

Přesně to, co by udělal, abysme vypadali jako blbci.“

120

„Vedle jsou jiný sadisti,“ prohlásil Fedderman, usmál se a ukázal

špatné zuby.

Renz znova přehlédl shluk stolů představujících pracovní místa,

téměř holé stěny až na několik hřebíků nebo šroubů a čisté

obdélníky, kde dřív visely rámy, a dřevěnou podlahu, ze které

vystupovaly změti propletených drátů. „Tohle místo je minový pole.

Co se stane, když šlápnete na ty dráty? Zabije vás proud?“

„Možná,“ přitakala Pearl.

Renz si povytáhl pásek na břicho a podíval se dolů, aby se ujistil,

že mu kalhoty dobře sedí. Quinn znal jeho zvyk a věděl, že se chystá

k odchodu.

„No, lidi, můžete mít za to, že jsem vás tu dneska ráno pořádně

seřval,“ řekl Renz. „Velitel si myslí, že přesně to se tady stalo.“

„Díky,“ ozvala se Pearl. Myslela si, že by to měl někdo říct, aby

Renz odešel s přesvědčením, že pochopili, o co mu jde.

Renz na ni kývl, přejel pohledem z Quinna na Feddermana, pak

se otočil a vyšel ze dveří.

„Ten chlap je teda dáreček,“ prohlásila Pearl.

„Pořádnej,“ přitakal Fedderman. Vstal od stolu a pomalu se vydal

přes minové pole, aby si nalil hrnek kafe.

Pearl počkala, až bude z doslechu. „Jaký rodinný problémy?“

zeptala se Quinna.

„S Lauri.“

Vypadala zároveň soucitně i pobaveně. „Z toho, co o ní vím, což

není moc, mi připadá jako milá holka.“

„To je. A naivní. Má některé mylné představy, díky kterým je

zranitelná.“

„Mluvíme o jejím příteli?“

„Pokud mu tak můžeš říkat.“

„No, myslím, že to chápu. Nejspíš nebude tak naivní ani

zranitelná, jak si myslíš, Quinne.“

„Byl bych rád, kdybys to zjistila.“

Pearl překvapeně nadzdvihla černé obočí. Nevěděla, co si o tom

má myslet. Mluvit o cizí rodině bylo vždycky nebezpečné.

Bože! Vážně bych měla zavolat mámě, když jsem jí tuhle tak

praštila s telefonem.

121

„Jen se s ní sejdi a popovídej si s ní,“ poprosil Quinn. „Trošku ji

poznáš. Ženě by mohla prozradit něco, co tátovi neřekne.“

„Hm, to by možná mohla,“ přisvědčila Pearl. Jaké to musí být mít

Quinna za otce?

„Uděláš to, Pearl?“

„Jasně.“ Ale z výrazu Quinnova obličeje viděla, že její

přisvědčení neznělo dostatečně nadšeně.

Oba zmlkli, když se Fedderman vrátil s kávou.

„Mayberry,“ zamyšleně zamumlal Fedderman. „Je tam vážně

větší klid. Pamatujete na holiče Floyda?“

„Oba byste měli vědět,“ řekl Quinn, „že Renze nemůžeme brát na

lehkou váhu, i když mluví, jako by byl jedním z nás. Tváří se jako

nejlepší kamarád, ale v okamžiku nás rozmáčkne, pokud mu to

pomůže k povýšení.“

„To víme,“ přikývla Pearl. „Jen jsme si z tebe utahovali, Quinne.“

„Přesto,“ dumal Fedderman, „Mayberry…“

„New York,“ vrátil ho na zem Quinn. „Marilyn Nelsonová

představovala druhé N, ale to neznamená, že byla obětí poslední.“

Pátrání v kupce sena. Tak tomu říkal Quinn a přesně to teď Pearl

dělala ve skromném bytě Marilyn Nelsonové ve West Side. Stále v

něm byl přítomný vydezinfikovaný pach smrti. Znovu pátrala v té

kupce sena. Doufala, že tady, na místě, které už bylo pečlivě

prozkoumané, najde něco, co jí pomůže.

Pearl podruhé procházela bytem a tentokrát mnohem pečlivěji

prohlížela a zkoumala každou drobnost. Byt byl levně, ale vkusně

zařízený. Marilyn Nelsonová si nejspíš myslela, že vydělává slušné

peníze, ale brzy zjistila, že na Manhattanu se s nimi daleko

nedostane. Skříň v ložnici obsahovala nějaké kombinovatelné černé

oblečení – Marylin se asi snažila, aby zbytečně neutrácela. Některé

velmi dobré kousky pro pobyt v přírodě by napovídaly, že Marilyn

byla turistka nebo horolezkyně, kdyby Pearl nevěděla, že pracovala

pro oděvní řetězec; hrubé materiály, lemované oblečení a těžké boty

ukazovaly spíš na styl než na použití v drsných podmínkách.

V lednici nebylo nic zajímavého – neotevřená láhev

pomerančového džusu, zbytek koupené pizzy ještě v obalu, skoro

122

prázdná krabice dávno prošlého mléka, ještě zabalený už opraný

salát, zkrátka obvyklé věci. Pearl se naklonila blíž a nadýchala se

chladného vzduchu, než dveře ledničky zavřela.

Ani v ložnici neobjevila nic nového, ale prošla zásuvky a skříň,

dokonce se podívala mezi matraci a rošt, aby se přesvědčila, že

telefonní vibrátor nikdo nepřehlédl. Bylo by pěkné najít nějaký

spojovací článek mezi Marilyn Nelsonovou a dvěma dalšími oběťmi.

Uklizeno. Čisto. Pearl polkla. Čisto jí začínalo připadat jako odporné

slovo.

Přinutila se strávit v koupelně víc času, než bylo nutné, jako

kdyby se zkoušela. Zářící stará porcelánová vana jí byla odpornější,

než kdyby byla pošpiněná krví oběti.

Znechuceně opustila koupelnu a rychle prošla chodbou a

obývacím pokojem ke dveřím. Přilepí na kliku žlutou policejní

pásku, kterou sundala, a pak se vydá zpátky na čerstvý vzduch a do

velkého světa, v němž smrt nebyla tak blízko.

Naposledy se rozhlédla po obývacím pokoji a otevřela dveře

bytu.

Hrdlo se jí stáhlo.

23

BOCANNE, FLORIDA, 1980

Sherman snil, ale najednou se probudil a nedokázal si na svůj sen

vzpomenout.

Vyděsilo ho to. Smáčel ho pot a srdce mu bušilo až v uších,

nejhlasitější zvuk noci, jiný než bzukot hmyzu v nedaleké bažině.

Pak slyšel ty hlasy. Byly stejné jako ty ve snu. Samův hluboký

hlas i ten Shermanovy matky. Jeho byl klidný, její pronikavý a

rychlejší. Zdálo se, že se Sam a Myrna hádají v ložnici na konci

chodby, kde spali v proleželé manželské posteli. Sherman celý ztuhl

a uvědomil si, že si tiskne palce v sevřených pěstích, což byl zvyk,

kterého se skoro zbavil od chvíle, co přijel Sam.

Ozval se zvuk, který se podobal facce. Maso plesklo o maso - tvrdě.

123

Sherman si ještě víc sevřel palce, až ho rozbolely.

Hlas jeho matky byl teď mnohem hlasitější. I když Sherman

nerozeznával slova, byl si jistý, že zuří a nadává Samovi.

Samův hlas byl tišší, ale ne tak klidný, jako kdyby nechtěl

vzbudit Shermana, ale pokoušel se, aby se Mýma vzpamatovala.

Další facka. Pak další, strašný zvuk, jaký Sherman nikdy předtím

neslyšel. Byl si jistý, že jeho matka pláče.

Sam znovu promluvil rozezleně, ale tiše tím pomalým,

promyšleným hlasem, který užíval, když trpělivě učil Shermana

rybařit nebo mu vyprávěl něco zajímavého o občanské válce.

Sherman měl pocit, že v ložnici jeho matky zuří válka. Válka,

které se nechtěl účastnit.

Dlouho ležel bez pohnutí a čekal na další zvuky z ložnice na

konci chodby, ale slyšel jen bzučení hmyzu v noční bažině.

Otevřeným oknem se sítí cítil bažinu i její hnilobně mrtvolný pach,

její strach i boj mezi bujnou zelenou krásou. Tisíce cikád teď

zpívalo; Sam pověděl Shermanovi, že takové zvuky vydávají při

páření. Zněly zoufale. Uprostřed pronikavých zvuků se ozvalo slabé

šplouchnutí a hluboké, primitivní zavrčení. Něco se nedaleko od

domu pohybovalo v temnotě. Vážně to vůbec nebylo daleko.

V ložnici na konci chodby bylo ticho.

Příští ráno si Sherman myslel, že vstal jako první, ale když se bos

přiloudal chodbou do kuchyně, stála v ní jeho matka. Zapalovala

plynový sporák, aby uvařila vajíčka, která ležela vedle dřezu na

pultu. Vlasy měla rozcuchané a tvářila se zamyšleně, ale ne

rozčíleně. Na sobě měla starý růžový župan těsně stažený kolem

úzkého pasu. Jako její syn byla bosa, protože tak chodila nejradši.

Nehty na nohou měla nalakované rudě, ale jeden z nich se zdál

zlomený, a jako kdyby krvácel.

Sherman měl dojem, že ho neviděla. Změnil směr a vydal se do

koupelny. Dveře do matčiny ložnice byly pootevřené, a tak škvírou

zahlédl Samovo lýtko a chodidlo na posteli. Určitě ještě spal.

Sherman si pomyslel, že se mu snad všechno, co slyšel v noci, jen

zdálo. Bylo to možné. Sny a realita se mu v mysli občas setkávaly a

proplétaly.

124

Vyčural se a pak spláchl netěsnící starý záchod, aby odtekl do

septiku vykopaného podél domu. Prastaré vodovodní kohoutky

zaskřípěly, když je povolil. Umyl si ruce a pečlivě si je utřel. Teprve

pak vyšel z koupelny.

Cestou do kuchyně ho dřevěná podlaha chladila do bosých

nohou. Všiml si, že teď byly dveře do matčiny ložnice zavřené na

kliku. Zpomalil, aby mohl zjistit, jestli jsou zamčené.

„Chceš vajíčka?“ zeptala se.

„Jen toast,“ řekl Sherman a trochu zrychlil krok.

„Nejdřív si běž oblíct kalhoty.“

Sherman měl na sobě jen trenýrky. Přikývl a vrátil se do svého

pokoje, aby si vzal džíny. Ráno už bylo horké a vlhké. Pokusil se

nasoukat do trička, co měl na sobě včera, ale přilepilo se mu na

zpocená záda a skoro nešlo sundat dolů. Nakonec ho stáhl, hodil na

podlahu a do půl těla nahý se vydal zpátky do kuchyně, ale tentokrát

se nezastavil u dveří matčiny ložnice.

Na místě, kde Sherman vždycky sedával, ležel toast namazaný

máslem a sklenice mléka. Jeho matka na něj dnes ráno byla hodná;

obvykle si snídani připravoval sám.

Pro sebe si udělala pár vajíček. V ruce držela plastovou

obracečku a nandávala je na talíř. Vedle nich hodila druhý plátek

toastu ze starého opékače.

Beze slova, a aniž by se na Shermana podívala, se posadila ke

stolu proti němu a pustila se do jídla.

„Spal jsi dobře?“ zeptala se s plnou pusou vajíček, které jedla

vidličkou.

„Já vždycky.“ Sherman se zakousl do svého toastu.

„Seš mladej a nemáš žádný starosti,“ prohlásila s úsměvem.

„Nějaký mám.“

„Jo, nejspíš je má každej.“

Jedli dál, ale nedívali se na sebe.

Pak si Sherman uvědomil, že je sám, kdo jí.

Jeho matka pomalu zvedla vidličku se soustem vajíček, ale v půli

cesty se zarazila a položila ji zpátky na talíř. Výraz na jejím obličeji

se změnil, jako kdyby přímo před Shermanem stárla. Se zaskřípěním

odstrčila židli dozadu, vstala od stolu a pospíšila si do koupelny.

125

Ani neměla čas, aby za sebou zavřela dveře. Sherman slyšel, jak

zvrací.

Nepřítomně držel zbytek svého toastu, vstal a popošel na místo,

odkud viděl do koupelny.

Jeho matka klečela na dlaždičkách, hlavu skláněla nad zažloutlým

porcelánem toaletní mísy a některé prameny jejích dlouhých hnědých

vlasů visely do vody. Tak bledý obličej u své matky Sherman ještě

nikdy neviděl.

Vyšel z ní strašlivý hrdelní zvuk podobný tomu, který slýchával v

noci z bažiny, a pak zvracela do mísy. Sherman viděl, že zvrací

hodně krve. U zlomeného nehtu na podlaze byla krvavá šmouha.

Takže minulá noc byla skutečnost, ne noční můra. Určitě se prali.

Alespoň to znělo jako zápas.

Sherman se přiblížil k otevřeným dveřím a stále hleděl do

koupelny.

„Mami…?“

„Běž pryč!“

„Chceš, abych vzbudil Sama?“

„Nech ho spát,“ řekla Shermanova matka do zažloutlé mísy.

Zůstala tak, jak byla, klečela a zírala do záchodu neskutečně

dlouho. Sherman se taky nepohnul.

Nakonec jeho matka natáhla ruku a stiskla páčku, aby toaletu

spláchla. Uhnula stranou, dala dolů dřevěné prkýnko a rukávem

županu si utřela ústa.

„Jsi v pořádku, mami?“

„Budu. Musím.“

Zkroutila tělo, natáhla ruku a použila umyvadlo jako oporu, aby

se vytáhla na nohy. Dýchala hluboce a hlasitě. Oběma rukama se

opírala o umyvadlo, podívala se do zrcadla na skřínce s léky, ale

rychle pohled odvrátila.

Vodovodní kohoutky zaskřípěly.

Mýma se dlouho skláněla nad umyvadlem a držela zápěstí pod

chladnou tekoucí vodou. Jako by to ani nebyla ona, protože často

připomínala Shermanovi, že mají jen omezené množství vody v

zásobní nádrži, a to většinou dešťové. Voda z pumpy byla cítit a

nehodila se pro mytí ani pití.

126

Nakonec vodu zavřela a ohlédla se na Shermana. Zamrazilo ho,

jak byly její oči smutné a zároveň… v nich bylo ještě něco jiného.

Něco, co ho vyděsilo. N

„Pokud si vzpomínám, chystali jste se se Samem na ryby.“

„Ano.“ Nedokázal od toho pohledu odtrhnout oči.

„Tak běž napřed a on za tebou přijde, až vstane a nasnídá se.“

Její oči.

Sherman se nepohnul.

„Sam ví, kde tě najde?“

„Ano. Chodíme na stejný místo.“

„Tak běž, Shermane. Sam tam dorazí. Vem si s sebou toast.“

Sherman udělal jeden váhavý krok. Druhý. Její pohled mu

rozpaloval holá záda.

„Sam tam dorazí,“ opakovala jeho matka znovu.

Sherman cítil, jak ho její oči provázejí cestou na verandu, když

žvýkal poslední kousek svého toastu. Oprášil si ruce o sebe, aby se

zbavil drobečků, a utřel si mastné prsty do džínsů.

Popadl muškařský prut, který mu Sam dovolil používat, ale pak si

to rozmyslel a vzal si svůj starý bambusový, který stál opřený o dům.

Už na něm byl navázaný vlasec, splávek a háček a na místě, kde

bude rybařit, si najde jako návnadu nějaké červy nebo brouky. Ať si

Sam dneska vezme prut s navijákem a barevnou muškou.

Sherman se vydal na místo, kde poslední dobou mívali štěstí,

blízko propletených a starých kořenů prastarého banyánu, a skutečně

bez velké námahy našel ve vlhké půdě červy.

Ale jeho štěstí nevydrželo. Dneska ráno ryby nebraly.

Sherman se zaposlouchal do tlumených zvuků bažiny a měl pocit,

že skoro slyší, jak kolem něj všechno roste. Někde hodně blízko

bzučel moskyt. Stovky komárů se třpytily ve světle a propůjčovaly

pohyb šikmým slunečním paprskům. Nefoukal žádný vítr, ale přesto

listí šelestilo. Pozoroval vodní pavouky obratně kráčející přes

tmavou hladinu u břehu, viděl, jak se hnědošedá můra velikosti dlaně

třepotá v kropenatých stínech pod stromy.

Zůstal na tom místě dlouho, stál nehybně a zíral do vody na

splávek, který se nikdy nepohnul žádným významným způsobem,

127

díval se do temných, zčeřených vod a přemýšlel o očích své matky.

Čekal na Sama. Doufal, že se Sam ukáže, bude se na něj usmívat a v

pravé ruce bude lehce svírat prut s navijákem. Věděl, že se to nejspíš

nevyplní.

Přemýšlel o očích své matky.

24

NEW YORK, SOUČASNOST

Pearl vyděsilo, jak blízko stál muž, když otevřela dveře bytu

Marilyn Nelsonové, a tak automaticky ustoupila o krok dozadu.

Rychle se ale vzpamatovala a zhodnotila ho policejním

pohledem.

Pravou ruku měl zvednutou na úrovni ramene; chystal se

zaklepat. Byl středně vysoký, tmavovlasý a pohledný. Pravidelné

rysy, přátelské modré oči, hezký úsměv. Jeho šaty jí prozradily málo

– hnědé kalhoty, modrá košile s krátkými rukávy a s rozepnutým

horním knoflíčkem, hnědé polobotky. Na prstech neměl žádné

prstýnky. Jeho hodinky se zdály dražší než všechno jeho oblečení. V

dnešní době nic neobvyklého. Lidé si na hodinkách dávali záležet.

„Čekal jsem Marilyn,“ vypravil ze sebe očividně překvapeně.

Pearl na to nic neřekla. Jen ať se chvilku dusí. Chtěla získat

výhodu.

„Vy jste kamarádka?“ zeptal se. Zvědavý a přesto stále milý, jako

kdyby byl připravený sám si udělat novou přítelkyni. Srdce na dlani.

Vytasila svůj odznak a představila se jako členka NYPD z

oddělení vražd.

„Vy jste přítel?“ zeptala se Pearl.

Teď to byl on, kdo byl vyvedený z míry. „Jo. Ano, to jsem.

Jmenuju se Jeb Jones.“

Pearl si nevzpomínala, že by jeho jméno viděla v Marilynině

adresáři.

Jeho hnědé oči sklouzly na stranu a pak pohledem přejel zpátky.

„Říkala jste z vražd. Tahle žlutá páska je to, co si myslím, že je?“

128

„Obávám se, že ano.“

„Není to vtip?“ Zdál se hluboce rozrušený a doopravdy

překvapený. Nechtěl tomu věřit.

„Žádný vtip. Čtete noviny nebo se díváte na zprávy v televizi,

pane Jonesi?“

„Několik dnů ne. Abych vám řekl pravdu, snažím se zprávám

vyhýbat. Deprimují mě.“

„Marilyn Nelsonová se stala obětí Řezníka,“ řekla Pearl.

Soudě podle sklíčeného výrazu Jonesovy tváře, už o vrahovi

slyšel. „Dobrý bože!“ Zvedl ruku, stiskl si kořen nosu, zavřel oči a

snažil se vyrovnat se zprávou, která byla ještě horší, než očekával.

„Pojdte dál,“ vyzvala ho Pearl a ustoupila. „Marilyn je… pryč.“

Pomalu vstoupil, rozhlížel se nalevo a napravo, jako kdyby

očekával, že uvidí krvavé skvrny nebo jiné známky násilí. Pokud si

všiml pachu smrti, nedal to na sobě znát. Nejistě došel k pohovce a

posadil se na ni způsobem, který Pearl považovala za celkem

důvěrný.

Ona si sedla do ušáku proti němu a vytáhla zápisník a pahýl

tužky. „Jak moc dobrý Marilynin přítel jste byl?“

Znovu si stiskl kořen nosu. Někteří lidé to dělají, když trpí

nesnesitelnou bolestí hlavy. Opět zavřel oči, tentokrát je jen lehce

přivřel, a ne pevně stiskl jako předtím. „Dvakrát jsme si dali rande.

Měl jsem dojem, že spolu dobře vycházíme. Naposledy, když jsme se

loučili asi před týdnem, jsem jí řekl, že se někdy stavím.“ Spustil

ruku a zahleděl se modrýma očima na Pearl. Pak pokrčil rameny:

„Tak jsem tady.“

„Vy se opravdu jmenujete Jones?“

„Pochopitelně.“

Jeho rozhořčení vypadalo opravdově. „Musela jsem se zeptat,“

řekla.

„Asi ano.“

„Kde jste se s Marilyn seznámili?“

„V baru, před několika týdny.“

„V Dobré volbě?“

„Promiňte?“

„To je bar v East Side.“

129

„Ne. Tenhle se jmenuje Richarďs, blízko Lincolnova centra.“

Pearl to místo znala. Slušná zastávka pro návštěvníky koncertů a

divadel po skončení představení. Ne bar na sbalení jako Dobrá volba.

„Kam jste s Marilyn při těch dvou schůzkách šli?“

„Jednou jsme šli na večeři, podruhé na starý film Woodyho

Allena do kina Renaissance ve vedlejším bloku.“

„Banáni,“ přisvědčila Pearl. Náhodou byla velkou fanynkou

Woodyho Allena a věděla, co v kině Renaissance dávají.

„Co? Ach ano. Diktátoři v Jižní Americe a tak. Zapomněl jsem

název.“

„Kde jste při té druhé schůzce večeřeli?“

„U Pepřovníku, to je tady v ulici.“ Rozhlédl se. „Domlouvali

jsme se telefonem a setkali jsme se v té restauraci. Tohle je poprvé,

co jsem v jejím bytě. A teď je… Chci říct, bože!“

Pearl okatě složila zápisník a spolu s tužkou ho odložila.

Pohodlně se usadila a snažila se vypadat uvolněně; nastal čas na

přátelský neoficiální rozhovor. Viděla tuhle taktiku u Quinna – aby

ukolébal člověka, kterého vyslýchal, předstíral, že podstatný

rozhovor skončil. „Teď by mě zajímaly spíš vaše dojmy než fakta.

Povězte mi, jaká byla Marilyn žena?“

Jones o tom chvilku přemýšlel, než odpověděl. „Vždycky byla

pozitivní, optimistická. Tedy když jsem ji viděl já. Taky chytrá a

ctižádostivá. Měla pocit, že v životě někam směřuje, a nejspíš měla

pravdu. Ve městě nebyla dlouho a pracovala jako konzultantka pro

řetězec oděvního obchodu.“

„Divoký Západ?“

„Nejsem si jistý. Mohl by to být on.“

Pearl se usmála, jako kdyby byla na rozpacích. „Omlouvám se,

ale musím vám položit intimní otázku, pane Jonesi.“

Pochopil. „Nikdy jsme spolu nic neměli.“ Zadíval se na Pearl s

otevřenou upřímností. „Jak jsem řekl, v jejím bytě jsem dnes poprvé.

A ona mě nikdy nenavštívila.“. Sklopil pohled ke svým botám a za

chviličku vzhlédl. „Ale doufal jsem v to.“

„Jistě,“ přisvědčila Pearl. „Co ještě mi o ní můžete prozradit? Jen

se snažím vcítit do toho, jaký to byl člověk.“ A jaký jste vy.

130

„Smála se tak uvolněně,“ řekl Jones. „To se mi na ní líbilo víc

než cokoli jiného. Měla ten druh smyslu pro humor, při kterém toho

moc vtipného nenamluvila, ale bavila se tím, co říkali ostatní.“

Skutečně to vypadalo, že se sesype. „Popravdě, nejspíš jsme se moc

dobře neznali, ale bude mi chybět, takže takový to byl člověk.“

Rozhlédl se. „To je taková škoda. Taková hrůza!“

„To máte pravdu,“ souhlasila Pearl. Dvě rande a žádný sex a

tenhle chlap měl na krajíčku. No, bylo to možné. Pearl přemýšlela,

kdo by plakal kvůli ní, kdyby ji zavraždili. To byla přesně otázka,

kterou by mohla položit její matka.

Opravdu by své matce měla zatelefonovat.

„Chci říct, ta žena byla tak nádherná a ještě mladá.“ Jones

popotáhl. „No, řekl bych, že při své práci vidíte takové věci často.“

„Až příliš často.“ Chvilku počkala a pak dodala: „Čím se živíte,

pane Jonesi?“ Náhlá změna tématu. Mohlo by ho to povzbudit, i

když by ho to vyvedlo z rovnováhy. Jeho žal se zdál opravdový.

„Jsem novinář na volné noze.“

Výborně!

Na jejím obličeji musel být patrný úlek.

„Nejsem reportér,“ ujistil ji. „V New Yorku pracuju na knize o

křižovatkách politiky a ekonomie a jejich vlivu na činnost obou

odvětví.“

„To zní zajímavě.“

Přes obličej mu přeběhl lehký úsměv. „Snažím se, aby to

nepůsobilo moc nezáživně. Pořád hledám nakladatele.“

Znovu si vytáhla zápisník a tužku. Oficiální policejní výslech. „A

vaše adresa?“

Pearl si ji řádně zapsala – Waverton, bytový hotel ve West Side.

To místo vykazovalo svůj věk, ale bylo pořád solidní a mělo

přijatelné ceny. Pearl si pomyslela, že je to přesně ten typ hotelu, ve

kterém by mohl bydlet novinář na volné noze s nepravidelnými

příjmy.

Znovu schovala zápisník i tužku a poděkovala Jebu Jonesovi za

jeho čas; pak se postavila a čekala, s jak velkou nedočkavostí bude

chtít odejít.

S žádnou.

131

„Už jsme skončili?“ zeptal se.

Pearl měla dojem, že by radši ještě chvilku zůstal a povídal si,

jako kdyby byl osamělý.

„Nejspíš,“ odpověděla. „Možná se s vámi ještě spojím.“ Usmála

se. „Pomohl jste mi.“

„To doufám.“ Pomalu se postavil a rozhlédl se, jako by čekal, že

zahlédne Marilyn Nelsonovou. Ale ke koupelně se ani nepodíval.

„Co víte o tom zmetkovi, který to udělal?“ zeptal se. „Najdete

ho?“

„Moc ne, ale stále získáváme nové informace. A můžete si vsadit,

že ho najdeme.“

Jones přikývl, ale nezdálo se, že ho odpověď uspokojila.

Když byl pryč, Pearl ze svého mobilu zavolala do Wavertonu a

zeptala se na Jeba Jonese.

Čekala, zatímco telefon vyzváněl, až nakonec přestal a někdo, jak

se Pearl domnívala nejspíš recepční, se ozval a informoval ji, že

Jones není ve svém pokoji, ale že mu může nechat vzkaz.

Pearl žádný vzkaz nenechala, jen poděkovala a zavěsila.

Takže Jones byl skutečný a to, co jí řekl, byla přinejmenším do

jisté míry pravda a nebyl na dvou místech zároveň. Pokrok?

Kdo to mohl kruci vědět?

Podívala se na hodinky. Od Village byla docela daleko, ale stále

měla spoustu času, aby se dostala na místo, kde bude obědvat s Lauri

Quinnovou.

Quinnova prosba, aby si promluvila s jeho dcerou, Pearl vadila,

ale chápala, proč ji o to požádal.

Rodina! pomyslela si Pearl. Krev není voda. Je lepkavá.

Zavolej mámu.

K čertu s mámou! Snaží se řídit můj život. Prokristapána, snaží

se mě provdat, jako bych byla nějaká panna v Šumaři na střeše/

Mámě nevolej!

Plný talíř rozhodně nebyl luxusní restaurací, ale Pearl už viděla

horší. A byl součástí Village, kde takovéhle „putyky“ byly…, no,

měly… šmmc.

132

Uvnitř byla restaurace jedním z těch míst, kde to s výzdobou

rozhodně přehnali. Pearl si pomyslela, že tak si asi představuje

režisér nízkorozpočtového filmu pravou pákistánskou restauraci.

Provoněným vzduchem se nesly opakující se tóny z nějakého

neznámého hudebního nástroje, snad citery. Pearl se domnívala, že

by to mohla být pákistánská hudba, ale jak to mohla poznat? Vůně z

kuchyně jí probudila chutě, ale oči se jí z toho rozslzely. Exoticky

vyhlížející žena ji zavedla ke stolu u zdi.

Lauri ji určitě viděla přicházet a čekala na ni, protože se okamžitě

objevila, potřásla si s Pearl rukou a pak vklouzla na protější židli.

Přistoupil k nim číšník. Byl to pohledný dvacetiletý mladík s

tmavou, špičatou bradkou. Na sobě měl džíny, dole ustřižené, a bílou

košili se širokými rukávy. Možná takhle oblečení chodili číšníci v

Pákistánu.

Usmál se na Lauri. „Nevydržíš bez nás, když máš den volna?“

„To je tím šafránem,“ prohlásila Lauri. Podívala se na Pearl. „To

je oranžové koření, které se získává z květů.“

„Aha!“

Číšník si zapsal jejich objednávky pití, dietní kolu pro Lauri,

ledový čaj pro Pearl, a pak odešel.

Pearl si Lauri prohlížela. Rozhodně měla oči i bradu po svém

otci. Bylo zvláštní, jak ženská verze toho, díky čemu Quinn vypadal

jako gangster, byla na jeho dceři krásná. Měla hnědé vlasy krátkého

sestřihu, kterým hlásala do světa, že na takových věcech jí nezáleží.

V nose měla bez nejmenších pochyb falešný diamant. Byla velice

pěkná, a pokud se jí podaří v tomhle mizerném světě dospět, může se

z ní stát okouzlující žena.

„Znáš mě,“ řekla Pearl. Nebyla to otázka.

„Jo. Tys žila s tátou.“

Pearl vzdychla. Bude to náročné? „To jsem já, máš pravdu.

Myslel si, že bychom si měly promluvit.“

„Nejspíš aby mě líp pochopil.“

„Já si myslím totéž,“ přisvědčila Pearl.

„Myslíš, že to bude fungovat?“

„Ano, mám intuici.“

133

Lauri se na ni upřímně zadívala. Quinnův pohled. „Jsi v podstatě

taková, jakou jsem si tě představovala.“

„Je to dobře?“

„Není to špatný. Nejsem předem rozhodnutá nemít tě ráda.“

Předem rozhodnutá. Ta holka má ale slovník.

„To je fajn,“ řekla Pearl. „Nevím, co bych dělala, kdybys mě

neměla ráda.“

„Děláš si legraci?“

„Ne tak docela.“

„Máma říkala, že táta práci policajta miluje, ale taky ji nenávidí.

Řekla, že ty seš stejná a že si jeden druhýho zasloužíte.“

„Máma měla pravdu.“

„Tak co se mezi váma stalo?“

„Tohle není zrovna rozhovor, jaký si tvůj otec představoval,“

vzdychla Pearl. „Ale musím ti říct, že ta otázka jako by vypadla z

tvého otce.“

Lauri se zasmála. Quinnův ojedinělý smích, ale bez hlubokého

burácení.

Pearl se usmála a otevřela jídelní lístek. Získávala čas na

přemýšlení. Začínalo se jí to líbit.

„Tak co je tu dobré?“ zeptala se.

Lauri se široce zakřenila, pokrčila rameny a rozhlédla se po sešlé

etnické restauraci, jedné z mnoha v bloku ve Village, který volal po

opravě. „Všechno je tu skvělý.“

Pearl začínala chápat Quinnovy potíže.

25

Pearl často rozmýšlela o tom, proč plamen přitahuje můry. Potíž

nebyla v tom, že nedokázala zjistit důvod, ale že ho znala. Jen chtěla

vědět, jestli ho znají i můry a je jim to úplně fuk.

Ten večer znovu zavolala do hotelu Waverton a zeptala se po

Jebovi Jonesovi. Tentokrát byl ve svém pokoji a zvedl telefon po

druhém zazvonění.

134

„Jsem policistka z oddělení vražd, se kterou jste mluvil v bytě

Marilyn Nelsonové,“ řekla Pearl. „Mám na vás ještě několik otázek.

Máte čas?“

„Pro vás si ho udělám.“ Jeho hlas zněl v telefonu měkčeji; jako

by se víc kontroloval.

Pearl byla doma, seděla na pohovce a bosé nohy si položila na

područku. V levé ruce držela skleničku skotské whisky s vodou.

Druhou za poslední hodinu. Televize měla ztlumený zvuk, ale na

obrazovce

ukazovali

přesvědčivě

nakreslené

dinosaury

pronásledující lidi skrz falešně vyhlížející les. Nepotřebovala ruku se

skotskou. Nechtěla si dělat poznámky.

„Setkal jste se někdy s přáteli Marilyn Nelsonové?“ zeptala se.

„Ne. Myslím, že jich ještě moc neměla. Ve městě byla jen

krátce.“

„Zmínila se někdy o někom? O nějakém jméně?“

„Na žádné si nevzpomínám.“

„Změnilo se nějak její chování, když jste se s ní naposledy viděl?

Myslím tím, jestli se nechovala vystrašeně nebo nezmínila někoho,

kdo by ji jakýmkoli způsobem naháněl strach?“

„Ne, jako obvykle jen zářila. Vůbec se nechovala jako někdo, kdo

by se cítil nějak ohrožený. Byla to dívka – žena –, která jako by

každému důvěřovala. To, co se jí stalo… Myslím, že to pro ni

muselo být naprosté překvapení.“

Pearl zjistila, že nemá žádnou další otázku. Věděla, proč

doopravdy zavolala. Na Jebu Jonesovi bylo něco, na co nedokázala

přestat myslet. Možná jí ho bylo zkrátka líto. Zdálo se, že smrt

Marilyn Nelsonové ho skutečně zdrtila. Pearl věděla, že hýčká ptáčka

se zlomeným křídlem. Dokonce snad takového, který jí po uzdravení

klidně vyklovne oči.

Ale ten chlap nebyl podezřelý. Řezník by nezaklepal na dveře

ženy, kterou nedávno zavraždil.

Pokud se nevrátil, aby zakryl něco, co zapomněl.

Nebo to byl ten typ, co měl nutkání znovu se podívat na místa

činu.

Pearl vytěsnila všechny možnosti na okraj mysli a napila se

vodou zředěné skotské. Tohle by nebylo poprvé, co by se osobně

135

zapletla s někým v síti vyšetřování. Flirtování s mužem a zároveň s

katastrofou. Přísloví, kdo se jednou spálil, je o to opatrnější, neplatilo

na můry.

Chvilku byla zticha a donutila tak Jonese, aby promluvil:

„Policistko… Kasnerová, vidte?“

„Pearl Kasnerová,“

„Pearl, poslyšte. Já vím, že jsem byl včera trochu rozrušený.

Většinou takový nebývám. Chci říct, že nejsem takový slaboch.“

„Nepřipadal jste mi jako slaboch.“ Chtěla mu pomoct znovu

získat sebedůvěru. „Rozhodně jste se nerozbrečel. A pro muže není

zakázané projevit před ženou city. Ve skutečnosti to některé ženy

přičítají mužům k dobru.“

„Některé ženy to tvrdí.“

Rozhostilo se ticho, které bylo velmi zvláštní.

Znovu promluvil první Jeb. „Čekám na další otázky.“

„Teď zrovna žádné nemám. Ale možná si s vámi budu muset

ještě promluvit.“

„Kéž by.“

„Pokuste se vyspat a budete se cítit líp.“ Tos řekla blbost.

Nemělas mu vůbec volat.

„Vy taky, Pearl. Poslední dobou musíte mít hrozně práce.“

„Víc než bych ráda,“ přiznala. „Dobrou noc, Jebe.“

„Dobrou, Pearl.“

Zavěsila sluchátko, ale stále na něm držela ruku. Netřásla se. Ne

úplně. A trochu se na sebe zlobila.

Ne, víc než trochu.

Co seš to za pitomce!

Pitomec plnej skotský!

Pod její rukou se telefon probral k životu a začal zvonit. Vylekal

ji. Nezvedla ho, nechtěla s nikým mluvit. Už ze sebe v telefonu

udělala hlupáka. Ať hovor přijme záznamník.

„Pearl?“ ozval se matčin hlas z přístroje.

Bože! S nikým v téhle chvíli nechtěla hovořit míň.

„Pearl, jsi tam? Pochopitelně že nejsi. Máš plné ruce práce, aby

byl svět bezpečnější, a proto ses vzdala stálého místa a vystavila se

nebezpečí. Myslela jsem, že jsi s policií skoncovala a plánuješ

136

normální život. Když už o tom mluvíme, hovořila jsem s paní

Rahnovou a je pravda, že její synovec Milton nemá momentálně

žádnou přítelkyni potom, co prožil politováníhodný rozvod se ženou,

která si ho nezasloužila. Nevěřila bys, čím díky ní musel projít. Paní

Kahnová říká, že rozvod příliš dlouho oddalovali, a pokud mi

promineš ten výraz, jednalo se o finanční znásilnění. Pochopitelně

Miltona, ne té příšerné manželky. Paní Kahnová říká, že Milton by se

s tebou rád seznámil, a já ti mohu potvrdit, že je to slušný a milý

člověk s budoucností. Viděla jsem ho, když sem přišel navštívit svou

tetu, a ujišťuji tě, že je to kus chlapa. Nic by se nestalo, kdybyste se

vy dva setkali, povečeřeli spolu, prolomili ledy a viděli, co se ve vás

skrývá. Měla bys o tom uvažovat, miláčku. Hodiny odtikávají, a to

mnohem rychleji, než si myslíš. Tvoje matka o tom něco ví, Pearl.

Zavolej mi.“

V přístroji cvaklo.

Možná ne takovej pitomec.

Když příští ráno Quinn dorazil do kanceláře, Pearl už na něj

čekala. Seděla na stole se založenýma rukama na prsou. Fedderman

ještě nepřišel. Kávovar hučel a vydával čerstvou a pronikavou vůni.

Někdo třikrát hlasitě zabušil na spojovací zed mezi kanceláří a zubní

klinikou, nejspíš pacient pokoušející se uniknout.

Quinn se dotkl brady v místě, kde se řízl žiletkou. Ty záležitosti s

Lauri a Červíkem…

„Včera jsem s Lauri obědvala,“ začala Pearl.

Quinn se posadil ke svému stolu. Polštář na židli pod ním jen

zasyčel a připomněl mu, že by měl shodit pár kil. „A?“

„Dlouho jsme si povídaly. Je to opravdu výjimečná dívka.“

Quinn se usmál, pak zvážněl a začal zlehka ťukat tužkou do stolu.

„Já bych rád, aby sama sobě dala šanci.“

„Snaží se o to,“ řekla Pearl. „To místo, kde pracuje, se zdá být v

pohodě, až na jídlo.“

„A hudbu.“

„Já slyšela jen reprodukovanou,“ řekla Pearl.

„Klika.“

137

„Já nevím, Quinne. Nejsem rodič. Ale z Lauri bych měla dobrý

pocit. Život uděluje lekce pozvolna a já chápu, proč je otec

netrpělivý, hlavně když je… netrpělivý. Jediná rada, kterou bych ti

dala, je, aby sis nedělal takový starosti.“

„Co ten hudební šašek, se kterým chodí?“

„Červík? Toho jsem neviděla. Má nějaký skutečný jméno?“

„Jestli ano, nikdo ho nepoužívá. Červík je dost příhodná

přezdívka. Nebo je to možná umělecký jméno, když zpívá a vede

svou kapelu v restauraci.“

„Máme na něj záznam?“

„To chci prověřit,“ řekl Quinn. „A potřebuju, abys zjistila, jaký je

to jméno, který nikdo nepoužívá.“

„Já?“

„Kdybych se já zeptal Lauri, bylo by to příliš nápadný. A když se

zeptám v restauraci, někdo, nějakej červ mě může poznat a zmínit se

jí. Ty bys mohla zajít do Plnýho talíře, až tam nebude, a neoficiálně

se tam poptat.“

Pearl seskočila se stolu. „Vzpamatuj se, Quinne. Budeš

odpovědný za to, když toho kluka vyhodí.“

„Co když má záznam? Jede v drogách, krade auta nebo napadá

ženský?“

„Podezříváš ho z toho?“

„Ze všeho.“

Pearl na něj upřeně hleděla a pak potřásla hlavou. „Přehráváš

svou roli otce, Quinne. Ráda jsem si s Lauri promluvila, ale ať se

propadnu, jestli ji budu špehovat nebo se šťourat v jejím osobním

životě.“

„Osobním životě?“

„Sexuálním životě.“

„Sakra, Pearl!“

„Sakra co?“ zeptal se Fedderman. Právě vešel. Teplota pomalu

stoupala a on už měl sako přehozené přes rameno ve stylu Franka

Sinatry, zaháknuté za jeden prst. Kravatu měl nakřivo a na bílé

košili, která mu částečně vylezla z kalhot, měl v podpaží propocené

půlměsíce.

138

„Nic,“ odpověděl Quinn. „Chci, abys zavolal do restaurace Plný

talíř ve Village a řekl jim, že seš novinář z časopisu Otáčky. Zeptej

se na pravý jméno kluka, jehož skupina tam hraje a který si říká

Červík.“

„Co to je za jméno?“

Quinn mu to vysvětlil a i vyhláskoval.

Fedderman se už za novináře vydával dřív a nepovažoval tu

žádost za nijak neobvyklou. „Jak se jmenuje ta kapela?“

„Obžalovaní.“

„Roztomilý,“ zamumlal Fedderman. „Co budeme dělat, až

zjistíme, kdo ten Červík je?“

„Zjistíme, kdo doopravdy je,“ zavrčel Quinn.

26

BOCANNE, FLORIDA, 1980

Byla hluboká noc, ale Sherman nemohl spát. Měl rozsvícené

světlo, ležel v posteli, četl si o bitvě na Lookout Mountain a snažil se

nemyslet na Sama, když vtom matka otevřela dveře jeho pokoje.

Měla na sobě staré šaty a zástěru a v rukách držela pytle na odpadky.

Položil si knížku na hrudník.

„Přijd, až tě zavolám,“ přikázala Shermanovi.

Srdce se mu sevřelo, když ji pozoroval, jak dává složené pytle na

odpadky na roh jeho prádelníku. Věděl, k čemu poslouží. Byla si

jistá, že je přinese, až zavolá.

„Mami…?“

„Teď není čas na otázky, Shermane, teď je čas na práci. A ty

uděláš, co ti řeknu.“

„Já vím, mami.“ Zvedl knížku a díval se, jak mu písmenka plavou

před očima.

Neslyšel ji odejít, ale věděl, že je pryč.

Za deset minut zavolala jeho jméno. Jen v trenýrkách se dovlekl

do její ložnice.

139

Na posteli ležel nahý a mrtvý Sam. Na obličeji měl pokojný

výraz, přestože ústa měl maličko zkřivená.

„Vůbec netrpěl,“ řekla Shermanova matka, když si všimla, jak se

Sherman na Sama dívá. Vůbec ne tak, jako by Sam byl jen dalším

mrtvým hromotlukem, jehož vidí. „Seber jeho věci.“ Ukázala na

hromadu Samových šatů, které nakupila uprostřed podlahy. Vedle

nich stály krabice s knihami.

„Můžeme si ty knížky nechat?“ zeptal se Sherman.

„Copak jsi je už všechny nepřečet?“

„Mohl bych si je přečíst ještě jednou.“

„Půjdou do bažiny se zbytkem Samových věcí, Shermane. Každý

kousek Sama musí pryč.“

Neodporoval. Místo toho se sklonil nad hromadou starého

oblečení. Vedle ní ležela kožená peněženka, pouzdro na tabák a stará

dýmka, jejíž náústek byl poznamenaný od zubů. Sherman se

rozplakal, když strkal všechny věci do jednoho černého plastového

pytle na odpadky.

Jakmile skončil, matka řekla: „Dej to na verandu a pak se sem

vrať, abys mi s ním pomohl.“

Sherman udělal, co mu přikázala, a přišel zpátky, aby jí pomohl

Sama přesunout do koupelny.

Myrna popadla Sama v podpaží a Sherman ho chytil těsně pod

koleny. Dělali to tak často, že si nevědomě zavedli určitý systém.

„Přestaň řvát,“ obořila se Mýma na Shermana, když Sam s

žuchnutím spadl z postele na podlahu. „Teď ho vezmi za ruku.“

Ale Sherman se k ní už vydal. Popotahoval a polykal vzlyky, ale

přesto sevřel Samovo pravé zápěstí, zatímco matka stiskla levé, a

začali ho táhnout po dřevěné podlaze ke koupelně.

Rigor mortis se na Samovi dostavil a zase odezněl, takže nebylo

příliš obtížné dostat ho do velké vany na nožičkách.

„Dojdi pro otcovo nářadí,“ přikázala Mýma.

Sherman beze slova poslechl. Věděl, které věci má ve staré

dřevěné kůlně vybrat.

Když se s nářadím vrátil do koupelny, tekla voda. Jeho matka si

už svlékla všechny šaty, aby si je nezamazala od krve, a pustila se do

Sama nožem.

140

„Nebyl to špatný člověk,“ řekl Sherman.

„Nejde o to, jestli byl špatný, Shermane. Tady jde o přežití.“

Řezala nožem sem a tam jako pilkou, aby přeťala malou šlachu.

„Jednou to pochopíš.“

Sherman přemýšlel, jestli to tak vážně bude.

„Přivři kohoutek,“ řekla Myrna, „a dones zbytek pytlů.“

Sherman poslechl, ale pak stál a díval se, jak se voda mísí s krví a

krouží nad odtokem, kterým nakonec mizí. Samova krev. Znovu

začal plakat.

„Ty pytle, Shermane!“

Odešel z koupelny, ale ohlédl se zpátky. Jeho matka se nakláněla

přes dlaždičky na suchý konec vany proti kohoutkům, její holá ňadra

se pohupovala v rytmu naučených a chvatných pohybů. Věděl, jak

pracuje, jak se snaží mít všechno co nejsušší. Nakonec odteče, co

může. Na příliš velké nebo tuhé části, které nešly rozříznout nožem,

použije elektrickou pilu. Puch i zvuk bublající krvavé vody

provázely Shermana cestou do matčina pokoje, kde měl vzít zbytek

plastových pytlů na odpad.

Když se vrátil, pozoroval matku, jak pracuje obvyklým tempem a

účelně, a netrvalo dlouho a Samovy části byly úhledně nakupené ve

vaně známým, uspořádaným způsobem. Nedaleko stály čisticí

prostředky a lahve bělidla, většina z nich už prázdná.

Myrna roztočila kohoutek se studenou vodou naplno, pak se

natáhla a stiskla páčku, která vodu přepnula do sprchovací hlavice.

Sprcha zasyčela a chvilku jen prskala, než se objevily stejnoměrné

vodní paprsky.

Sherman a jeho matka chvilku pozorovali proudy vody stříkající

na obsah vany, pak Mýma skřípějící kohoutek zavřela a jen řekla:

„Shermane.“

Věděl přesně, co má dělat.

Jejich systém byl rychlý a výkonný. Myrna a Sherman nacpali

vlhké, bledé části těla do plastových pytlů a vynesli je na zadní

verandu. Sam byl velký muž, takže museli jít několikrát, a když

skončili, oba zhluboka dýchali. Myrna několik vteřin stála s rukama

v bok a dívala se do černé noci. Pak vzdychla a otočila se. Vzala

krátký bambusový prut, který stál opřený o dům, a přejela s ním po

141

dřevěných sloupcích zábradlí tak, jak to dělávají děti, když klackem

přejíždějí po tyčkovém plotě.

Během několika minut Sherman s matkou uslyšeli a uviděli v

temné bažině pohyb. Aligátoři byli zvyklí reagovat na rachotící zvuk,

který se černou bažinou nesl nocí, stejně jako byl Sherman zvyklý

poslouchat matčiny příkazy.

Sherman pomohl matce vyndat z pytlů části těla a hodit je do

temnoty za zábradlím verandy. Snažil se neplakat, snažil se

neposlouchat šplouchání, vrčení a křupání. Věděl, že si aligátoři

většinou nosí svou kořist zpátky do svých hnízd na březích, aby

trochu ohnila, než ji snědí, a přál si, aby to udělali. Ale někteří z nich

byli tak hladoví, že nevydrželi čekat, a v noci patřila bažina jen jim.

Když byly všechny pytle prázdné, Myrna se ve slabém měsíčním

svitu podívala na syna a kývla hlavou. Pozoroval ji, jak skládá

plastové pytle, aby je mohla umýt a znovu použít. Krabice se

Samovými knihami a pytel obsahující jeho oblečení zůstanou na

verandě a ona je v bažině pohřbí za denního světla.

A Sam zmizí.

Jako podnájemníci před ním. Staří muži, kteří před sebou stejně

neměli dlouhý život.

Ale Sam byl jiný.

Shermanova matka jeho jméno už nikdy nezmínila a Sherman

měl tolik rozumu, že si ho neříkal ani v duchu.

„Vrať se do postele,“ řekla mu Mýma. „Já uklidím.“

Beze slova se otočil a šel zpátky do domu. Věděl, že ho matka

pozoruje. Bažina za ním stále vřela. A někde v dálce zakřičel noční

pták.

Sherman ležel v posteli a myslel si, že ho vzlyky ukolébají k

spánku. Jenže on nevzlykal. A nespal. Oči měl otevřené a suché.

Ležel tiše a poslouchal zvuky, jež dělala jeho matka na konci

chodby, jak drhla koupelnu. Až skončí, vrátí se do své postele. Sama.

Sherman věděl, že kdyby mohl plakat, trochu by ulevil tlaku,

který ho uvnitř napínal a kvůli kterému se mu tak špatně dýchalo. A

možná by se mu přestalo svírat srdce. Jako kdyby se chtělo dostat z

těla ven. Kéž by si mohl promluvit se Samem…

Sam byl pryč. Ale co by mu Sam poradil?

142

Sherman vstal z postele, vklouzl do tuhých a vlhkých ustřižených

Levisek a pak si vzal tričko, jež měl ten den na sobě. Pohyboval se

tiše, ale probral se zásuvkami prádelníku a vytáhl oblečení, které

bude potřebovat, včetně ponožek a starých tenisek. Zatím chodil bos,

aby nadělal co nejméně hluku. Nacpal srolované ponožky do bot, pak

oblečení obalil kolem tenisek a starým koženým páskem balíček

pevně převázal.

Teď už musel jen odstranit síť z okna své ložnice, vyklouznout

ven a ráno už může být kilometry daleko.

Kilometry daleko! Volný!

„Shermane.“

Hlas jeho matky byl tichý a neutrální, téměř líný. Krčil se zády k

hlasu a byl tak vyděšený, že se bál pohnout.

„Chystáš se mě opustit, synu?“

Pohnul jen hlavou a zkroutil krk, aby viděl za sebe.

Stála ve dveřích, nemračila se, neusmívala se, ale černé oči

upírala na místo, kde se krčil schoulený. V pravé ruce svírala

bambusový prut, kterým svolávala aligátory. Pomalu ho zvedla.

Pak přeletěla místnost jako tygřice a vmžiku byla u Shermana.

27

NEW YORK, SOUČASNOST

Natištěný vzkaz byl Quinnovi zaslán prostřednictvím NYPD:

Rudá krev na modrých dlaždičkách. Kolo z pouti se v horečce točí.

Stejně jako policie.

Řezník

„Tohle přišlo včera poštou,“ řekl Renz usazený za svým stolem.

Na nose měl brýle na čtení a sluneční paprsky prodírající se

žaluziemi se od nich odrážely. V kanceláři bylo vedro a znovu byla

lehce cítit po doutnících. Závislý Renz si nedokázal odepřít levné

značky, které kouřil. Jak musel toužit po jednom z Quinnových

143

ilegálních kubánských robustos. Moc dobře věděl, že nejsou

venezuelské, jak tvrdil Quinn.

Renz zvedl vzkaz i obálku. „Laborka už to prozkoumala. Laciný

papír, který se prodává všude. Obálka totéž. Tyhle si lidi kupujou po

tisícovkách, aby zaplatili účty nebo poslali dopis. Na chlopni se

nenašla žádná DNA. Nic, co by jen vzdáleně připomínalo otisk prstu.

A dva grafologové se shodujou, že písmo je téměř dětské a není ho

dostatek, aby bylo zřetelné nebo poskytlo materiál pro smysluplné

srovnání. Vrah použil středně tvrdou tužku, ten nejobyčejnější druh.“

„Odvedls dobrou práci,“ poznamenal Quinn.

Renz si sundal brýle, aby se mohl podívat na Quinna. „Dělám, co

musím.“

Quinn seděl na židli proti Renzově stolu. Pearl s Feddermanem

stáli vedle něj, každý z jedné strany, ale maličko v pozadí. „Mohls

nám o tom říct včera,“ namítl.

Renz pokrčil rameny. „Chtěl jsem mít něco v ruce, tak jsem čekal

na výsledky laborky a rozboru písma.“ Jednou rukou si stiskl druhou,

jako by ho někdo příliš silně uhodil. „Co to podle vás znamená?“

„Můžeme na počítači zjistit, jestli se někdo tisku zmínil o barvě

dlaždiček v koupelně Marilyn Nelsonové?“

„Už jsem to udělal,“ vzdychl Renz. „Žádné odkazy. Žádná

zmínka. Zpráva je pravá.“

„Ten hajzl si s náma hraje,“ zavrčela Pearl.

„Jako bych slyšel policejního psychologa,“ přitakal Renz.

„To není nic neobvyklého,“ ozval se Quinn. Jako většina

policajtů, kteří vykonávali svou práci dlouho, policejním

psychologům moc nedůvěřoval; velice lehce uměli svést vyšetřování

špatným směrem. „Je to součást toho, co takové šílence, jako je

Řezník, pohání. Chce nás zatáhnout do svojí hry a ukázat, že je

chytřejší než my. Chce, aby se tahle zpráva dostala do tisku.“

„To je tvoje záležitost,“ prohlásil Renz. „Proto jsem tě najal. A

pochopitelně následky neseš sám, když se to ukáže jako katastrofální

omyl.“

Quinn se na židli maličko posunul, aby mu slunce nesvítilo do

očí. „Ptal ses, co ten vzkaz znamená, ale já odpověď neznám.

Očividně ho napsal po smrti Marilyn Nelsonové a něco znamená.

144

Musíme na to přijít. Já říkám, poskytněme ten vzkaz tisku. Zavolej

Cindy Sellersovou z Ruchu velkoměsta a přihraj tomu malému

plátku sólokapra.“

„Jak nám to pomůže?“ zeptal se Renz.

„Může se stát, že od ní budeme jednou potřebovat laskavost.“

„Ne, měl jsem na mysli, jak nám pomůže, když ten vzkaz

předáme tisku?“

„Jestli my nezjistíme, co se nám vrah pokouší říct, třeba na to

přijde někdo jiný.“

„Myslíš, že chce, aby na to někdo přišel?“

„Ano, ale až už bude pozdě. Když na to nepřijdeme, řekne nám to

sám. Ale ne dokud bychom ho mohli zastavit a zabránit vraždě další

oběti.“

„Možná je klíč v barvách,“ dumal Fedderman. „Rudá a modrá.“

„A zlatá,“ dodala Pearl.

Tři muži se na ni podívali.

„Zlatá horečka.“

„Někdo, jehož příjmení je nebo začíná slovem zlato,“ navrhl

Fedderman.

„Pokud se vrah stále zajímá o iniciály svých obětí,“ podotkl

Quinn.

„To je otázka,“ přisvědčila Pearl. „Třeba bude hláskovat něco

jiného. Chci říct, že to nemusí být nutně jméno.“

„Tak ať to slovo pochopíte,“ utrousil Renz a pomalu je přejížděl

očima. „A rychle.“

Quinn uvažoval, že mu řekne, aby přestal hrát takového blbce, ale

pak se rozhodl, že to nechá plavat. Byla to součást Renzovy

osobnosti. Tu a tam si potřeboval procvičit byrokratické svaly, aby si

připomněl, že tam stále jsou. Nebylo důležité, že Quinn věděl, jak

Renz uvažuje. Zásadní bylo, že Renz věděl, že Quinn to ví.

Pearl naopak vypadala, jako by chtěla něco říct. Viděl jí to na

očích i na způsobu, jakým napínala rty.

„Jdeme na to, Harley,“ ujistil Quinn Renze a doufal, že Pearl tak

nebude mít příležitost vyjet na svého nadřízeného, s kterým si tykal a

který byl spíš jedním z nich než nějakou autoritou. V okamžiku, kdy

Pearl chtěla skočit do rozhovoru, dodal: „Půjdeme do kanceláře a

145

prověříme na počítači zprávy o barvách zmíněných ve vzkazu. Jestli

ti to nevadí, vezmu si to i s obálkou s sebou, abysme to mohli přidat

do spisu.“

„To je místo pro originál,“ přikývl Renz a podal obojí Quinnovi.

„Máme kopie.“

Když se tři detektivové chystali odejít z kanceláře, Renz pokynul

Quinnovi, aby ještě chvilku zůstal a zavřel dveře.

„Zvládáš ty dva?“ zeptal se Renz.

„Nepotřebují to, Harley. Jsou to dobří policajti. A nezapomeň,

žes je vybral sám, jako jsi vybral mě.“

„Ale měl jsem nějaký výhrady.“

„Ke komu?“

„K tobě a k Pearl, jestli víš, co myslím.“

Quinn to věděl. „Nic ti do toho není, ale náš vztah skončil už

dávno.“

„Tak proč se na ni díváš tak, jak se na ni díváš?“

„Začni si dělat hlavu, Harley, až se na mě tak bude dívat ona.“

Renz se usmál. „Toho jsem si nevšimnul. V tom oblečení vypadá

božsky. Kdyby prsa měla rozum, byla by génius.“

„Jak to, že se furt snažíš lidi prudit?“ zeptal se Quinn a snažil se

zapomenout na svůj vztek.

„Nevím. Jak to, že Řezník pořád zabíjí a rozřezává ženský?“

„Možná je na to stejná odpověď,“ utrousil Quinn.

„Hele, jdi se vycpat!“ zavolal Renz za Quinnem, který odcházel.

Quinn se musel smát. Nebylo snadné Renze vyvést z míry. Bude

o tom muset povědět Pearl.

Jak se ukázalo, rozhodnutí poskytnout vzkaz tisku nebylo

důležité. Objevil se otištěný na titulní straně New York Post. Vrah

rozeslal kopie všem newyorským novinám a televizním stanicím.

Když Renz uvolnil informaci, že dlažba v bytě Marilyn

Nelsonové byla opravdu modrá, média se toho chytila ještě zuřivěji.

Rudá krev na modrých dlaždičkách. Cindy Sellersová to napsala

přímo, ale sloupkař v Ruchu velkoměsta spekuloval, že pokud vana

a toaleta jsou bílé, může se v těch vraždách jednat o vlastenecký

prvek.

146

V kanceláři se Pearl znovu pustila do práce na počítači a

prověřovala, co už udělal Renz, totiž to, jestli opravdu nikdo

nezmínil barvu koupelnové dlažby Marilyn Nelsonové dřív, než

dorazil vzkaz.

Nenašla žádnou zmínku. Jediný způsob, jak mohl autor znát

barvu, byl ten, že se ocitl v Marilynině koupelně, pokud mu to tedy

neprozradil někdo z NYPD. Na to Pearl ani nechtěla pomyslet.

Quinn seděl za stolem a znovu pročítal spisy, zatímco Fedderman

pracoval u svého počítače a snažil se na internetu vyhledat jakékoli

souvislosti k červené, modré a zlaté barvě.

Kromě hučící klimatizace byly jedinými zvuky v místnosti

klapající klávesnice a otáčení stránek v Quinnových složkách. Pearl

na okamžik zvedla hlavu a rozhlédla se. Napadlo ji, že nejspíš dělají

přesně to, co po nich vrah chtěl.

Uvažovala, že se ještě jednou podívá do bytu oběti. Třeba jí

uniklo něco nenápadného nebo naopak příliš zjevného. Nebo se třeba

Jeb Jones znova ukáže.

Pomyslela si, že k tomu nemá důvod.

Nebo možná ano. Ona by mohla být tím důvodem.

Ta možnost jí rozproudila krev. Taky si uvědomila, že nepřemýšlí

jasně ani profesionálně. Přesně takovéhle věci ji během její kariéry

dostávaly do potíží. Vrátit se do bytu Marilyn Nelsonové pod

nepravděpodobnou záminkou, že se tam snad zastaví Jeb, byl špatný

nápad.

Nejen že si zahrávám s katastrofou, ale všechno hrozně

komplikuju.

Vytěsnila si myšlenku na návrat do Marilynina bytu z hlavy.

Bylo mnohem snazší zavolat do Wavertonu.

28

Anna Braggová se vynořila úzkým betonovým schodištěm z šera

zastávky metra do šikmých večerních slunečních paprsků. Pevná,

souměrná bruneta v těsné sukni a saku přitahovala obdivné pohledy

mužů, zatímco na deseticentimetrových podpatcích kráčela po

147

chodníku ke svému bytu. Byla by radši do práce i z práce nosila

tenisky jako většina ostatních žen v nakladatelství Courtney

Publishing, ale byla si vědomá svého malého vzrůstu a myslela si, že

by to mohlo ovlivnit její vyhlídky na povýšení. Náhodou nebo

záměrně se většina ostatních žen v Courtney svými postavami v

podstatě podobala vysokým dvanáctiletým chlapcům.

Anna se rozhodla, že ze zdravotních důvodů i kvůli tomu, jak

chtěla vypadat, nebude vytrvale držet dietu a cvičením se nepřipraví

o boky a prsa. Kdokoli by se na ni podíval, takovému rozhodnutí by

zatleskal.

Na rohu se utvořil hrozen chodců a Anna počkala s ostatními, až

se změní barva na semaforu. Měla čistou pleť, velké hnědé oči a

hlavu stále maličko nakláněla na stranu, jako kdyby se snažila

zaslechnout tichý, vzdálený zvuk.

Obvykle přemýšlela. Momentálně uvažovala o „létajícím jídle

obyvatel Grónska“ jako nápovědy pro „papuchalka“. Anna měla v

Courtney na starosti redakci jejich měsíčního křížovkářského

časopisu. Přestože tvůrci křížovek dodávali nápovědu spolu se

správným řešením, právě nápovědy nejčastěji vyžadovaly redakční

úpravy. Některé byly příliš nejasné, některé zcela nepatřičné nebo

vysloveně hloupé. Nápověda pro „papuchalka“ rozhodně patřila k

těm problémovým. Mohlo by to být příliš nesrozumitelné. Někteří

jejich předplatitelé ani netušili, co papuchalk je, natož že je obyvatelé

Grónska jedí.

Na semaforu pro chodce blikla zelená, Anna sestoupila s

chodníku a spolu s masou chodců se vydala přes ulici. Dodávka

zahýbající doprava na ni zahoukala, přestože vůz nebyl tak blízko,

aby do ní narazil. Řidič se možná dotkl klaksonu, aby jí složil

poklonu.

Anna si radši představovala tuhle možnost, než by zvažovala, co

tak mohlo táhnout jeho myslí.

Do jejího pravého střevíce si našel cestu maličký kamínek. Anna

ustoupila na stranu, zastavila se, zvedla nohu ohnutou v koleni, aby

si mohla prstem vyndat to, co ji v botě obtěžovalo. Postoj, který

musela předvést, odhalil velkou část stehna a přilákal spoustu

mužských pohledů. Hlavně jeden dlouhý pohled od hezkého,

148

tmavovlasého muže v modrém sportovním plášti a šedých kalhotách.

Byl průměrně velký – pro Annu nebyl příliš vysoký – a jeho

pravidelné rysy téměř, i když ne úplně, vytvořily úsměv, když se na

ni podíval a pak pokračoval v chůzi.

Napadlo ji, že vypadá nějak povědomě. Viděla ho někde u

kanceláře? Možná pracoval ve stejné budově.

Na druhou stranu měl tak pravidelné, obyčejné rysy, které se

snadno zamění s tváří někoho jiného. Byl jako model z katalogu -

pohledný, ale spíš si zapamatujete, co měl na sobě.

Když zahnula za roh, na muže zapomněla a kráčela další dva

bloky ke svému bytu.

Jako budovy na obou stranách i ta její uprostřed bloku byla

třípatrová, postavená z červených cihel. Anna vyšla čtyři sešlapané

mramorové schody ke vchodu a vstoupila do vestibulu. Známá

směsice vůní zvětralé moči, dezinfekčního prostředku a kuchyňských

koření jí prozradila, že je doma. V její mosazné poštovní schránce

byl otvorem ve tvaru lilie vidět bílý papír. Zahrabala v kabelce, aby

našla kroužek s klíči, otevřela schránku a vytáhla dva dopisy.

Nemusela je dlouho zkoumat, aby poznala, že jakmile se dostane

nahoru, vyhodí je do koše. Nevyhrála v loterii ani nedostala nabídku

na práci nebo k sňatku či dovolenou zdarma. Zamkla poštovní

schránku a řekla si, že ale taky nedostala výpověd z bytu ani

předvolání k soudu.

Hlavu vzhůru, Anno.

Použila jiný klíč, aby otevřela bezpečnostní dveře vedoucí z

vestibulu do samotného domu.

Nohy byly dvacet tři let staré. I na vysokých podpatcích si téměř

ani nevšimla, že stoupá do třetího patra po rozvrzaném dřevěném

schodišti ke svému rohovému bytu.

Dvacet tři. Klidně mohla vyšlapat do desátého patra.

Řezníka potěšilo, když se dostal do vestibulu budovy atraktivní

brunety. Bez potíží našel její schránku, protože ji pozoroval dlouhým

oknem ve vchodových dveřích, když si ji vybírala. Jen pro případ, že

by se nemohl spolehnout na své oči, zašlá mosazná schránka byla

jedna z mála prázdných – za otvory ve tvaru lilie byla jen tma. Byl si

jistý, že její schránka je ve druhé řadě na konci, byt 3-B.

149

Na štěrbince s kartičkou nad schránkou bylo napsáno A.

Braggovd. Byla opatrná jako většina svobodných žen v New Yorku a

použila jen svou iniciálu. Usmál se. Viděl, z jaké firmy vyšla, a

sledoval ji výtahem dolů a pak metrem až domů. Přestože znal jen

iniciálu jejího křestního jména a celé příjmení, věděl také, kde

pracuje a kde bydlí.

Rád viděl, že zatímco budova měla mohutné bezpečnostní dveře

mezi vestibulem a přízemím se schodištěm, domácí telefon vypadal

novější než poštovní schránky. Určitě bude fungovat.

Když odcházel z vestibulu a sestupoval po mramorových

schodech na chodník, pohvizdoval si. Byl naprosto přesvědčený, že

jako většina firem i Courtney Publishing mají své webové stránky.

Jen patnáct minut poté, co si sedl k počítači, jeho vyhledávač

našel Courtneypub.biz.

Klikl na Oddělení na hlavní stránce a zjistil, že Courtney

Publishing vydává půl tuctu časopisů a zároveň řadu paperbackových

romantických příběhů. Vrátil se zpátky na hlavní stranu, kde kliknul

na Zaměstnance.

Zaměstnanci Courtney Publishing byli uvedeni v abecedním

pořadí. Braggová, Anna byla třetí v pořadí.

Báječné. Tohle bylo mnohem snazší než sestavit vzkaz s

hádankou a pak najít vhodnou oběť. Lepší je vybrat nejdřív oběť a

pak vymyslet vhodnou hádanku.

Klikl na její jméno a zjistil, že je šéfredaktorkou Křížem krážem,

měsíčníku křížovek.

Svět je malý – hádanky.

Předurčení.

Osud. Jeho a její.

Anna Braggová. Co by s tím jménem mohl udělat? Literární

narážku. Nebo sport? Politiku? Showbyznys? Věděl, že přestože

Quinn vypadal jako pohledný hrdlořez, ve skutečnosti byl docela

kultivovaný a rád chodil do divadel, četl a večeřel v restauracích.

Řezník ho víc než jednou sledoval do velkého knihkupectví

Barnes&Noble a jednou seděl přímo za Quinnem v divadle a

150

vychutnával si představení hry Edwarda Albeeho, jedné z těch

tajuplnějších.

Po skončení hry krátce zahlédl Quinnův drsný obličej v zrcadle

ve foyeru. Zdálo se, že Quinn hře porozuměl.

Vrah se znovu soustředil na Courtneypub.biz na obrazovce svého

notebooku.

Vedle Annina krátkého profilu byla její fotografie. Usmívala se,

hlavu měla skloněnou maličko na stranu a vypadala nádherně. Profil

neprozrazoval její věk, ale byla mladší, než si mohl vůbec přát.

Promovala na fakultě žurnalistiky na univerzitě ve Sweetbriaru a pro

Courtney Publishing pracovala už dva roky. Svou práci měla moc

ráda, protože se jí líbily hádanky všeho druhu. Toužila zapálit svět,

ale ne tak, aby se plameny nedaly kontrolovat. Oblíbila si červené

sportovní automobily a martini s olivami. Neměla ráda psy, kteří

koušou, a lidi, kteří záměrně jiné urážejí.

Řezník si všiml, že ve svém profilu neuváděla, čeho se obává.

29

BOCANNE, FLORIDA, 1980

Samotný, ztracený a osamělý.

Tak se Sherman cítil.

Sam byl pryč tři dny a Sherman nebyl tím, kým býval. Sám

nechodil chytat ryby a pochopitelně neměl co číst, když bažina

pohltila Samovy knížky o občanské válce. Zkoušel se dívat na

televizi, ale neměli dobrý příjem, protože bydleli daleko od města, a

stejně ho soutěže ani mýdlové opery nebavily. Dny pro něj byly

horké a nudné a cítil se tak podivně, jako kdyby se mělo něco

přihodit, jako kdyby ujížděl ve vlaku a na stejné trati jel ještě jeden,

jenže v opačném směru, takže se musely někdy střetnout.

Ony se občas v noci střetávaly v jeho snech a tehdy se prudce budil a

přemýšlel, jestli vykřikl nahlas a vzbudil svou matku.

Nejhorší na tom bylo, že se bál, a nevěděl proč.

151

Televizní příjem býval večer lepší, a kdykoli vysílali Rockfordovy

případy nebo Magnum, matka mu dovolila se dívat, ale Shermanovi

nic nepřipadalo tak skutečné jako bitva u Gettysburgu. Věděl, že nic

z toho není tak skutečné. Jednou na PBS dávali dokument o

občanské válce, ale jakmile si matka všimla, na co se dívá, přiměla

ho přepnout na jinou stanici a sledovat vědomostní soutěž. Znal

všechny odpovědi, které soutěžící neuměli, ale byl zticha, aby

nedráždil matku.

Sherman přemýšlel o tom, co řekla té noci, kdy Sama hodili do

bažiny: „ Nejde o to, jestli byl špatný, Shermane. Tady jde o přežití,“

Sherman si říkal, že má pravdu. Člověk musí v první řadě udělat

všechno pro to, aby přežil. Ale zdálo se mu, že když byl Sam naživu,

dařilo se jim to celkem slušně.

Kéž by měl někoho, s kým by si mohl promluvit o tom, jak se

cítí, někoho, jako byl Sam. Určitě by hned bylo všechno snazší.

Věděl, že s matkou mluvit nemůže. Párkrát o tom uvažoval, ale pak ji

viděl stát s pěstmi opřenými v bok, jak ho pozoruje tak zvláštně, až

ho to děsilo. Jindy ho napadalo, že kdyby si třeba promluvili o tom,

co se jí zračí v očích a co ho tak děsí, třeba by to zmizelo.

Nebo by ho to možná vyděsilo ještě víc.

Viděl ten pohled v jejích očích už dřív a věděl, co může

znamenat, přestože si to nechtěl připustit.

Pátou noc, co byl Sam pryč, se Sherman svlékal do postele, ale

všiml si, že si umazal trenýrky. Jedině takové případy přiměly

Shermana dobrovolně si trenýrky vyměnit; tak si je sundal a hodil je

spolu se špinavými ponožkami do kouta. Došel k prádelníku, aby si

vyndal čisté spodní prádlo, ve kterém by spal a zítra už si ho nechal.

Ale spodní prádlo mu došlo. Jeho matka byla pozadu s praním a

měl čisté jen ponožky a trička. Sherman si vzpomněl, že hodil jedny

ne tak hrozně špinavé trenýrky do přístěnku spolu s dalším

umazaným oblečením, a rozhodl se, že je najde.

Zmačkané a zašpiněné šaty byly na dně přístěnku nakupeny skoro

do půl metru a trenýrky byly pohřbené někde uprostřed. Sherman si

klekl a začal dolovat.

Špičky prstů mu sklouzly po nečekaně hladkém povrchu.

Naklonil se hlouběji do přístěnku, odhrnul na stranu zmačkané

152

oblečení a uviděl něco blýskavého a černého. Další hrabání

oblečením odhalilo černé plastové pytle na odpadky a otcovu

elektrickou pilu.

To bylo zvláštní. Sherman znal jen jedno použití na pytle kromě

odpadu. A byl to on, koho matka vždycky poslala do kůlny, aby

přinesl pilu.

Zadržel dech a srdce se mu rozlomilo jako křehké sklo, když mu

to došlo.

Sam…, ten pohled v matčiných očích. Věděla, že Sherman chápe,

co dělá – přinejmenším většinu z toho –, a potom, co zemřel Sam,

vyptával se jí tak, jako nikdy předtím. Věděla, že Sam byl jiný, že

jim navždy změnil život a že Sherman se jí bude vyptávat pořád dál.

Sherman rostl a měl vlastní myšlenky.

Nebezpečné myšlenky.

Při prvním pokusu utéct do bažiny ho jeho matka chytila a tloukla

znovu a znovu bambusovým prutem tak silně, že rány stále cítil.

Donutila ho přísahat, že ji bude poslouchat bez jakýchkoli otázek.

Odpřísáhl to, když bolest byla nejhorší, a v té chvíli to myslel

upřímně z hloubi srdce.

Teď věděl, že musí přísahu porušit.

Jednalo se o přežití.

Zapomněl na spodní prádlo, rychle se nasoukal do džínsů a

mokasínů a natáhl si špinavé tričko ze dna přístěnku.

Slunce už dávno zapadlo a venku byla tma. Tentokrát nebude

čekat až na půlnoc, kdy jeho matka už nejspíš bude spát. Teď byla v

obývacím pokoji a dívala se na soutěžní pořad – ráda takové pořady

sledovala, protože stejně jako on obvykle znala odpovědi před

vypršením časového limitu – a nebude se jí chtít odejít, jen aby ho

zkontrolovala. A protože se soustředila na televizi, neuslyší, jak

Sherman sundává síť a leze ven.

Tišeji než posledně uvolnil síť a vyklonil se, aby ji opřel o dům

co nejdál od okna. Nechtěl o ni zakopnout, až poleze ven.

Ještě ho napadlo, že než odejde, nastraží do postele zmuchlané

oblečení a polštář tak, aby to na první pohled vypadalo, že snad spí v

posteli. Častokrát to viděl v televizi a mohlo by to fungovat.

153

Při vylézání z okna podrážka pravého mokasínu téměř neslyšně

zaskřípěla na okenním parapetu. Venku se přikrčil k zemi.

Před ním se rýsovala temná bažina. Přestože mu srdce bušilo až v

krku, nezaváhal. Vydal se k blátivé silnici vinoucí se mezi bujným

porostem pod příkrovem z révy a mechem obalených větví. Na noční

zatažené obloze byl vidět jen kousíček měsíce, takže bažina nemohla

být černější. Tenhle srpek štěstí Shermana vzpružil, když postupoval

tmou.

Za ním se ozvala rána a někde blízko něj proletělo listím něco

jako hejno ptáků.

Sherman věděl, že to nebyli ptáci – byly to broky.

„Shermane, vrať se zpátky!“

Matka! S puškou!

Rozběhl se a utíkal úzkou cestou a tu a tam rozstříkl dopadající

nohou kaluže, jak bažina roztahovala své pařáty i na cestu. Svaly na

zádech měl sevřené, takže mohl stěží pohybovat pažemi.

Každým

okamžikem

mohla

ta

stará

dvouhlavňová

dvanáctikalibrová puška vystřelit dávku broků jeho směrem.

Ale druhý výstřel se neozval.

Místo toho uslyšel sípající zvuk, jak se rozbíhal motor staré

dodávky. Auto mělo vedle okna u řidiče připevněný reflektor, jaký

používají pytláci k lovu, a Sherman věděl, že ho matka použije, aby

ho našla.

Rozlehlo se hlasité burácení, pak kovový skřípavý zvuk, jako by

si mechanické monstrum odkašlávalo. Sherman věděl, co to je. První

rychlost.

Dodávka se blížila.

Řev motoru přehlušoval ostatní zvuky bažiny. Reflektory

ozařovaly stromy a podrost. Shermanovi bušilo srdce. Jediný důvod,

proč ho reflektory ještě nenašly, byla klikatící se cesta. Věděl, že má

jen vteřiny.

Bez váhání odbočil do temnoty bažiny. Voda mu sahala až po

kotníky a musel zpomalit. Jeho matka ho přes hukot a burácení

motoru nemohla zaslechnout, ale mohla by zahlédnout vlnící se

hladinu, kterou rozvířil.

154

Pohyboval se rychle, ale opatrně zvedal nohy vysoko a kladl je

zlehka a co nejkolměji, aby co nejméně rozčeřil hladinu. Brzy se

dostal do hlubších vod a mezi hustší vegetaci, která mu zachytávala

nohy a škrábala mu obličej, jak se rychleji pohyboval vpřed a brázdil

bažinu.

Motor dodávky začal běžet naprázdno a paprsky reflektoru

tančily jako přízrak přes listí a mech i sukovité staré kořeny. Občas

se něco tmavého a beztvarého rychle ztratilo v temnotě, jako by to

musel udělat Sherman, kdyby ho našel reflektor.

„Shermane! Okamžitě sem pojď!“

Tančící přízrak světla se přiblížil. Věděl, že jeho matka jede

pomalu po blátivé cestě ve staré dodávce a reflektorem prohledává

bažinu na obou stranách.

„Shermane!“

Voda mu sahala už po pás a on opatrně obešel zkroucené kořeny

banyánu. Když vzhlédl, viděl jen černotu. Klenba rostlin zastřela

měsíc i hvězdy, které byly přes mraky vidět. Přitiskl se zády k

mechem obrostlému chladnému kmeni stromu a poslouchal, jak

motor auta sotva přede, uvolněný levý nárazník klepe a rachotí, jak

se vůz naklání a nadskakuje přes vyježděné koleje a díry na silnici.

Sherman zachytil koutkem oka pohyb nalevo a zahlédl hrubý

hřbet aligátora plout pryč do hloubi temné bažiny. Byl na aligátory

zvyklý a věděl, že na něj nejspíš nezaútočí, pokud se od nich bude

držet dost daleko. Nejspíš.

Něco chladného a hbitého se rychle prohnalo kolem jeho holé

paže. Potlačil překvapený výkřik. Had?

Zvíře odplavalo, ale Sherman si skousl spodní ret tak silně, až

začal krvácet.

Uvolněný nárazník přestal klepat. Zdálo se, že vůz zastavil,

burácení výfuku, cvakání a lomození běžícího motoru se ale

nezměnilo. Reflektor přejel blízko něj, odklonil se, znovu se vrátil a

tak pořád dokola, jako by to byla živoucí věc v bažině.

Právě teď Shermanovi temnota bažiny, které se ve svých snech

tak obával, připadala jako přítel. Její hustá vegetace ho chránila. Hadi

a aligátoři, o kterých věděl, že jsou někde kolem něj, mu nepřipadali

tak hroziví. Byli ve svém živlu, ale to on taky, protože tady ve tmě, v

155

hluboké vodě, kam automobil nemohl zajet, byl před svou matkou v

bezpečí.

Pokud ho nenajde kužel světla z reflektoru.

Motor auta krátce, jakoby zlostně zaburácel.

„Shermane! Pojd sem! Pojd ke své matce!“

30

NEW YORK, SOUČASNOST

Anna si svlékla sukni a sako, které měla v práci, a vzala si staré

džíny a volné tričko s nápisem KONEJTE LASKAVÉ SKUTKY.

Rozhodla, že sukni už musí odnést do čistírny, ale sako si může ještě

jednou vzít. Pověsila ho do skříně, když někdo zazvonil.

Bosá přešla do předsíně a stiskla tlačítko, aby se zeptala, kdo to

je.

Zmátlo ji, když jí chraplavý hlas v telefonu sdělil, že je z FedExu

a má pro ni balíček. Nic nečekala. Na druhou stranu internetový

obchod, kde si často objednávala věci, občas rozesílal dárky zdarma.

Bůh ví, že je natolik dobrá zákaznice, že si jeden zaslouží. Taky

existovala ještě možnost – ta, kterou si nerada připouštěla –, že si

něco objednala a zapomněla na to. Anna si nerada připomínala, že

její nákupy a zůstatek na kreditní kartě se jí maličko vymkly z rukou.

Pustila doručovatele bzučákem, vrátila se do ložnice a obula si

trepky. Teprve pak došla zpátky ke dveřím, aby je otevřela a mohla

potvrdit převzetí balíčku.

Doručovatel vůbec nelapal po dechu, což je obvyklé, když někdo

vystoupá po schodech. Určitě byl ve skvělé formě. Neměl na sobě

typickou uniformu FedExu a připadal Anně lehce povědomý.

Neviděla ho teď někdy? V kanceláři? V metru? Hezký muž, co stál

za popřemýšlení.

Ale její pozornost se soustředila hlavně na velkou bílou krabici,

kterou nesl pod paží.

Usmál se. „Anna Braggová?“

156

„Ano.“ Oplatila mu úsměv a teď se zahleděla do přátelských

modrých očí.

Natáhl volnou ruku, ale nedržel v ní tužku ani desky a sevřel ji v

pěst.

Sotva si to Anna stihla uvědomit, když vtom ji pěstí udeřil do

žaludku, těsně pod žebra.

Dech z ní unikl s chraplavým áááách.

Zatoužila stočit se do klubíčka a byla by upadla, kdyby ji muž

obratně nezachytil rukou a nezvedl ji. Tělo se jí zvrátilo a nohy se

třepotaly ve vzduchu. Bez námahy ji zanesl zpátky do bytu.

Anna pocítila současně bolest i paniku. Zoufale zalapala po

dechu, ale nevdechla nic, protože její tělo nereagovalo na příkazy její

mysli. Nemohla ani vydechnout, protože v plicích neměla žádný

vzduch. Oněměla nedostatkem kyslíku i velkou bolestí.

I v té hrůze se snažila utřídit si myšlenky. Musí pochopit, co se to

děje.

Kdo to je? Proč to udělal?

Co se chystá udělat teď?

Ten muž byl možná o něco starší než ona a byl pohledný

takovým všedním způsobem. Prohlížela si ho očima rozostřenýma

slzami. Byla si jistá, že se už setkali. Tedy ne přímo. Ale stále měla

ten pocit, že už ho někde viděla.

Jemně ji položil na pohovku a ona si přitáhla nohy k tělu ještě

pevněji a zasténala, jak se pokoušela znovu nabrat dech. Udusí se.

Teď už to věděla.

Tvář měla přitisknutou na pohovku a pozorovala, jak vetřelec šel

k hlavním dveřím, aby se ujistil, že jsou zamčené, a zajistil je

řetízkem. Sklonil se, zvedl bílou krabici a odnesl ji blíž k pohovce,

kde ji položil na kraj, kam její zvednuté nohy nedosáhly.

Nohy měla přitisknuté k sobě a uvědomila si, že nemůže oddálit

kotníky. Uslyšela hlasitý zvuk trhání.

Rval z ní šaty?

Ne. Teď ten zvuk poznala. Dělala ho páska, kterou odvinoval.

Svázal jí s ní kotníky. Teď cítila, že pásku pevně omotává kolem

jejích lýtek.

157

Opřel ji o pohovku tak, aby klečela na kolenou. Bolestivě otočila

krkem, aby neměla obličej vtisknutý do polštáře. Nechci se udusit!

Prosím! Stále lapala po dechu, sípala a snažila se znovu nabýt

velkého daru – schopnosti dýchat. Věděla, že jí zadek trčí vzhůru.

Chystal se ji znásilnit? Zezadu?

Nemyslela si to, ne, když měla nohy tak pevně svázané k sobě. A

to ji vyděsilo ještě víc.

Něco horšího?

Paže jí zkroutil za záda a páskou stáhl zápěstí. Zvládl to rychle a

zručně.

Tohle už dělal. Víc než jednou.

Otočil ji, aby se posadila na pohovku, ale byla předkloněná a

nemohla se hýbat.

Anna hlasitě lapala po dechu, ale zahlédla profil muže. Pochopila,

proč jí nepřipadal jako úplně neznámý člověk. Vypadá povědomě,

protože mě sledoval!

Ve své nové pozici viděla do bílé krabice na druhé straně

pohovky.

Najednou věděla, kdo ten muž je. Proč ji sledoval.

Zhluboka se nadechla a dokázala začít krátký výkřik, než se

ozvalo další hlasité trhání a obdélník šedé lepicí pásky jí připlácl přes

napůl otevřené rty a pevně přitiskl.

Přistoupil k ní s něčím kovovým, palcem něco zmáčkl a objevila

se břitva.

Roztřásla se, jak pomalu, naučenými pohyby začal řezat a svlékat

její šaty.

Přes zed se k nim dostával tlumený jekot zubní vrtačky v Nic než

zuby následovaný třemi hlasitými údery.

Fedderman seděl u svého stolu. „Klidně bysme tu mohli někoho

zmlátit a nikdo by si toho nevšimnul.“

„To je lákavý,“ přisvědčila Pearl. Ohlédla se na Quinna

usazeného za svým stolem a pročítajícího list papíru. Domnívala se,

že je na něm vrahův výsměšný vzkaz.

Fedderman studoval totéž. „To ‚zlato‘ ve vzkazu by mohlo

znamenat blondýny,“ dumal a zkřivil obličej, když se napil ranní

158

kávy. „Náš úchyl zabíjí brunety. Možná nám naznačuje, že začne

vraždit blondýny.“

„To by neodpovídalo jeho profilu,“ namítla Pearl. „Určitě ho

blondýny nevzrušujou stejně jako brunety.“

„Hm,“ přikývl Quinn. Přemýšlela, jestli to myslel jako souhlas.

„Předpokládáš, že právě vlasy spouštějí výběr jeho obětí,“

poznamenal Fedderman. „Možná ho na těch ženách přitahuje něco

jinýho.“

„Jako například?“ zeptal se Quinn.

Fedderman pokrčil rameny. „Co ještě oběti spojuje? Oči, nohy,

způsob oblíkání, jejich nosy, výška, prsa? Existuje spousta

možností.“

Pearl se to nějak dotklo, ale nedokázala říct proč. „To je snad

trochu mimo,“ namítla.

„To je,“ souhlasil Quinn, „ale může být pravda, že jeho další oběť

nemusí nutně odpovídat profilu.“

Pearl věděla, jak málo si Quinn cení policejních psychologů. Tak

docela s ním nesouhlasila, ale teď nebyl čas se s ním o tom

dohadovat.

„Možná četl všechny ty knížky a viděl televizní pořady o

sériových vrazích a rozhodl se jednat proti svému typu,“ řekl Quinn.

Volnou rukou si nepřítomně hrál se zabaleným doutníkem, co měl v

kapse u košile. Pearl věděla, že se neodváží zapálit si ho.

„Už se to stalo,“ přikývl Fedderman. „Blondýny,“ opakoval

zamyšleně. „Zlato…, blondýny. Ve chvíli, kdy nám předvedl

pubický chlupy, aby nás ujistil, že skutečně zabil brunetu, tak možná

přesně v tom okamžiku začal záměrně měnit svůj profil. Nejdřív

předstíraný blondýny, pak opravdový. Nebyl by první.“

„Co to sakra znamená?“ zeptala se Pearl.

Fedderman upíjel kávu a pokrčil rameny.

„To, cos povídal o možnosti nějaký podobnosti, na kterou jsme

nenarazili, není tak docela mimo,“ řekl mu Quinn, „takže prostuduju

pitevní fotografie i snímky žen, když byly ještě naživu, abych zjistil,

jestli neměly společnýho i něco jinýho než jen typ a barvu vlasů.“

Položil vrahův vzkaz na stůl. „Ty s Pearl se znova podívejte na

místa, kde byly zavražděný.“

159

„Do jejich bytů?“

„Zkuste přijít na to, jestli by se tam náhodou nedal objevit

společný jmenovatel. Jejich vkus v umění, způsob, jakým si zařídily

byty. A pokud to ještě půjde, podívejte se na jejich šatník. Třeba

právě proto, jak se oblékaly, se z nich staly oběti.“

„Myslela jsem, že bych si znova promluvila s některými přáteli a

sousedy obětí,“ řekla Pearl. „Když je dostatečně unavíme svou

přítomností, snad si na něco vzpomenou, jen abysme je nechali na

pokoji.“

Quinn o tom přemýšlel. „Dobře. Přidej se k Fedsovi pozdějc. Já

se budu ještě chvíli trápit nad tímhle vzkazem a pak zajdu za

Renzem, jestli nemá něco novýho. Dneska ráno má schůzku s

policejním psychologem, takže bude mít nejspíš jen spoustu

hovadin.“

Pearl si odskočila na záchod a počkala, až Fedderman odešel. Pak

se vrátila do místnosti, kde Quinn stále seděl nad vzkazem.

„Prověřilas toho Červíka?“ zeptal se, složil záznamy ve spise

Marilyn Nelsonové a pak ho zavřel.

„Nemá záznam. Zkontaktovala jsem Buffalo, kde vyrůstal.

I tam je čistej. Třeba je to čestnej skautík.“

„Vypadá jako zatracenej feťák. Jestli ho nemáme v záznamech,

musí jet na něčem legálním jako třeba na lepidle nebo benzinu.“

Sklonil hlavu a zamyšleně si prohlížel vrahův vzkaz ležící uprostřed

stolu. „Některý z nich zkrátka nechytí.“

Pearl nevěděla, jestli má na mysli narkomany nebo sériové vrahy.

„Znova jsem si popovídala s Lauri,“ řekla.

Překvapeně vzhlédl. „To jsem nečekal. Díky.“

„Byl to její nápad.“

Quinn se opřel na židli, aby se na ni mohl dívat, aniž by si zvrátil

krk, a začal se maličko točit nalevo a napravo, jako kdyby najednou

nepatrně znejistěl. „Laurin nápad?“

„Jo. Sešly jsme se v restauraci nedaleko Plnýho talíře a daly si

pití. Pak jsme se chvilku procházely po Village. Je to bezva holka,

má mnohem víc rozumu než většina lidí jejího věku.“

„Ale ne dost.“

160

„No, v jejím věku, ne. Neměli jsme ho ani ty, ani já, jestli si na to

dokážeš vzpomenout.“

„Řekla mi, že se jí líbíš,“ poznamenal Quinn. „Vážně tě

obdivuje.“

„Použila tyhle slova?“

„Slovo od slova.“ r

„To ráda slyším.“ Pearl překvapilo, jak moc ji to potěšilo. „To

částečně vysvětluje, proč mě při práci chtěla doprovázet.“

Quinn se přestal pohupovat na židli. Vypadal zmateně.

„Doprovázet tě při práci?“

„To chtěla. Proto mi zavolala a požádala, jestli by se se mnou

mohla sejít.“

„Tvrdíš, že tě chce sledovat, když jsi v práci?“

„Chce se dívat a učit se, Quinne. Řekla mi, že se chce stát

policistkou.“

Do Quinna jako by uhodil blesk. Lauri? Policistka? Jeho malá

holčička? Neměla vůbec tušení, co to znamená. Co by viděla a dělala

a jak by ji to změnilo.

„Tak ať fofrem zapomene na to, že by s tebou chodila,“ pověděl

Pearl.

Usmála se. „Přesně to jsem jí řekla, tati. Téměř doslova.“ Vydala

se ke dveřím, ale ještě se otočila. „Stejně mě ale potěšilo, že má o

mně tak vysoký mínění.“

„Nechci, aby se jí něco stalo,“ řekl bezmocně.

„Já taky ne, Quinne.“

„Bože, co by tomu řekla May, kdyby se to dozvěděla?“

„Řekla bych, že na to brzy přijdeš.“

Pearl se vydala do rozpáleného rána a Quinn ji provázel očima.

Ještě dlouho jen seděl a civěl na zavřené dveře. Být otcem -

skutečným otcem – nebylo snadné. Nic nevycházelo tak, jak si

plánoval. Lauri se nechovala a nejednala tak, jak si představoval.

Skoro nikdy. Neočekávaně se objevila na jeho prahu, našla si práci v

restauraci, chodila s tou ztracenou existencí. Co přijde teď?

Tetování?

161

Snažil se jednat v jejím nejlepším zájmu, přiměl Pearl, aby si s ní

promluvila, aby ji pochopila. To se to teda obrátilo proti němu. Jeho

dcera teď chtěla být jako Pearl. Policajtka.

Jako já.

Krátký záchvěv pýchy se změnil v bolest.

Život jako je ten můj.

Quinn si všiml, že oběma rukama svírá okraj stolu tak pevně, až

mu zbělaly prsty.

Dcery!

Stěží dokázal ovládnout své zklamání.

31

Pearl seděla v neoznačeném autě zaparkovaném přes ulici od

hotelu Waverton a pozorovala kapky deště dopadající na přední sklo.

Meteorologové déšť nepředpovídali, takže věděla, že brzy přestane.

Krátká letní přeháňka nasytí vlhkost a den bude ještě teplejší.

O počasí se moc nezajímala. Pearl ještě nezašla do žádného z

bytů obětí podle Quinnových instrukcí. Pravou rukou nedbale držela

mobilní telefon a potěžkávala ho, jako kdyby přemýšlela o tom, že

ho zahodí.

Ale nehodila jím. Použila ho.

Jeb Jones byl ve svém pokoji ve Wavertonu, když mu Pearl

zavolala. Zvedl telefon po třetím zazvonění a pozdravil. „Tady je

detektiv Kasnerová, pane Jonesi,“ ozvala se.

„Aha, Pearl.“

„Detektiv Kasnerová,“ zopakovala.

„Promiňte. Neměl jsem předpokládat, že si budeme tykat.“

Pearl pocítila zklamání. Už to zkazila. „Nechtěla jsem, aby to

znělo nepřátelsky, jen profesionálně.“

A dostatečně zdrženlivě.

„Tak se budeme chovat profesionálně. Jsem připravený a ochotný

zodpovědět všechny vaše otázky.“ Znělo to spíš pobaveně než

naštvaně.

„Můžeme se sejít?“

162

„Nechcete to vyřídit po telefonu?“

„Ne. Ráda se dívám lidem do očí, když s nimi při vyšetřování

mluvím.“ I sama sobě připadala jako byrokratická káča.

„Myslíte podezřelým?“

„Proboha ne.“

Moc rychlé. A navíc jsem mu to vůbec neměla fikat.

Zasmál se a znovu nabyl jistoty. „Předpokládal jsem, že mi

povíte, že v této chvíli je podezřelý každý.“

„Ne, není to jako v televizi.“

„No, můžu se s vámi setkat v podstatě kdykoli,“

„Hned?“

„Jistě. Kde?“

„Co třeba v hale hotelu?“

Zasmál se. „Vy ráda lidi překvapujete, vidte?“

„Nejspíš ano. Je to součást mé práce.“

„Co kdybychom se setkali v kavárně hotelu asi za deset minut.“

Pearl mu řekla, že bude čekat, a telefon položila.

Takhle profesionálové nejednali a oba to věděli. Podivné, jak si

sexuální napětí dokázalo najít cestu přes telefonní spojení. O tom

život byl – o spojeních.

Vypnula motor a vystoupila z chladného, klimatizovaného vozu

do dusna. Přeháňka nestála ani za zmínku, nejednalo se o víc než o

chvilku drobného deště, ale rozhodně vytvořila opar a zvýšila

vlhkost. Téměř okamžitě cítila, jak jí zvlhly šaty a přilepily se jí na

tělo.

Počkala, až kolem s burácením projel autobus, přešla ulici a

otočnými dveřmi vstoupila do hotelu Waverton.

Znovu chladný vzduch. Jak osvěžující.

Přešla po koberci malé haly k širokému, klenutému vchodu a po

dvou schůdkách sešla do kavárny. Byla překvapivě velká, s řadami

stolů a dlouhým pultem. Na podlaze se střídaly obrovské černé a bílé

dlaždice jako šachovnice. Místnost působila dojmem, že v ní nejsou

skoro žádní hosté, ale u stolků sedělo víc jak tucet lidí a tři stáli u

pultu. Pearl si u jeho vzdálenějšího konce všimla dveří vedoucích na

ulici a došlo jí, že spousta zákazníků nejsou hoteloví hosté.

163

Našla si stůl, u kterého ji nemohl přehlédnout. Letáček opřený o

kořenky hlásal, že mají slevu na koláče. Objednala si dietní kolu.

Čekala.

Jeb Jones sešel po dvou schůdkách s atletickou uvolněností

hraničící s arogantností. Dnes měl na sobě značkové džíny a černé

sako na šedém tričku. Ona taky.

„Bože!“ vydechla a vstřebávala skutečnost, že jsou oblečeni

téměř stejně.

Zarazil se, protože nejdřív nevěděl, co má na mysli, ale pak se

usmál. „Osud.“

„Jestli existuje,“ podotkla Pearl. Viděla, že na nohou má hnědé

mokasíny, zatímco ona měla na sobě neforemné černé policajtské

boty.

„Máte na mysli osud nebo Boha?“

„Vyberte si,“ odpověděla Pearl.

Posadil se proti ní. Obličej měl vydrhnuty a nepřirozeně červený,

snad se právě oholil, a tmavé vlnité vlasy měl vlhké a nedbale

sčesané dozadu, jako kdyby místo hřebenu nebo kartáče použil prsty.

„Osud možná zařídil, že mezi námi vznikne dokonalé přátelství –

pochopitelně profesionální.“

Žena, která si zapsala Pearlinu objednávku, k nim přišla a Jeb si

řekl o točenou dietní kolu. Pearl mu nepověděla, že přesně totéž pije

i ona.

Když měli oba před sebou sklenice s brčkem a poblíž nebyl

nikdo, kdo by je mohl zaslechnout, řekl: „Pusťte se do toho,

policistko Pearl.“

Vrhla na něj falešný, rozzlobený pohled. „Ne policistko

‚Kasnerová‘?“

„Myslel jsem, že tohle by mohl být přijatelný kompromis,“

prohlásil s úsměvem.

„Jestli musíme dělat kompromisy, říkejte mi jen Pearl.“

„Dobře. Dostala jste mě do nevýhodného postavení, Pearl.“

Tak zatraceně uhlazený. Pocítila nepatrný záchvěv neklidu, nebo

to bylo něco jiného? Upíjela kolu brčkem a dívala se, jak si ji

prohlíží. „Přemýšlel jste znovu o Marilyn Nelsonové?“

164

Opřel se a vypadalo to, že tu otázku bere vážně. „Hodně jsem

myslel na to, co se Marilyn stalo, hlavně potom, co jsem si přečetl

podrobnosti v novinách. Znal jsem ji málo, ale měl jsem ji moc rád.

Nicméně abych vám řekl pravdu, netruchlím, jako kdyby to byla

stará dobrá přítelkyně. Byla to žena, se kterou jsem měl dvakrát

schůzku.“

Pearl to připadalo jako upřímná odpověď. „Nevzpomínáte si,

jestli jste někdy nepotkal některého jejího kamaráda nebo

kamarádku?“

„Při první schůzce jsme pozdravili pár lidí, které znala v té

restauraci – U Pepřovníku. Je nedaleko jejího bytu.“

„Kolik lidí?“

„Čtyři. Dva muže a dvě ženy.“

„Představila vám je?“

„Ano, ale dnes už si na jejich jména nevzpomínám. Seděli u stolu

blízko našeho, a když jsme odcházeli, na chviličku jsme se u nich

zastavili, aby se s nimi rozloučila. Sotva bych je poznal, kdybych na

ně měl v řadě ukázat.“

Pearl se usmála. „Pochybuju, že by k něčemu takovému došlo.

Nezmínila se, odkud je zná?“

„Ne, jen řekla, že to jsou její přátelé. Možná bydlí někde v okolí,

když jedli U Pepřovníku.“ Rozzářil se. „Kdybychom tam společně

večeřeli my dva, mohl bych se po nich podívat. Vy byste pracovala.

Bylo by to služební.“

„Hm. Jídlo bylo dobré?“

„Moje ano. Jsem si jistý, že by bylo zase, kdybyste seděla proti

mně.“

Pomalu se napila brčkem. „Zdá se, že víte, jak se dostat k cíli.“

„Přiznávám, že nerad marním čas. V těhle záležitostech nemá

smysl chodit donekonečna kolem horké kaše, pokud to ovšem není

právě to, co vás na tom nejvíc baví.“

„V těhle záležitostech?“

„Na vizitce, co jste mi dala, bylo na druhé straně rukou napsané

číslo.“

„Můj mobil,“ prohlásila. „Pro případ, že byste si na něco

vzpomněl, chtěl se mnou mluvit a já byla náhodou v terénu.“

165

Neskočil jí na to. Sebejistě se na ni usmál téměř arogantním

způsobem, který jí ale připadal přitažlivý. „Nevěřím, že jste si sem

přišla popovídat o Marilyn Nelsonové.“

Fajn, rád chodíš rovnou k věci. Zhluboka se nadechla a spustila.

Pearl, ty seš ale pitomá.

„Ne,“ prohlásila, „přišla jsem za vámi.“

„Výborně. To mě těší. Víc než těší.“

Hotovo. A dopadlo to docela dobře. Svět se na mě nezhroutil.

Obtížně dýchala. „Pozvání na večeři stále platí?“

„Samozřejmě.“

Nepřítomně si hrál s obalem svého brčka a zadíval se do

klenutého průchodu kavárny, který vedl do haly a k výtahům.

Ach! Pearl věděla, kam míří. Věděla, kam by ona mohla zamířit,

kdyby bylo vše podle Jeba Jonese. Nejsme jen stejně oblečeni, oba

máme sklony chytat příležitost za pačesy.

Ale teď ne. Teď seš policajtka ve službě.

„Nechcete pozvat policejní důstojnici nahoru do svého pokoje, že

ne?“ zeptala se s kamenným obličejem.

Zakřenil se. „Přiznávám se.“

Chystala se něco říct, ale zazvonil jí mobil.

Stále se dívala do Jebových modrých očí, ale z kapsy vytáhla

mobil, otevřela ho a viděla, že jí volá Quinn.

„Co se děje?“ ozvala se. V pozadí slyšela ruch dopravy; volal jí z

auta.

„Máme další Řezníkovu práci. Ve Village.“ Nadiktoval jí adresu.

„Jako ty ostatní?“

„Feds mi volal a říkal, že jo. Dostal se tam první. Já jsem na

cestě. Stejně jako ty.“

„Jako já,“ přisvědčila Pearl a telefon sklapla.

Podívala se na Jeba. „Práce,“ řekla. „Musím jít.“

Natáhl se přes stůl a špičkami prstů se zlehka dotkl hřbetu její

ruky. To spojení téměř zahučelo jako vysoké napětí. „Je mi to líto,

ale chápu. Povinnosti.“

Když ruku oddálil, vstala a sáhla pro peněženku.

„To je na mě,“ zarazil ji. Také vstal. „Restaurace dnes večer stále

platí?“

166

„Nemůžu nic slíbit,“ řekla.

„Jistě, rozumím.“

Nervózně se usmála a cítila se zvláštně. Jako kdyby na ni někdo

právě vystřelil a minul.

„Mám tvoje číslo,“ připomněl jí, když rychle odcházela.

Jo, pomyslela si.

32

Pearl ukázala svůj odznak uniformovanému strážníkovi u

otevřených dveří. V bytě oběti se všude hemžili specialisté z

oddělení vražd.

Jakmile vstoupila dovnitř, žaludek spustil protesty proti známému

puchu řeznického krámu. Spolkla žluč a prošla kolem techniků pilně

sbírajících důležité předměty ve skromně zařízeném obývacím pokoji

a pokračovala kuchyní a úzkou chodbou až do koupelny.

Chtěla nahlédnout dovnitř, ale Quinn s Feddermanem jí svými

těly clonili výhled. Pearl si jen podle křivek boků a malých černých

bot všimla, že kancelář soudního lékaře tentokrát na místo poslala

ženu, která se teď nakláněla nad vanou, aby se probrala tím, co zbylo

z oběti.

Quinn s Feddermanem se ohlédli a kývli Pearl na pozdrav. Pearl

se už do koupelny nevešla, ale Fedderman maličko odstoupil, aby

alespoň viděla.

Další šťouchanec pro její žaludek. Přestože věděla, co má

očekávat, byl to šok.

Že jedna lidská bytost dokáže druhé udělat tohle…

Odříznutá hlava spočívající na bledých oddělených pažích měla

mokré tmavé vlasy.

„Není to blondýna.“

Soudní lékařka se ohlédla přes rameno. Bylo jí asi padesát, měla

odulé tváře a jasně rudé vlasy tak krátké, že byly nejspíš ostříhané

strojkem. Přestože si Pearl byla jistá, že se ještě nesetkaly, zdálo se,

že jeden pohled na ni lékařce stačil, aby se ujistila, že sem patří,

protože se vrátila ke své práci.

167

Quinn se prosmýkl z přecpané koupelny a zavedl Pearl chodbou

do kuchyně, kde ještě nezačali pracovat technici.

„Stejný svinstvo?“ zeptala se Pearl.

„Zatím jo,“ přikývl Quinn. „Když dojde na způsob, náš člověk je

příkladem důslednosti.“

Soudní lékařka přišla do kuchyně. Na sobě měla pánský šedý

oblek s úzkým proužkem a kravatu a v ruce držela odřenou

doktorskou tašku z černé kůže. Na odulém obličeji se jí leskl pot a

vypadala unaveně a znuděně. Pearl si pomyslela, že ať se ta žena cítí

jakkoli, nejspíš vždycky vypadá znuděně.

„Julius mi pověděl o těch předchozích,“ řekla. Hlas znuděně

nezněl. Byl rázný a pohotový.

Quinn nadzvedl obočí. „Julius?“

„Doktor Nift,“ vysvětlila. „Tahle přesně odpovídá předchozímu

způsobu. Prakticky všechny tekutiny odtekly z těla před samotným

dělením. Většinou pracoval s ostrými noži a sekáčkem. Na větší,

obtížnější řezy použil nejspíš elektrickou pilu.“

Klidně mohla hovořit o porcování krocana. Ale přesně to Řezník

dělal, odlidšťoval své oběti a redukoval je na pouhé maso.

Pearl vypadala, že je jí zle. Lékařka ji sjela nemilosrdným

pohledem. „Promiňte, že jsem se nepředstavila. Jsem doktorka Jane

Tumultyová.“

Pearl přikývla. „Pearl Kasnerová. Kde je dneska Nift?“

„Doktor Nift má nějaké rodinné záležitosti.“

Pro Pearl bylo obtížné si představit, že Nift – Julius Nift – má

lidskou rodinu, ale připouštěla, že je to možné.

Tumulty ová obrátila svou pozornost zpátky na Quinna. „Když

dokončil rozřezání, části těla poskládal na sebe a umyl je. Nicméně je

nijak nedrhnul ani nedřel. Našli jsme prázdné obaly od čisticích

prostředků, které zřejmě použil spolu s proudy vody ze sprchy, a

nakonec si vzal bělidlo. Všechno tekuté odteklo do odpadu spolu s

vodou.“ Podívala se z Quinna na Pearl. „Ještě nikdy jsem se

nesetkala s tak čistou mrtvolou, ať už celou nebo její částí.“

„Je to čistotný řezník,“ ušklíbl se Quinn.

Tumulty ová se napuchle usmála. „Myslím, že tohle nedělal

řezník a určitě ne doktor, ale^ten, kdo to provedl, má zkušenosti s

168

dělením na kusy. Snad medik, kterého vyhodili dřív, než si odbyl

všechen čas na pitevně.“

„Nebo ho zaškolili na pracovišti,“ utrousil Quinn.

„Možná. Příčinou úmrtí je nejspíš utonutí. Víc budu vědět po

pitvě. Doktor Nift nebo já se vám ozveme.“ Oběma rukama popadla

černou tašku. Očividně byla těžká. „Je celá vaše a zřízenců. Já jsem

tady skončila.“

Quinn jí poděkoval.

Než Tumultyová odešla, potřásla hlavou. „Ten vrah je ale

zvrácenej zmetek. Moc ráda bych už další takovouhle prohlídku

neabsolvovala.“

„Děláme, co můžeme,“ řekl Quinn.

Když byla soudní lékařka pryč, Pearl se ozvala: „Co víme o oběti

kromě toho, že je na kousky?“

„Nepřišla do práce,“ začal Quinn, „tak jí zkoušeli volat.

Neúspěšně. Požádali tedy správce, aby za ní zašel. Neodpovídala na

jeho klepání, ale ucítil zápach, a tak si otevřel a našel ji. Strážník u

dveří spolu s kolegou přijeli na jeho zavolání. Správce je ve svém

bytě v přízemí a snaží se vzpamatovat z toho, co viděl.“

„To si umím představit,“ přitakala Pearl.

„Oběť pracovala v Courtney Publishing. Správce ani sousedi si

nejsou jistí, co přesně dělala. Musíme si promluvit s lidmi v

Courtney.“

„Jak se jmenovala?“ zeptala se Pearl a znovu si vybavila

odříznutou hlavu s tmavými, mokrými vlasy a zavřenýma očima.

Přemýšlela, jestli Jane Tumultyová zatlačila její mrtvé oči. Nift by se

tím nezdržoval.

„Anna Braggová,“ odpověděl Quinn.

Pearl v duchu probírala jméno. Quinn ji pozoroval a maličko, i

když smutně, se usmál.

Pearl se snažila spojit Annino jméno s vrahovým vzkazem.

„Braggová… Braggová… Oběť pracovala pro nakladatelství. Nic

nesouhlasí.“

„Je mnohem důvtipnější,“ řekl Quinn. „Ale s těmi knihami ses

dostala na správnou cestu.“

169

Trvalo pár vteřin, než jí to došlo. „Kolo z pouti se horečnatě

točí,“ řekla Pearl. „Ten vzkaz neměl nic společnýho se zlatými vlasy

ani se zlatou horečkou.“

„Ruský kolo,“ řekl Quinn.

„Anna Kareninová,“ vydechla Pearl. „Ruský. Ruský román. Je to

jen odhad, ale musí to být ono.“

„Není to vůbec odhad,“ opravil ji Quinn. „Oba nás to napadlo.

Počítám, že je to nejznámější ženská postava ruský literatury. Nejspíš

nejznámější Anna ze všech románů.“

Pearl si byla téměř jistá, že přišli na to, jaké kolo myslel vrah ve

svém vzkazu. A ke komu patří slovo ruský.

„Takže souhlasíš,“ řekl Quinn. Hlas měl tišší. „Může to tak být.“

Pearl se nelíbil ten roztržitý pohled, kterým si ji měřil. „A co

Feds?“

„Není v žádným románu, o kterým jsem slyšel.“

„Přestaň, Quinne.“

„Promiň. Třeba s náma nebude souhlasit. Stejně si myslím, že

Feds nečte ruský romány, ani ty nejslavnější.“

„Má recht,“ řekla Pearl. Vzpomněla si, že četla Annu

Kareninovou na střední škole. Možná by si ji měla přečíst znova.

Vrah to nejspíš udělal. „Myslíš, že nás čeká víc obětí inspirovaných

ženskými literárními postavami?“

„Kdo s tímhle vrahem ví?“

Quinn chtěl sklenici vody, ale věděl, že se v kuchyni nesmí

dotknout kohoutků ani ničeho jiného, dokud technici neskončí.

„Řeknu zřízencům, aby si odvezli tělo,“ prohlásil. „Pak si spolu s

Fedsem znovu promluvte se správcem a sousedy. Já zatím zajedu za

Anninými zaměstnavateli. Uvidíme, co mi o ní řeknou.“

Odešel a Pearl ho provázela očima, ale zůstala v kuchyni a čekala

na Feddermana.

Právě začala smutná, vyčerpávající práce zrekonstruovat

posledních pár dnů života, který byl minulou noc ukončen.

Noční čas. Pearl už to znala. Kvůli smrti chtěla lásku. Být v

blízkosti prvního a toužit po tom druhém nebylo pro ni nic nového a

170

rozuměla tomu. Láska a sex představovaly život a protiklad smrti.

Láska rozhodně. Sex a orgasmus…, no, Pearl si nebyla jistá.

Krev jí próudila žilami. Vedle ní ležel ve zválené posteli ve

Wavertonu Jeb Jones a ještě zrychleně dýchal. Jediným dalším

zvukem byl hluk provozu z ulice pod okny.

„Ty seš teda něco,“ vzdychl.

„Něco jsem potřebovala.“

„A dostalas to?“

Natáhla se a popleskala jeho nahý, zpocený bok. „Byl to

začátek.“

Zasmál se způsobem, který se jí líbil.

V malém pokoji bylo příliš horko a stále v něm byl cítit sex. U

stropu byl přimontovaný větrák, ale nefungoval a okna se nedala

otevírat. Pearl to nevadilo. Chtíč má být upocená záležitost.

Ležela nahá na zádech a cítila pod hlavou vlhký polštář. Nepatrný

závan chladného vzduchu z nedostatečné klimatizace ji ovíval

uprostřed těla. Jebovo dýchání začalo být pravidelnější, jako kdyby

snad usínal.

Pearl se nehýbala, ale myšlenky se jí volně rozeběhly. Věděla, že

možná udělala chybu. Ale tak přeci lidé něco získávají – tím, že

riskují chyby. Po tom, co viděla v bytě Anny Braggové, to, co se

stalo v téhle místnosti, spadalo do kategorie zážitků, které

potvrzovaly život. A přesně to Pearl potřebovala – potvrdit svůj

život.

Co by si o její schůzce pomyslel Quinn – musela se maličko

usmát – kromě toho, že by chtěl Jeba zabít? Ačkoli by Quinn

nesouhlasil kvůli tomu, co k Pearl cítil, neměla dojem, že by

nesouhlasil z profesionálních důvodů. Jeb byl zkrátka muž, který se

několikrát sešel s nešťastnou Marilyn Nelsonovou, nebyl

podezřelým. Ani se o něj blíž nezajímali. Pokud v tom byl nějaký

rozdíl. A přestože měl s Marilyn několikrát rande, sešli se jinde. Jeb

tvrdil, že v jejím bytě byl jen jednou, a to potom, co byla zavražděná.

Na druhou stranu Pearl nevěděla, jestli má Jeb na noc Marilyniny

vraždy pořádné alibi. Nebo na dobu vraždy Anny Braggové.

Řekla si, že by stálo za to zeptat se ho.

171

Pootočila hlavu, aby viděla přímo přes bílý horizont svého

polštáře, a policistka v ní nabyla vrchu.

Na židli u stolu měla úhledně složené šaty. Věděla, že Jebovy leží

na hromádce na zemi. Na stole byl notebook Toshiba, přenosná

tiskárna a malý kroužkový blok s modrými deskami. Nedaleko na

krytu topení ležel otevřený balík papírů do tiskárny. Na malém

stolečku byla kupa knih, žádná beletrie, všechny o ekonomii a

politice. Nej větší z nich byla ve spodu a jmenovala se Amerika a

Kanada – Přátelé a obchodníci. Pearl se nebála, že by ohrozila v prodeji Stephena Kinga. Na vrchu nezarovnané hromádky byl

balíček lepicích poznámkových papírků, levné kuličkové pero a

několik krátkých žlutých tužek. Přestože tužky už byly téměř

vypsané, jejich gumy vypadaly jako nové a nepoužité.

Pokoj novináře na volné noze. Pearl si přinejmenším přesně

takhle takový pokoj představovala.

Podívala se zpátky na strop a přemýšlela o Jebovi. Ukázal se jako

jemný, přesto energický milenec, občas jí dovolil zaujmout

dominantní pozici, pak se zase prosadil on. Byla si jistá, že je dost

zkušený. Věděl, jak ji vzrušit, napínal ji, škádlil ji, přiměl ji vyčkávat

a pak ji překvapil.

Proč ty gumy vypadají nepoužité? Copak nikdy neudělá chybu?

„Večeřelas?“ zeptal se a vytrhl ji z jejích myšlenek.

„Úplně jsem zapomněla,“ řekla Pearl a uvědomila si, že má hlad.

„Měla jsem dost práce.“

„Chceš zajít ven nebo si objednat jídlo na pokoj?“

Pearl se nelíbila představa pikolíka vstupujícího do malé

místnosti. „Ta kavárna dole, jak je na tom s jídlem?“

„Celkem dobře, protože tam večeřím skoro každý den,“ řekl Jeb.

„A to ani neříkám, že je docela levná.“

Otočil se a posadil se na své straně postele. Bosé nohy spustil na

zem. Pearl si prohlížela pevné svaly jeho zad. Novinář, který

pravidelně posiloval.

„Vysprchujeme se,“ řekl.

„Společně?“

„Jinak to nejde. Mám jen jedno mýdlo.“

172

„Tak to se nedá nic dělat,“ odpověděla Pearl, protáhla si ruce a

nohy a teprve pak vstala z teplé, potem nasáklé postele. Chladný

vzduch jí ovanul zadek a nohy.

Jeb se pomalu vydal do koupelny před ní a pustil vodu.

Pearl nepřekvapilo, že přesně nastavil správnou teplotu.

O půl hodiny později seděli v boxu v kavárně hotelu Waverton.

Byli vysprchovaní, oblečení, přiměřeně nezmačkaní a nebylo na nich

příliš patrné, že jsou milenci.

Pearl si na Jebovu radu objednala zapečené kuřecí kostky ve

smetanové omáčce. Oba si dali točené pivo v orosených sklenicích.

Pearl vychutnávala vychlazený nápoj, pozorovala Jeba a hladově

čekala na jídlo. Myslela si, že život je celkem fajn. To u ní bylo

vzácné.

Číšnice s širokými boky a cedulkou se jménem Maize jim

přinesla jídlo na velkém kulatém tácu a začala pokládat talíře na stůl.

„Vám musí ta kuřecí směs chutnat,“ obrátila se na Jeba.

„Nebo je to možná vámi,“ zakřenil se.

Maize potřásla hlavou a podívala se na Pearl. „Včera si k večeři

objednal totéž.“

„Vy jste taky včera pracovala,“ prohlásil Jeb. Stále sice flirtoval,

ale nijak vážně.

Maize se usmála a odhalila křivé zuby. „Přesto si myslím, že

společné máme jen spropitné.“

Jeb se pro změnu usmál na Pearl. „Maize s jídlem servíruje i

humor.“

Maize udržela vážný obličej. „Ale jen pokud se jedná o včerejší

specialitu. Odvede to pozornost.“ Položila poslední talíř na stůl.

„Přejete si ještě něco?“

„Máme všechno,“ prohlásil Jeb a znovu se usmál na Pearl.

Maize věděla, kdy má být zticha, otočila se a vrátila se za pult.

„Tys měl tohle jídlo včera večer?“ zeptala se Pearl.

Jeb přikývl a zapíchl vidličku do hnědé krusty na povrchu směsi,

ze které vystoupal tenký proužek kouře. „Říkal jsem ti, že tu většinou

večeřím. Uvidíš proč. Je to vynikající.“

173

Pearl se opatrně pustila do svého jídla, aby si nespálila jazyk, ale

musela s ním souhlasit. Snad to bylo tím, že v Jebově pokoji dostala

takový hlad. Nebo možná tím, že Maize právě poskytla jejímu

novému milenci alibi na minulou noc, kdy byla Anna Braggová

zavražděná.

Pochopitelně bylo vždycky možné, že Jeb přesvědčil Maize, aby

kvůli němu lhala. Spojovalo je spropitné.

Pearl si řekla, aby nebyla tak cynická, a napila se piva.

33

Celandra odešla z konkurzu s pocitem, že nemá nejmenší šanci,

ale zároveň si říkala, že přesně takové role člověk občas dostane.

Showbyznys byl plný překvapení. Ale pokud jste je napůl očekávali,

nebyla to vlastně překvapení. Jestli tomu dobře rozuměla, pak musela

věřit, že šanci má.

K čertu, pomyslela si. Všechno bylo tak složité. Věděla jen, že

čekala, až přijde na řadu, a pak přečetla věty šílené ženy v

domácnosti. Doopravdy bláznivé ženské. Za šest let, co se snažila v

New Yorku o hereckou kariéru, vystupovala v několika rolích v

malých newyorských divadlech a získala i pár větších, ale všechny

mimo Broadway, a rozhodně nezažila to, čemu říkala úspěch. A už jí

bylo skoro třicet. Byla pohledná, ale ne krásná žena, s bledým,

vážným obličejem a vysokou sportovní postavou. Na tenhle konkurz

si nanesla hodně očního make-upu, aby její velké hnědé oči vypadaly

tmavší a propadlejší, a hnědé vlasy po ramena si přiměřeně

rozcuchala.

Když vyšla z divadla postranními dveřmi, zjistila, že vedro

dosáhlo nepříjemné úrovně, a na holé paže jí padla vlhkost jako deka.

Radši si zastavila taxík, než by jela do svého bytu na Devadesáté

západní v páchnoucím, nedýchatelném metru. Když se naposledy

vracela metrem domů z Canal Street, kde si koupila imitaci kabelky

od Prady, nějaký hulvát se o ni třel, a když vystupovala, štípl ji do

levé půlky zadku tak silně, až se jí tam udělala modřina. Když se

otočila, aby se mu postavila, dívala se jen na dav lidí, co chtěli

174

vystoupit dřív, než se posuvné dveře zavřou a vlak vyrazí do další

stanice. Útočník očividně zmizel v přeplněném vagónu a vystoupil

jinými dveřmi. Nebo byl ten blázen pořád uvnitř shrbený na sedadle

a schovával se za noviny nebo časopis.

Celandra neměla čas ani příležitost ho najít. Lidé na ni civěli

nebo se dívali skrz ni a proudili z vagónu, takže ji přinutili vystoupit

spolu s nimi. Cestou ven do ní naráželi lidé deroucí se dovnitř.

New York – město, které vás nenechalo ani na chvilku

vydechnout.

Když dorazila domů a prohlížela si modřinu dole na zadku,

přísahala, že už nikdy metrem nepojede, ale věděla, že svůj slib

jednoho dne poruší, takže to nejspíš nebyla žádná přísaha. Ale jestli

to měla jednou porušit, dnešek nebyl ten den. Z konkurzu byla ještě

celá v rozpacích a před divadlem stál taxík jako cena útěchy od

města.

Řekla si, aby nebyla pitomá; město nebylo Bůh a neposkytovalo

božskou rovnost, nevyslyšelo modlitby ani nerozdávalo zatracení na

počkání. I když to tak občas vypadalo.

Usadila se na měkkém polstrování, taxík sebou trhnul a

rozkolébal se, jak si jeho řidič razil cestu do hustšího provozu na

Ctyřiačtyřicáté západní. Klaksony troubily. Odněkud se ozval

vzteklý výkřik. Konečně se vůz osvobodil z pruhu u chodníku a

taxikář si pro sebe nadával a potřásal hlavou. „… ý město…,“ slyšela

jeho reptání. „Drsný a necitelný…“

Povídejte mi o tom.

Rozhodla se, že pojede taxíkem až domů, pokud se někde

nezasekne v zácpě. Jestli se to stane a bude nějakých osm nebo deset

bloků od svého bytu, vystoupí a dojde zbytek cesty pěšky. Celandra

ráda chodila pěšky. Bylo to dobré cvičení a byla na něj zvyklá,

protože strávila dospívání na pšeničné a sójové farmě v Kansasu.

Celandra se tam málem zbláznila, a proto se vydala do New

Yorku, když ji učitel dramatického semináře na Univerzitě Missouri

ujistil, že má skutečný talent. Ale už tehdy věděla, že je jeho

oblíbenou studentkou i v jiném smyslu. Ne že by ho nějak

provokovala a ani on se nikdy nepokusil dostat se jí pod sukni, ale

175

jasně naznačoval, že přesně po tom touží. Ale kdyby se opravdu

nepokusil…

Opřela si hlavu a zavřela oči. Zdálo se, že v jejím životě není nic

jistého. Zažíval to každý? Copak neexistovali lidé, kteří přesně

chápali, co zažili, kde v daný okamžik jsou a kam směřují, a

plánovali si a zaznamenávali kroky na své cestě? Snažila se svůj

život plánovat, ale všechno se vždycky obrátilo v mizerné

překvapení. Bude z ní stará žena dřív, než si to uvědomí, a překvapí

ji, až uvidí vrásky. Ale snad to tak fungovalo u každého, ne?

Taxík vjel do díry a zatřásl s ní tak, až doslova nadskočila několik

centimetrů nad sedadlem.

O několik bloků dál jízda zpomalila k přerušovanému

popojíždění, až se nakonec taxík zastavil úplně. Provoz byl

zablokovaný a nehýbalo se nic, kam Celandra dokázala dohlédnout

předním sklem. A v taxíku začínalo být vedro. Řidič možná vypnul

klimatizaci, aby se motor nepřehřál při stání, nebo snad šetřil cenným

benzinem. Občas to dělávali. Použila tlačítko, aby stáhla okénko, a

do taxíku se dostal ještě teplejší vzduch. Došla jí trpělivost, vytáhla

peněženku z kabelky a řekla řidiči, že si vystoupí.

„Dovezu vás k chodníku,“ řekl, když si všiml bankovek v její

potící se ruce. Jeho přízvuk, kterého si předtím nevšimla, nedokázala

rozpoznat.

„To je v pořádku,“ ujistila ho, strčila bankovky do malého

otočného talířku v plexisklu oddělujícího řidiče od pasažéra a

nechala mu štědré spropitné.

„Zabijou vás,“ prohlásil s podivným přízvukem, protože nechtěl

přijít o rito. „Přejedou vás. A chyba bude moje.“

„Nic se mi nestane,“ trvala na svém a pomyslela si, že venku se

nehýbe vůbec nic, co by ji mohlo přejet…

„Nechci…“

Nezaslechla zbytek toho, co říkal, protože otevřela dveře taxíku.

Třemi kroky se dostala na obrubník, hned byla na chodníku a

kráčela pryč od nehýbajícího se taxíku. Za ní houkaly klaksony.

Jeden z nich nejspíš patřil taxíku, ale nevšímala si krátkého, ale

mohutného přívalu hluku, a šla dál.

176

Středně vysoký, dobře oblečený muž kráčející před ní se otočil,

aby se podíval, co to houkání znamená, a jejich oči se střetly.

Celandra rychle sklopila pohled, protože mu nechtěla poskytnout

záminku, ale stačila zaznamenat, že je pohledný a upravený. Víc než

to – mezi nimi proběhlo něco tajemného, okamžitého, něco, co každý

hledá. Síly se střetly s nesporným potenciálem. Ale v počátcích byla

vždycky možnost volby.

Právě teď byla Celandra ještě rozrušená z konkurzu, a tak si

řekla, že nemá zájem. A on očividně neměl zájem o ni. Znovu se na

ni nepodíval, když se zastavil na křižovatce a čekal, až se změní

semafor, aby mohl přejít ulici.

Nepodíval se po ní, ani když kolem něj prošla, sestoupila z

obrubníku a s dalším tuctem lidí se vydala přes ulici.

Možná on to kouzlo necítil. Vždycky to nefungovalo

oboustranně. Snad si jen příliš lichotila.

Když Celandra přešla další blok, na muže zapomněla.

Nenapadlo ji hledat ho na druhé straně ulice, kde kráčel souběžně

s ní, proplétal se mezi lidmi na plném chodníku, občas do někoho

vrazil, rychle zamumlal: „Promiňte,“ a pokračoval dál svým tempem.

Jejím tempem.

Neodtrhl od ní oči.

Rozhodoval se.

Později za ní šel až do Starbucks, kde se sešla se dvěma dalšími

ženami. Držel se zpátky, objednal si kapučíno a pozoroval je, jak si v

boxu u okna poručily koblihy a kávu. Nebyl to nízkokalorický oběd,

ale malý. Všechny ženy měly štíhlé postavy, ale pravda byla, že byly

ještě mladé.

Když ji sledoval domů, dozvěděl se její příjmení z poštovní

schránky, kterou si zběžně prohlédla, než vyšla nahoru do svého

bytu.

Neviděla ho a nejspíš by ho nepoznala, i kdyby si ho všimla v

kavárně Starbucks, kde seděl jen o dva boxy dál, aby slyšel, o čem si

ženy povídají.

Neoslovovaly se jmény. Bylo překvapující, jak lidé po

počátečním setkání takřka nikdy nepoužívali jména, když spolu

177

hovořili. Nicméně se z jejich hovoru dozvěděl, že jsou herečky. To

ho nepřekvapilo, když vzal v úvahu krásu a chůzi ženy, kterou

sledoval. Zeny, již si vybral.

Takže byla herečka. Nemělo by být tedy obtížné zjistit její křestní

jméno. Usmál se. Mohlo by klidně být někde na plakátech.

Teď už jen potřeboval znát její jméno.

34

O čtyři dny později seděla Pearl brzy ráno v parku na Washington

Square a pozorovala bezdomovce probouzejícího se na protější

lavičce. Na sobě měl otrhané šaty o dvě čísla větší a ztěžka se

pohyboval, přestože se zdálo, že mu není víc jak čtyřicet. Pod

lavičkou ležela prázdná plechovka od piva, nejspíš jeho prášek na

spaní.

Pearl si muže prohlížela. Posadil se a sjel ji zlostným pohledem,

jako kdyby ona mohla za jeho osud, pak se postavil a na vratkých

nohou se vydal k ulici Macdougal. Lauri ho minula cestou k Pearl a

obloukem se mu vyhnula. Zdálo se, že si jí ani nevšiml.

Na rozdíl od bezdomovce si Lauri vykračovala s jistotou a

lehkostí mládí hejnem asi dvanácti znuděných holubů, kteří klovali

do chodníku, ale ona je vyplašila, takže se očividně zdráhavé vznesli

k nebi. Usmívala se. Několikrát s Pearl poobědvaly nebo se jen

procházely, povídaly si a postupně se začaly mít rády. Pearl věděla,

že ji dívka obdivuje a věří jí, snad až příliš.

Lauri sebou plácla na lavičku vedle Pearl. Měla na sobě džíny,

žlutou blůzku bez rukávů a tenisky bez ponožek. Ranní slunce se jí

třpytilo na zirkonové pecce v nose.

„Mluvilas s tátou?“ zeptala se.

„Krásné dobré ráno,“ řekla Pearl.

„Jo, to jo, omlouvám se. Nejspíš jsem byla moc zabraná do sebe.“

Pearl si pomyslela, že dívka se určitě dívá na televizní pořady s

psychology.

„Je krásné ráno,“ prohlásila Lauri ve snaze věci urovnat.

178

Pearl si vlastně nemyslela, že by bylo nějak výjimečně krásné

ráno. Všude po zemi se kupily odpadky včetně několika zlomených

ampulek od cracku a čtyři nebo pět bezdomovců, připomínajících

útrapy života, se povalovalo kolem. Holubi, co Lauri vyplašila, se

vrátili. Špinaví ptáci. Pearl neměla holuby ráda.

„Pearl…“

„Ptala jsem se tvého táty, jestli by mu nevadilo, kdybych ti řekla

pár věcí o tom, co znamená být policajtkou. Nic proti tomu neměl.

Vlastně je rád, když si spolu povídáme. Ale rozhodně nechce, aby se

z tebe policajtka stala.“

„Proč ne? On přeci je.“

„Myslí si, že můžeš dokázat víc.“

„Můžu, nebo bych měla?“

„Předpokládám, že obojí.“

„Máma a ten blbec Elliott mě pořád nutili, abych si vedla líp.

Copak jsem nějaká stipendistka v Oxfordu?“ Lauri se ušklíbla, jako

by byla zklamaná. „Myslela jsem, že táta takový není.“

„Že nechce to nejlepší pro svoje dítě? Proč by neměl?“

„Protože ne každý může být stipendistou v Oxfordu. Někteří z

nás chtějí pracovat u policie. Jako ty.“

„Myslím, že tak to není, Lauri. Tvůj táta jen nechce, abys viděla

některý věci.“

„No, proč bych je neměla vidět? On je vídá.“

„Přesně. On je vídá a ví, o čem mluví. A taky nechce, aby se ti

něco přihodilo.“

„Co například?“

Tahle otázka byla lehká. „Nechce, aby tě zastřelili nebo ubodali k

smrti.“

„Aha.“

Pearl vstala z lavičky. „Radši už půjdu, Lauri. Asi za dvacet

minut se musím sejít s tvým tátou a Fedsem.“

„Myslela jsem, že si dáme společně snídani.“

„Nemám teď čas. Přišlas skoro o hodinu pozdějc.“

Lauri naklonila hlavu, aby si prohlédla šedobílého holuba, který

se k nim přiblížil. „Jo, potřebuju zapracovat na přesnosti.“

Pearl se usmála. „Ono to přijde samo.“

179

„A co to další?“ zeptala se Lauri. „Mluvila jsi o tom s tátou?“

„Vůbec se mu nelíbila představa, že se na mě pověsíš, zatímco

budu vyšetřovat.“

„Jak to myslíš?“

„Řekl, že mě zastřelí.“ Pearl počkala, až Lauri zvedla pohled z

holuba a podívala se na ni. „Já si taky myslím, že to není dobrý

nápad, Lauri. Tohle není práce v kanceláři nebo uzavírání pojištění.

Sledováním se můžeš leccos naučit, ale taky se můžeš zranit.“

„Jsem ochotná přijmout riziko.“

„On ne.“

„A je to můj táta, tím to je?“

„Jo. A navíc můj šéf.“

„Nejspíš se s tím obě musíme vyrovnat.“

„Teď začínáš chápat.“

Ale Pearl tušila, že by to bylo příliš snadné. Lauri byla

koneckonců Quinnovou dcerou a Pearl o Quinnovi věděla jednu nebo

dvě věci.

„Pořád se občas můžeme scházet jako kamarádky,“ řekla Lauri.

„Povídat si.“

„Jinak bych to ani nechtěla,“ přisvědčila Pearl.

Lauri vstala, pokrčila rameny a usmála se. „Tak to asi bude.

O tom život je, musíš se vyrovnat s tím, co dostaneš.“

„Část toho, o čem je,“ poopravila ji Pearl. „Auto mám

zaparkované tamhle. Chceš svézt do města?“

„Ne, musím být za chvíli v práci.“ Usmála se od ucha k uchu.

Vypadala jako Quinn. „Musím být přesná.“

„Jen tak dál,“ usmála se Pearl. Jsi plná jalových řečí jako tvůj

otec.

Když Pearl došla k autu, otočila se a viděla, že Lauri kráčí

opačným směrem, pryč od ní. Stála s rukou opřenou o vyhřátou

střechu vozu a pocítila ke Quinnově dceři nečekanou lásku a

starostlivost. Možná se v ní dokonce pohnulo i něco mateřského.

Bylo to děsivé.

Když Pearl dorazila do kanceláře, Quinn seděl za stolem, na nose

měl brýle z lékárny, které používal na čtení, a studoval pitevní

180

zprávu Anny Braggové. Byly to ty zvláštní brýle, jež seděly nízko na

nose a vypadaly, že je někdo v půlce podélně přeřízl pilkou.

Fedderman si na druhé straně místnosti naléval šálek kávy.

„Chceš taky?“ zeptal se a ohlédl se na Pearl.

„Dneska ráno ne.“ Pearl se podivně houpal žaludek, nejspíš kvůli

bezvýslednému rozhovoru s Lauri a neznámému mateřskému pudu,

který vyprovokoval.

„Pomerančový džus? Koupil jsem krabici,“

„Ne, díky.“ Nech mě sakra na pokoji.

„Tohle je totéž, téměř stejný počet řezů, které vrah provedl,“

pronesl Quinn sklíčeně a poklepal na spis silným ukazováčkem.

Pearl by se nelíbilo, kdyby na ni někdo tak tvrdě ťukal.

„Příčina úmrtí?“ zeptala se.

„Utopení. Jako u ostatních. Dá je do vany, natočí vodu, a než je

rozřeže, utopí je.“

„Co zbytky pásky?“ zeptala se Pearl. „Pořád tatáž?“

„Jo. Stejný typ lepicí pásky, co se prodává úplně všude. Naprosto

tentýž postup. Jsou pevně svázaný páskou jako krocan při

Díkůvzdání a kousek pásky jim dává přes ústa. Když jsou mrtvý a

umlčený navěky, odstraní pásku, a teprve pak se pustí do práce s noži

a pilou.“

„Čas úmrtí?“

Quinn si narovnal brýle na nose a podíval se do záznamů, aby byl

přesný. „Stojí tady mezi šestou a devátou večerní.“

Pearl si pomyslela, že je to skvělé. Pokud servírka Maize nelhala,

Jeb Jones měl alibi.

Jeb…

„Zdá se, že všichni její kolegové z Courtney Publishing ji měli

rádi.“

„To mají vždycky, když jsou po smrti,“ poznamenala Pearl.

„Jo. Pracovala jako zástupkyně šéfredaktora a pomalu

postupovala výš. Její šéf tvrdí, že byla schopná a měla před sebou

budoucnost. Nikdo si nevšiml, že by se poslední dobou něčeho bála

nebo se snad chovala jinak. Párkrát si vyšla na schůzku s mužem z

obchodního oddělení, ale nikam to nevedlo, a tak se přestali vídat.

Momentálně je ve Frankfurtu na nějakém knižním veletrhu.“

181

„Aha, frankfurtské alibi.“

„Telefonicky jsem mluvil s lidmi, kteří s ním byli v době smrti

Anny Braggové,“ řekl Quinn. „Není žádná šance, že by sem doletěl,

zabil ji a odletěl zpátky.“

Fedderman se k nim připojil a posadil se za svůj stůl. V jedné

ruce držel hrnek kávy a v druhé plastový kalíšek s džusem. „Dostala

ses s ním někam?“ zeptal se Pearl.

„Co?“

„S tím chlapem, co měl několikrát rande s Marilyn Nelsonovou.“

„Aha. Ne, nedostala. A má alibi na dobu úmrtí Anny Braggové.“

„Takže je mimo podezření,“ kývl Quinn. „Stejně jako u ostatních

mužů nějak spojených s mrtvými ženami. Dávali si s nimi schůzky,

někteří s nimi spali, ale pro jednu nebo i víc vražd mají alibi.“

„Sex ve městě,“ poznamenal Fedderman.

Pearl se na něj zadívala.

„Půjčil jsem si videa a dívám se na ně,“ vysvětlil. „Tak zjišťuju, o

co přicházím.“

„O co my všichni přicházíme,“ utrousila Pearl.

Quinn si sundal legrační půlky brýlí a upřel na ni pohled, který

znala až příliš dobře. Copak zaslechl něco v jejím hlase? Dozvěděl se

nějak, že zakrývala přesně ten tajný sex, o kterém si stěžovala, že ho

nemá?

Nebud blázen. Neumí číst myšlenky.

Ale ona Quinna znala.

Dokázal prokouknout lidi skrz naskrz. Občas, jen na pár letmých

okamžiků cítila lítost nad lidmi, které Quinn honil.

Otočila se a přešla ke kávovaru, aby se nedíval přímo na ni a

neprohlížel si ji. K čertu s ním!

„Myslím, že si přece jen dám trochu kafe.“ Musela z hlavy dostat

všechno kromě své práce.

„Měla by sis dát spíš trochu pomerančového džusu,“ poznamenal

Quinn. „Mohl by tě zchladit.“

K čertu s ním!

Fax začal vrčet a cvakat.

182

Přestože Fedderman seděl, byl mu nejblíž. Vstal, přešel k přístroji

a sklonil se k němu, jako kdyby se jednalo o nějaký rébus, který

nedokázal rozluštit.

Když fax zapípal a ztichl, zvedl dvě stránky, které přišly, a

přenesl je ke Quinnovi.

„Kopie stvrzenek z konta Marilyn Nelsonové,“ řekl.

Quinn je přehlédl, nasadil si znovu brýle a prohlédl si je

důkladně. Účty byly většinou za jídlo a oblečení. Jen jeden z nich byl

za dvě jídla U Pepřovníku. Quinn si vzpomněl, že viděl tuhle

restauraci jen kousek od bytu Marilyn Nelsonové. Datum na

stvrzence bylo necelé dva týdny před její smrtí. Večeřela se svým

vrahem? Nepravděpodobné. Ale možná s někým, kdo by jim mohl

říct víc o posledních dnech Marilyn Nelsonové.

Velkým tupým ukazováčkem ukázal tu položku Pearl. „Zajdi do

té restaurace. Zjisti, jestli si někdo nepamatuje, s kým oběť v ten den

večeřela. Marilyn vypsala šek a byla tam stálou zákaznicí, která

obvykle jedla sama, tak by si na to mohl někdo vzpomenout.“

Pearl si pomyslela, že taková naděje je dost chabá, ale bylo to

alespoň něco. Jestli budou mít štěstí, Marilyn Nelsonová večeřela se

svým přítelem, ačkoli vypsala šek. Pearl si dokázala představit, že

Marilyn ze zoufalství většinou platila svůj díl dokonce i s někým,

koho znala důvěrně.

Smrt ve městě.

Pak se podívala blíž na jméno restaurace. U Pepřovníku. Jeb jí

řekl, že tam s Marilyn Nelsonovou jednou večeřel.

Pearl a Jeb se domluvili, že tam zajdou.

Pearl připadalo, že nic v jejím životě není jednoduché.

35

OKRES HARRISON, FLORIDA, 1980

Panovala temná noc, měsíc byl schovaný za mraky a Sherman

vytušil nebezpečí. Čas strávený v bažině ho před takovými věcmi

varoval. Těžce vykoupenou zkušeností se naučil, jak se ukrýt před

183

bouří zuřící mezi stromy a zvedající temné vody, jak najít a sníst věci

živé či mrtvé, aby se mu neudělalo špatně, jak mělce spát a dávat

přitom pozor na ty, kteří se stali jeho přirozenými a velmi

skutečnými nepřáteli.

Zkrátka jak přežít.

Teď už věděl, že každý zvuk v bažině něco znamená, stejně jako

jemné vůně vánku či nepravidelné zčeření předtím klidné vody.

Studoval a učil se číst signály, jako kdysi studoval a učil se ze

Samových knih i z dlouhých, nenucených hovorů s ním. Tyhle

vědomosti mu odkázal Sam. Bažina se teď stala Shermanovým

domovem, sice nebezpečným, ale méně než domov, který opustil.

Odchod z domu byl úplný a definitivní. Už ani nepovažoval

Shermana za své jméno, protože nebylo nikoho, kdo by ho tak ani

jinak oslovoval. A neměl moc času přemýšlet o minulosti; neměl na

výběr, musel žít v přítomnosti a pro ni. Věděl, že ztratit se v

minulosti znamená vzdát se budoucnosti. Patřil do bažiny a bral

ohledy jen na zákony přírody a poslouchal je. Skutečně existoval jen

jeden zákon – přežít.

Tenhle zákon porušil, když stoupl na hrubý, vyvýšený povrch,

který se v inkoustové vodě pohnul pod jeho bosou nohou. Okamžitě

mu to došlo – aligátor! Věděl, že může zemřít, a udělal by cokoli,

aby mohl žít.

Dlouhý, tlustý ocas se v temnotě zvedl a uhodil do mělké vody.

Rozčeřil hladinu a způsobil hluk podobný výstřelu z pušky.

Shermanův obličej zalila sprška studené vody. Instinktivně se pokusil

velkým skokem dostat co nejdál od aligátora, ale sklouzla mu noha a

málem upadl. Zoufale balancoval a snažil se dostat pryč od dalšího

mocného máchnutí obrovského ocasu.

Pak se aligátor postavil na všechny čtyři a jeho bledé břicho se

zrcadlilo v temné hladině. Byl obrovský, nejméně tři metry dlouhý a

Sherman věděl, že mu neuteče, obzvlášť ne v mělké vodě.

Při pohledu na zvíře ho ochromil strach. Aligátor byl zvyklý, že

jeho kořist se přestane na chvíli hýbat. To byl okamžik, kdy útočil.

Temná voda se prudce zvířila a zpěnila, jak aligátor vystřelil

kupředu. Sherman ucítil, že se něco tvrdého otřelo o jeho bosou patu,

a uslyšel děsivé sklapnutí pravěkých zubů. Zaječel a uskočil pryč, ale

184

přistál na rukách a kolenou. Strach ho téměř okamžitě postavil na

nohy a on se rozběhl vodou sahající mu až po kolena. Zvedal nohy

vysoko a natahoval svůj krok, aby co nejméně rozstřikoval vodu a

zároveň běžel co nejrychleji. Aby přežil.

Věděl, že se aligátor blíží. Slyšel ho mezi šplouchavými zvuky,

které vytvářelo jeho vlastní tělo. Cítil ho a v duchu viděl rychlého,

ohyzdného tvora na zakřivených nohách, jak běží a občas hladce

klouže temnými vodami, pak zase pod sebou nalezne pevnou půdu a

nabírá na rychlosti. Vzdálenost mezi nimi se zkracovala.

Zkracovala!

Sherman uhodil ramenem do silného kmene stromu. Riskl pohled

za sebe.

Vzdálenost se zkracovala!

Vyšplhej nahoru!

Přestože byli aligotáři velmi rychlí, velcí, silní a vybavení

ostrými zuby a ocasem, jednu věc nedokázali – šplhat. Sherman se

odrazil, pažemi a nohama objal kmen a snažil se vylézt vzhůru.

Nahoru do bezpečí. Pryč od hrdelního vrčení, máchajícího ocasu i

trhajících zubů. Nahoře byl život!

Ale kmen stromu byl porostlý mechem a velmi kluzký. Sherman

sjel dolů, místo aby získával výšku, a ocitl se zpátky v bahnité vodě.

Nejnižší větev snad byla v jeho dosahu. Pokrčil kolena, vyskočil

a v nočním vzduchu zatápal po větvi.

Špičkami prstů se jí dotkl.

Přistál ve vodě, rozstříkl kolem sebe podivnou spršku a skočil

znovu. Tentokrát se větve ani nedotkl.

Aligátor se zastavil a přikrčený číhal ve vodě. Pozoroval ho

pohledem tisíce let starým. Líným, ale všímavým a nemilosrdným.

Sherman aligátorům rozuměl. Věděl, proč se tenhle zastavil.

Vycítil ve své kořisti poznání, že hon je u konce. Zvítězil.

Pomalu a hladce se začal přibližovat k Shermanovi. V mělké

vodě po něm zůstávala nepatrně zčeřená hladina ve tvaru písmene V.

Sherman jen zíral před sebe ochromený strachy. Věděl, co přijde.

Aligátorovy čelisti se kolem něj sevřou, pak ho zatáhne do hlubší

vody, kde předvede smrtelný taneček, až Sherman vykrvácí k smrti

nebo se utopí. Aligátor si odnese své maso do hnízda v hlubokém

185

bahně blízko vody a uloží si ho, aby nahnilo a změklo. Sherman si

rázem vybavil noci s matkou na okraji bažiny. Vzpomněl si na

podnájemníky odsouzené k smrti a na Sama, kterého v kusech

odtáhli do noci. Vzpomněl si na skřípání zubů, drcení kostí, vrčení i

čirou nenažranost a nakonec jejich uklidnění.

Nevzdá se – ještě ne. Nikdy. Musí utéct! Musí se dostat pryč!

Utíkej, ty hlupáku!

Přinutil se vzdát planých pokusů vyšplhat na strom a začal utíkat

pryč do bažiny, každým krokem čeřil temnou vodu a modlil se, aby

se aligátor vzdal.

Uklouzl a spadl. Bezmocně kolem sebe cákal, jak se snažil

postavit. Vyškrábal se na nohy. Utíkal a utíkal. Stával se součástí

bažiny. Součástí boje. Lovnou zvěří.

Přežít! Přežít! Na nic jiného nemyslet, to volal každičký instinkt

v jeho mysli i svalech. Utíkat co nejrychleji, co nejdál. Přežít!

Větev mu poškrábala obličej, přerušila jeho tempo a na okamžik

ho zpomalila.

Tri nemotorné kroky a pak znovu nabyl ztracenou rovnováhu.

Byl jistější. I v plné rychlosti!

Něco zachytilo jeho levé lýtko a bolestivě ho svíralo, zatímco on

tvrdě dopadl na břicho a vdechl vodu z bažiny. Mlátil kolem sebe

rukama i volnou nohou a pral se, aby udržel hlavu nad hladinou.

Stisk zesílil a způsoboval mu ostny neuvěřitelné bolesti. Sherman

se dusil, plival vodu a ani nedokázal zakřičet. Cítil, jak ho něco táhne

zpátky vodou.

Otočil se, aby viděl, co ho dostalo, a málem zemřel hrůzou. Byl

lapený v čelistech té stvůry. Dvě prehistorické, bezohledné oči se

střetly s jeho. Byly velmi blízko, temnější než noc a znamenaly smrt.

Pak jej náhle něco oslnilo a v mysli se mu rozlehlo burácení.

Sherman cítil, že se potápí.

186

36

NEW YORK, SOUČASNOST

Restaurace U Pepřovníku byla většinou vymalovaná šedě a

modře, jen na jedné zdi se skvěla široká nástěnná malba zeleného

pole pod modrým nebem. Na poli rostly stromy, o kterých se Pearl

domnívala, že jsou to pepřovníky, ale vlastně nevěděla, jak se pepř z

pepřovníků získává.

Kuchařská licence, pomyslela si, když se k ní přiblížil usmívající

se Afroameričan. Byl pohledný, i když trochu břichatý, na sobě měl

modré sako s mosaznými knoflíky, bílou košili rozepnutou u krku a

vyplněnou rudým šátkem. Chlap, kterému se ztratila jachta.

„Snídaně nepodáváme,“ oznámil jí.

Pearl se podívala na řadu stolů pokrytých bílými ubrusy bez

příborů, porcelánu a ubrousků. „To vidím. Měli byste mít zamčené

dveře.“

Zdálo se, že ho to pobavilo. „My lidem důvěřujeme.“

„Kéž bych to mohla říct o sobě,“ prohlásila Pearl a ukázala mu

svůj odznak.

Mužův úsměv se vytratil, což byla škoda. Uměl se krásně smát,

ale bez úsměvu vypadal celkem obyčejně.

„Jste tu kvůli Marilyn Nelsonové?“ zeptal se. Překvapil ji tím.

Poprvé Pearl připadalo, že zaslechla lehký jamajský přízvuk.

„Vy jste jasnovidec,“ prohlásila Pearl.

„Ach, kdepak. Marilyn tu často jedla. Byla to krásná žena.

Krásných žen si všímáme, hlavně pokud jsou tak milé jako Marilyn.“

Pearl se rozhlédla. Zdálo se, že v restauraci nebyl nikdo jiný.

„Můj zaměstnanec Harmon uklízí v kuchyni,“ ozval se muž, jako

kdyby jí četl myšlenky. „Já jsem Virgil Mantrell.“

„Vedoucí?“

„A majitel. Což znamená, že jsem tu prakticky pořád.“

Užitečné, pomyslela si Pearl. Vyhlídky návštěvy restaurace U

Pepřovníku se zlepšily. Jeb jistě nebyl jediný muž, který tu s Marilyn

večeřel. „Marilyn často jedla sama, vidte?“

187

„Obvykle ano. Nebyla ve městě dlouho a neměla ještě čas ho

prozkoumat. Ale sama vždycky nebyla. Vzpomínám si, že sem

několikrát přišla s muži, a zdálo se, že měli schůzku. A jindy, o něco

později, tu obědvala se ženou.“

„Vzpomenete si na nějaké podrobnosti?“

„Ti muži byli rozdílní. Až na jednoho, se kterým tu byla

několikrát.“

„Jak vypadal ten, se kterým tu byla víckrát?“

„Moc si na něj nepamatuju. Zdálo se, že je mu přes třicet,

tmavovlasý. Nejspíš by se řeklo, že je pohledný, ale zároveň vypadal

úplně obyčejně. Sotva bych ho poznal, kdyby sem znovu přišel, a to

mám paměť na obličeje.“

„A ta žena, která obědvala s Marilyn?“

„Tu bych poznal.“

„Nejspíš byla pěkná.“

„Ne tak krásná jako Marilyn.“ Znovu se začal usmívat. „Neradi

třídíme naše zákazníky podle krásy nebo pohlednosti.“

„To je moudré,“ přitakala Pearl.

Přikývl. „Je to slušné a se slušností se v pohostinství dojde

daleko. Když jsem zašel k Marilyninu stolu, abych se ujistil, že je

všechno v pořádku, ženu mi představila a řekla, že je to kamarádka

ze školy.“

„Oslovovala ji jménem?“

„Jistě.“ Zvedl tmavé obočí způsobem, který vypadal bolestivě.

„Promiňte, já si pamatuju tváře, ale nevybavuju si jména.“

Pearl mu ukázala kopii faxu se stvrzenkami a ukázala na jednu od

Pepřovníku. „Máte tady kopii?“

„Samozřejmě. Pečlivě si doklady schováváme. Ta bude z oběda,

kdy tu měla Marilyn přítelkyni.“

„Jak to víte?“

„Podle ceny. A vzpomínám si na to. Byly tu na obědě. Čas je na

stvrzence zaznamenaný.“

„Nejsou tu žádné doklady, když tu jedla s muži.“

„Protože nejspíš platili hotově,“ řekl Virgil. Znovu se usmál.

„Stále se s tím můžete setkat.“ Zamyslel se. „Nebo je možné, že

188

došlo k nepozornosti a ještě jsme nevystavili bance šek. Pokud se tak

stalo, bude stále tady a neměla byste ho na svém seznamu.“

„Můžeme se podívat?“ zeptala se Pearl.

„Nepotřebujete soudní příkaz,“ prohlásil a úsměvem obrátil větu

v žert.

Provedl ji kuchyní, kde uhrovitý mladík, určitě Harmon, myl a

leštil podlahu nějakým houbovým mopem, a došli až do překvapivě

velké kanceláře s naleštěnou dřevěnou podlahou s volně utkaným

kobercem s tlumenými mnohobarevnými odstíny. Virgil Mantrell

měl velký stůl vyrobený z kvalitního dřeva, což mohl být teak. Na

zdech visely olejomalby plachetnic. Pearl nebyla znalkyně, ale přišly

jí pěkné.

Možná byl její dojem pravdivý a ten muž skutečně vlastnil jachtu.

„Plachtíte?“ zeptala se, když se Virgil probíral černou kovovou

kartotéční skříní za stolem.

„Nikdy,“ prohlásil, aniž se na ni otočil, „ale maluju.“

„A moc dobře.“

Teď se na ni Virgil obrátil a usmál se její pokloně, ale pak se

znovu sklonil ke svému úkolu.

Našel svazek účtenek, který hledal, a uvelebil se na židli tak, aby

se přes stůl díval na Pearl. Obratně se svazkem začal probírat.

Pearl věděla, kdy má mlčet, a trpělivě stála a čekala. Očima

zabloudila k malbám elegantních plachetnic. Přemýšlela, jestli ta za

stolem je šalupa. Přemýšlela, co je vlastně šalupa.

Najednou se Virgilovy tančící prsty zarazily. „Aha!“ prohlásil se

zdánlivě velkým potěšením.

„Našel jste?“

„Ne. TI muži s Marilyn určitě platili za jídlo hotově.“

„Tak proč ten orgasmus?“

Virgil se na ni ostře podíval a zdálo se, že je skutečně šokovaný

jejím slovníkem. Pearl se skoro omluvila.

„Chci říct,“ spustila, „že jste působil dojmem, že jste našel, co

jste hledal.“

„Něco jiného,“ řekl Virgil. „Když tu Marilyn obědvala se svou

přítelkyní, zaplatila účet kartou. Ale je tu ještě jedna stvrzenka

stejného data, času a na tentýž stůl. Její přítelkyně platila kartou účet

189

za pití.“ Posunul tenkou stvrzenku přes široký stůl až k Pearl, aby na

ni dosáhla.

Na účtence stálo jméno Ella Oaklieová. Pearl ho přečetla nahlas.

„Vzpomínáte si na ni?“

„Myslím, že ne,“ zavrtěl hlavou Virgil. „Ale určitě je to ta žena,

kterou jsem viděl s Marilyn. Ta účtenka to potvrzuje.“

„Můžete mi prosím udělat kopii?“

„Já si nechám kopii,“ opravil ji Virgil, „a dám vám originál.“

„Protože jsem zdvořilá,“ řekla Pearl.

„A máte umělecký vkus.“ Virgil se usmál. „A jste docela hezká.“

A mohla bych si ji obstarat úřední cestou, pomyslela si Pearl, ale

taktně mlčela.

Pearl našla adresu Elly Oaklieové snadno. Byla v telefonním

seznamu. Policejní práce občas bývala hračka.

Žena za pultem malého květinářství na První avenue dovolila

Pearl podívat se do seznamu. Pearl si opsala adresu i telefonní číslo.

Nechtěla, aby její rozhovor někdo slyšel, tak ženě poděkovala a vyšla

ven do vedra, aby pro hovor s Oaklieovou použila mobil.

Hovor se přepnul na záznamník, který ji nezúčastněným hlasem

informoval, že momentálně nemůže nikdo její hovor přijmout, ale

kdyby laskavě zanechala vzkaz…

Pearl trpělivě počkala na konec těch žvástů, pak Elle Oaklieové

nahrála své jméno a telefonní číslo a hovor ukončila.

Bylo skoro poledne, a tak dojela na roh Třetí avenue a

Čtyřiapadesáté ulice, protože věděla, že tam ve Stánku prodávají

dobré a důvěryhodné jídlo. Pearl většinou obědvala něco lehkého.

Teď si od pouličního prodejce koupila piroh a balenou vodu a vydala

se k teplé kamenné zdi, na kterou se posadila, a při jídle pozorovala

lidi.

Při druhém soustu se jí rozdrnčel mobil v kapse. Odložila piroh i

vodu a hovor přijala.

Ella Oaklieová si zavolala domů, aby si vyzvedla vzkazy, a chtěla

se s Pearl setkat co nejdřív, protože to, co se stalo Marilyn

Nelsonové, bylo zkrátka naprosto příšerné. Když Pearl nabídla, že za

Ellou zajde do kanceláře, Ella se zdráhala, ale mohly by se sejít na

190

oběd? Pearl přisvědčila a navrhla restauraci U Pepřovníku nedaleko

bytu Marilyn Nelsonové. Už dávno přišla na to, že dostat svědka co

nejblíž místa činu občas dokáže udělat zázraky s jeho pamětí.

Ella okamžitě souhlasila. Dokud byla Ella ochotná, Pearl navrhla,

že se sejdou za půl hodiny. Ella slíbila, že to stihne za čtyřicet pět

minut a Pearl řekla, že na ni počká v maličkém foyeru za hlavními

dveřmi, kde byla lavice. Ella se zeptala, jestli bude mít uniformu a

podrážděná Pearl jí řekla, že ne, že má na sobě šedé kalhoty a modré

sako. O pevných černých botách se nezmínila.

Pearl si pomyslela, že to je vlastně jakási uniforma, položila

telefon a zastrčila si ho do kapsy.

Téměř okamžitě se znovu rozdrnčel.

Tentokrát to byl Jeb. Chtěl se s ní sejít na oběd.

„Jestli se utrhneš,“ dodal, když vycítil Pearlino váhání.

„S někým se mám setkat v restauraci na krátký rozhovor, pak se

můžeme najíst my dva, jestli chceš, nebo zajít někam jinam.“

„Určitě ti to nevadí? Chci říct, že se nechci plést do tvojí práce.“

„Je to v pohodě,“ ujistila ho Pearl. „Ta restaurace je U

Pepřovníku.“

„Výborně. Stejně jsme tam chtěli zajít.“

Pověděla mu, v kolik hodin bude asi hotová.

„Klidně se pořádně najez,“ řekl. „Já do sebe hodím něco dřív, než

dorazím do restaurace, a pak si dáme skleničku nebo dvě a půjdeme

pryč.“

A zajdeme do tvého pokoje ve Wavertonu?

Pearl se ho nemusela ptát. Věděla, že oba to chtějí.

Rozloučila se s Jebem, znovu zasunula mobil do kapsy a jen

doufala, že ta zatracená věc tam chvíli zůstane a bude zticha.

Tehdy se podívala přes ulici a zahlédla Lauri Quinnovou.

Lauri v záplatovaných, vybledlých džínách a velkém červeném

tričku stála u dveří obchodu s kancelářskými potřebami a předstírala,

že si vybírá něco ve výloze. Pearl si spočítala, že ji možná pozoruje v

odrazu ve výloze, a odvrátila pohled.

To, že vidí Lauri, ji spíš rozladilo, než překvapilo, protože to

nebylo poprvé. Už dvakrát zahlédla Pearl někoho, kdo mohl být

191

Lauri, ale bylo to na tak krátký okamžik, že si nebyla jistá. Teď si

jistá byla. Lauri očividně nevzala na vědomí její naléhání, že v

žádném případě nebude Pearl provázet při její práci, a rozhodla se, že

bude sledovat Pearl bez jejího souhlasu.

Lauri se nevzdávala toho, co chtěla.

Lauri byla jako její otec.

Pearl si nebyla jistá, co s tím má dělat, ale rozhodla se, že teď nic.

Stejně se musela brzy setkat s Ellou Oaklieovou a nechtěla se

střetnout s Lauri, aby jí od plic řekla, že ji nezkušeně a nepříjemně

sleduje. A pochopitelně tu bylo nebezpečí amatéra – v tomhle

případě skoro dítěte – sledujícího detektiva na stopě sériového vraha.

Možná by nebyl špatný nápad povědět Quinnovi, co se děje, a zjistit,

jak si představuje celou záležitost vyřešit. Koneckonců Lauri byla

jeho dcera.

Na druhou stranu Pearl měla vůči Lauri jisté ochranitelské pocity

a Quinn se zdál naprosto bezradný, když přišlo na jednání s jeho

dospívající dcerou, která nebyla podezřelá z žádné vraždy.

Pearl se podívala na hodinky. Do setkání s Ellou Oaklieovou jí

zbývalo ještě čtyřicet minut. Měla auto, takže se mohla dostat k

Pepřovníku rychle. Čas ji tedy netížil.

Pearl si dávala pozor, aby se nepodívala směrem k Lauri, a

pustila se znovu do pirohu.

37

Další.

Quinn ho očekával. Řezník se dál vysmíval policii svými

záhadnými vzkazy.

Renz právě Quinnovi odfaxoval ten nejnovější spolu s

očekávanými výsledky laboratorních testů o Řezníkově zprávě i

obálce, ve které dorazila. Na obálce a známce se nenašly žádné

otisky, na klopě obálky žádná DNA. Obyčejný a v podstatě

nevystopovatelný papír, razítko ze středu New Yorku a téměř

mechanické, upravené písmo středně tvrdou tužkou. Stejně jako ten

první vzkaz i tenhle byl adresovaný přímo Quinnovi.

192

Pearl s Feddermanem byli v terénu, a tak byl Quinn v kanceláři

sám. Přenesl si právě došlý fax ke svému stolu, aby nad ním

zapřemýšlel. V kanceláři bylo chladno a ticho až na občasné rány a

tlumené hlasy ze zubní kliniky na druhé straně zdi. Quinn se opřel ve

své otočné židli a položil si vzkaz na kolena. Mžoural na něj a snažil

se rozebrat krátkou a záhadnou zprávu:

Růže je růže je růže pod kterýmkoli jménem.

Mějte se na pozoru!

Řezník

Fedderman se vrátil do kanceláře. Pomáhal v okolí bytu Anny

Braggové. Zdálo se, že je mu vedro, sako měl zaháknuté za

ukazováček a pověšené přes rameno tak, jak to měl ve zvyku, a košili

měl propocenou a zmačkanou. Pravá manžeta se mu rozepnula a

volně plandala jako vždycky. Fedderman byl jediným člověkem mezi

Quinnovými známými, komu se manžeta neustále rozpínala, když

psal tužkou nebo perem. Snad to bylo značkou košil, které nosil.

Pruhovanou kravatu měl povolenou a vypadala, jako by se o ni s

někým přetahoval.

Vzdychl, a když dosedl, židle pod jeho váhou zasténala.

„Nějaký pokrok?“ zeptal se Quinn.

Fedderman obrátil unavené oči na Quinna. „Jak se můžeš takhle

ptát?“

„Chtěl jsem to z tebe dostat dřív, než omdlíš.“

„Žádný z Anniných sousedů si nevzpomněl na nic, co by nám už

neřekl, když jsme s ním mluvili předtím. Narazil jsem na několik

rozporů, ale myslím, že se jim jen zavařil mozek horkem. Vím, že

můj už je na odpis.“

„Možná by sis měl dát horký kafe,“ řekl Quinn. „Existuje teorie,

která tvrdí, že když vypiješ něco teplejšího, než je tvoje tělesná

teplota, v horkým dnu tě to zchladí. Za pokus to stojí.“

„Sadisto,“ zamumlal Fedderman. „Přišla laborka s něčím o tom

novým papíru nebo obálce?“

„Vůbec nic. Nemáme ani ťuk. Kromě druhý zprávy, kterou nám

poslal.“

193

Fedderman se přestal litovat a se zájmem se narovnal.

„Renz nám ji před chvílí poslal faxem.“ Protože Fedderman

pořád vypadal hrozně unaveně, Quinn vstal od stolu a došel k

protějšímu, aby mu podal Renzův fax.

Fedderman si prohlížel krátkou zprávu skoro minutu, jako kdyby

čekal na inspiraci.

Nedostavila se.

„Žena jménem Rose?“ řekl nakonec.

„To je dost zjevný.“

„Druh růže,“ řekl Fedderman. „Když se podíváme po růžích

pojmenovaných po ženách, třeba přijdeme s dalším jménem oběti.“

„Myslel jsem, žes říkal, že se ti zavařil mozek.“

„Jestli jsem to řekl, tak jsem na to už zapomněl,“ prohlásil

Fedderman. „Ten skladatel, jak se jen jmenoval… Cole Porter.

Nepojmenoval jeden druh růže po svojí manželce?“

„To ano,“ přisvědčil Quinn, „ale nevzpomínám si na jméno.“

„Internet,“ napadlo Feddermana.

Než se Quinn dostal zpátky ke svému stolu, Fedderman už pustil

počítač.

Během půl hodiny našli víc jak dvacet druhů růží, které byly

pojmenovány po ženách, včetně Lindy Porterové, jmenovkyně ženy

Colea Portera. Mezi záplavou jmen byla i růže jménem Betty

Boopová, Helen Traubelová a Charlotte Armstrongová.

A jak se Quinn probíral internetem, přišel s další možností – se

Shakespearem: To, čemu se říká růže, pod jiným jménem vonělo by

stejně. Citace z Romea a Julie.

Bude další Řezníkovou obětí nějaká Julie?

Když se Feddermana zeptal, co si myslí, souhlasil, že Julie jsou v

nebezpečí.

„Měli bychom je všechny varovat?“ zeptal se Fedderman. „Julie a

další ženy spojený s růžemi?“

Quinn se zadíval na dlouhý seznam a přemýšlel o všech ženách

se jmény Linda, Betty, Charlotte, Annabel, Sonia, Michelle… Všiml

si, že na seznamu je i růže Julie. Nejen to, jmenovala se Sladká

Julie. Pověděl to Feddermanovi.

194

„Já nevím,“ dumal Fedderman a díval se na výčet jmen. „Zdá se,

že po každý ženě je pojmenovaná nějaká růže. Pořád se mi docela

líbí Starina. Zní to jako striptérka.“ 9

„Musíme co nejdřív upozornit veřejnost a nebylo by špatný,

kdybychom přiměli média, aby otiskla všechna jména.“

„Řekl bych, že přesně tohle Řezník chce, abychom udělali,“

prohlásil Fedderman. „Tak může nahánět hrůzu spoustě žen.“

Quinn si pomyslel, že má nejspíš pravdu. Přesto to bylo aspoň

něco, co šlo udělat.

„Zavolám Renze,“ řekl. „Rád pořádá tiskový konference, hlavně

tu část, kdy člověk odmítne další otázky a odkráčí pryč.“

„Může už být mrtvá,“ řekl smutně Fedderman a díval se na

seznam. „Starina, Elle, Carla, Dainty Bess…“

„Bože!“ zamumlal Quinn. „Dainty Bess.“

Vyťukal Renzovo telefonní číslo a slyšel, jak Fedderman říká:

„Zajímalo by mě, jestli skutečně existuje ženská jménem Starina.“

38

„Gertruda Steinová,“ prohlásila Pearl, když se mobilem ohlásila a

Quinn jí pověděl o nejnovějším Řezníkově vzkazu. Jela rychle, aby

dohnala zpoždění způsobené zácpou, protože na Lexington avenue

probíhaly stavební práce.

Teď si to Quinn uvědomil. „Bože, Pearl! Měli jsme to přímo před

nosem,“

„To Steinová řekla: ‚Růže je růže je růže‘.“

„Já vím. Náš úchyl se chystá zabít nějakou Gertrudu.“ Přemýšlel,

jestli se i nějaká růže jmenuje Gertruda. Stálo to za prověření.

Pearl jednou rukou otočila volantem a objela stěhovací vůz.

„Nebyla bych si tak jistá. Existuje spousta dalších možností, včetně

těch, který nás vůbec nenapadly.“

„Ale tahle se mi moc líbí, Pearl. Je záhadná a zdá se, že náš

člověk si libuje v malých, zapeklitých vzkazech. Jsem rád, že tě to

napadlo.“

195

Skoro zčervenala pýchou. Taky si musela přiznat, že cítila

náklonnost. Navzdory současnému vztahu s Jebem, Quinn se jí stále

dokázal dostat pod kůži. Nežijete s někým, nespíte s někým, aniž by

část toho s vámi nezůstala.

Možná to nebyl jen Quinn. Přemýšlela, jestli to mělo něco

společného s Lauri. Na okamžik uvažovala, že mu poví, jak ji jeho

dcera sledovala i přesto, že jí to bylo výslovně zakázáno, ale pak si

řekla, že na to není pravý čas ani místo. Cesta byla taky problém.

„Zastavuju před Pepřovníkem, abych se sešla s Ellou

Oaklieovou,“ řekla. „Musím končit.“

Zasunula si mobil do kapsy saka a zaparkovala vedle stojících

vozů. Vystoupila a použila svůj odznak, aby vypudila jednoho

vtipálka, který na někoho čekal a proti předpisům zaparkoval v

nakládací zóně. Když byl pryč, Pearl se na jeho místo postavila. Na

přístrojovou desku dala ceduli NYPD pro případ, že by nějaký civil

nedokázal přečíst neviditelná písmena na neoznačeném autě, která do

světa hlásala policie, a vystoupila z vozu do neskutečného vedra.

Když Pearl vešla do relativně chladné a šeré restaurace, uviděla

asi třicetiletou, nijak zvlášť hezkou odbarvenou blondýnu usazenou

na pestře zdobené lavici hned za dveřmi restaurace U Pepřovníku.

Žena vypadala znepokojeně a tázavě se na ni podívala, jako kdyby

celou věčnost seděla v čekárně u doktora, a Pearl ji snad konečně

zavede do malé místnosti a strčí teploměr do pusy. Pearl se usmála a

Elle Oaklieové se očividně ulevilo. Vstala a představila se.

Tady máme někoho, pomyslela si Pearl, kdo často dostává

košem.

Zavedli je až do zadní části restaurace ke stolu blízko rohu. Pearl

byla ráda. Blízko nich nebyli žádní hosté, kteří by je mohli

zaslechnout, a rozhovor tak bude uvolněnější.

Ella si před obědem objednala martini s vodkou a Pearl vodu

Pellegrino. Šlo to dobře; alkohol by mohl pomoct rozvázat Elle

jazyk.

„Vy jste byly s Marilyn spolužačky?“ zeptala se Pearl.

„Bydlely jsme spolu první rok na fakultě, takže by se tomu dalo

tak říkat. Neviděly jsme se roky. Myslím, že vám nejspíš nebudu

196

moc platná, ale moc ráda bych udělala cokoli, abych pomohla chytit

toho bastarda, co ji zabil.“ Její hlas nezněl zlostně, ale zdál se

upřímný.

„Podobné rozhovory nám pomůžou získat co nejpřesnější

představu o zavražděné oběti,“ vysvětlovala Pearl. „Občas nás

dovedou k lidem, se kterými se oběti stýkaly. Občas dokonce k tomu

člověku, který se ukáže být tím, koho hledáme.“

Ella se usmála a ukázala rovné, ale vystupující zuby. Její zubař

udělal, co bylo v jeho silách, ale nestačilo to. „To budete mít nejspíš

těžkou práci. Marilyn Nelsonová, kterou jsem znala, měla ráda

všechny lidi. Byla otevřená a přátelská, a abych to vyjádřila přesně,

demokratická. Nedokázala bych jmenovat nikoho, kdo ji neměl rád.

Vždycky jsem si myslela, že bude pracovat v odbytu nebo v nějakém

oddělení pro styk s veřejností, ale držela se návrhářství.“

„Byla dobrou studentkou?“

„S červeným diplomem. Krásná a chytrá. Kdybychom nebyly

spolubydlící a kamarádky, byla bych na ni žárlila.“

Ha! pomyslela si Pearl. Poznala závist, když na ni narazila.

„Nevzpomenete si, jestli brala drogy?“

Pearl při zmínce o drogách spatřila v Elliných očích náhlou a

známou ostražitost, jako kdyby si ta žena uvědomila, že hovoří s

policistkou.

„Nejednalo se o nic významného,“ prohlásila. Očividně velmi

pečlivě volila slova.

„Už uplynula promlčecí doba,“ ujistila ji Pearl s úsměvem. Pak

mrkla. „Nemluvě o tom, že jsme všichni byli kdysi mladí.“ Stát se

spoluspiklencem; metoda výslechu, kterou se naučila od Quinna.

Zabrala. Zdálo se, že se Ella uvolnila. „Tak jo. Kouřily jsme trávu

a občas jsme se při biflování před zkouškami povzbudily prášky. Ale

když jsem Marilyn znala, rozhodně by se nedala popsat jako drogově

závislá.“

„Když jste tu s ní obědvala nedlouho předtím, než zemřela,

zmínila se o drogách?“

„Ani v nejmenším. Dokonce ani nepila alkohol, jen vodu jako

vy.“

„O čem jste si při obědě povídaly?“

197

„O tom, co by se dalo čekat. Co s námi udělal čas. Co se

přihodilo starým přátelům. Pak o šatech. O její práci. Což je v jejím

případě jedno a totéž. Opravdu byla nadšená, že tu navrhuje nový

obchod pro řetězec s oblečením kolekce Divoký Západ, které se tu

mělo prodávat. Z toho obchodu měla dokonce na sobě džíny, košili a

sako, aby na mě udělala dojem.“

„Vážně?“

„Jo.“

„Pokoušela se vám něco prodat?“

„Nejspíš. Já bych to na jejím místě udělala.“

Donesli jim pití a obě si objednaly salát. Ella, protože jak sama

řekla, drží neustálou dietu, a Pearl, protože už snědla piroh.

„Hovoříte, jako byste ji bránila,“ poznamenala Pearl, když

obsluha odešla.

Ella ochutnala martini a pokrčila rameny. „Měla jsem ji ráda. A

můj bože, někdo ji zavraždil. Chci říct, nešlapala bych po její

památce, i kdybych ji ráda neměla.“

„Ale vy jste ji ráda měla.“

„Samozřejmě! Pokud se nějak hrozně nezměnila, musela byste

hodně dlouho hledat, než byste našla někoho, kdo Marilyn rád

neměl.“

„Mluvila hodně o své práci? O lidech, se kterými pracovala?“

„Docela dost o práci, ale ne o spolupracovnících. Myslím, že tady

v New Yorku byla dost nezávislá, až na ten jeden obchod v Queens

nebo kde. A nebyla ve městě tak dlouho, aby si tu stihla nadělat

nějaké nepřátele.“

„V tomhle městě vás klidně zabijí jen proto, že se na někoho

špatně podíváte,“ poznamenala Pearl.

„Jo, ale způsob, jakým Marilyn někdo zabil…“ Ella se znovu

napila martini. „Bože! To byla taková hrůza!“ Zadívala se přes stůl

na Pearl. „Vy jste viděla, co jí ten zvrhlík udělal. Copak vás to

nepronásleduje?“

„Navždycky,“ vzdychla Pearl. Byla upřímná, aby se i jí na

oplátku dostalo upřímnosti. Další z Quinnových technik.

„A stalo se to jen kousek odsud,“ řekla Ella, „v normálním

světě.“

198

„To je ta hrůza,“ přisvědčila Pearl. „Všechno se stává v

normálním světě.“

„Ale vy jste policistka, měla byste na to být zvyklá.“

„No, vídám víc než většina lidí. Ale nezáleží jak moc nebo jak

málo z toho vidíte, pořád se to děje. Co se děje za zdmi a okny občas

neodpovídá tomu, co si představujeme nebo co bychom rádi viděli.

Ale děje se to každý den.“

Zdálo se, že Ella o tom přemýšlí skoro celou dobu, co jedly salát.

Obě se správně rozhodly, že si nedají moučník, když si Pearl

všimla změny v Elliných očích, jakoby dlouhého pohledu, kterým se

zadívala přes Pearlino rameno.

Pearl se otočila a uviděla, jak se k jejich stolu blíží Jeb Jones.

Usmál se, pozdravil Pearl a pak kývl na Ellu.

„Zahlédl jsem tě, když jsem vešel dovnitř,“ pověděl Pearl a

zlehka jí položil ruku na rameno. „Jen jsem ti chtěl říct, že už jsem

tady.“

Pak odstoupil. „Vy pracujete. Sednu si ke stolu někde vepředu a

můžeme si promluvit, až skončíte.“

„Nesetkali jsme se?“ ozvala se Ella.

Jeb se na ni zadíval. „Myslím, že ne. Já jsem Jeb Jones.“

„Ella Oaklieová.“

„Promiňte, nic mi to neříká.“ Vrhl na ni rozzářený úsměv. „Ale

teď už se známe.“ K Pearl dodal: „Nespěchej.“

Pearl odpověděla, že nebude, a pozorovala ho, jak kráčí

restaurací. Sledovala i způsob, jak se na něj dívala Ella.

„Měla jsem dojem, že je to tentýž muž, kterého jsem viděla s

Marilyn asi dva týdny předtím, než ji někdo zabil.“ Zamračila se.

„Ale když se teď na něj dívám, nejspíš je mu jen podobný.“

„Kde jste je viděla?“

„Před jejím domem.“

Jeb si dal s Marilyn Nelsonovou několikrát schůzku, ale nebyl v

jejím bytě, až na úvodní rozhovor s Pearl.

„Zrovna vycházeli, když jsem je vyrušila,“ pokračovala Ella. „Pár

minut jsme si povídali a já se pokoušela odejít, ale Marilyn trvala na

tom, abych šla nahoru a dala si s nimi něco k pití. Přišlo mi to

nepatřičné, tak jsem odmítla. Pak ten muž řekl, že když jsme staré

199

kamarádky, měly bychom si popovídat, ale že jeho k tomu

nepotřebujeme. Nato se rozloučil a odešel. Bylo to od něj moc milé.“

Pearl položila vidličku, se kterou si hrála. „Představila ho

Marilyn?“

„Jistě.“ Skousla si spodní ret. „Snažím se na to jméno

vzpomenout. Nebylo to Jeb Jones, to jsem si jistá.“ Najednou se

rozzářila. „Joe! Tak to bylo. Joe… Joe Grant! Takže to nemohl být

on.“ Podívala se na druhý konec restaurace. „Myslím váš přítel.“

Pearl dokázala udělat ze zapisování jména docela dobré

představení. „Výborně,“ řekla.

„Je podezřelý?“

„Ani ne. Marilyn Nelsonová byla atraktivní žena. Jsem si jistá, že

měla obdivovatele. Většina Řezníkových obětí byla atraktivní, takže

musíme vyloučit muže, se kterými poslední dobou chodily. Zdálo se

vám, že jsou si Marilyn a Joe Grant blízcí?“

„Ani ne. Tedy ne způsobem, jaký podle mě máte na mysli.“

„Ale myslela jste si, že jsou víc než přátelé,“

„Snad. Nemůžu si tím být jistá. Ten váš přítel Jeb, něco na něm

mi připomnělo Joea, nebo bych si na něj vůbec nevzpomněla.“

Podívala se na Pearl přes nabídku dezertů, které zavrhly. „Vy a Jeb

jste si blízcí, ne?“

Pearl se usmála. „Máte intuici.“ Což byla pravda a nejspíš to

znamenalo, že vztah Marilyn Nelsonové a Joea Granta přečetla

správně – nejednalo se o nic vážného. Pearl se rozhodla, že Elle

neřekne, že Jeb taky chodil s Marilyn. Nebylo divu, že se trochu

podobali. Jako spoustě jiných žen i Marilyn se líbil určitý typ.

Pearl napadlo, že k tomu možná přistupují ze špatné strany;

Řezník si vybíral oběti podle určitého typu žen, ale možná se taky

dokázal dostat do jejich blízkosti, protože byl jejich typ.

Ella se znovu podívala na opačnou stranu restaurace, kde Jeb

seděl sám u stolu a před sebou měl sklenici piva. „Když o tom teď

tak přemýšlím, vlastně se mu ani moc nepodobá. Ale když váš Jeb

vstoupil a šel k nám, myslela jsem, že to je Joe. Vážně mě to

zarazilo.“

„Mě taky,“ přisvědčila Pearl.

Mě taky.

200

39

OKRES HARRISON, FLORIDA, 1980

„Je v pořádku?“ zavolal Cree přes rameno, ale rukama obratně

manévroval s poskakujícím volantem.

„Nic neřiká,“ zakřičel Boomer přes vyražené zadní okno malého

nákladáku.

Starý pick-up rachotil bažinou po stezce, jež se nakonec rozšířila

a vyústila na Palmetto Road. Cree byl v kabině vozu sám a vší silou

se snažil udržet volant, který mu potem prokluzoval pod rukama.

Boomer seděl vzadu na zrezlé ocelové korbě s chlapcem a mrtvým

aligátorem. Komárům očividně nevadilo, že se vůz pohybuje. Brali

to jako vítr a pokračovali v útoku na Boomera i chlapce s dovedností

a vytrvalostí válečných stíhačů.

Boomer rozplácl komára na zpoceném předpaží a smetl další

odporný hmyz z chlapcovy tváře.

Bažina před autem tonula v bílé záři nejen ze světel vozu, ale i z řady

reflektorů přimontovaných na střeše. I na předních náraznících byly

pohyblivé reflektory a mířily přímo před vůz. Cree a Boomer byli

pytláci, kteří v noci oslepovali zvěř jasným světlem, po kterém

přicházela rychlá smrt. Aligátoři byli lstiví svým hloupým způsobem

a ne vždycky zůstali nehybní jako ostatní zvířata v bažině, když je na

místo přikovalo světlo – jako například vysoká, vačice nebo rys,

dokonce jednou i puma. Cree vystřelil na velkou kočku z pušky ráže

dvanáct, ale puma uskočila do hustého podrostu podél břehu a

zmizela do noci. Pokud to byla puma, jak Cree přísahal. Boomer

předstíral, že mu to věří, ale…no, vůbec si nebyl jistý, co to vlastně

viděli. Bažina taková byla. Dokázala člověka oklamat, ukolébala ho

ke klidu a pak ho vyděsila k smrti.

^Jako dneska v noci.

Hodinu v bažině čekali s nabitými puškami na aligátora, pak oba

vystřelili na jednoho velkého, ale uplaval a vklouzl pod vodu, jako

kdyby ho vůbec nezasáhli. Snad oba minuli, ale to nebylo

pravděpodobné, protože používali pušky ráže dvanáct s kulkami v

201

nábojnicích místo broků. Olověná kulka takovéhle velikosti většinou

stačila zastavit cokoli, kdekoli to zasáhla.

Když přišli k druhému aligátoru, k tomu velkému, který teď ležel

v nákladáku, ani jeden z nich toho kluka neviděl hned. Pak Boomer

položil ruku na Creeovo rameno a zarazil ho, aby nestřílel. „Drží

něco v tlamě!“

„A co?“

Boomer mžoural do temnoty, kde větve stromů stínily prudké

světlo z vozu. „To, co drží, ještě není mrtvý. Hejbe se to.“

Zčeřila se voda a Cree zaostřil oči, aby viděl jasněji. „Myslíš, že

je to jelen?“

„Hovno jelen!“ prohlásil Boomer. „Vypadá to jako dítě.“

„Matko boží, máš recht!“ vyjekl Cree. Boomera tím překvapil.

Pokud si Boomer vzpomínal, Cree nebyl nijak zvlášť nábožensky

založený.

Oba muži se brodili hlouběji do temných vod, aby se dostali blíž.

Pušky drželi připravené k výstřelu. Boomerovi se stáhlo hrdlo.

„Ještě nestřílej,“ šeptl Cree. „Musíme blíž, abysme netrefili to

dítě.“

To dítě, hubený, asi desetiletý kluk, co vypadal jako Creeův

synovec, je nevidělo. Zahlédli jeho bledý obličej, civící oči, které

byly ještě živé, ale přesto už nic neviděly. Byl stále naživu. Jeho

končetiny se hýbaly, kromě nohy, kterou aligátor svíral, ale

pohybovaly se skoro líně. Boomerovi připadalo, jako by tomu dítěti

bylo jedno, že ho v čelistech drží něco, co ho chce spořádat. Kluk

odolával svému osudu slepě, automaticky, jako kdyby se už vzdal

tomu, co se děje, a svou mysl uzavřel před hrůzou.

Cree a Boomer se dostali blízko k aligátorovi. Pomalu a tiše

ukročili trochu stranou, aby získali dobrý úhel. Oba muži se dívali

hledím na hlavních svých pušek.

Bažina

vybuchla

hromobitím

jejich

střel.

Cree

měl

dvouhlavňovku a vystřelil z obou hlavní jen okamžik po sobě.

Boomer třímal ručně natahovanou pušku a vystřelil jen jednou, ale

stálo to za to. Byl si naprosto jistý, že jeho rána zasáhla aligátora do

hlavy. Další minula a rozstříkla spršku vody asi třicet centimetrů od

obrovského aligátora.

202

Chlapec zmalátněl a Cree se modlil k bohu, aby ho nezasáhli.

Velký aligátor sebou neházel, jako to dělá většina zvířat, když je

zasáhne tak velký projektil. Ale pustil chlapce, jehož tělo odplulo

stranou. To bylo štěstí. I když aligátora trefíte do hlavy, občas ve

smrtelném zápase stiskne čelisti ještě mocněji.

Aligátor najednou švihl ocasem, rozčeřil a zpěnil černou vodu,

pak se přetočil na záda a bledé břicho mu zazářilo do noci.

Oba muži se rozběhli k chlapci, až kolem sebe rozstřikovali vodu.

Popadli ho a zjistili, že je stále naživu, ale zírá tupě před sebe a myslí

je někde jinde.

Táhli ho k suché zemi, když se Boomer ohlédl a viděl, že se

aligátor obrátil. Poplašilo ho to, protože si myslel, že je ještě naživu,

ale dobrých deset vteřin ho sledoval a ujistil se, že je opravdu mrtvý.

Přebrodil se k němu, aby ho ještě jednou střelil do hlavy a zjistil,

že je skutečně po něm. Jedna z velkých kulek mu prošla okem a

nechala po sobě černou zející díru, která měla v podstatě stejný výraz

jako chlapcovy oči.

„Noha je na sračku,“ prohlásil Cree, když položili chlapce vedle

pick-upu.

Boomer si sundal košili, roztrhal ji na pruhy a ovinoval

chlapcovu nohu, jak nejjemněji dokázal. Pak použil kousek mastného

provazu z auta, aby končetinu zafixoval. Věděl, že čas od času bude

muset provaz povolit, aby se do nohy nějaká krev dostala, jinak by

chlapec mohl o nohu přijít.

Rozhodli se vzít aligátora na maso a ukrýt ho. Oba muži ho

dotáhli do nákladního prostoru dodávky a pak vedle něj jemně

položili hocha. Boomer vylezl přes zadní nárazník nahoru a usadil se

těsně za kabinou, aby dával pozor na dítě a zajistil, aby mu hlava

nenadskakovala a netloukla do železné korby. Neměli nic měkkého,

na co by ho mohli položit.

Aligátor byl tak obrovský, že museli nechat otevřenou sklápěcí

část korby, a Cree, který řídil vůz po vyježděné cestě, cítil, jak je

auto vpředu mnohem lehčí.

203

Asi za dvacet minut přibrzdil a zajel stranou na bahnitou, sotva

viditelnou příjezdovou cestu vedoucí k Boomerově chatrči, kde zvěř

většinou vyvrhovali a stahovali.

Shodit aligátora z korby jim netrvalo dlouho. Nechali ho ležet u

hrubého dřevěného zvedáku, kterým ho později vyzdvihnou do

vzduchu.

Boomer vylezl zpátky na korbu vedle chlapce a Cree zatím

couval zpátky na cestu v bažině. Znovu se pokusil zjistit chlapcovo

jméno a odkud je, ale kluk zůstával zticha. Boomer si řekl, že je

určitě v šoku. Kdo by taky nebyl?

Neměli kam chlapce vzít, aniž by vzbudili podezření, jak a kde ho

našli. Co dělali v noci v bažině? A co proboha rozdrtilo chlapcovu

nohu?

Většina by pochopitelně odpověď na poslední otázku uhádla, ale

jim by nezbylo než dlouze vysvětlovat. Nakonec by se museli

zodpovídat před zákonem.

Ani Cree, ani Boomer nechtěli mít se zákonem žádné oplétačky.

O nastalé situaci nemluvili, ale oba o ní usilovně přemýšleli.

„Doktorka Macklinová,“ zavolal Cree z kabiny vozu.

Boomer přisvědčil: „Jed!“

Doktorka Macklinová se jmenovala Jerry, což spíš napovídalo, že

se jedná o muže, ale byla to černoška. Říkalo se o ní, že kdysi mívala

praxi někde u vody, dokud neměla problémy se smrtí jednoho

cizince. Teď při léčbě svých pacientů užívala bylinky, obklady a

další léčivé prostředky z bažiny. Neměla vědecké prostředky, ale

zato dlouhou řadu úspěchů.

Když dojeli k její chatě na okraji malého města, opatrně zvedli

chlapce z korby vozu a položili ho ke dveřím na dřevěnou verandu.

Boomer pohladil chlapcovo chladné čelo. Cree na něj shlížel a

pokřižoval se.

Boomer svou velkou pěstí zabušil na dveře. Pak oba muži spěšně

odešli z verandy, nastoupili do dodávky, ale tentokrát oba do kabiny.

Rachotící starý vůz se opatrně otočil, pak zvedl oblak prachu a

štěrku, jak Cree vyrazil zpátky k Boomerově chatrči, aby dokončili

práci na mrtvém aligátoru. Než odjeli, Cree ještě zatroubil na

klakson.

204

Uvnitř zchátralého domu ležela doktorka Macklinová omámená

mocným lékem, kterým si ulevovala od hlubokého smutku, a nic

neslyšela.

Těsně před svítáním se Sherman probral a přemýšlel, kdo je a kde

je. Pomalu se postavil, ale hned upadl. Uvědomil si, že má ošklivě

poraněnou pravou nohu.

Znovu se pokusil vstát. Opíral se přitom o zábradlí. V noze mu

pulzovala bolest, ale protože cítil bolest už dřív, uměl ji vytěsnit na

okraj mysli. Podíval se dolů a uviděl zkrvavené provizorní obvazy a

provaz uvázaný kolem stehna. Odkud se vzaly? Kdo je tam dal?

Uvolnil úzel, provaz odhodil a hned se noha zdála být lepší, přestože

hlubokými otvory začala prosakovat krev. Chlapec opatrně nahlédl

pod pásy zkrvaveného hadru. Chyběly mu kusy masa. Co se to s jeho

nohou stalo?

Teď neměl čas o tom přemýšlet. Klopýtavě sešel z verandy a

dokulhal k nedaleké prašné cestě. Slunce právě vyšlo a stálo nízko

nad bažinou. Hřálo Shermanovi obličej. Vlekl se k teplu, ale netušil,

kam jde ani proč, věděl jen to, že by se neměl zastavovat. Něco by ho

mohlo dostat, kdyby to udělal. Něco strašného, skutečného a

nebezpečného, co číhalo nedaleko.

Prudká bolest mu vystřelila vzhůru nohou, až málem upadl. Ale

věděl, že to udělat nesmí. Že musí zůstat vzpřímený. A jít vpřed.

Pokračoval ve své pomalé a kulhavé chůzi podél cesty. Určitě

někam vedla. Každá cesta někam vedla.

Slunce vystoupalo výš a spolu s ním i teplota.

Kráčel vpřed, protože chůze znamenala všechno. Kráčel pryč od

dřevěné verandy, na které se probral, pryč od toho, co nechával za

sebou. Kráčel navzdory malátnosti a bolesti, jež mu bušila v srdci.

Neptal se sám sebe proč, ale věděl, že se nesmí zastavit. Byla to jeho

prostá a nepochybná povinnost, jeho jediná šance a spása.

V hloubi duše si byl jistý, že to, k čemu kráčí, je lepší než to, co

nechává za sebou.

To, co nechával za sebou, bylo tak příšerné, že jeho paměť se

před tím schovala v hluboké studni jeho mysli.

Kráčel vpřed.

205

40

NEW YORK, SOUČASNOST

Když Ella odešla z Pepřovníku, Pearl si přisedla k Jebovu stolu v

přední části restaurace, kde bylo světleji a dalo se dívat na ulici.

Napil se točeného piva z vysoké elegantní sklenice, kterou zvedl

z kulatého podtácku se zeleným obrysem stromu a jménem podniku.

„Vyděsils mou kamarádku,“ prohlásila Pearl a usadila se proti

Jebovi.

Usmál se. „Tvého svědka?“

„To ani ne, protože nebyla svědkem vraždy, ale znala oběť.“

„Taky si myslela, že zná mě. Předpokládám, že přesně to myslíš,

když říkáš, že jsem ji vyděsil. Tohle se mi děje pořád, lidi si myslí,

že jsem někdo jiný. Musí to být mým obličejem. Měl jsem se stát

špehem.“

„Tvůj obličej se mi líbí,“ řekla Pearl.

Hubená servírka, která se chovala plaše a spínala ruce, přistoupila

k jejich stolu. Pearl jí pověděla, že jíst nebude, ale dá si ještě jednu

sklenici vody Pellegrino. Pearl věděla, že je nekorektní myslet na tu

ženu jako na servírku, ale v bílé restaurační blůze a žluté

kostičkované zástěře vypadala, jako by vystoupila z kýčovitého

obrázku z padesátých let. Jak pozorovala ženu, která odcházela,

pohledem zachytila něco venku přes ulici.

„Promiň,“ omluvila se Jebovi. „Budu hned zpátky.“

Díval se, jak vychází z restaurace a jde přímo přes ulici k dívce

ve velkém červeném tričku a džínách. Dívka ji viděla přicházet a na

okamžik to vypadalo, že se dá do běhu, ale pak se zdálo, že se

rozmyslela, a postavila se Pearl čelem s rukama založenýma na prsou

a lokty přitisknutými k tělu, jako by jí byla zima.

Několik minut spolu hovořily, pak se Pearl otočila a proplétala se

mezi auty přes silnici zpátky k restauraci. Dívka ji následovala,

ačkoli se zdálo, že si to Pearl neuvědomuje.

206

Pearl to nevěděla do chvíle, než se posadila zpátky na své místo

11 stolu proti Jebovi. Lauri se nad ni postavila a nevypadala přímo

rozčíleně, ale rozhodně. Dívka připomínala Pearl Quinna.

„Požádala jsem tě, abys mě nesledovala,“ prohlásila Pearl, „a

obzvlášť ne sem.“

„Jen jsem se chtěla ujistit, jestli chápeš, že tě nešpehuju,“ řekla

Lauri.

Pearl se podívala na Jeba, muže, který měl být špehem. „Chodí za

mnou celý den, snaží se, abych ji nezahlédla, a pozoruje mě. Řekl

bys tomu špehování?“

Jeb vzhlédl k dívce – mladé, atraktivní, s krátkými hnědými vlasy

a maličkou diamantovou peckou v nose. „Musel bych říct, žes

opravdu špehovala,“ pověděl jí s úsměvem. „Pokud neprodáváš

předplatné časopisů.“

„Ne.“

„Tak co to děláš?“

„Mohlo by se tomu říkat proces učení.“

„Chce být policajtkou,“ vysvětlila Pearl. Představila Lauri Jebovi

a ten si s ní potřásl rukou.

Vychrtlá číšnice se vrátila s vodou. Když postavila skleničku a

láhev na stůl, podívala se na Lauri a sepnula ruce.

„Já si nic nedám,“ zavrtěla hlavou Lauri. „Jen je tu obtěžuju.“

Servírka na ni vyvalila oči.

„Sedni si,“ přikázala Pearl Lauri. Nechtěla tu žádnou scénu.

Nebyla zvyklá jednat s dospívajícími dívkami a měla dojem, že

během okamžiku by se jí celá situace mohla vymknout z rukou.

Lauri se vedle ní posadila a vzhlédla k číšnici, která na ni pořád

zírala a tiskla si ruce k sobě. „Rozmyslela jsem se. Dám si to, co pije

ona.“

Servírka se nervózně zasmála a zmizela.

Jeb se usmíval.

„Vypadáš pobaveně,“ poznamenala Pearl a cítila se zároveň

podrážděně i bezmocně.

„Mělo by ti lichotit, že někdo jako ona tě sleduje,“ prohlásil Jeb.

Lauri se na něj zazubila.

207

„Proč chceš být policistkou?“ zeptal se jí a očividně byl

okouzlený. Lauri uměla plácat nesmysly skoro stejně obratně jako

její otec.

„Můj táta je policajt a Pearl taky. Byla. Teď zase je. Jsou to dva

lidi, který obdivuju.“

Pearl to okamžitě zalichotilo. Ale zároveň měla i opačný pocit,

protože se snažila Lauri odradit.

Jeb se stále pobaveně usmíval. Pearl si pomyslela, že je

neuvěřitelně, jak rychle si Lauri a Jeb mezi sebou vyvinuli vzájemný

obdiv. Nebo to bylo jen na oko? Pro její dobro? Dva dobrodruzi

plísnící opatrnou, profesionální Pearl. Možná se jí v duchu smáli.

Pearl si nebyla jistá, jestli se jí to líbí.

„Porušuje nějaký zákon?“ zeptal se Jeb.

„Plete se do cesty policejnímu detektivovi,“ prohlásila Pearl.

„Vyšetřovatelce z oddělení vražd.“

„Bože!“ utrousila Lauri. „Jen jsem tě sledovala na oběd.“

„Kde jsem měla vyslýchat potenciálního podezřelého.“

„Na podezřelýho vypadá sakra dobře,“ zamumlala Lauri a

zakřenila se na Jeba.

„Ne Jeba, ale ženu, se kterou jsem se tady setkala o něco dřív.

Zenu, kterou jsi viděla odcházet. A není podezřelá. On není

podezřelý. Naneštěstí nikdo není podezřelý.“

„Takže teď jsi na obědě? Tohle je jen společenská záležitost?“

Pearl vzdychla. „Dalo by se tomu tak říkat.“

„Proč se k nám nepřidáš?“ navrhl Jeb.

„Moc ráda. Jestli to Pearl nevadí.“

„Samozřejmě že ne,“ poraženecky vydechla Pearl. „Vzdávám se.

Nemůžu bojovat s vámi oběma, zvlášť když se na mě domluvíte.“

„Napadlo tě někdy, že bys mohla být novinářkou?“ zeptal se Jeb

Lauri.

„No vlastně občas ano.“ Maličko se otřásla. „Zdá se to tak

romantický.“

Pearl měla dojem, že Lauri trochu moc tlačí na pilu, ale vypadalo

to, že si toho Jeb nevšiml.

Tady máš lekci. Pokud se mě právě nepokouší dopálit.

208

Servírka se vrátila s druhou lahví Pellegrina. Lauri si objednala

vegetariánskou omeletu a jako dezert zmrzlinu. Během jídla dál

okouzlovala Jeba, protože věděla, že přes něj by mohla Pearl přimět,

aby se stala její učitelkou. Nebo si to alespoň myslela. Pearl však

znala své. Tihle dva lidé nechápali, co obnáší policejní práce a jaká

jsou její rizika.

Ani její delikátnosti.

Ani jednomu z nich se nezmínila o přítomnosti Červíka, který se

hrbil ve dveřích na druhé straně ulice a čekal, až vyjdou z restaurace.

Očividně sledoval Lauri, zatímco ta se pověsila na paty Pearl. Snad

se Lauri snažil chránit. Nebo se ujišťoval o její věrnosti.

Ať tomu bylo jakkoli, Pearl ho nehodlala konfrontovat. Rozhodla

se, že věcem ještě chvíli nechá volný průběh. Nechtěla dostat Lauri

do potíží, když by Quinnovi řekla o její umíněnosti ohledně

sledování. Navíc kdyby se o tom Quinn dověděl, vyšla by najevo její

schůzka s Jebem a na to ještě Pearl nebyla připravená. A pokud se

Lauri tajně potloukala kolem Pearl, co zlého mohl Červík způsobit?

Ty dvě děti do sebe byly očividně zamilované – přinejmenším

Červík byl, soudě podle jeho náměsíčného pohledu. Možná by měl

Lauri přesvědčit on, aby usilovala o jinou kariéru než policejní.

Pearl si musela připustit, že na tom bylo i něco zábavného. Lauri

ji nezkušeně sledovala a nevšimla si, že Červík nezkušeně sleduje ji.

Procesí neschopných.

Až nastane pravý čas, Pearl o tomhle poví Quinnovi a jemu se to

bude moc líbit. Společně se od srdce zasmějí.

Až nastane pravý čas.

Tu noc ležela Pearl v posteli a nemohla spát. Poslouchala hučící

okenní klimatizaci svádějící mechanický boj s horkem. Hluboký,

monotónní zvuk jen zdůrazňoval ruchy velkoměsta, tlumené a

zmenšené pokročilou hodinou.

Spíš ranní hodinou. Pearl věděla, že za oknem se brzy začne

rozednívat. Tma mezi lamelami žaluzií zešedne, pak se šedá na okraji

okna začne rozsvětlovat a teplé sluneční světlo si najde cestu dovnitř.

Pearl, která měla pocit, že spala snad jen dvě minuty, přestože šla do

postele asi v jedenáct, bude muset vstát, osprchovat se a obléknout.

209

Chtěla zůstat v pohodlné posteli. Ptala se sama sebe, proč je

nutné s námahou vstát, dovléct se do koupelny a nahá se postavit pod

proudící vodu. Proč to lidé dělají? Jak něco takového vůbec začalo?

Určitě musí existovat lepší způsob.

Překulila se na břicho, rukou sklepala polštář a snažila se užívat si

v posteli toho mála času, který jí zbýval, ale v hlavě jí začalo tepat.

Věděla, co jí nejspíš nedá spát. To, jak Ella Oaklieová myslela, že

poznala Jeba, když vešel k Pepřovníku.

Ella se zdála přesvědčená, že toho muže potkala s Marilyn

Nelsonovou krátce před její smrtí. A Pearl nesouhlasila s Jebem, že

má obličej, podle kterého by ho lidé často považovali za někoho

jiného. Jistě to mohlo být kvůli tomu, co k němu cítila.

Mohl být Jeb skutečně mužem, kterého Ella potkala? Jeb

používající jméno Joe Grant?

Pearl znovu uhodila do polštáře a říkala si, že je moc cynická.

Proto odešla z oddělení a stala se strážkyní v klidné, výkonné bance,

kde byli všichni zdvořilí a téměř všechno, co stálo za ukradení, bylo

zamčené v trezoru s metr tlustými zdmi. Banky byly uspořádané

ostrůvky klidu.

Ne jako venkovní šílený svět, kde lidé z neznámých důvodů

umírali strašlivou smrtí, kde otázky vyprovokovávaly jen víc otázek

místo odpovědí a kde nedospělé dítě sledovalo vyhořelou policistku

při nebezpečné práci a na oplátku bylo sledováno lidským červem.

Kde vrah mohl měnit identity tak snadno a bez skrupulí, jako

kdyby si měnil šaty.

Pearl se rozhodla, že je načase vypnout svou mysl a pustit sprchu.

Když vylezla z postele, bosa došla do maličké koupelny a

přemýšlela, jestli je vůbec možné být příliš cynický.

Řekla si, že odpověď musí znít ano. Že Jeb Jones a Joe Grant byli

zkrátka dva rozdílní lidé.

Odpověd musela znít ano.

210

41

BOCANNE, FLORIDA, 1980

Myrna seděla v ošoupaném sametovém křesle a dívala se na

pomrkávající televizní obrazovku. Televize v odlehlé chatrči za moc

nestála. Modrá byla na obrazovce zelená á tělové odstíny tak žluté,

až to vypadalo, že má každý žloutenku. Mýma neměla kabelovou

televizi, protože bydlela tak daleko od města, a nový satelit si

nemohla dovolit. Do prastaré antény na střeše domu uhodil blesk a

od té doby skoro nefungovala. Sam tam občas vylezl a nařídil ji

směrem k signálu, ale Sam byl pryč.

Byl pryč zatraceně jistě.

Stejně jako Sherman.

Mýma postavila plechovku s pivem na podlahu, pak vstala z

křesla a v předklonu došla k televizi, aby mohla přepnout stanici a

podívat se na místní zprávy.

Pravda byla, že jí na kvalitě zvuku a obrazu moc nezáleželo. Ji

zajímaly informace. Televize alespoň dokázala přijímat místní

stanice a od chvíle, co Sherman zmizel, Mýma vždycky sledovala

polední a noční zprávy.

Už to byl skoro měsíc, co stíhala svého syna v bažině, paprsky

reflektorů pátrala v temnotě, volala na něj, aby se vrátil, protože

věděla, že ji slyší nebo přinejmenším slyší hukot a burácení motoru

staré dodávky.

Ale on neodpověděl. Když čas od času motor vypnula, aby se

zaposlouchala do ticha, její volání se setkalo jen s hemžící se,

pulzující lhostejností bažiny. Bylo to k vzteku, skoro jako urážka.

Sherman ji překvapil. Vychovala ho na okraji bažiny, a tak věděl,

co bažina znamená i jak umí zabíjet. Pochopitelně taky věděl, co by

se mu mohlo přihodit, kdyby se vrátil domů. Ale chlapci v jeho věku

nemysleli logicky. I když už hledání vzdala a vrátila se domů, stále

čekala a myslela, že vystoupá na verandu a otevře dveře unavený,

hladový, bezradný a bude potřebovat svou matku.

211

Sherman ji tedy překvapil. Od jeho útěku už uplynul skoro měsíc.

Určitě byl mrtvý. Dal přednost své vlastní konečné, ale jisté smrti v

bažině, před tou, která by ho čekala z jejích rukou.

To Myrna nedokázala pochopit. Sherman si musel myslet, že

existuje nepatrná šance, že by jí to mohl rozmluvit, že by s ním měla

slitování. Koneckonců, byla jeho matka. Přesto se postavil tváří tvář

realitě.

Nicméně to byl chlapec.

S odvahou chlapa, pomyslela si ne bez jisté mateřské pýchy.

Seděla, upíjela pivo a čekala, až skončí reklama.

Myrna byla lidská bytost a Sherman byl její syn. Ale jestli čas

nezahojil rány, určitě je alespoň pokryl strupem. Dokázala strávit

celé dny, aniž by na Shermana pomyslela. Existovaly různé ošklivé

způsoby, jak zemřít v černých vodách bažiny, a dlouho po jeho útěku

jí spánek přerušovaly sny. Ale Myrna byla tvrdá a praktická žena. To

po ní svět vyžadoval. Spala docela dobře a s přibývajícími týdny

myslela na Shermana čím dál míň. Ne že by měla na výběr. To si

říkávala často. Ona ta zatracená pravidla nestvořila. Svět to udělal za

ni. Muži to udělali.

S pivem se usadila do křesla, aby se podívala na polední zprávy z

Tampy, jako to dělávala každý den. Stalo se to pro ni tak běžné, až

málem zapomněla, proč to dělá.

„Sledujeme příběh, o kterém jsme už informovali…,“ řekl hlas z

televize.

Na obrazovce se objevila jedna z pravidelných reportérek,

namalovaná žloutenková blondýna s příliš mnoha vlasy a nánosem

rtěnky. „… dítě, které je známo pouze pod jménem Chlapec z bažiny,

stále nebylo identifikováno. Hoch byl včera nalezen, jak se trmácí po

cestě v okrese Harrison. Nohu měl poraněnou zjevně od zvířete,

soudě podle velkých otisků zubů. Neměl u sebe žádný průkaz

totožnosti a doposud nepromluvil. Lékaři říkají, že kromě zraněné

nohy je fyzicky v pořádku, ale utrpěl šok. Doufají, že už brzy bude

schopen říct své jméno a povědět nám, kdo vlastně je“

- reportérka nasadila vážný výraz a naklonila se ke kameře – „a

co se mu stalo,“

212

Na obrazovce se objevila fotografie Chlapce z bažiny. Shermana.

Vlasy měl dlouhé a zacuchané, obličej vychrtlý, oči divoké

- ale byl to Sherman.

Myrna položila plechovku piva na podlahu, opřela se a zavřela

oči. Prsty zabořila do teplých sametových područek. Nedokázala se

na televizi podívat.

Okres Harrison. Třicet kilometrů daleko. Můj bože! Nějak

přežil žil na vlastní pěst v bažině. Celou dobu…

Neví, jak se jmenuje. Nepamatuje si to.

Ale vzpomene si. Doktoři mu dají léky. Zhypnotizujou ho.

Vzpomene si. Promluví.

Myrna náhle zpanikařila a vstala.

Pak se zhluboka nadýchla, počkala, až se jí zpomalí splašené

srdce, zvedla pivo a několika doušky ho dopila. Nemyslela si, že

tenhle den přijde, ale zároveň na něj čekala. Byl zázrak, že někdo,

natož devítiletý chlapec, dokázal přežít noci v hluboké bažině, ale

zdálo se, že zázraky se Shermana drží. Sam Pickett říkával, jak

zvláštní Sherman je a jak je chytrý. Jak moc je chytrý.

On prohlédne. Vzpomene si. Promluví.

Myrna věděla, co musí udělat. Vypnula televizi, šla rovnou do

ložnice a začala pakovat.

Než na fotografii lidé poznali, kdo Sherman je, a než policie

přišla za Myrnou, našli jen prázdnou chatrč. Domnívali se, že se jí

něco stalo, že byla zabita nebo se ztratila a zemřela v bažině. Nebylo

neobvyklé, že se mrtvá těla v černém kraji bažiny nikdy nenašla. Stal

se z ní jen další stručný příběh, další nevyřešená záhada. Nebyla

první, která žila na okraji nezměrné temnoty a jednoho dne v ní

zmizela.

V následujících letech si na neznámém a bezpečném místě

přečetla nebo se doslechla o tom, jak Chlapce z bažiny identifikovali,

a on nakonec promluvil. Ale jeho příběh, proč se sám zatoulal z

domu, když se vydal rybařit a ztratil se, vůbec nebyl pravdivý.

Myrna nevěděla, jestli si Sherman na skutečnost nevzpomíná, nebo

sám od sebe lže. Mysl se dokázala od určitých hrůz oprostit, ale

Sherman mohl klamat.

213

Jako jeho biologická matka s jistým uspokojením přijímala

zprávy, které o něm čas od času četla a ve kterých hovořili o tom, jak

je inteligentní, jak byl jako svěřenec státu testován a zjistili u něj

neuvěřitelně vysoké IQ. Byl zvýhodňován, dostal školní stipendia a

prošel řadou institucí a pěstounských rodin. Sherman všechny

příležitosti využil na maximum.

Mýma věděla, že teď si možná vzpomíná alespoň na něco z doby

před bažinou, přesto o tom nehovořil, nebo by se to jistě dostalo do

novin. Chápala, proč zůstává zticha. Zvážil, jak by se pohled lidí na

něj změnil, kdyby odhalil svou účast v tom, co se dělo;

podnájemníci, kteří mizeli a jejichž šeky ze sociálního odboru se dál

vybíraly a nechávaly proplácet. Byl dítě a nehrozilo mu trestní

stíhání, ale přesto by lidé měli řeči a mysleli by si bůhvíco.

Občas Mýma o Shermanovi přemýšlela a s mateřskou pýchou se

usmívala. Její syn. Tak chytrý.

Tak chytrý, že nepromluvil.

42

NEW YORK, SOUČASNOST

„Tohle musí přestat,“ řekla Pearl Lauri.

„Tys mě viděla?“ Lauri překvapením vyvalila oči. „Jak?“

Byly v Plném talíři, kde se Pearl zastavila, aby si s Lauri

promluvila, zatímco obsluhovala. Bylo pět hodin, na večeři ještě brzo

a ti, co u nich obědvali, už byli dávno pryč. Pearl a Lauri byly v

restauraci samy až na dvojici u rohového stolu, pravděpodobně

turistů. Samozřejmě byl přítomen ještě někdo v kuchyni a v přední

části restaurace. Něco v kuchyni vydávalo podivnou, ale ne

nepříjemnou vůni, směs šalvěje a skořice.

Pearl si objednala jen dietní kolu, kterou pomalu upíjela, a

pečlivě volila slova. Pustila plastové brčko ze rtů a všimla si, že se na

něm otiskla rtěnka. „Nemůžeš někoho sledovat z druhé strany ulice,

pokud nevíš, jak to dělat pořádně. Nemůžeš postávat před nějakým

místem a strašit tam, jako to děláš ty, pokud se neujistíš, že nejsi na

214

očích. A hlavně se nemůžeš vkrást dovnitř, aby sis mohla dojít na

záchod, a myslet si, že tě nikdo nevidí.“

Lauri stála nad Pearl, v jedné ruce stále držela tác a druhou

opírala v bok. „Co děláš ty, když někoho sleduješ a potřebuješ se vy

čurat?“

„Jestli se opravdu chceš stát policajtkou, půjdeš na Akademii a

tam ti to řeknou.“

Pearl si všimla, jak si párek turistů k sobě přivolává Lauri a žádá

ji o účet. Lauri jim ho s úsměvem předložila a pak ho spolu s kreditní

kartou odnesla dveřmi do vstupní části restaurace, kde byla i

pokladna.

Když přišla zpátky, vrátila kartu i účet dvojici a došla k místu,

kde Pearl seděla. Ta zatím vypila polovinu své koly. Přestože bylo

brzo a v restauraci byli jen tři hosté, vyhrávala v ní tichá hudba.

Nezněla moc pákistánsky, ale jak to mohla Pearl poznat? Štvalo ji, že

jí nejspíš bude trvat pěkně dlouho dostat z hlavy vlezlou melodii

vyhrávající mezi hlasitými bubnovými sóly a nesrozumitelným

zpěvem. Zdála se vzdáleně povědomá, ale přesně takový dojem

podobné melodie vyvolávaly.

Lauri se vrátila k Pearlinu stolu, postavila se na původní místo,

jeden bok vysunula výš a stále třímala podnos – Pearl začínala mít

pocit, že to je věc, díky které se cítí víc jako profesionální servírka.

Ve světle procházejícím záclonou na nedalekém okně vypadala ještě

mladší, a přesto se dokonce nějak víc podobala Quinnovi.

„Chceš ještě?“

„Mám dost,“ ujistila ji Pearl.

„Ještě jsi s tátou nemluvila, že ne?“

„O tom, že mě sleduješ? Ne. Ale chci, abys toho nechala, Lauri.

Myslím to vážně. Nebo mu to povím.“

Lauri na okamžik nasadila otcův tvrdohlavý, vzdorovitý výraz,

ale pak pokrčila rameny a přikývla. „Tak jo. Když chceš, abych

přestala, udělám to.“

„Tvoje čestný slovo?“

„Slibuju, že mě už nikdy neuvidíš, jak tě sleduju.“

Což nebyl zrovna slib, který Pearl chtěla slyšet.

Jako Quinnovy žvásty. Copak to bylo dědičný?

215

„Lauri…“ Ale najednou Pearl něco došlo. „Už to mám.“

„Co?“

„Ta melodie. Myslela jsem, že už jsem ji slyšela.“

Lauri se hrdě usmála. „Máš pravdu. Už jsi ji tady slyšela. To je z

cédéčka Obžalovaných Ztracený v Magorlandu.“

„Oni svou hudbu vážně prodávají?“

„Ještě ne, ale brzy budou. Tohle je jen jejich demo snímek, který

nahráli v bytovém studiu bubeníkova bratra. Červík se ho snaží

prosadit. No, ve skutečnosti hledá agenta, který by ho prosadil.“

„Když už mluvíme o Červíkovi,“ řekla Pearl, „víš, že zatímco mě

sleduješ, on sleduje tebe?“

Lauri se na okamžik zatvářila zmateně. Pak se jí obličej zarděl

zlostí.

Byl to vztek, který nevyjádřila slovy; věděla, co by na to Pearl

řekla.

„Červík? Proč mě sleduje?“ Lauri obdivuhodně udržela klidný

hlas.

„Jistě to nevím,“ odpověděla Pearl. „Třeba si myslí, že rnu chodíš

za někým jiným. Nebo se o tebe bojí. Ten malý – nejspíš tě miluje a

chce tě chránit. Muži jsou takoví.“ Dokonce i červi.

„Je hudebník, ne rváč,“ prohlásila Lauri.

Pearl si pomyslela, že Lauri má pravdu, tedy až na toho

hudebníka, a dopila kolu zředěnou roztátým ledem. „Netvrdím, že je

to zkušený bodyguard, jen to, že tě sleduje. Viděla jsem ho onehdy

před Pepřovníkem, kde se snažil splynout s dveřmi přes ulici.“

Lauri si nemohla pomoct a zatvářila se naštvaně. Pearl došlo, že

kdyby byl Červík někde poblíž, možná by ho praštila do hlavy

podnosem, který svírala takovou silou, až jí klouby na rukou úplně

zbělaly.

Zírala na místo těsně nad Pearlinou hlavou způsobem, jakým to

dělal Quinn, když se zlobil, jako kdyby tam byl ve vzduchu napsaný

vzkaz potvrzující jeho spravedlivý hněv. „To rozhodně zarazím!“

Pearl položila na stůl dost peněz, aby zaplatila za pití i nechala

spropitné, a vstala. „Udělej to, Lauri. Promluv si s Červíkem tak,

jako jsem si já promluvila s tebou. Pochopitelně když mě přestaneš

sledovat, nebudeme mít žádný problém.“

216

„Nebude žádný problém,“ prohlásila Lauri a sebrala peníze.

Neřekla: „Přestanu tě sledovat“

Dědičnost, pomyslela si znovu Pearl, když vycházela z

restaurace, a vůbec si neuvědomovala, že se pohybuje v nakažlivém

rytmu Ztraceného v Magorlandu.

Celandra poklusávala na místě, dokud se na Devětaosmdesáté

západní ulici nezměnilo světlo pro chodce, pak přeběhla křižovatku a

pokračovala pravidelným tempem jižně po Broadwayi. Mužské i

ženské hlavy se otáčely, aby si prohlédly vysokou, půvabnou ženu s

dlouhými hnědými vlasy, oblečenou do červených šortek, jež jí byly

volné, ale zároveň leccos odhalovaly, a šedého trička bez rukávů,

pod kterým měla sportovní podprsenku. Sportovní podprsenka si v

potlačování křivek vedla asi stejně dobře jako velké, plandavé šortky.

Většina newyorských běžců dávala přednost parku nebo méně

rušným bočním ulicím, ale Celandra milovala běh po Broadwayi.

Nasávala do sebe pohledy spolu se zvuky a pachy velkoměsta a

zatím jí od námahy po těle vyrážel pot a začala těžce dýchat. Snažila

se běhat každý druhý večer a vydávat ze sebe co nejvíc. Bylo to

dobré cvičení nejen pro její vzhled, ale i pro její výdrž v tanečních

číslech. Bude chodit na víc hodin tance, až si to bude moct dovolit,

ale prozatím jí muselo stačit běhání.

Na Šedesáté západní začala pociťovat únavu, bodavou bolest pod

žebry a spalující ve stehnech.

Měla dost… Čas vyrazit na zpáteční cestu.

Přitahovala obdivné pohledy a jeden muž se nabídl, že poběží s

ní, když znovu klusala na místě a čekala, až se stěhovací vůz v

ucpaném provozu pohne, aby mohla přeběhnout silnici. Snažila se

nedýchat zhoubné výfukové plyny moc zhluboka a začala se vracet

ke svému bytu.

Asi blok od svého domu byla už hrozně utahaná, tak přestala

utíkat. Tričko měla přilepené k tělu potem, hlavu skloněnou a ruce v

bok; stále přitahovala pohledy – maratonkyně a vítězka soutěže o

mokré tričko.

Když došla ke svému domu, dýchala už pravidelněji, ale stále s

obtížemi. Pálivý pocit ve stehnech odezněl. Nohy se jí zdály těžké,

217

unavené, ale bylo to příjemné. Usmála se. Absolvovala užitečný

trénink. Jednou se všechna její dřina zúročí v ohromných profesních

dividendách. Skutečně věřila, že se jí podaří prorazit jako velké

herečce. Copak to někdy někdo dokázal bez toho, že by si věřil?

Utřela si předloktím pot z obočí a zhluboka dýchala, aby se

trochu uklidnila, zatímco čekala na výtah. Prastará mosazná šipka

nad dveřmi se třásla a váhala, jako by bojovala s přitažlivostí, když

klesala od 3 ke 2 a nakonec k 1 . Ocelové dveře výtahu zaskřípěly a

rozevřely se.

Asi šedesátiletá žena s rudými vlasy, kterou Celandra znala jen

jako paní Altmontovou, vystoupila z výtahu spolu se svým maličkým

jorkšírským teriérem Edgemorem, kterého měla na vodítku. Paní

Altmontová bydlela na stejném patře jako Celandra a měla pevný,

přísný pohled od příliš mnoha kosmetických operací. Její štíhlé rysy

v tváři neodpovídaly zavalitému tělu. Kdysi řekla Celandře, že

Edgemorea pojmenovala po svém bývalém manželovi. Celandra se

domnívala, že manžel Edgemore možná stále platí za chirurgické

zákroky.

Psí Edgemore na Celandru zavrčel, jako to dělal vždycky, a paní

Altmontová se na ni, taky jako vždycky, usmála. Když se míjely ve

dveřích výtahu, Celandra sklopila pohled a viděla, že paní

Altmontová už má přes jednu ruku navlečený malý umělohmotný

sáček jako rukavici.

Všimla si, kam se Celandra dívá, usmála se ještě víc a skoro se

začala omlouvat. „Proč je tak hrozně milujeme?“

Mohla mluvit o kterémkoli Edgemoreovi.

„Občas si to zaslouží,“ prohlásila Celandra a úsměv jí opětovala.

Dveře výtahu se hladce zavřely.

Kromě vraha byla paní Altmontová poslední člověk, který viděl

Celandru živou.

218

43

Puch byl nepředstavitelně silný.

Quinn přemýšlel, zda neúprosné opakování masakru mělo

znamenat

útok

na

smysly

a

opotřebování

vrahových

pronásledovatelů a jestli to byla součást strategie. Pokud ano, možná

to fungovalo.

Doktor Julius Nift byl tentokrát přítomen. Oblečený byl jako na

soudní zasedání, v černém proužkovaném obleku, bílé košili, červené

kravatě a naleštěných černých polobotkách. V koupelně s

popraskanými dlaždičkami maličkého bytu na Devadesáté západní

působil nepatřičně. Skláněl se nad vanou a zkoumal části těla.

Quinnovi a jeho týmu zavolal do kanceláře Renz, takže přijeli

společně neoznačeným autem, které řídil Fedderman. Quinn nechal

Fedse, aby si promluvil se strážníky, kteří byli na místě jako první, a

pak zašel do bytu.

Byl plný techniků a nechyběl ani policejní fotograf. Ten pomocí

blesku snímal místo přes podivně oblečené lidi v bílých rukavicích,

kteří byli ve zvláštních pozicích, aby se podívali na něco zblízka

nebo pinzetou něco zvedli a upustili to do plastového sáčku

používaného na sběr důkazů. V malém bytě se pohybovalo tolik

postav, až bylo s podivem, že do sebe nevráželi. Choreografie na

místě činu byla vědou sama o sobě.

V koupelně byl Nift s obětí sám. Technici tam skončili co

nejrychleji a přenechali prostor soudnímu lékaři. Po úvodním

pohledu a prvním přičichnutí se ani ti nejotrlejší přítomní

profesionálové netoužili dostat znovu do blízkosti koupelny.

Malý soudní lékař se na Quinna a Pearl neohlédl, ale pohybem

hlavy vzal na vědomí jejich přítomnost. Rozhlédli se po béžových a

bílých dlaždičkách malého prostoru. Všimli si prázdných obalů od

čisticích prostředků – krabice prášku do myčky, zelené plastové

láhve od šamponu, pracího prášku a několika litrových lahví bělidla

bez uzávěru ležících hezky vedle sebe.

Puch syrového masa navzdory očividně použitým čisticím

prostředkům obracel Pearl žaludek. Nevědomky zvedla ruku, aby si

219

zakryla ústa a nos, a teprve pak si uvědomila, co vlastně dělá. Před

Niftem a Quinnem nesměla vypadat jako slaboch, tak začala

předstírat, že ji svrbí nos, třela si ho a nakonec dala ruku dolů.

Nift se posunul doleva a ke Quinnovi vzhlédl mdlý hnědý pohled.

Pearl se málem pozvracela, když se zadívala na uříznutou hlavu

spočívající na boku na odseknutých pažích.

„Hnědé vlasy,“ prohlásila rovnou o mrtvé ženě z vany. Žádné

city. Lepší být policajtkou než vyděšeným uzlíčkem nervů.

„Dovolte, abych vás představil slečně Celandře Thomové.

Promiňte, rukou vám nepotřese, ale jestli chcete, můžete potřást tou

její,“ prohlásil Nift.

Pearl měla chuť toho malého zmetka nakopnout.

„Thomová!“ vydechl Quinn. „V tom jméně se skrývá trn! Ne

růže samotné. Do prdele!“ Věděl, že na to měli přijít, bylo to

dostatečně zdůrazněné zmínkou o růžích. Znovu jim unikl nepřímý

odkaz ve vrahově vzkazu. Bylo to v něm a při zpětném pohledu to

bylo tak zřejmé. Zase je přelstil.

„Možná je Celandra druh růže,“ dumala Pearl, ale sama tomu

nevěřila. Podobně jako Quinn a Fedderman i ona pátrala po jménech

růží pojmenovaných po ženách tak dlouho, že se už nikdy nebude

dívat na růže stejnýma očima. Byl to trn, co jim uniklo.

Nift se narovnal, v rukavici držel lesklý ocelový nástroj a známá

kupa bledých částí těla byla rázem vidět. Jako u ostatních

Řezníkových obětí, vybledlá čistota oběti i místa činu se zdála téměř

antiseptická a zbavená všeho, co by jim mohlo být nějak užitečné.

Nejspíš by tu bylo obtížné najít bakterii, natož nějaké vodítko. Měli

jen rituální uspořádání masa jako ve výloze.

„Jako ty předešlé,“ prohlásil Nift. „Tatáž ostří, tytéž stopy po

pile, stejná technika při dělení celku na jednotlivé kusy.“ Vrhl na ně

odporný úsměv. „Kdybyste ji složili zpátky dohromady, vyšla by

vám krásná žena.“

„Byl byste radši, kdybychom odešli?“ zeptala se Pearl.

Nift si jí nevšímal. „Jak můžete vidět, v obličeji to byla kráska.

Měla i pěkné tělo. S vyvinutými svaly a dobře tvarované. Řekl bych,

že tancovala, soudě podle působivě vytrénovaných svalů na stehnech

220

a lýtkách. Nebo běhala přespolní závody či zvedala činky, zkrátka

něco takového. Ale s její vizáží bych si tipnul na showbyznys.“

„Zase si hrajete na detektiva,“ zavrčel Quinn.

„Copak vy nesledujete ty pořady v televizi? My soudní lékaři

pořád řešíme nějaké případy. A navíc i střílíme zatraceně rovně.“

„Kdyby tohle bylo v televizi,“ pronesla Pearl, „ztlumila bych vám

zvuk.“

„Vaše partnerka bere život moc vážně,“ řekl Nift Quinnovi.

„My tady mluvíme o smrti,“ opravil ho Quinn.

„Což nás dovádí k příčině,“ prohlásil Nift. „Vypadá to na

utopení. Obvyklé jsou i zbytky lepicí pásky. Všechny tělní tekutiny

pečlivě spláchnuté do odpadu. Čas úmrtí nejspíš včera brzy večer. Po

úřední pitvě stanovím čas přesněji.“ Sehnul se a uložil ocelový

nástroj do černého lékařského kufříku, pak si svlékl rukavice a vložil

je do plastového sáčku, který také dal do svého kufříku.

„Tolik předběžné ohledání,“ prohlásil. „Až si s ní přestanete hrát,

můžete poslat Celandru šupem do pitevny.“

Vyšli s ním do obývacího pokoje a dívali se, jak odchází.

Fedderman hovořil s jedním technikem u nedalekého okna, ale

všiml si Pearl a Quinna, a přešel k nim. Ačkoli bylo v bytě teplo, měl

pořád na sobě pomačkané hnědé sako a v náprsní kapse, na které se

mu skvěl policejní odznak, měl zastrčený malý blok. Dělal si

poznámky. Za pravým uchem mu vykukovala žlutá tužka.

„Počkejte chvilku,“ omluvil se.

Quinn věděl, kam jde, ačkoli to nejspíš nebylo nutné. Navštívit

Celandru Thomovou ale bylo profesionální povinností.

Když se Fedderman vrátil do obývacího pokoje, byl bledý a

vážný.

„Ten hajzl!“ řekl jen. Pak dodal: „Jako ty ostatní. Nenechal nám

nic, čeho bysme se mohli chytit.“

„Jednou třeba ztratí peněženku a bude v ní mít jméno a

fotografii,“ zavrčela Pearl.

Quinn přemýšlel, co ji štvalo. Chápal, že je ironická na toho

malého prevíta Nifta, ale proč se vozila po Feddermanovi?

221

Fedderman omráčený tím, co viděl v koupelně, si jí nevšímal a z

kapsy vytáhl blok. Chviličku obracel stránky a pak se zarazil. „Oběť

se jmenuje Cecelia Thornová,“ řekl. „Vystupovala pod jménem

Celandra. Přítelkyně, se kterou měla jít na snídani, ji přišla

vyzvednout a zjistila, že dveře nejsou zamčené, vstoupila a našla to,

co z Celaňdry zbylo.“ Podíval se na Quinna a Pearl. „Jméno

Thornová…“

„Už to víme,“ přerušila ho Pearl.

„Mělo nás to napadnout,“ dumal Fedderman. „Je to přímo tady,

mezi řádky, jako jsou trny mezi růžemi. Když myslíte na růže, jste

blázni, jestli nepomyslíte taky na trny. Jako na kafe se smetanou.“

„Šunku s vejci,“ prohlásila Pearl. „Řezník si teď nejspíš připadá

děsně chytře.“

„Čím chytřejší si připadá,“ řekl Quinn, „tím dřív ho dostaneme.“

„Technici mi řekli, abysme nečekali, že najdou nějaký užitečný

otisky,“ sdělil jim Fedderman. „V bytě jich je spousta, ale jsou si

jistí, že náš člověk měl rukavice. Není tu ani žádná krev. Co nejvíc

tekutin odteče, než je začne řezat, a krev, co se přeci jen rozstříkne

nebo rozmaže, vyčistí jako vzorná hospodyňka.“

„Takže zase nemáme vůbec nic,“ vzdychla Pearl.

„Ne tak docela,“ opravil ji Fedderman. „Zdá se, že poslední, kdo

viděl Celandru živou, byla sousedka z chodby. Potkaly se včera

večer u výtahu asi kolem šestý.“

„Podle Nifta je to přesně doba, kdy byla zavražděná,“ řekl Quinn.

„Tahle“ – Fedderman se znovu podíval do poznámek – „paní Ida

Altmontová šla ven vyvenčit svého psa a vystoupila z výtahu v hale

v přízemí, zatímco Celandra nastupovala. Vyměnily si několik

přátelských slov a pak Celandra vyjela nahoru. Zajímavý je, že když

pes paní Altmontový udělal svou potřebu, paní Altmontová si šla

nakoupit a zastavila se ve Starbucks na kafe. Vrátila se domů asi v

osm a viděla muže vycházejícího z domu a nesoucího bílou krabici.

Na sobě měl šedou košili a tmavé kalhoty a ona si myslela, že to

mohl být doručovatel. Moc podrobně ho nepopsala. Průměrná výška

i váha. Myslí si, že byl tmavovlasý, ale měl na hlavě baseballovou

čepici. Vzpomněla si na něj, protože její pes na něj vrčel, přestože

222

byl dobrých třicet metrů daleko, a ten muž vypadal podle jejích slov

záludně.“

Quinn vzdychl. „Záludně, jo?“

„Neslyší se často, že svědek řekne slovo záludný,“ poznamenal

Fedderman.

„Nesl krabici,“ připomněla mu Pearl. „Řezník musí mít něco, v

čem nosí řezný nástroje a pilu.“

„A možná zástěru nebo šaty na převlečení, kdyby se zamazal

krví,“ dodal Fedderman.

„Musíme prověřit celý dům,“ řekl Quinn. „Zjistíme, jestli

někomu něco nedoručili nebo si pro něco nepřišli asi kolem osmý.“

„Taky máme Debrinu Fluorovou,“ poznamenal Fedderman.

Quinn s Pearl se na něj podívali.

„Je dole ve voze. Je to tanečnice a kamarádka oběti, ta, co vešla

dál a objevila tělo. Moc hezká holka.“

„Běž dolů a zapiš její svědectví,“ řekl Quinn. „Já povím

zřízencům, že můžou odvézt tělo, hned jak tu skončí technici. Pak

společně s Pearl vyslechneme Idu Altmontovou.“

44

Zápach řeznického krámu se jich držel, i když šli krátkou

chodbou. Nebo si ho možná nesli na sobě.

Pearl s náhlou absurdní panikou zapřemýšlela, jestli v nich bude

už napořád.

Byt paní Altmontové byl o troje dveře dál. Quinn zaklepal a

dveře se okamžitě otevřely.

Malý pes s hnědými chlupy si Quinna nevšímal, ale choval se,

jako kdyby chtěl Pearl ukousnout nohu. Podsaditá zrzavá žena, která

se objevila u dveří, obratně psíka zvedla, přitiskla si ho na prsa a

prohlásila: „Ne, ne, ne, Edgemore. Ne, ne, ne, říkám ne každému

darebáctví.“

To bychom měli všichni, pomyslela si Pearl a přála si, aby tu

malou chlupatou potvoru mohla nakopnout.

223

Quinn se usmál. „Edgemore,“ řekl. „Hezké jméno. Pěkný

pejsek.“ Natáhl ruku a psa pohladil. Ten okamžitě zmlkl a začal mu

lízat ruku.

„Je to v podstatě rodinné jméno,“ řekla Ida Altmontová. Pearl si

až teď všimla, že žena má obličej i oči oteklé, jako kdyby plakala.

Přestože na první pohled vypadala mladší, Quinn hádal její věk k

šedesáti. „Celandře se stalo něco tak příšerného,“ šeptla. „A přímo

tady na patře. To je hrůza.“

Darebáctví, pomyslela si Pearl.

Ida Altmontová se posadila do rohu elegantní pohovky s modrým

vzorem a vkusnými mahagonovými nohami. Pearl si všimla, že na

jednom ze tří volně rozestavěných polštářů jsou hnědé psí chlupy.

Zůstala s Quinnem stát a pozorovala, jak rozrušená žena vytáhla z

kapsy své šedé sukně kapesník. Nepoužila ho, jen ho zmuchlala a

pevně držela v pravé ruce jako rezervu, kdyby ji přepadl žal nebo

strach.

„Když jste s Celandrou Thomovou mluvila u výtahu, vypadala

jako obvykle?“ zeptal se jí Quinn.

„Ach ano. Moc milá. Celandra byla vždycky na každého milá.“

„Detektivovi Feddermanovi jste pověděla o muži, kterého jste

viděla vycházet z budovy, když jste se vracela z procházky s

Edgemorem.“

Ida Altmontová se rozzářila. Očividně ji potěšilo, že si

zapamatoval jméno psa. Quinn ji zjevně zcela okouzlil. Tenhle zralý,

drsně pohledný polda jí projevoval svou pozornost. „Přesně tak. S

Edgemorem jsme si šli koupit zeleninu na salát, a než jsme se vrátili

domů, zastavili jsme se na latté ve Starbucks.“

„To bylo asi kolem osmé?“

„Na bližší čas si nevzpomenu.“

Vedena Quinnovými zdánlivě uvolněnými otázkami vypověděla,

jak se přiblížila k budově, a když už u ní skoro byla, průměrně

vysoký, obyčejný muž vyšel ven a seběhl betonové schody na

chodník. Stiskla pevněji kapesník a mávla s ním směrem ke svému

obličeji. „Nesl velkou bílou krabici a vypadal…“

Quinn s Pearl trpělivě čekali.

„Záludně,“ prohlásila Ida Altmontová.

224

Pearl očekávala slůvko obyčejně.

„Jak velká byla ta krabice?“ zeptal se Quinn.

„Ach, na takovéhle věci nemám vůbec odhad, ale řekla bych, že

byla široká stejně jako vysoká, asi dvacet nebo pětadvacet

centimetrů, a dost dlouhá, nějakých šedesát centimetrů. Vypadala

jako ty bílé krabice z květinářství, co se používají na květiny s

dlouhým stonkem, jen se zdála nějak těžší, pevnější.“

„Moc dobrý popis,“ řekl Quinn. „Jste zkušená pozorovatelka.“

Ida Altmontová se maličko ošila, protože jí kompliment nebyl

dvakrát příjemný. „Ach ne, ne. Ještě bylo světlo a já si všímám věcí,

když jdeme s Edgemorem na procházku. Rádi se díváme, co se

kolem nás děje.“

Quinn se na ni usmál. „Kdyby tak Edgemore uměl mluvit.“

Pearl si byla úplně jistá, co by Edgemore řekl, a nelíbilo se jí to.

„Občas se zdá,“ pronesla Ida Altmontová vážně, „jako kdyby to

uměl.“

„Co by řekl o muži, kterého jste oba viděli?“ zeptal se Quinn.

To na Pearl zapůsobilo. Myslela si, že té ženě jen maže med

kolem pusy.

„Edgemoreovi by se nelíbil,“ okamžitě vyhrkla Ida Altmontová.

„Řekl by, že ten muž příliš pospíchal a vypadal záludně.“

„Možná měl zpoždění a před sebou ještě spoustu roznášek,“

zkusil to Quinn. „ProČ by měl Edgemore podezření?“

„Protože je to pes. O lidech psi vědí své; všímají si věcí, kterých

my ne.“

„Jako například?“

Ida Altmontová se narovnala, zachmuřila se a pak se jí oči

rozšířily. Najednou se usmála, jako kdyby jí v tom okamžiku

naskočila paměť. „No, nezdálo se, že je z nedaleké restaurace a

roznáší jídlo pěšky. Tomu neodpovídal ten balíček, a navíc on nebyl

ten typ. A s Edgemorem nám přišlo zvláštní, že by doručovatel tak

spěchal, když odchází a nese balíček, který se mu zřejmě nepodařilo

udat. A taky jsme viděli na obě strany ulice a nikde nestál

doručovatelský vůz. Pokud by muž, kterého jsme viděli, nesl do

domu tak velký balíček, určitě by zaparkoval svou dodávku někde

poblíž. Přímo před domem byla volná místa, tím jsem si jistá.“

225

„Pane jo,“ prohlásil Quinn, „vy jste vynikající pozorovatelka!“

Ida Altmontová na něj zamrkala falešnými řasami. „Děláme, co

můžeme.“

„Co bylo zaparkované ve vašem bloku?“

„Ach, auta. Spousta aut.“

„Vzpomněla byste si, které z nich stálo zaparkované nejblíž

vašemu domu?“

„Myslím, že bylo bílé. Velké. Mělo na náraznících přilepené

reklamy s radami, abychom volili špatné lidi. Patří panu

Cammeringovi z přízemí. Proč tyhle politické nálepky nikdy nejsou

nalepené pořádně?“

„To nevím, má drahá. Byla tam nějaká neznámá auta?“

„Spousta. Opravdu si na ně moc nevzpomínám. Ale jsem si jistá,

že jsme s Edgemorem neviděli žádnou dodávku rozvážkové služby, a

přesto jsme viděli doručovatele.“ Prohlásila to způsobem, jako kdyby

byli svědky působivého kouzelného triku.

„Mohl ten muž nastoupit do některého z vozů?“

„Ne, ne.“ „Když jsme s Edgemorem vešli do domu, byl už skoro

na kraji bloku a stále šel dál.“

Což nutně neznamená, že bydlí někde poblíž, pomyslela si Pearl,

jen to, že jezdí autobusem, metrem nebo taxíkem nebo chytře

nezaparkoval svoje auto blízko budovy, kde hodlal spáchat vraždu.

„Nevšimla jste si nějakých písmen nebo znaku na jeho bundě?“

zeptal se Quinn.

„Ne, ale nejspíš jsem od něj byla moc daleko, abych si něčeho

takového všimla. A všechno se to seběhlo tak rychle.“

Quinn Idě Altmontové poděkoval za její čas a ochotu, dal jí svou

vizitku a požádal ji, aby mu zavolala, kdyby si na něco z předešlého

večera ještě vzpomněla.

Když Quinn s Idou skončil, promluvila na ni Pearl. „Řekla jste,

že doručovatel by s tak velkým balíčkem neparkoval daleko. Zdál se

vám těžký?“

„Ach ano. Ano, to byl. Mnohem těžší než větší, pokud to dává

smysl.“

„Dává,“ usmála se Pearl a pomyslela na ocelová ostří a

elektrickou pilu.

226

Quinn myslel na totéž a souhlasně se na Pearl zadíval. Rozladilo

ji, že se přistihla, jak se téměř červená blahem nad tím, že ho

potěšila. Nebyla snad taková naivka jako Ida Altmontová. Muži byli

takoví…

„Je mi líto, že jsem vám nemohla víc pomoct,“ prohlásila Ida

Altmontová a pomalu vstala z pohovky, jako kdyby ji bolely nohy.

Znovu zamrkala řasami a pak si zastrčila kapesník zpátky do kapsy

sukně.

Quinn se na ni usmál a rukou jí naznačil, že je nemusí

vyprovázet. „Cestu ven najdeme. A nemyslete si, že jste nám moc

nepomohla. Při vyšetřování vraždy nikdy nevíte, jaká zdánlivě

bezvýznamná informace se nakonec ukáže jako přesně ta, kterou

potřebujeme.“

„Moc doufám, že chytíte to zvíře, které to Celandře udělalo.“

„Spolehněte se, má drahá. Pachatelé vždycky udělají chybu.“

„Je to skutečně pravda?“ zeptala se Ida Altmontová vážně.

„Velmi často,“ přitakal Quinn a usmál se na ni. „A jediná chyba

je všechno, co potřebujeme, abychom je dotáhli tam, kam patří.“

Quinn, ochranitel města.

„Jediná chyba…,“ pronesla Ida Altmontová zamyšleně. Jako by ji

ta myšlenka zaujala. Další práce s řasami. „Mohu vás pozvat na čaj

nebo mléko a koláč?“ zeptala se. Pearl k jistému roztrpčení viděla, že

žena je Quinnem úplně uchvácená.

„Snad příště,“ řekl. „Bylo by mi velkým potěšením.“

Maličko se uklonil, a dokonce u toho ani nevypadal směšně. Pearl

musela obdivovat, jak obratně se mu podařilo zamaskovat svůj

cynismus. To bylo něco, na čem ona musela ještě zapracovat.

Protože Quinn se vydal ven a otočil se k Idě Altmontové zády, ta

zamířila ke dveřím místnosti, ve které byl bezpečně zavřený

Edgemore, a ne ke dveřím na chodbu.

Když Pearl a Quinn vycházeli, Edgemore nejdřív vydal hluboké

zavrčení, pak začal zuřivě štěkat a hnal se za Pearl. Zuby měl

odhalené až k dásním. Drápky na maličkých tlapkách škrábaly o

naleštěnou dřevěnou podlahu a hledaly oporu.

227

Pearl rychle vyšla na chodbu, kde málem vrazila do Quinna, a

přibouchla za sebou dveře. Na druhé straně dveří dál štěkal

Edgemore. Slyšeli, jak drápky škrábe na dveře.

„Co má sakra ten pes proti mně?“ ohradila se Pearl.

„Psi znají lidi,“ prohlásil Quinn.

„Znají víc než někteří lidi.“

„Nenech se odradit,“ povzbudil ji Quinn. „Pachatelé vždycky

udělají chybu.“

A skutečně, tenhle už chybu udělal.

Ale ne takovou, která se bude Pearl líbit.

45

Den postupně nabíral na obrátkách a Quinn přemýšlel, jestli je

prokletý.

Když mu to odpoledne zazvonil na stole telefon, překvapilo ho,

že slyší Renzův hlas. Na pitevní zprávu Celandry Thomové bylo

ještě brzy.

„Musíš mluvit nahlas, Harley,“ řekl Quinn. Elektrikáři

rozkopávali ulici přímo pod jejich okny a přerušované rachocení

sbíječky jen zdůrazňovalo všechno, co se v kanceláři řeklo. Když

sbíječka zrovna nerámusila, přes zed si k nim našlo cestu tlumené,

ale pronikavé kvílení zubní vrtačky z Nic než zuby.

Pearl seděla za stolem a znovu pročítala výpovědi svědků k

vraždě Thomové. Fedderman právě přicházel s dalšími výpovědím.

Quinn plánoval, že všichni tři budou několik příštích hodin hledat

jehlu v kupce sena.

Ale Renz nevolal kvůli pitevní zprávě.

„Máme otisk, který by pro nás mohl být užitečný,“ prohlásil

zvučným hlasem. „Prostředníček, pravá ruka.“ „Pořádnej krvavěj

otisk.“

Sbíječka rachotila. Quinn pocítil vzrušení. Jediná chyba…

Řezník možná udělal chybu, přesně jak to Quinn popsal Idě

Altmontové.

Opravdu to mohlo takhle fungovat?

228

„Je to jediný otisk, který se nehodí k žádné ze sedmi sad, co jsme

našli a identifikovali. Jeden fanatik mezi technikama ho objevil pod

předním okrajem mramorovýho krytu toaletní skřínky pod

umyvadlem.“ Renz se s uspokojením zasmál. „A nemohl být

jasnější.“

Úžasné, pomyslel si Quinn. V mysli si představil vraha, jak po

dokonaném díle všechno umývá. Sundal si latexové rukavice nebo se

mu jedna roztrhla a on nevědomky stiskl okraj skřínky, zatímco se

naklonil dopředu a prohlížel svůj odraz v zrcadle či hledal další

krvavé skvrny. Drobná, obvyklá činnost, která může vést rovnou do

pekel.

Ale Quinna něco užíralo. „Projel jsi ten otisk záznamy?“

„Teď se na tom pracuje. Jak zavěsím, pošlu ti zvětšeninu. Jestli je

ten otisk v Národním kriminalistickým centru informací NCIC nebo

v jiný databázi, budeme znát jméno našeho vraha. Konečně udělal

chybu. Šílenci jako on ji vždycky nakonec udělaj a zatkneme je nebo

jednu koupí při přestřelce s policií. Jehla nebo zbraň.“

Přesto…

Quinn si najednou uvědomil, co ho tak žere. „Harley, v koupelně

Celandry Thomový není žádná mramorová skřínka.“

„Ten krvavěj otisk se tam taky nenašel. Je z koupelny Marilyn

Nelsonový a ta krev byla její. Záleží na tom, za kterou vraždu toho

hajzla dostaneme?“

„Ne, když ho dostaneme.“ Quinn se podíval přes stůl na Pearl a

Feddermana, kteří ho napjatě sledovali. To, co slyšeli od Quinna,

znělo moc dobře. Quinn si uvědomil, že fax v rohu cvaká a vrčí.

Renz jim poslal ten otisk během hovoru. „Kdybys měl něco novýho,

Harley, dej nám vědět. Jakmile ho identifikujeme, patří nám.“

„A mně,“ prohlásil Renz. Bezpochyby si byl vědom politických

dosahů vrahova zatčení.

„Já chci vraha. Tisková konference je tvoje.“

„Tak jsme byli domluvený,“ přisvědčil Renz a zavěsil.

Quinn položil sluchátko a vylíčil Pearl a Feddermanovi, co Renz

řekl, ale kdykoli sbíječka spustila, zmlkl. Do budovy se někudy

dostával prach. Pokrýval mu zuby. Jak mluvil, pozoroval oba

detektivy. Téměř cítil, jak se jim zbystřují smysly, jak se zvyšuje

229

napětí jejich energie. V té chvíli všichni věděli, že jsou společně na

správné stopě. Kdyby venku dopadl důkaz lehce jako pírko, všichni

by ho slyšeli.

Objevilo se tu něco zásadního? Horká stopa? Společně štvali

zvěř?

Ať to bylo cokoli, byl to zatraceně skvělý pocit. Takový, kvůli

kterému stálo za to žít.

„Takovej hajzl,“ řekl Fedderman, „musí mít někde nějakej

škraloup. Ten otisk bude v záznamech.“

Quinn věděl, že není nikde napsáno, že psychosexuální vrazi mají

automaticky dřívější oplétačky se zákonem. Nebyli jako lupiči nebo

podvodníci; vlastně měli sklony být uzavření a zákona dbalí, pokud

jste nebrali v úvahu mučení a vraždy. Feddermanovi se o tom radši

nezmínil. Po takové době v důchodu by si měl lov užívat.

„Pokud mu někdy někde brali otisky, včetně armády,“

poznamenal Quinn, „máme ho.“

Quinn vycítil nepatrnou změnu. Něco nebylo v pořádku.

Přemýšlel, proč Pearl najednou nevypadá tak nadšeně jako

Fedderman. Seděla za svým stolem a tvářila se zoufale. Vycítila, že

se na ni Quinn dívá, a zvedla pohled k jeho očím.

„Co je?“ zeptala se.

„Čteš mi myšlenky,“ pověděl jí. „Přesně to jsem se tě chtěl

zeptat.“

Fedderman se postavil ke Quinnovi a přidal svůj vlastní zvědavý

a zlověstný pohled.

Pearl pochopila, že je načase, aby odhalila svůj vztah s Jebem

Jonesem. Pokud je ten krvavý otisk prstu jeho, bude zatčen za vraždu

Marilyn Nelsonové. A Pearl s ním spala, dokonce se mu svěřovala s

vyšetřováním.

Bylo její štěstí na muže pořád tak zoufale unavené? Dělal si z ní

blázny?

Chtěla Jebovi věřit, ale teď už to nebylo tak snadné. Zase ten její

cynismus. Dokázal zničit vztah nebo chytit vraha.

Jeb strávil nějaký čas s Marilyn Nelsonovou, ale tvrdil, že nikdy

v jejím bytě nebyl (až na krátký rozhovor na pohovce), takže jeho

otisky by tam neměly být, hlavně ne jeho otisky s Marilyninou krví.

230

Pearl přemýšlela, jestli mu natolik věří, aby se přesvědčila, že ten

otisk není jeho. To byla ta otázka. Otázka, která zničila většinu jejích

vztahů.

Můžu mu dost věřit?

Nedokázala na ni hned odpovědět. Neměla jasnou mysl.

Nedokázala přimět své myšlenky, aby přestaly vířit. Věděla, že

jakmile promluví, ať bude vinen nebo nevinen, její vztah s Jebem se

stane minulostí.

Ještě ne, ještě ne.

„Na co vy dva pitomci tak zíráte?“ vyjela navztekaně.

Quinn na ni ještě okamžik civěl, ale pak se začal probírat

nějakými papíry na stole. Fedderman se otočil a přešel k přístroji,

aby převzal fax. Obrázek krvavého otisku prstu, který Pearl nechtěla

spatřit.

O hodinu později znovu zavolal Renz. Otisk nebyl nikde

archivovaný ani v databázi NYPD, NCIC, VICAP, ani v celonárodní

databázi identifikace otisků prstů IAFIS, který provozovala FBI.

Vrahovi nikdy nesnímala otisky policie, armáda ani vláda kvůli

nějaké významné práci ve státních službách.

Neodpovídal žádnému dalšímu otisku v bytě Marilyn Nelsonové,

protože vrah měl rukavice, snad až na chvíle, kdy po sobě uklízel a

byl neopatrný. Všechny ostatní použitelné otisky v bytě patřily

ženám nebo samotné Marilyn, předchozímu nájemníkovi, elektrikáři,

správci a třem sousedům.

Takže Jebovy otisky v bytě nebyly, protože, jak řekl, uvnitř byl

jen jednou, a to když k ní po jejím zavraždění přišel. V ten den, kdy

ho Pearl poprvé vyslýchala. Byla si naprosto jistá, že se nedostal

jinam než na pohovku v obývacím pokoji a nedotkl sé ničeho jiného

než polstrování, ze kterého se otisky snímat nedají.

Rozhodně nešel do koupelny.

Nebyl důvod brát Jebovi otisky, tak to neudělali. Za Marilyn

přišel jednou na návštěvu až po její smrti a nedostal se dál než pár

metrů od dveří.

Pearl si tím byla jistá.

231

Prohlížela si zklamané výrazy Quinna a Feddermaňa, svých

kolegů policistů.

Ať si byla jistá nebo ne, něco jim dlužila. Dlužila to sobě.

Když si jí přestali všímat, zvedla telefon a zavolala Elle

Oaklieové do práce.

Jakmile Ella telefon zvedla, Pearl se představila a řekla: „Jste si

jistá, že toho večera, kdy jste s Marilyn viděla muže podobajícího se

Jebu Jonesovi, vyšli ti dva z jejího bytu?“

„Stoprocentně,“ prohlásila Ella. „Myslím, že zrovna sešli po

schodech na chodník.“

Pearl věděla, jak si paměť umí se svědky zahrávat. „Myslíte?

Nebylo by možné, že se právě setkali před budovou?“

„Ne. Marilyn mi řekla, že jdou ven dát si něco k pití, a pozvali

mě, ať se připojím.“

„Třeba byla jen zdvořilá, ne?“

„No, to je nejspíš možné.“

Možné. Nebezpečné slovo.

„Je možné, že člověk, kterého jste viděla, byl tentýž muž, se

kterým jsem byla U Pepřovníku?“

„Jistě. Vždyť už jsem vám tehdy řekla, že si myslím, že je to on.

Zdálo se, že tomu nechcete věřit.“

Pearl se v duchu schoulila, když to uslyšela. Věděla, že Ella má

pravdu; nechtěla tomu tenkrát věřit. Stále tomu nechtěla věřit.

Poděkovala Elle Oaklieové a telefon zavěsila. Pearl si byla jistá,

že odpověď na její otázku je ne, Jebovi dostatečně nedůvěřovala.

Možná nedokázala dost věřit nikomu a třeba to byl její problém.

Ale bylo to tak.

Rozhodla, že nemá jinou možnost než odhalit svůj vztah s Jebem

dřív, než se třeba ukáže, že ten krvavý otisk je jeho.

Sbíječka burácela, a tak počkala na ticho. Odkašlala si.

„Existuje někdo, u koho bychom měli porovnat ten otisk,“

prohlásila.

Quinn s Feddermanem se na ni podívali, jako kdyby špatně

rozuměli.

Zopakovala, co řekla, a pak toho pověděla mnohem víc.

232

46

Quinn se očividně vztekal. Když Pearl dokončila své povídání,

vstal a začal přecházet sem a tam, ale na ni se ani nepodíval, jen tiskl

čelisti k sobě tak tvrdě, až mu svaly na nich poskakovaly.

Pearl a Fedderman tiše seděli a pozorovali ho. V kanceláři bylo

tepleji než obvykle, navíc vlhko a ve vzduchu se vznášel prach z

nedalekého staveniště nebo zbořeniště. Sbíječka přestala lomozit a

jediný zvuk, který se v kanceláři ozýval, byl slabý jekot zubní

vrtačky z druhé strany zdi.

„Sebereme toho Jeba Jonese a necháme mu sejmout otisky?“

zeptal se Fedderman.

Quinn přestal přecházet a postavil se k nim čelem. Rysy už měl

klidné, ale čelo zamyšlené. Pokud se měl na Pearl rozčílit, mohlo to

počkat. Jeho mysl se teď zaobírala kořistí. „Nechci jednat na základě

jednoho otisku,“ řekl. „Budeme ho sledovat a zjistíme o něm víc.“

„Trošku mu povolíme šňůru,“ usmál se Fedderman, „a pak

pořádně zasekneme háček.“ Oběma rukama prudce trhl, jako by v

nich svíral pomyslný prut. Předvedl něco z hodin rybaření, které jako

důchodce provozoval na Floridě.

„Musíš ho nejdřív chytit, Fedsi,“ prohlásil Quinn a zničil tak

rybářskou metaforu. „Já s Pearl se ponoříme do počítače a zjistíme,

jestli Jonesovy otisky nejsou v některé z menších databází v zemi, a

pak tě jeden z nás vystřídá. Ohlas se každou hodinu a dej nám vědět,

co dělá.“ Kromě velkých úředních webových stránek, které

poskytovaly nejlepší služby, existovala spousta dalších a méně

známých. Provozovaly je sociální služby, velké společnosti, malé

policejní stanice nebo oddělení šerifa, které svoje záznamy

neposkytovaly větším databázím. Jejich prohledávání bylo

ekvivalentem toho, co před počítačovým věkem bylo známo jako

policejní mravenčí práce. Zřídkakdy se vyplatila, ale zase natolik

často, že se musela provádět. Jediný způsob, jak se prokousat k cíli,

byla houževnatost.

„Myslím, že prohlížení dalších databází nepřinese nic novýho,“

poznamenal Fedderman. „Jméno jako Jones.“

233

Fedderman měl pravdu. Ztratili spoustu času vyhledáváním

odkazů na Jonese, které je nikam nezavedly. Spoustě lidí zkrátka

nikdy nebrali otisky. Jeb Jones byl nejspíš jeden z nich. Ale když

vzali v úvahu, kolik času tomu věnovali, o trochu víc informací by

vůbec neuškodilo. Dozvědět se co nejvíc o Jebu Jonesovi dřív, než

ho seberou, se mohlo ukázat jako klíčové.

Renz znovu zavolal a řekl Quinnovi, že krev na otisku měla

skupinu A pozitivní, totožnou s obětí, takže nebyl důvod očekávat, že

se jim podaří objevit důkaz v DNA. Nicméně pokud měla oběť i vrah

stejnou krevní skupinu, a tahle patřila k těm běžnějším…

Quinn však pochyboval, že by je tahle stopa někam dovedla. Aby

tam Řezník nechal vzorek své vlastní krve, musel by se říznout, a on

byl příliš opatrný. Krev na otisku s největší pravděpodobností patřila

oběti.

Quinn se zadíval na Pearl. „Choval se někdy tak, jako kdyby Jeb

Jones bylo falešný jméno?“

Pearl pomalu ztrácela obavy a začínala se zlobit. Vztek měla

hlavně na sebe a taky na Jeba. Ale s radostí si ho vylila na komkoli.

Přišla o lásku a ocitla se zpátky ve skutečném světě, zpátky ve

sračkách…

Možná by měla udělat to, co jí radila matka, setkat se s

neobyčejně žádoucím synovcem paní Kahnové. Jak se ten cvok

jmenoval… Milton?

„Pearl?“

„Když jsme spolu spali a já se udělala a vzdychla ‚Ach Jebe!‘,

nezdálo se mi, že by si myslel, že mluvím na někoho jinýho.“

Quinn na ni zíral s kamenným výrazem. Za ní se Fedderman

pokoušel nesmát.

Quinn nehnul v obličeji ani svalem, ale sykl: „Vypadni, Fedsi.“

Fedderman si z opěradla své židle stáhl sako a vydal se ke

dveřím. Ohlédl se na Pearl. „Hotel Waverton. Pamatuješ si číslo

pokoje?“

„Snad na to přijdeš,“ zavrčela Pearl. „Seš detektiv.“

Fedderman s předstíraným smutkem potřásl hlavou. „Tys vážně

souložila v hotelovým pokoji s chlápkem jménem Jones.“

234

„Vypadni, Fedsi,“ houkl znovu Quinn dřív, než Pearl stihla

odpovědět nebo sáhnout po zbrani.

Fedderman zachoval vážnou tvář, dokud nebyl venku.

„Kretén!“ ulevila si Pearl.

Quinn už seděl u počítače a naskenoval do něj otisk prstu, aby ho

mohli porovnávat v málo běžných databázích. Začal se vzdálenými

policejními stanicemi na malých městech, jejichž záznamy nebyly

obsaženy v národní databázi.

Počítačový mág NYPD jejich počítače pro něco takového

nastavil, takže mohli pracovat nezávisle na sobě při oddělených

připojeních. Quinn řekl, že si vezme východní polovinu země a Pearl

od Mississippi na západ.

Jasně, to pokrývá jen několik časových pásem.

Přitáhla si židli blíž ke stolu a začala pátrat na internetu. Nejspíš

jim to žádné výsledky nepřinese, ale pro ni teď byla jakákoli činnost

hotovým požehnáním.

Za tři hodiny se nikam nedostali. Kdyby Pearl neměla tak stažený

žaludek, měla by hlad.

Narovnala se na židli, stiskla si kořen nosu a sklonila hlavu.

„Chceš přestávku na oběd?“ zeptal se Quinn. Pořád se nezdál být

rozzlobený.

Pearl nevzhlédla. „Je mi to líto. Vážně. Moc.“

Doufala, že ji uklidní, řekne jí, že je to v pořádku, že netušila, že

se Jeb Jones stane podezřelým á že to, s kým spí, je pouze její osobní

záležitost.

On však řekl jen: „Už se stalo. Musíme z toho vycházet.“

„To je zatraceně jasný,“ utrousila Pearl.

„Tak to uděláme. Koupím ti pizzu.“

Věděla, že od Quinna teď už víc nedostane. Potřebovala lásku,

objetí, útěchu, odpuštění. A dostane pizzu.

Když se usadili s dílky pizzy pepperoni a pivem u D’Joea,

maličké restauraci v ulici, začali se bavit o hloupých, nedůležitých

věcech, až nakonec zmlkli.

235

Quinn si nakonec zhluboka lokl piva, olízl si pěnu z horního rtu a

řekl: „Napadlo tě vůbec, že jestli je Jeb Jones Řezník, mohl si tě

vybrat jako další oběť?“

Samozřejmě ji to napadlo, ale snažila se na to nemyslet. Teď

měla pocit, jako by se jí zastavilo srdce. Hrdlo se jí stáhlo a ona

dokázala jen zavrtět hlavou a Quinnovi zalhat. Do některých věcí mu

zkrátka nic nebylo.

„Seš bruneta, která by se mu určitě líbila. Proč by z tebe neudělal

námět jednoho ze svých tajuplných vzkazů? Proč bys…“

„Dost, Quinne!“ Ukousla si pořádně pizzy a usilovně žvýkala.

„Dobře, ale přemýšlej o tom.“

Pearl věděla, co tím myslí. Mohli by ji použít jako volavku.

Chtěla by to?

Chtěla?

Ale on to nenavrhl.

Potíž byla v tom, že i když věděla, že Jeb může být vrah, jedna

její část to nedokázala přijmout. Snad tomu Quinn rozuměl nebo to

chápal alespoň částečně.

Když se vrátili do kanceláře, bylo v ní sice pořád ještě moc

horko, ale zároveň milosrdné ticho. Elektrikáři přerušili venku práci,

snad si odskočili na oběd. Quinn a Pearl se usadili u svých počítačů,

aby pokračovali v pátrání na internetu. Pearl skutečně přemýšlela o

tom, co Quinn řekl.

Zavolala jeho dceři, která právě nastoupila na směnu v Plném

talíři.

Mluvila tiše, aby ji Quinn nezaslechl. „Lauri, mám otázku

týkající se Jeba Jonese, mého přítele, se kterým ses setkala U

Pepřovníku. Vzpomínáš si na něj?“

„Pan Božský,“ prohlásila Lauri.

Bože! Pubertální holky!

„Vidělas ho od té doby?“

Lauri hned neodpověděla.

„Lauri, potřebuju znát pravdu. Je to důležitý.“

„Párkrát jsem ho viděla. Dokonce jsme spolu jednou obědvali.“

Pearl to vyrazilo dech a dostala ze sebe jen: „Hm?“

236

„Nezlob se na mě, Pearl. Nic to neznamená. Udělala jsem to jen

proto, aby Červík žárlil.“

Jasně. Proč by nedala jakákoli žena přednost před Červíkem

panu Božskému?

„Jak jste se setkali poprvý?“ zeptala se Pearl.

„Zkrátka jsme na sebe narazili,“

„Jak? Kde?“

Lauri zhluboka vydechla.

„Sakra, Lauri!“

„Tak jo, znova jsem Jeba viděla, když jsem tě sledovala.

Potloukal se kolem Pepřovníku, když jsi uvnitř obědvala s nějakou

ženou. Začali jsme se bavit a domluvili jsme se, že to, že tam jsme,

bude naše tajemství. Pak jsem ho o pár dnů pozdějc viděla znova a

zase jsme se dali do řeči a šli na oběd. Vypadal, jako by se maskoval,

měl džíny a červenou baseballovou čepici. Skoro jako by tě sledoval

jako já a nechtěl, aby ho někdo uviděl.“

Skoro?

Pearl chvíli nic neříkala. Quinn měl možná pravdu. Klidně mohla

být příští obětí.

„Pearl, jsi v pořádku?“

„Jo, Lauri.“

„Mám tu práci.“

„Tak utíkej a děkuju.“

Pearl zavěsila a omráčeně seděla. Přemýšlela, proč ji Jeb tajně

pozoroval. Snažila se přijít s přijatelným vysvětlením, ale jiným, než

že jí hrozila vražda.

Jestli byl Řezník, proč už ji nezabil?

Odpověd byla nasnadě – byla užitečná. Využíval ji, aby měl

přehled o vyšetřování.

„Něco tu mám,“ vyhrkl Quinn. V hlase mu znělo vzrušení, ale

taky rozpaky.

Nakláněl se tak blízko k monitoru, že by si z něj klidně mohl

ukousnout.

„Našel jsem náš otisk.“

237

47

Pearl vyletěla ze židle, naklonila se přes Quinna a rukou se opřela

o jeho rameno, aby viděla na monitor počítače.

„Nejedná se o kriminální ani vojenský stránky, ani o federální

zaměstnance,“ řekl. „To je archiv Floridskýho odboru péče o dítě a

rodinu.“

Pearl si přečetla informaci na obrazovce. Otisk se z devadesáti

procent shodoval s pravým prostředníčkem otisku z roku 1980, který

patřil floridskému ztracenému dítěti identifikovanému jako Sherman

Kraft.

Pearl si to jméno probírala pamětí, ale nic ji nenapadlo.

Dál sledovala Quinna, jak si hraje s počítačovými klávesami a

myší. Sledovali odkazy a dostali se až k celému příběhu:

V okrese Harrison na Floridě se v srpnu 1980 našel asi desetiletý

zmatený chlapec potulující se po silnici podél bažiny. Šaty měl

zkrvavené a potrhané. Měl zraněnou nohu, byl podvyživený a zdálo

se, že nějakou dobu strávil v bažině. Setrvával ve stavu šoku a

odmítal vyslovit byť jen hlásku.

Místní noviny mu říkaly prostě „Chlapec z bažiny“ a teprve po

čtyřech dnech od jeho objevení, když v novinách otiskli jeho

fotografii, v něm někdo poznal Shermana Krafta, syna ženy bydlící v

odlehlém domě na okraji bažiny víc jak třicet kilometrů od místa,

kde se našel. Když se do domu dostavila policie, zjistilo se o trochu

víc. Byl opuštěný a Shermanova matka Myrna Kraftová se

pohřešovala.

Očividně ji nikdy nikdo nenalezl. Spekulovalo se o násilném

trestném činu i o tom, že zkrátka utekla poté, co ztratila nebo opustila

svého syna. Archivní zprávy se soustředily na Shermana, takže o My

mě v nich už nebylo nic podstatného.

Quinn s Pearl dál sledovali tuhle stopu a později nijak četné

zprávy vypověděly, jak Sherman začal nakonec mluvit, ale nikdy o

svých zážitcích z bažiny ani o tom, co k nim vedlo. Paměťový blok.

Ochranný prostředek přírody. Byl jako někdo, kdo přežil strašlivou

autohavárii, a nic si z ní nepamatoval. Zbytek jeho mysli byl zjevně

238

nezasažený. Testy, které chlapec podstoupil, odhalily neuvěřitelně

vysoké IQ.

Jako ve snách si Quinn s Pearl četli o tom, jak žil v několika

institucích a pěstounských rodinách, celou dobu se mu díky jeho

pozoruhodné inteligenci dostávalo zvláštní péče i vzdělání. Dosáhl

úspěchů při studiu, získal nejrůznější stipendia, až v roce 1989

ukončil s vyznamenáním Princeton. To mu bylo teprve devatenáct.

Byl považován za velmi talentovaného, ale asociálního a

arogantního. Po několika zaměstnáních od vedoucího restaurace po

obchodníka s obligacemi zmizel.

Byly tam i fotografie Shermana z Princetonu. Quinn na ně najel

kurzorem a klikl, aby je zvětšil.

Pearl mu sevřela rameno a naklonila se blíž, aby líp viděla.

Byla si celkem jistá, že se dívá na mladého Jeba Jonese.

Najednou jí došel dech a podlomila se jí kolena. Zarazila se a

sesula se k zemi, kde se se skříženýma nohama posadila vedle

Quinnova stolu.

„Do prdele, Quinne!“

Shlédl na ni a jemně ji pohladil hřbetem ruky po tváři. „To je v

pořádku, Pearl.“

„Fakt jsem to podělala.“

„Myslíš, když jsi mě opustila?“

Odfrkla si. Jasně on si dělá legraci. To se mu podobá. Začala

plakat. „To jsem nemyslela a ty to víš.“

„Jo,“ přisvědčil tiše.

„Takovej podělanej bordel…“

„To snad ne, Pearl. A k čertu, seš jenom člověk.“

„Někdy o tom pochybuju,“ prohlásila a skousla si ret.

„Pearl…“

Popotáhla, utřela si nos hřbetem ruky a vstala. Quinn neřekl ani

slovo, když se rázně vydala do koupelny, vysmrkala se a postříkala si

obličej studenou vodou.

Pak dlouho jen stála nakloněná nad umyvadlem, rukama svírala

jeho okraj a pozorovala, jak voda víří do odtoku.

Když se vrátila do kanceláře, cítila se jen o maličko líp.

239

Quinn stále seděl za svým stolem. Tiskárna s vrčením a chrčením

vyplivovala informace o Shermanu Kraftovi/Jebu Jonesovi. Quinn se

opíral ve své kancelářské židli, maličko se na ní točil a pozoroval

tiskárnu. Když Pearl došla k jeho stolu, vzhlédl k ní.

Elektrikáři se vrátili z oběda nebo pauzy, či kde to byli, a sbíječka

pod okny se najednou znovu rozburácela, tentokrát hlasitěji. Znělo

to, jako by tam snad ty pekelné stroje byly dva. Dělníci si povolali

další lidi, aby se Pearl cítila ještě hůř.

„Co uděláme teď?“ zeptala se.

„Zavoláme Renze, aby sehnal zatykač a posily, a pak půjdeme

sebrat Shermana Krafta.“

Pearl přikývla. Sherman Kraft. Jeb Jones. Tohle si vyžadovalo

pořádné vyrovnání v jejích myšlenkách. V jejích citech. Měla dojem,

jako by ležela na podlaze stočená do klubíčka a snažila se vstřebat

celý ten odporný zmatek.

„Chceš být u toho, až ho budeme zatýkat?“ zeptal se Quinn.

„O to bych nerada přišla.“

Sbíječky venku rachotily plnou silou.

Pearl šla ke svému stolu a vzala si zbraň.

48

Vydali se zabít nebo chytit Pearlina Jeba Jonese. Fedderman měl

neoznačený vůz, tak si vzali Quinnovo monstrum – velikého

lincolna.

Quinn se rychle a obratně prodíral hustým provozem ve středu

města a zároveň mobilem hovořil s Renzem. Setkají se blízko hotelu

Waverton. Už bylo potvrzeno, že Jeb je ve svém pokoji, a tak většinu

pokojů na patře v největší tichosti pomalu evakuovali. Až přijde

pravý čas, jednotka rychlého nasazení S.W.A.T. vyjede výtahem

jedno patro nad Jebovo poschodí a zaujme stanoviště na schodech.

Pak se odpojí proud napájející výtahy a schodiště pod Jebovým

patrem i požární schodiště obsadí uniformovaní policisté a další

členové týmu S.W.A.T. Jeb Jones bude v pasti.

240

Když Quinn hovor ukončil, soustředil se na kličkování vozu v

téměř stojícím provozu. Pearl vlastním telefonem zavolala do svého

bytu, aby si poslechla vzkazy. Třeba jí jeden nechal Jeb.

Můj bože, Jeb…

Pearl poslouchala vyzvánění na druhé straně spojení a přitom

přemýšlela, jestli by dokázala Jeba zastavit, když by se snažil utéct.

Pokud by se rozhodl prát nebo spáchat sebevraždu tak, aby ho

vlastně zastřelil policista, dokázala by ho zabít? Při té představě se jí

udělalo špatně od žaludku. Kvůli té bolesti se musela na sedadle

předklonit.

Přitiskla si telefon k uchu a poslouchala, jak záznamník v jejím

bytě cvakl. Jedna zpráva:

„Pearl?“

Její matka.

„Pearl, jsi tam? Mluvila jsem s paní Kahnovou, moc milá dáma, o

jejím stejně milém a navíc pohledném synovci Miltonovi, který sem

za ní velmi často chodí na návštěvu. Na můj návrh mu paní Kahnová

zatelefonovala a on by se s tebou neobyčejně rád setkal, miláčku, a

protože zítra je den, kdy sem pravidelně chodí, s paní Kahnovou

jsme se domluvily a pro nás čtyři zařídily oběd v kavárně

pečovatelského domu, takže vy dva se můžete seznámit bez

jakýchkoli rozpaků. Až nastane vhodný čas, paní Kahnová a já se

zvedneme, že si musíme jít zahrát mahjong, a vy dva zůstanete sami,

aby příroda mohla vykonat to, co dělá nejlíp už tisíce, ne-li miliony

let. To je zítra v poledne, Pearl. Budou mít dušené maso. Dušené

maso je jediné jídlo, které vaří dobře, moc dobře a navíc s houbami,

které, jak někteří tvrdí, mají afrodiziakální účinky. Jestli to nestihneš,

určitě mi zavolej. Kdybych byla tebou, miláčku, vzala bych si ty

tmavě modré šaty s vhodnými botami. Rozhodně ne červenou, Pearl.

A co se týče doplňků…“

Pearl sklapla mobil silou, kterou by vyvinuly mocné čelisti.

Quinn nezpomalil, ale na okamžik spustil oči z aut kolem a

podíval se na ni. „Potíže?“

„Ne, dokud si je nepřipustím.“

Další zvědavý pohled. „Jones?“

„Moje matka.“

241

Quinn ponuře přikývl a řídil dál.

Quinn ukázal odznak strážníkovi stojícímu vedle služebního vozu

zaparkovaného napříč ulicí, aby ji blokoval. Policista ustoupil a mávl

Quinnovi, že může kolem něj projet. Bylo nutné předním kolem najet

na obrubník, ale zdálo se, že to Quinnovi nevadí. Pearl položila obě

ruce na přístrojovou desku, aby to s ní tolik neházelo.

Zastavil lincolna u chodníku asi o půl bloku dál, těsně za rohem

hotelu Waverton. Příčná ulice byla zablokovaná černým

pohotovostním vozidlem. V různých úhlech parkovalo víc než tucet

policejních aut a dvě neoznačené dodávky. Opodál se bavilo šest

příslušníků speciální jednotky S.W.A.T. U nich stálo asi dvanáct

uniformovaných policistů v objemných ochranných vestách. Členové

S.W.A.T. týmu měli tmavé, krátké automaty. Někteří z

uniformovaných strážníků měli také pušky. Quinn poznal Vema

Shultse a jeho partnerku Nancy Weaverovou. Shults neměl daleko do

důchodu a rozhodně tu neměl co dělat. Byl ozbrojený jen běžnou

devítkou. Nebojácná a sexuchtivá Weaverová třímala pušku.

Zahlédla Quinna s Pearl a zamávala jim. Drobná žena s batůžkem

stála stranou a hovořila do něčeho, co vypadalo jako diktafon.

Tohle byla mnohem větší záloha, než jakou si Quinn

představoval. Přijeli sem zatknout vraha, ne začít třetí světovou. Co

sakra Renz…

Tamhle stál Renz u jedné dodávky spolu s vysokou blondýnou,

ve které Quinn poznal reportérku místní kabelové stanice. Když se k

němu s Pearl vydali, dodávka s jasnými písmeny zpravodajské

stanice vjela do zablokované ulice a zaparkovala u protějšího

chodníku.

„Výborně,“ zavelel Renz, když k němu Quinn s Pearl došli. „Teď

se do toho můžeme pustit.“

„Protože jsme tady my nebo tisk?“ zeptal se Quinn.

Renz jeho otázku ignoroval a zadrmolil něco do vysílačky

připnuté ke klopě. Blondatá reportérka, na jejíž jméno Mary

Mulanphyová si právě vzpomněl, se sice nepatrně, ale chápavě

usmála.

„Kdo je ta žena s muži z jednotky S.W.A.T.?“ zeptal se Quinn.

242

„Cindy Sellersová z Ruchu velkoměsta,“ odpověděl Renz.

„Dlužíme jí to. Dostane sólokapra.“

Quinn zapřemýšlel, jestli i lidé od novin ještě používají výraz

sólokapr.

Mezi povolanými policisty panoval ruch. Nastartovali několik aut

a jeden policejní vůz rychle zacouval k místu, kde byla jednosměrná

ulice zablokovaná.

Zčistajasna se u nich zjevil Fedderman a prohlásil: „Pořád je u

sebe v pokoji.“

Renz sklonil bradu a znovu promluvil do své klopy, aby předal

informaci do vysílačky. Z televizní dodávky se vynořila dvoučlenná

posádka s přenosnou kamerou na rameni. Muži se pod váhou

techniky pohybovali pomalu a opatrně jako párek opilců kráčejících s

přehnanou přesností. Víceméně ale drželi směr a přešli ulici, aby se

dostali blíž. Zastavili se asi šest metrů od nich. Mary Mulanphyová

se uprostřed silnice postavila čelem ke kameře a začala hovořit do

bezdrátového mikrofonu. Quinn věděl, že on i policisté kolem něj

tvoří pozadí reportáže.

Renz znovu promluvil do své klopy a řekl přesně totéž, co

povídal naposledy, a nejspíš dostal úplně stejnou odpověď. Bylo to

skutečné nebo jen předstírané představení pro média?

Quinn přehlédl ulici a viděl, že tým S.W.A.T. i většina

uniformovaných policistů zmizela, stejně jako jedna neoznačená

dodávka. Ani Cindy Sellersovou nebylo nikde vidět.

Po několika minutách Mulanphyová na vysokých podpatcích

elegantně ustoupila na místo, odkud vyšla, obratně ukročila stranou a

kývla Renzovi. „Stále nahráváme,“ Quinn si všiml, že je jediná, která

nemá propocené šaty. Vůbec se nezdálo, že by ji obtěžoval sluneční

žár nebo horko sálající z rozpečeného betonu.

„Doprava byla kolem hotelu zablokovaná,“ prohlásil Renz hlasitě

s břitkým konstatováním a díval se přímo na lehce zaskočeného

Quinna. „Všechny možné únikové cesty jsou zataraseny. Je načase

zahájit operaci. Hlavní vyšetřovatele doprovodí uniformovaní

policisté Shults a Weaverová.“ Quinn, Pearl a Fedderman se po sobě

podívali. Renz pokračoval: „Rád bych, aby byli všichni opatrní.

Nechceme tu mít žádné zraněné.“ Zadíval se do kamery a předstíral,

243

že si jí všiml teprve teď. Zvedl ruku a zavrtěl hlavou. „Na to teď není

čas.“ Na Quinna hlasitě zavolal: „Jděte na to.“

Quinn pokynul svému týmu, aby ho následoval, a vydal se k

rohu. Než za něj zahnul, Pearl s Feddermanem se dostali vedle něj,

každý z jedné strany. Shults a Weaverová v objemných

neprůstřelných vestách a Weaverová navíc s puškou šli za nimi jako

poslední.

Skoro poslední. Mary Mulanphyová a její tým kameramanů

tvořily závěr asi dvacet metrů za ostatními. Renz se držel vzadu na

místě setkání, aby vydával rozkazy.

Pearl vyschlo v hrdle. Když se blížili k markýze hotelu, cítila se

jako herečka v nějakém podivném filmu. Vrátný v uniformě, který

občas postával venku, teď nebyl nikde vidět. Z celého bloku zmizel

všechen automobilový i pěší provoz. Doufala, že si Jeb nahoře v

pokoji nevšimne náhlé nepřítomnosti dopravního ruchu dole v ulici.

Pak si vzpomněla, že jeho pokoj nevede přímo na ulici. Mohli by ho

dopadnout, aniž by cokoli tušil.

Museli.

Bez váhání zahnuli a vstoupili do hotelové haly.

Uvnitř nebylo o moc chladněji.

„Seš v pořádku, Pearl?“

Quinnův hlas. Znělo to, jako kdyby byl od ní dál než jen několik

kroků.

Přikývla.

Hala byla opuštěná až na muže v šedém obleku, který tam hlídal

v přestrojení, ale teď sáhl do náprsní kapsy a ukázal odznak v

koženém pouzdře. Rozepnul si sako jako nějaký pistolník z

Divokého Západu připravený rychle tasit. V recepci nebyl nikdo.

Další policista v civilu stál s kamenným obličejem a bez pohnutí v

oblouku mezi kavárnou a halou.

Výtahy nefungovaly, takže přepadové komando muselo

vystoupat po schodech pokrytých kobercem až do čtvrtého patra, kde

měl pokoj Jeb Jones.

„Do prdele!“ uslyšela Pearl zanadávat blondatou reportérku, na

jejíž jméno si nemohla vzpomenout. Ozval se tlumený zvuk, jako

244

kdyby někdo zakopl na schodech. Pearl si řekla, že to jistě nakonec

vystřihnou. Snad ten chudák chlap, co táhl do schodů kameru a

zároveň se s ní snažil stále natáčet, klopýtl. Neotočila se, aby se

podívala, co se stalo. Na odpočívadle u třetího patra stáli dva

příslušníci S.W.A.T. s automatickými zbraněmi. Pearl si z koženého

pouzdra u pasu vytáhla pistoli – devítimilemetrový Glock – a snažila

se naprosto soustředit.

Čtvrté patro bylo nezvykle tiché, až na jejich kroky na měkkém

koberci.

Když se přiblížili k Jebovu pokoji, Pearl řekla: „Zaklepu. Jestli se

podívá kukátkem a uvidí mě, otevře dveře.“

„Nebud blázen, Pearl,“ zašeptal jí Quinn. „Ať si tamti hoši

vydělají svoje peníze.“

Ohlédla se, kam ukazoval, a překvapilo ji, když uviděla dva členy

S.W.A.T. z odpočívadla u třetího patra. Připojili se k nim.

„Tohle je mediální cirkus pro Renze!“ vztekle sykla na Quinna.

„Nikomu to neříkej,“ odpověděl stejně tiše a snad se usmál.

„Jestli Jeba zastřelí…“

Oba muži z jednotky S.W.A.T. je předešli a Pearl zmlkla. Ohlédli

se na Quinna a ten přikývl.

Příslušníci S.W.A.T. se do toho pořádně pustili. Jeden z nich měl

na popruhu přes rameno připevněné beranidlo a rozrazil dveře, druhý

hodil dovnitř speciální granát. Ozvala se ohlušující prudká exploze,

ale Pearl věděla, že se nic nestalo, protože tyhle granáty jen oslepily

a ohlušily toho, kdo se právě nacházel v místnosti, a měly ho dočasně

paralyzovat. Muž, který granát hodil dovnitř, využil cenné první

vteřiny. Ten, který dveře rozrazil, ho rychle následoval. Byli v ráži,

křičeli pořád dokola, že jsou od policie, dělali všemožný hluk, aby co

nejvíc využili okamžiku překvapení. Někde za Pearl zuřivě hovořila

blondatá reportérka. A ještě kousek za ní se znovu zjevila drobná

Cindy Sellersová a drmolila do diktafonu.

Bože! pomyslela si Pearl.

Musím se tam dostat!

Čas ubíhal a mohl ji nechat za sebou.

V hrudním koši jí tlouklo srdce jako kulomet, ale předběhla

cestou do pokoje Quinna i Feddermana. Weaverová se nějak vmáčkla

245

před ni, viděla její vestu a cítila čpavý pot a levný parfém. Pušku

měla připravenou.

Nezastfel ho, ty čůzo!

Pearl pevně tiskla pistoli ke stehnu, vstoupila do místnosti a

rozhlédla se.

Nejdřív si myslela, že je místnost prázdná, a pocítila velkou

úlevu.

Pak se nad úzkým prostorem mezi postelí a stěnou objevila ruka s

široce roztaženými prsty.

Druhá ruka.

Místnost plná dýmu najednou ztichla.

Jeb se pomalu postavil, na obličeji se mu zračilo překvapení i

strach, ale ne panika. Když uviděl Pearl, rozevřel rty, jako kdyby

chtěl něco říct, a jeho překvapený výraz se změnil na zklamaný.

Pearl měla na okamžik pocit, že se rozvzlyká.

Do prčic, ovládej se!

Polkla a vůbec se jí nelíbilo, jak hlasité to bylo.

Pearl věděla, že Quinn se kvůli Renzovi rozhodl provést

dokonalou akci. Koneckonců to byla součást dohody. Držel starou

policejní osmatřicítku oběma rukama a mířil s ní Jebovým směrem,

ale tak nízko, že kdyby vystřelil, kulka by zasáhla postel.

„Shermane Krafte, máme na vás zatykač za vraždu Marilyn

Nelsonové. Máte právo…“

Při zmínce jména Sherman Kraft se Jeb rázem zatvářil

překvapeně a Pearl v srdci i v mysli věděla, že mají správného muže.

Jejího špatného muže.

Zase.

Ale vyřešili případ. Zastavili zabíjení. A ona byla jeho součástí.

Emoce měla pevně svázané a zauzlované, když poslouchala

Quinna, jak vysvětluje Jebovi – Shermanovi – jeho práva.

Fedderman popadl jednu Jebovu paži a vyvedl ho zpoza postele,

pak ho otočil a prudce mu dal obě ruce za záda.

Pearl přistoupila a nasadila na ně želízka.

Zatvářila se jako policistka, a když ho odváděli, na okamžik si

pohlédli do očí. Nebyla si jistá, jestli ví, že to byla ona, kdo mu

nasadil pouta.

246

„Chcete něco říct?“ zeptala se blondatá reportérka Jeba, hbitě

cupitala vedle něj a snažila se s ním držet krok.

Díval se přímo před sebe. „Jen svému advokátovi.“

Pearl si pomyslela: Zmetek!

49

Ve vyšetřovací místnosti policejní stanice seděl Sherman Kraft u

malého dubového stolu přišroubovaného k podlaze. Za ním stál

uniformovaný strážník s rukama založenýma na prsou tak, aby byly

vidět vzdouvající se bicepsy. Quinn si vzpomněl, že se jmenuje

Shavers. Byl to černoch s plochým břichem, který ještě na škole

vyhrál mistrovství ve vzpírání. Quinn si spočítal, že mu musí být

dobrých padesát, ale vůbec na ně nevypadal.

Vedle dvou nehýbajících se postav a stolu byly v místnosti ještě

čtyři židle z tvrdého dřeva. Vypadaly nepohodlné a takové i byly. Na

jedné z nich seděl Sherman Kraft – nepohodlně.

Quinn, Pearl a Fedderman stáli venku s Renzem a dívali se

dovnitř jednosměrným oknem. Kraft ven neviděl, ale pochopitelně

věděl, že tam jsou, protože viděl spoustu detektivek v televizi. Čas

od času se podíval jejich směrem.

Držel se toho, co řekl, a čekal na svého advokáta, nicméně je

překvapil, když požádal o veřejného obhájce. Zavolali do

Společnosti právní pomoci.

„Nevypadá, že by se bál,“ řekl Fedderman.

„Ale zaujatě jo,“ prohlásil Renz.

Pearl dělalo potíže spojit toho příjemného, mírně vyhlížejícího

muže se zabijákem, který rozřezává své oběti a jejich části rituálně

skládá do jejich vlastní vany. Čím dál tím víc viděla svět jako řadu

přetvářky a děsilo ji to k smrti.

Obhájkyní, kterou jim poslali z Právní pomoci, byla Lisa

Paretová. Bylo jí asi čtyřicet, měla rovně ustřiženou šedivou ofinu a

vlasy rámovaly hranatý, zdravě červený obličej. Její modré oči měly

247

neustále rudé bělmo a vypadaly oteklé, a jako kdyby ji bolely. Quinn

ji znal a věděl, že je chytrá a nezdolná.

Renz se ohlédl a viděl ji přicházet. Měla na sobě šedý kalhotový

kostým, černé boty a nesla ošoupanou černou koženou aktovku.

Sebevědomě se usmívala a při každém kroku se jí taška v pravé ruce

zhoupla tak, jako by jí nevadilo, že s ní někoho praští.

„Drsňačka“ řekl tichým hlasem Renz.

Pearl si pomyslela, že má pravdu, ale co čekal?

„Liso!“ Renzův tučný obličej se zkroutil do úsměvu a popošel jí

vstříc, aby se s ní přivítal.

Paretová se tvářila vážně, maličko zardělé a trochu lapala po

dechu. Renze si nevšímala a jen se otázala: „Tamto je můj klient?“

„Ten bez uniformy,“ usmál se Renz. Než se stihla zeptat, podal jí

zatykač, ona ho zběžně prohlédla a vrátila mu ho.

Přejela po nich očima, jako kdyby byli podezřelí, a řekla:

„Předpokládám, že jste mu sdělili jeho práva a ještě ho

nevyslýchali.“

„Pokusili jsme se,“ přiznal Renz. „Mlčí jako ryba a čeká na svého

ochránce.“

Paretová postoupila blíž k oknu a zdálo se, že si chvilku svého

nového klienta prohlíží. Pearl přemýšlela, co si asi myslí.

„Chci si s ním promluvit o samotě, bez toho svalovce,“

prohlásila.

„Jestli máš kuráž,“ pokrčil rameny Renz. Odemkl dveře a přidržel

jí je, dokud nevstoupila, a pak pokynul Shaversovi, aby odešel.

Dívali se, jak si Paretová sedá naproti svému klientovi a několik

minut si povídají s hlavami u sebe, jako by se báli, že je v místnosti

zapnutý odposlech. Pochopitelně měli pravdu, ale jak věděl každý

právní zástupce, systém nebyl tak citlivý, aby zachytil rozhovor mezi

klientem a obhájcem, pokud šeptali.

Asi za pět minut si Paretová odsedla a pokynula neviditelným

divákům, aby vstoupili do místnosti.

Quinn, Pearl a Fedderman vešli. Renz dál nešel a poslouchal

venku.

248

Fedderman zůstal stát a nechal Quinna s Pearl, aby se posadili na

zbylé dvě židle. Paretová se přesunula a usadila se vedle svého

klienta. Pearl byla na židli, která od něj byla nejdál.

„Můj klient říká, že má alibi na doby některých Řezníkových

vražd,“ prohlásila Paretová.

„Některých z nich?“ řekl Quinn. „Na odsouzení stačí jedno

obvinění z vraždy.“

„Pokud nemáte zájem odsoudit správného člověka.“

Quinn probodl Shermana Krafta pohledem a promluvil: „Váš

otisk se právě teď porovnává s otiskem vraha. Nechal jste krvavý

otisk v bytě své oběti, což znamená, že máme vaši DNA. Porovnáme

ji s DNA z výtěru, který vám provedli, když vás sem přivedli“

Což pochopitelně nebyla tak docela pravda, protože krev mohla

patřit oběti.

Kraft se téměř prosebně podíval na Pearl. „Nikoho jsem nezabil.“

„A nejmenujete se Sherman Kraft,“ dodala hořce.

„Ne, nejmenuju,“ přisvědčil podezřelý.

„Pak se nemáte čeho bát,“ řekl Fedderman. Usmál se.

„Nejmenuju se Sherman Kraft a ničeho se nebojím. Nemám ani

právního zástupce.“

„To je báječný svět,“ prohlásila Paretová, „nikdo se tu nejmenuje

Sherman Kraft a nikdo se ničeho nebojí. Měli bychom si všichni

vyrazit na skleničku.“

„Co kdybychom místo toho probrali vraždu?“ navrhl Quinn.

Zavrtal se do podezřelého očima a ten jako by od něj nedokázal

odvrátit pohled.

Quinn řekl, jak odhalili jeho identitu z doby, kdy Shermana našli

potulujícího se po silnici u bažiny na Floridě až po chvíli, kdy

dokončil Princeton a nakonec zmizel po své poslední práci.

„Máte chytrého klienta,“ řekl Fedderman Paretové. Všiml si, jak

se při zmínce prestižní školy celá rozveselila.

„Ne tak chytrého, abychom ho nedostali,“ poznamenal Quinn.

Paretová se ušklíbla. „Nejspíš byste si dal šunkový sendvič,

kdybyste měl chleba a hořčici, jenže nemáte ani šunku.“ Podívala se

na Pearl. „Vy toho moc nenamluvíte.“

„Jsem dobrá posluchačka,“ odpověděla Pearl.

249

Paretová si ji nestydatě změřila, maličko se usmála a obrátila se

zpátky ke Quinnovi. „Prohlédla jsem si důkazy. Myslíte, že

fotografie devatenáctiletého studenta univerzity mého klienta

usvědčí? Klidně byste mně mohl namluvit, že je to fotka mého

synovce Homera.“

„Pokud by se Homerovy otisky a DNA našly na místě činu, jako

se to stalo u vašeho klienta, měl by jistě potíže.“

Paretová zahrabala v aktovce a ze spisu Shermana Krafta, který

dostala faxem kancelář státního zástupce, vytáhla kopii fotografie z

Princetonu. Zadívala se na fotku, pak na Shermana. „Mně nepřipadá

jako tentýž člověk.“

Quinn předstíral zívnutí. „Jak jste řekla, na té fotografii je mu

devatenáct.“

„Nechodil jsem na Princeton,“ řekl podezřelý. „Chodil jsem na

Yale.“

„Tam jste vystudoval žurnalistiku?“ zeptala se Pearl. Hlas měla

unavený, ale netřásl se jí. Kontrolovala se a už věděla, že to zvládne.

„Nejsem novinář,“ řekl podezřelý.

„Pak jste lhal.“

Paretová zlehka položila ruku na klientovu paži. „Teď nemusíte

nic říkat. Radši dál mlčte, dokud nebudeme vědět víc.“

„To je jedno,“ řekl podezřelý.

„Třeba si nevzpomíná, že ty vraždy spáchal,“ prohodil

Fedderman.

Paretová se zatvářila zamyšleně. „To už se taky stalo.“

Dveře vyšetřovací místnosti se otevřely a Renz strčil hlavu

dovnitř. „Můžu s tebou na minutku mluvit, Quinne?“

Quinn si všiml, že se Renz potí. Odstrčil židli a řekl: „Hned se

vrátím.“ K podezřelému dodal: „Nikam nechodte.“

„Nemá jeden z vás, lidičky, hrát hodnýho poldu?“ zeptal se

Sherman, než Quinn odešel, a tvářil se jako přechytřelý hajzlík. Musí

si být zatraceně jistý, nebo pořádně blafuje.

Quinn mu musel přiznat odvahu, ačkoli by ho nejradši popadl

pod krkem a hezky rychle by ho dovedl před spravedlnost. (Ale

myslel spíš na vraždy nebo na Pearl?)

250

Quinn vyšel ven, zavřel za sebou dveře a všiml si, že Renz stojí o

kousek dál u fontánky s pitnou vodou. Stříkal si chladnou vodu na

obličej a zdálo se, že mu nevadí, že si pocákal košili a kravatu.

Jakmile k němu Quinn došel, narovnal se. Quinnovi se nelíbil

výraz v jeho obličeji, na kterém ulpěly krůpěje vody.

„Přišly ty otisky,“ řekl Renz. „Neshodujou se.“

Quinna to šokovalo. „Musej!“

„Musej, ale neshodujou.“

„Dobry bože!“

„A nejen to,“ vypravil ze sebe Renz přidušeným hlasem. „Na

rozbor DNA je moc brzo, ale laborka tvrdí, že při výtěru získali

trochu krve z jeho dásní. Má skupinu 0. Krev z otisku je skupina A,

totožná s krví oběti.“

„Což znamená, že nepochází od vraha a DNA se taky nebude

shodovat.“

„Přesně. Jako se neshodujou ty otisky.“

Quinn měl pocit, jako by se o něj pokoušela závrať, a lapal po

dechu. Už chápal, proč si Renz stříkal studenou vodu na obličej.

Přestože se to ještě před několika minutami nezdálo možné, dostali

nesprávného člověka.

Přistoupil k fontánce a napil se. Snažil se zpomalit své myšlenky,

aby každou mohl promyslet zvlášť a nějak je spojit do tvaru a

rozumného celku.

„Musí to být náš člověk,“ prohlásil, narovnal se a utřel si rty

hřbetem palce. „Nějak nás oklamal.“

„Nevím jak,“ odpověděl zoufale Renz. „Nikdo není tak chytrej“

„Ale on je pořádně mazanej“

Renz se na něj podíval a vážně řekl: „To ty taky, Quinne.“

Quinn cítil, jak v něm rychle narůstá vztek a probouzí odhodlání

a sílu. Rázně se vydal chodbou a prudce otevřel dveře vyšetřovací

místnosti. Vrazil dovnitř. Za sebou slyšel Renzův výkřik: „Quinne!“

Quinn si vůbec neuvědomil, že přeletěl místnost a postavil se nad

podezřelého. Obrovské pěsti měl zaťaté a připravené udeřit. Byl si

vědom toho, že na něj Pearl zírá s vytřeštěnýma očima.

Paretová vyskočila a vypadala rozhořčeně a poplašeně.

„Detektive! Myslete na to, co děláte! Myslete, sakra!“ Ve

251

vyšetřovací místnosti už viděla spoustu drsných triků, a proto věděla,

že tenhle je skutečný.

Quinn se podezřelého ještě ani nedotkl, protože věděl, že kdyby

na něj sáhl, hra by se změnila. I jeho svět by se změnil. Společenský

systém chránil takovéhle zmetky a tenhle teď k němu sebevědomě

vzhlížel bez nejmenších obav.

Systém znovu a znovu selhával.

„Kdo sakra jste?“ chtěl vědět Quinn tichým hlasem. Pearl při něm

naskočila husí kůže. Quinna znala. Věděla, že ten jemný tón a klid

jsou varovnou předzvěstí.

„Nejsem Sherman Kraft,“ odpověděl podezřelý klidně. Strach

patrně nepatřil do jeho rejstříku emocí.

„Neptal jsem se, kdo nejste.“

„Tohle už zašlo daleko!“ ozvala se Paretová. Střelila pohledem

po oknu, protože věděla, že Renz nebo někdo jiný by tam venku měl

být a mohl by to zastavit.

Pearl se podívala na Feddermana a ten stočil pohled na Quinna,

pak zpátky na ni a zavrtěl hlavou. Pearl zhluboka dýchala. Jestli Jeb

Jones není Sherman Kraft, tak kdo je?

„Jebe!“ řekla ostře. To jméno jí automaticky vyletělo z pusy.

„Kdo jsi?“

„Na to nemusíte odpovídat,“ řekla Paretová. „Těmhle lidem

nemusíte říct ani jedno zatracené slovo.“

Těmhle lidem? „Vykašli se na obhájkyni!“ řekla Pearl.

„Pearl!“ Fedderman varovně zamával rukou, aby zmlkla, a jeho

rozepnutá manžeta košile plácala jako plachta.

Podezřelý se dál díval jen na Quinna a čelil jeho neústupnému

pohledu svým vlastním. Byla v něm tvrdost, které si Pearl všimla

poprvé, ale přesto ji poznala. Viděla ji u lidí, kteří se odrazili ode

dna, kteří vstoupili do propasti a vrátili se z ní, a přijali fakt, že

jednou se tam vrátí. V té chvíli jí došlo, že Jeba vůbec nezná.

„Jsem bratr Shermana Krafta,“ prohlásil.

Quinn ustoupil a díval se na zed za podezřelým a jeho obhájkyní.

Pearl nedokázala spustit oči ze svého bývalého milence, jenž se zase

stal někým jiným. Fedderman nervózně přecházel a nevědomky se

snažil zapnout uvolněnou manžetu.

252

Paretová sklapla ošoupanou aktovku a vstala. „Musím vědět,

koho zastupuju.“

„Zastupujete mě,“ řekl podezřelý, „ale dlouho už nebudete muset,

protože jsem neudělal nic nelegálního.“

Paretová o tom přemýšlela a pak se posadila.

„Co děláte v New Yorku?“ zeptal se Quinn podezřelého.

„Jako vaše obhájkyně…,“ spustila Paretová.

„Děláme totéž, co vy,“ řekl podezřelý Quinnovi, ještě než jeho

právní poradkyně Paretová dokončila větu. Nevšímal si jí. „Hledáme

Shermana.“

„My?“ zeptal se Quinn. „Vy a kdo ještě?“

„Sherman vlastně není můj bratr. Je to můj nevlastní bratr.“

„Vy a kdo ještě?“ zeptal se znovu Quinn.

„Naše matka.“

50

Když se Maria Cirillová konečně vzdala New Yorku, její mysl

došla klidu. Unavil ji neustálý zápas v tomhle městě, jehož tempo

bylo tak rychlé, neustále jí znělo a zurčelo v hlavě i srdci, stresovalo

ji, stresovalo ji…

Včera přišla o práci na zkrácený úvazek jako recepční u optika na

Desáté ulici, a to byla poslední kapka. Doktor Wolff řekl, že se

chystá do důchodu, postupně ukončuje praxi a jeho dcera mu bude

těch několik posledních měsíců dělat recepční i úřednici. Nabídl, že

dá Marii ta nejlepší doporučení, a řekl, že to nemá nic společného s

její prací – zkrátka nastal čas, aby on i jeho nemocná žena opustili

New York a užívali si důchodu na Floridě. Maria dostala štědrý šek

na odchodnou, ale v New Yorku to na moc nestačilo.

Použila většinu těch peněz na koupi letenky do nejbližšího města

u Homesteadu v Arizoně, které mělo letiště. Tri roky strávila na

policejní akademii Johna Jaye, a tak doufala, že by mohla najít práci

na policejním oddělení malého města. Maria v Homesteadu vyrostla,

měla tam přátele a rodinu a na střední škole ji miloval současný

253

velitel policie. Ten velitel, jak se dozvěděla z posledního dopisu od

své matky, se nedávno rozvedl se svou ženou.

Maria neplánovala oživovat starou lásku, ale věděla, že je to

přesně jedna z věcí, co se zdají osudné a můžou se stát. Bylo jí jen

šestadvacet proti velitelovým osmadvaceti. Oba byli mladí. Byl

pohledný a Maria s hnědými vlasy po ramena, bledou pletí a

hnědýma očima posazenýma od sebe byla nádherná a věděla to. Její

drobné, pružné tělo se od školních let nezměnilo. Velitel ho pozná.

Vysoká, pevná prsa, útlý pas, nohy sice ne dlouhé, ale svalnaté a

pěkně tvarované, červené mateřské znamínko na levé bradavce, jako

druhá bradavka… Velitel si na to vzpomene.

Maria neměla se seznamováním v New Yorku žádné potíže a

mezitím odháněla různé blázny.

Přemýšlela o veliteli policie, zatímco stála pod vlažnou sprchou,

hlavu měla zvrácenou a obličej odkloněný od jehliček vody, které

vymývaly šampon z vlasů.

Nenech se unést.

Přes svou snahu ovládat optimismus, Homestead jí rozhodně

připadal přijatelnější než New York. Tam dole bývalo horko, suché

vedro, ale dnešek byl důkazem, že stejné se může udělat i v New

Yorku, a navíc tu byla vlhkost. Ne jako v Arizoně. Přistihla se, jak si

pobrukuje, když si prsty projíždí vlasy, aby urychlila oplachování.

Události a okolnosti daly Marii jasně najevo, že je načase přestat

se prosazovat v New Yorku, využít, co se naučila, a vrátit se domů,

pokud ne triumfálně, tak alespoň spokojeně.

Její let do Phoenixu startoval za dva dny. Pronájem maličkého

bytu v East Side vyprší za měsíc. Nehodlala se dohadovat s

výjimečně nepříjemným vedením realitní agentury o vrácení měsíční

zálohy; zkrátka jim nepošle poslední měsíční nájemné a její vklad

propadne.

Třeba si dokončí vzdělání na Arizonské univerzitě blízko domova

nebo třeba půjde do práce jako strážná na policejní stanici v

Homesteadu a vypracuje se vzhůru krůček po krůčku. Chtěla si

vydělat nějaké peníze. Marii už chudoba unavovala.

Zamžourala přes tekoucí vodu a otočila pákou, aby byla sprška

chladnější.

254

Když vodu vypínala, byla už téměř studená. Vystoupila ven

zpoza sprchového závěsu a začala se utírat ručníkem.

Nahá s vlhkými nerozčesanými vlasy vyšla z koupelny a

okamžitě si všimla dlouhé bílé krabice ležící uprostřed postele.

Zarazila se a upřeně se na ni dívala.

Květiny? Kdo by jí posílal…

Pravá strana hlavy jí vybuchla bolestí tak bílou a jasnou, že ji

oslepila.

Na levé tváři obličeje ucítila drsný vlas koberce.

Určitě upadla… Divné…

Bolest se vystupňovala a pokoj byl najednou tmavší, temnější a

odplouval od bolesti, pryč od všeho…

Když Maria nabyla vědomí, ležela na zádech ve své posteli na

místě, na kterém předtím viděla krabici.

Bílá krabice…

Bolela ji hlava a byla jí zima. Ještě něco… Proč tak těžce

dýchala?

Mohla dýchat jen nosem. Něco jí svíralo pusu a zavíralo rty.

Maria zpanikařila a pokusila se vykřiknout, zvednout se z postele,

ale uvědomila si, že nemůže pohnout rukama ani nohama, nedokáže

vydat zvuk, který by byl slyšet dál než pár kroků od ní.

Uklidni se! Sakra, uklidni se!

Svým úsilím, které mohutně rozkolébalo postel, nic nezískala.

Postel se postupně uklidnila, ona ležela nehybně a zkoumala situaci.

Jsem ovázaná páskou! Mám ji i přes pusu, kolem nohou a

rukou, pevně utáhnutou, takže mi sotva proudí krev. Hlava mě

pořád bolí, ještě nemyslím jasně, já to vím…

Maria o Řezníkovi četla a hodně se o něm spekulovalo na

policejní akademii, ale odmítala hledat spojitost mezi ním a tím, co

se jí právě teď dělo. Byla to věc, kterou studovala, jež se ale dála

jiným lidem. Materiál na přednášku nebo článek v novinách, který si

přečtete u snídaně. Pootočila krkem a rozhlížela se kolem sebe.

Poslouchala. V ložnici byla nejspíš sama.

Ale ne v bytě.

Něco slyšela…, tichý, vytrvalý zvuk. V koupelně tekla voda.

255

Zastavila se.

Světlo v ložnici se změnilo a najednou tam někdo byl. Maria

zvedla hlavu z matrace a viděla, že do místnosti vstoupil středně

velký, svalnatý muž. Byl celkem pohledný, asi pětatřicetiletý a navíc

nahý.

Nesmí být. Nemůže být.

Usmál se na ni, sklonil se a popadl ji pod zády a pod svázanýma

nohama.

Nesmí být!

Jemně ji zvedl, držel ji, jako kdyby byla nevěsta, co se s ní chystá

překročit práh, a zanesl ji do koupelny. Mysl měla stále otupělou

bolestí a zmatkem a dostala šílený nápad, že ji zachraňuje. Věděla, že

blázní, ale zoufale se k té myšlence upnula.

Vydržela jí do okamžiku, kdy ji položil do téměř plné vany, zvedl

za kotníky a strčil jí hlavu dolů, až jí trocha studené vody vletěla do

nosu.

Tehdy si to naplno uvědomila. Mnohem naléhavěji, než kdykoli

cokoli jiného.

Prosím!

Snažila se zvednout hlavu, ale jeho ruka ji tlačila na čelo, jako

kdyby kontroloval, jestli nemá horečku, a ona neměla žádnou sílu.

Zákony fyziky stály na jeho straně. Zvedl jí kotníky ještě o něco výš

a ona cítila, jak jí nahý zadek klouže po dně vany a ona se noří

hlouběji. Muž držel její hlavu pevně několik centimetrů pod

hladinou.

Prosím! To není fér! Proč to děláte? Prokristapána, proč?

Chladnou, průzračnou vodou pozorovala, jak ji sleduje, a topila

se.

Prosím!

51

„Řekl jsem vám, že nebudu potřebovat právníka,“ ozval se Jeb

Kraft.

256

Ve vyšetřovací místnosti stoupala teplota – z lidských těl a taky

proto, že detektivové v ní měli rádi horko. Zdálo se, že zoufalství

stoupá spolu s teplotou.

„Nebudte si tak jistý,“ varovala Paretová Jeba. „Můžu tady klidně

zůstat. Stále mluvíte s policií a potřebujete právního poradce a já

jsem tady pro bono.“

Usmál se. „Nejspíš máte pravdu. Jste poklad.“

Pearl věděla, že na dámu zkouší působit svým šarmem, a taky

věděla, že mu na to právnická skočila.

Quinn se na nepohodlné židli zavrtěl, až pod ním dřevo zasténalo.

Vyčkávavě se zadíval na Jeba. „Cekáme na pravdu a bůh vám

pomáhej, jestli nám ji nepovíte.“

„Není důvod užívat tak silná slova,“ ozvala se Paretová.

Quinn jí nemusel připomínat, že je tady, protože byla další

dostupná obhájkyně v pořadí. Paretová byla bez sebe radostí, když

zjistila, že možná bude obhajovat jednoho z nejznámějších vrahů

tohoto města, dokud by ji nevyhnutelně nevytlačil drahý, slavný

advokát. Teď však obhajovala muže, který byl křivě obviněn. Nikdo

si jí nevšímal. Tvářila se, jako kdyby čekala, že si jí nebudou všímat.

Jen občas něco prohodila.

Jeb se maličko naklonil dopředu, opřel se lokty o stůl, odkašlal si

a spustil:

„Jmenuju se Jeb Kraft a narodil jsem se v roce 1981 v Slidellu v

Louisianě. Moje matka je Myrna Kraftová. Můj otec byl Samuel

Pickett, který už zemřel. Chodil jsem na Yale, ne na Princeton.

Druhý syn mé matky, o deset let starší než já, je Sherman Kraft.

Když jsme – matka a já – četli v louisvillských novinách o

Řezníkových vraždách, věděli jsme, že to je Shermanova práce.

Musela být. Byl…, nikdy nebyl, jak se říká, normální. Máma tvrdila,

že rád zabíjel zvířata a rozřezával je na kousky a ty pak čistil, jako

kdyby tím čištěním omlouval svůj čin. Věděli jsme, že musíme něco

udělat, ale nechtěli jsme být svědky toho, jak Shermana zabijí nebo

se zabije sám dřív, než ho chytí. Krev vážně není voda, ani krev žen,

které jsme nikdy neviděli. Máma a já jsme přijeli do New Yorku,

abychom ho našli a zastavili.“

257

Quinn si nepřítomně hrál s kubánským doutníkem, co měl v

kapse košile. (Ne že by tady mohl kouřit.) „To je tentýž Sherman

Kraft, kterého našli, jak se sám potuloval v okrese Harrison na

Floridě v osmdesátém roce, a pak se dostal do opatrování státu?“

„Ano,“ přisvědčil Jeb.

„Kde je teď vaše matka?“

„Bydlí v hotelu Meredith v East Side.“

Quinn Meredith znal. Byl to velký hotel, starý, ale stále elegantní,

takový, který si vybírali diplomaté ve středním postavení a

zaměstnanci aerolinek stejně jako turisté, kteří si přáli vidět Spojené

národy, protože jejich budova byla jen o několik bloků dál. Podíval

se na Feddermana, ten přikývl a vyklouzl z vyšetřovací místnosti. Jeb

Kraft dělal, že si toho nevšiml, ale Quinn si byl jistý, že to

zpozoroval. Jebovi toho moc neuniklo.

„Proč jste při hledání bratra používal falešné jméno?“

„Rozhodli jsme se, že to bude snazší pro nás i pro Shermana.

Nechtěli jsme přilákat pozornost, kdyby se policie dozvěděla jeho

jméno a to se dostalo na veřejnost. Chtěli jsme se k němu dostat jako

první, přemluvit ho, aby se vzdal do rukou práva, zabránit mu v

dalším zabíjení i v tom, aby zabili jeho.“

„Takže jste si našel způsob, jak sledovat vyšetřování,“ prohlásil

Quinn. „Navázal jste vztah s jedním detektivem.“

Jeb se podíval na Pearl. „Nejspíš by se to tak dalo říct. Nebo jsem

jí dovolil, aby se mnou navázala vztah. Předstíral jsem, že jsem znal

Marilyn Nelsonovou, tak jsem mohl vzbudit zájem policistky

Kasnerové a… naše přátelství se vyvinulo v něco hlubšího.“

Pearl cítila, jak se jí svírá žaludek.

„Zatímco jste předstíral, že poskytujete detektivovi Kasnerové

svědectví, tajně jste získával informace od ní,“ řekl Quinn.

„Dalo by se to tak říct.“

„Říkáte to?“

Další pohled na Pearl. „Ano, tak to bylo. Musíte chápat, celým

smyslem našeho pobytu tady bylo najít Shermana dřív než policie.

Abychom mu zachránili život. Neříkám, že jsem nebyl – nejsem – do

Pearl zamilovaný,“

„A celou dobu Sherman pokračoval v zabíjení.“

258

„My jsme taky chtěli zachránit životy dalších obětí. Pochopitelně.

Mysleli jsme, že na to jdeme správně, nechali jsme policii, aby nás

vedla cestou, kterou šla, a doufali, že pro Shermana budeme moct

něco udělat, třeba ho přesvědčit, aby se lehce vzdal a nikdo při tom

nebyl zraněn. Naše záměry byly dobré.“

„Došlo mezi vámi nebo vaší matkou k nějakému kontaktu se

Shermanem od okamžiku, kdy jste přijeli do New Yorku?“

„Ne, přísahám, že ne.“

Quinn si unaveně přejel velkýma rukama po obličeji a narovnal

se. Dřevěná židle pod náporem jeho váhy znovu zoufale zaskřípěla.

„Máte nějaký skutečný důkaz, že váš bratr Sherman Kraft spáchal

vraždy připisované Řezníkovi?“

Jeb na něj zamrkal. „Důkaz? V právním smyslu? Ne.“

„Tak jak si můžete být tak jistý jeho vinou?“

„Protože máma si jistá je.“

Pearl si na Quinnovi všimla nepatrné změny; něčeho se chytil. Už

vůbec nevypadal unaveně.

„Jste stále svobodný, Jebe?“

„Ano. S několika ženami jsem žil, ale nikdy jsem se neoženil.“

„Máte teď někoho?“

Jeb se rozhlédl kolem sebe, jen na Pearl se nepodíval. „Ne.

Obávám se, že už ne.“

Pearl přemýšlela, jak mohla toho šílence někdy milovat.

„Bydlíte stále se svou matkou, Jebe?“

„Pochopitelně že ne. Bydlím v bytě v Bostonu, kde mám

kancelář. Chci říct, že pracuju z bytu. Jsem arbitrážní makléř.“

„Co to je?“

„To je složité. Vydělávám peníze na rozdílech v směnných

kurzech měn a na proměnlivých cenách určitého zboží.“

„Jste obchodník.“

„Jednoduše řečeno ano.“

„Vaše matka bydlí v Louisianě sama?“

„Ano, ale jsme si blízcí, i když ne v zeměpisném smyslu. Skoro

každý den si zavoláme.“

„Proč bydlí v jednom hotelu a vy v jiném?“

259

„Chtěl jsem se ubytovat někde, kde by to víc vyhovovalo mojí

identitě ne příliš bohatého novináře.“

„Vaše krytí.“

„Ano. Je na tom něco nelegálního?“

„Na tom, že jste se vetřel doprostřed probíhajícího vyšetřování

vražd? To se vsadte, že je na tom něco nelegálního.“

„Hledal svého bratra,“ prohlásila Paretová. „Snažil se pomoct.“

Quinn se zasmál. „Ušetřete nás toho, paní advokátko. Ale řekněte

prosím svému klientovi, že jeho nejlepší příležitost, jak se vymotat

ze všeho toho zmatku, je, když nám poví pravdu.“

„Moje rada klientovi by zněla, aby vám už neřekl ani slovo.

Vyhrožoval jste, že ho obviníte ze zločinu.“

„Stále je obviněn ze zločinu – z vraždy.“

Teď se pro změnu zasmála Paretová. Předvedla velmi povedené

představení. „A kde máte nějaký důkaz?“

„Jde o to,“ začal Quinn, „že obvinění z vraždy nebylo ještě

staženo.“

„Pak jako právní zástupkyně pana Krafta…“

Jeb zvedl ruce, aby si zjednal ticho a aby je všechny umlčel. „To

je v pořádku. Policie už o nás ví. Jestli mluvení pomůže najít

Shermana, chci mluvit. Někdo ho musí zastavit.“

Podíval se na Pearl a tentokrát se jí zadíval přímo do očí. Věděla,

že se ji znovu pokouší oklamat.

Dívala se na nového Jeba tak, jak se na něj díval Quinn.

„Co si myslíš, Pearl?“ zeptal se Jeb upřímně.

„Myslím, že jsi pořádně vinen. Ze spousty věcí.“

„Vraťme se tam, kde jsme byli,“ vložil se do toho Quinn.

„A to bylo kde?“ zeptala se Paretová.

„U matky.“

52

O hodinu později se Quinn a Pearl setkali s Feddermanem v

prostorné hale hotelu Meredith. Kromě špatné akustiky v ní

převládala spousta šedě žilkovaného mramoru, tmavě naleštěné

260

obložení, kaštanový koberec a seskupení hnědých kožených křesel,

kolem kterých stály kapradiny. Museli jste se podívat hodně zblízka,

abyste si všimli jemných prasklin v mramoru, záplatovaných částí

koberce i toho, že některá křesla jsou maličko ošoupaná. Kapradiny,

které byly ale umělé, vypadaly nově a ani se moc nepodobaly

kapradinám.

„Ještě se nevrátila,“ informoval je Fedderman. Už když do hotelu

jeli, Fedderman jim po telefonu řekl, že Myrna Kraftová se zapsala

pod svým jménem, ale momentálně není ve svém pokoji. „Recepční

na mě kývne, jakmile přijde.“

Quinn se rozhlédl po hale. Jeden výtah se otevřel a pár, kterému

nemohlo být víc jak dvacet, vystoupil a s hihňáním se vydal k

východu na ulici. Na druhé straně u zavřeného obchodu se suvenýry,

drobnostmi a cestovními předměty seděly v křeslech dvě starší ženy

a povídaly si. Recepční, štíhlý Afroameričan v pokročilém středním

věku s nerovnoměrně plešatějící hlavou, stál a probíral se nějakými

papíry. Hotelový poslíček v uniformě se za otočnými vstupními

dveřmi líně loudal sem a tam.

„Počkáme na ni tady, necháme ji dojít do pokoje a teprve pak na

ni uhodíme.“ Quinn vzdychl a pohodlně se uvelebil u lampy na čtení,

která mu hřála jednu stranu obličeje. Kdyby nebyl tak napjatý, klidně

by usnul.

„Jak dlouho…,“ spustila Pearl netrpělivě, ale hned zmlkla, když

otočnými dveřmi prošla vysoká, štíhlá žena v hnědých kalhotách,

žluté blůze a saku. Pearl si všimla, že nemá podpatky, byla zkrátka

vysoká. Její dlouhé paže se volně pohupovaly. Nic nenesla. Ani

kabelku.

Fedderman, na kterého kývl recepční, řekl: „To je ona.“

Nevšimla si jich mezi kapradím, když kolem nich kráčela.

Přestože jí bylo dost přes padesát, pohybovala se s přirozenou

elegancí, která se nedá naučit v modelingových agenturách, a byla

přesně ten typ, na kterém stárnutí není tak zřejmé. Tmavé vlasy

nepatrně prokvétaly šedinami. Černé hluboké oči seděly daleko od

sebe. Oči filmové hvězdy.

„Panebože!“ zašeptal Fedderman.

Quinn i Pearl věděli, co má na mysli.

261

„Vypadá jako Řezníkovy oběti,“ řekla Pearl. „Tentýž typ.“

„Skoro tatáž zatracená ženská,“ přikývl Fedderman. „Jestli někdy

masovej vrah oddělával svou vlastní matku znova a znova, pořád

dokola…“

Sledovali, jak se Myrna postavila k výtahům a čekala. Vůbec se

nezdála nervózní nebo ve střehu. Quinn se domníval, že neviděla ani

neslyšela zprávy o tom, že jejího syna Jeba zatkli.

Když vstoupila do výtahu a dveře se hladce zavřely, všichni tři

detektivové vstali.

„Pokoj šest set dvacet,“ řekl Fedderman.

Přešli halu k výtahům. Recepční se vrátil ke svým papírům a ani

nezvedl hlavu.

„Nezavolá jí, že za ní jdeme?“ zeptal se Quinn Feddermana.

„Ne, pokud nemá třetího syna. Tohle není hotel, kde by varovali

svoje klienty před policií.“

Quinn si tím nebyl tak jistý, ale nechal to být. Myrna Kraftová se

jim stejně nejspíš nebude chtít vyhnout, i kdyby věděla, že teď znají

totožnost její i jejího syna. Vypadala jako žena, která nikdy od

ničeho neutíkala.

Vyjeli výtahem do šestého patra. Pokojská tlačila vozík s

prádlem, u kterého jí skřípalo jedno kolečko, a plaše, zdvořile se

usmála. Jinak bylo na chodbě pokryté kobercem prázdno.

Quinn zlehka zaťukal na dveře pokoje šest set dvacet. Světlo za

kukátkem se změnilo, pak se dveře otevřely a Myrna Kraftová se na

ně zvědavě zadívala.

Překvapilo ho, že není tak vysoká, jak se zdála v hotelové hale.

Byl to klam způsobený její postavou, jejím vznešeným držením těla.

Bylo na ní ještě něco jiného, energie, která se dala téměř nahmatat, a

její tmavé oči k sobě dokázaly připoutat cokoli, na co se upřely. Pearl

si pomyslela, že jako mladší musela být Myrna Kraftová skutečně

nádherná.

„Ano?“ prohlásila. V tom jediném protáhlém slůvku se ozvala

stopa jižanského přízvuku.

„Mýma Kraftová?“ zeptal se Quinn.

„To jsem já.“

262

„Jsme od policie, madam.“ Quinn jí ukázal svůj odznak, který si

pečlivě prohlédla. Pak se s očekáváním zadívala na zbylé dva

detektivy, kteří jí také ukázali své průkazy. Teprve potom je pozvala

dál. Quinn ucítil slabý, štiplavý pach podobný insekticidu nebo

dezinfekci. Pokoj byl uklizený a bez poskvrnky. Vzpomněl si na

pokojskou na chodbě.

„Zatkli jsme vašeho mladšího syna Jeba,“ řekl, ale už nedodal, že

mu Renz slíbil, že ho zadrží jen několik dalších hodin, protože

Paretová kousala, otravovala a vyhrožovala.

V Myrniných očích se něco změnilo, ale museli jste se podívat

zblízka a rychle, abyste si toho všimli. Dobrá herečka, pomyslel si

Quinn, stejně jako její syn. Nejspíš jako oba synové. Rodinné nadání.

„Vy zadržujete mého syna Jeba? Proč? Z čeho je obviněný?“

„Z vraždy.“ Quinn měl v podstatě pravdu, soudní příkaz platil do

chvíle, než byl oficiálně stažen.

Myrna na jeho šokovou taktiku nijak nereagovala. „To je

nesmysl. Znám svého syna. Jeb by nikomu neublížil, natož aby

někoho zabil.“ Předváděla jižanský šarm. Přízvuk byl stále lehce

patrný, byl sladký a táhl se jako sirup, přestože ho nepoužívala příliš.

Dokázala ho zapnout a vypnout. Kolik z Mymy Kraftové bylo

skutečné?

Pearl a Fedderman mlčeli a nechali Quinna, aby vedl rozhovor.

Rozhodl se Mymu převálcovat.

„Očividně jste neviděla nejnovější zprávy.“

„Abych řekla pravdu, obvykle se o zprávy vůbec nezajímám.

Jsou v nich jen samé nepříjemnosti.“

„Jeb Kraft je zatčený za vraždy šesti žen, ale obvinění bude

staženo. Víme, že vrahem, je váš starší syn Sherman.“

Zatvářila se spíš zamyšleně než vyděšeně, o několik kroků

ustoupila a ztěžka dosedla na dřevěnou židli, která ladila s malým

stolkem.

„To nemůže být pravda.“

„Ale bohužel je a vy jste to věděla dřív, než jsme k vám přišli.“

Zamířila své daleko od sebe posazené oči na Quinna. Byla v nich

veškerá energie. „Když to všichni víme, tak proč nebyl můj Jeb

propuštěn?“

263

„Bude, paní Kraftová. Jeho právní zástupkyně vyřizuje

propouštěcí dokumenty.“

„Právní zástupkyně?“

„Přidělil ji soud. O vašeho syna se stará velmi schopně.“

„Beru vás za slovo, detektive Quinne.“ Usmála se. „Máte

upřímný obličej.“

„Obličeje mohou klamat,“ ozvala se Pearl.

Myrna maličko pootočila hlavu a zadívala se na Pearl. Obličeje

mohou klamat, ale Pearl si pomyslela, že vzkaz v Myrniných očích je

naprosto jasný. Byla to čistá nenávist vzdálená jakékoli empatie,

natož slitování; hubitel pozorující hmyz. Pearl se pod tím pohledem

zježily vlasy.

Se synem téhle ženy jsem spala.

„Víme o období, které Sherman strávil v bažině, i o vašem

zmizení, když ho našli,“ řekl Quinn. „Víme toho o Shermanovi

docela dost.“

„Ne dost, abyste ho našli a zastavili. Neznáte ho tak, jak ho zná

vlastní matka, detektive Quinne.“

„Možná ho znám líp.“

Myslel si, že ji tím vyprovokuje, ale zůstala klidná. „O tom

pochybuji. Víte přeci, že krevní pouta jsou nejsilnější, hlavně mezi

matkou a dítětem.“

„Jeb nám řekl, jak jste přijeli do New Yorku i jak šel po stopě

vyšetřování Shermanových vražd.“

Další pohled na Pearl těma hlubokýma, tmavýma očima. Snad

nepatrný úsměv. Myrna se znovu podívala na Quinna. „Víte toho

hodně, ale ne dost, abyste zatkli mého milovaného chlapce.“

„Proč jste svého milovaného chlapce opustila?“ zeptala se Pearl

dřív, než se stihla pozvracet. Věděla, že rozhovor má vést Quinn, ale

nedokázala zůstat zticha.

Quinnovi zapípal mobil. Všichni na něj stočili pohled, jako kdyby

ten zvuk přerušil slavné broadwayské představení, a sledovali ho, jak

si prohledává kapsy. Viděl, že mu volá Renz.

„Promiňte.“ Přešel na druhou stranu místnosti, hovor přijal, ale

mluvil tiše. „Co se děje, Harley?“

„Už jste zkontaktovali matku?“

264

„Ano.“ Quinn ještě popošel k oknu, které vedlo do ventilační

šachty. Staré cihly a spousta čerstvého spárování.

„Fajn, slyší tě?“

„Tak trochu.“

„Pustili jsme Jeba Jonese. Paretová se naštvala a donutila nás

stáhnout obvinění, aby mohl jít.“

„To chápu.“

„Nic jinýho jsme bez důkazů nemohli dělat, a to nemluvím o tom,

že je nejspíš nevinnej. Volám proto, že jsem na něj nasadil našeho

člověka, a on se vydal přímo k matce. Náš člověk mi volal před

chvilkou a řekl, že Jeb vystupuje z taxíku a chystá se vstoupit do

hotelu Meredith.“

„Dobře, postarám se o to zítra. Teď se zabývám něčím jiným.“

„Najal jsem si tě, protože seš hrozně mazanej lhář,“ prohlásil

Renz a zavěsil.

Quinn sklapl telefon a dal ho zpátky do kapsy.

Ozvalo se zaklepání.

„Tady je teda rušno,“ prohodila Pearl.

Dívali se, jak jde Myrna ke dveřím a otevírá je jen na několik

centimetrů. „Myslím, že ne…“

Ale rozrušený Jeb vrazil dovnitř.

Když Jeb zahlédl všechny tři detektivy, zarazil se, ale rychle se

vzpamatoval. „Nemusíš s nima mluvit, mami.“

Myrna zlehka přejela prsty po jeho paži a usmála se. „Obávám se,

že musím. Oba musíme.“ Náhle svraštila obočí. „Ublížili ti?“

Pearl čekala, že mrkne, ale neudělala to.

„Ne, mami. Chovali se podle předpisů.“

„Přerušili jsme vás,“ řekl Quinn Myrně.

Jeb se rozkročil, založil si ruce na prsou a civěl do podlahy.

Fedderman jako jediný seděl na okraji postele. Ruce měl podél těla a

dlaněmi se opíral o měkkou matraci. Rozepnutou pravou manžetu

měl přišpendlenou pod rukou.

„Mluvila jsem o Shermanovi,“ řekla Myrna. K Jebovi dodala:

„Klidně si to poslechni.“

265

Jeb se na ni nepodíval. Jeho matka se otočila ke Quinnovi,

hlavnímu vyšetřovateli, a spustila: „Když byl Sherman chlapec, rád

trávil volné chvíle v bažině, přímo tam, kde jsme bydleli. Čas od

času nosil domů mrtvá zvířata.“

„Ulovená?“ zeptal se Quinn.

„Občas, ale někdy je už našel mrtvá. Z nějakého důvodu ho

bavilo je rozřezávat. Abych vám řekla pravdu, nahánělo mi to hrůzu,

ale říkala jsem si, že je to snad přirozená chlapecká zvědavost, že z

něj bude třeba doktor, až vyroste. Ta zvířata rozřezával ve vaně, pak

jejich části hrozně pečlivě umýval, až je nakonec navršil na sebe.

Dělal totéž, co Řezník provádí svým obětem. Už jsem Jebovi o

Shermanovi povídala, o tom, co dělal, a když jsme v televizi uviděli

zprávy o Řezníkovi, oba jsme věděli, že to musí být dospělý

Sherman.“

„Detektiv Kasnerová se ptala, proč jste Shermana opustila,“

připomněl jí Quinn neutrálním hlasem.

„Neopustila jsem ho. Mluvila jsem s ním o tom, co dělá těm

zvířatům, proč vůbec touží něco takového provádět, a on mě napadl

nožem na stahování kůže. Dokázala jsem ho přeprat a on utekl do

bažiny. Nevěděla jsem, co mám dělat. Nechtěla jsem volat šerifa,

protože jsem si myslela, že by Shermanovi mohl ublížit.“

„Co kdyby Sherman ublížil někomu jinému?“ zeptala se Pearl.

„Myslela jsem, že by něco takového neudělal. Pokud jsem věděla,

byla jsem jediná osoba, kterou kdy napadl. Rozhodla jsem se počkat,

třeba i pár dnů, pokud to bude nutné. Měla jsem u sebe pušku a dvě

noci jsem nespala. Pak uplynuly tři dny a já věděla, že je moc pozdě

uvědomit úřady, protože by měly spoustu otázek. Sherman bažinu

znal a já se domnívala, že bude v pořádku, ale když utekl týden,

musím přiznat, že jsem si myslela, že je mrtvý.“

„Copak jste ho sama nešla hledat?“ zeptala se Pearl.

Myrna zavrtěla hlavou. „Nic, co nechce být v bažině nalezeno,

nikdy nenajdete. A navíc si Sherman s sebou vzal nůž, když utekl,“

Myrna se zhluboka nadechla a prsty se dotkla očí, jako kdyby si

stírala slzy, ale žádné nebyly vidět. „Asi o měsíc později jsem se z

televizních zpráv dozvěděla, že Shermana našli. Říkali mu Chlapec z

bažiny, nevěděli, kdo je, říkali, že je v šoku a že nemluví. Rozhodla

266

jsem se mlčet stejně jako Sherman. Ale další večer ukázali v

televizních novinách jeho fotografii, a i když vypadal neupraveně,

věděla jsem, že ho určitě někdo pozná.“ Teď se podívala na Jeba a

snad se jí v té chvíli opravdu v tmavých očích zatřpytily slzy. „Abych

řekla pravdu, byla jsem těhotná s mužem, který mě nedlouho předtím

opustil. Chtěla jsem, aby to dítě mělo v životě šanci, tak jsem utekla.

Přiznávám, že jsem zpanikařila, ale když to zpětně probírám, možná

to bylo to nejlepší, co jsem mohla udělat. Přestěhovala jsem se do

Courtney v Louisianě, našla si práci jako servírka a obětovala se pro

Jeba. Nelituju ani vteřiny toho života.“ Jeb se teď díval na svou

matku a leskly se mu oči. „Můj chlapec Jeb byl velice chytrý student,

a protože měl vynikající výsledky, chodil do nejlepších škol, i když

jsem vydělávala jen ubohé peníze.“

„A co Sherman?“ zeptal se Quinn.

„Nikdy jsem se nic nedozvěděla. Po pravdě řečeno, musím

přiznat, že v době, kdy jsem žila v Louisianě, jsem se schválně úplně

vyhýbala zprávám a novinám. Nikdy jsem se nedoslechla nic o tom,

kde je ani jestli se mu vrátila paměť. Pro mě to byla minulost.

Musela jsem se dívat dopředu kvůli sobě i kvůli Jebovi. Ale věděla

jsem, že jednou se o Shermanovi něco dozvím, a když se mi do ruky

dostaly newyorské noviny v obchodu u motelu v Louisvillu, přímo

na hlavní stránce byl článek o Řezníkovi, o tom, co dělá svým

obětem. Věděla jsem, že to musí být Sherman, tak jsem zavolala

Jebovi a všechno mu řekla. Rozhodli jsme se, že bude nejlepší

vypravit se do New Yorku a snažit se najít Shermana před vámi.

Chtěli jsme se pokusit zabránit mu v tom, co dělá, a přimět ho, aby se

vzdal.“

„Proč?“ zeptal se prostě Quinn.

Myrna se na něj zadívala, jako kdyby byl určitě slabomyslný,

když pokládá takovou otázku. „Je to moje vlastní krev.“

„Je to taky záležitostí policie.“

„Krev je mnohem důležitější.“

„Ne, pokud se dá zabránit jejímu dalšímu prolévání.“

„Překrucujete moje slova, pane.“

267

Sklonila hlavu a začala plakat. Slzy jí kapaly z obličeje a

nechávaly mokré stopy na žluté blůze. Pearl přemýšlela, jestli Myrna

dokáže plakat na povel; Pearl už takové lidi viděla.

Jeb se pohnul a postavil se těsně ke své matce, uklidňoval ji, ale

sám měl na krajíčku. Oddaný syn. Láskyplně ovinul paži kolem

Myrny, pak ji objal a jemně s ní kolébal.

Pearl si vzpomněla, že tatáž paže svírala ji, a otřásla se.

Quinna scéna nedojala a jen přemýšlel, co si pomyslí Řezník, až

zjistí, že jeho matka je ve městě.

53

Nikdo s jistotou nevěděl, co má dělat, ale všichni věděli, kam to

směřovalo.

Seděli v Renzově kanceláři před jeho stolem. Quinn a Pearl

využili židle, na kterých obvykle sedávali, pro Feddermana a

policejní psycholožku přinesli dvě židle skládací. Fedderman se hrbil

v maličkém kovovém křesílku, jako by ho ochromilo vyčerpání.

Psycholožka Helen Imanová si židle ani nevšimla a postavila se k

oknu, takže před otevřenými žaluziemi byla vidět jen její silueta, na

kterou se kvůli prudkým slunečním paprskům obtížně dívalo.

Byla to vysoká, štíhlá, rudovlasá žena, se kterou Quinn pracoval

už dřív. Spíš by se hodila jako hráčka plážového volejbalu než pro

policejní práci. Přestože Quinn nebyl oddaným zastáncem

policejních psychologů, musel připustit, že Helen je jedna z

nejschopnějších.

„Oba bydlí ve svých původních hotelech,“ řekl Quinn o Jebovi a

Myrně. „Teď dělají dusno, že jako členové rodiny mají právo na

všechny informace.“

„Jak jsou daleko novináři?“ zeptal se Renz.

Quinn měl pocit, že zachytil závan spáleného tabáku, a přemýšlel,

jestli Renz ve své kanceláři zase tajně kouří doutníky. „Vědí, že Jeb

byl propuštěn, ale stále nic netuší o Myrně.“ Quinn zamžoural na

Helen. „Proto jsem si vyžádal tuhle schůzku.“

268

„Vyžádal sis ji, protože chceš matku použít jako návnadu,“

opravil ho Renz.

„Žraloci se jako návnada moc často nepoužívají,“ namítla Helen.

„Posuňte se kousek stranou, abych na vás líp viděl,“ požádal ji

Quinn.

S úsměvem mu vyhověla. Měla pevné rysy a štíhlé, skoro mužské

tělo. Ale přesto Quinn znal policistu, který ji miloval.

„Chcete vědět/jestli to bude fungovat,“ prohlásila chraplavým

hlasem.

Renz se zasmál. „Ta tě má přečtenýho.“

„Jaké máme šance?“ zeptal se Quinn.

„Šance většinou neudávám,“ řekla Helen, „ale Řezník je vrah,

který je naprosto vzorový v tom, že v jeho mysli představují všechny

oběti jeho matku. Je pro něj ikonou.“ Nedokázala potlačit nedočkavý

úsměv. Spousta zubů. Všechny vypadaly ostře. „Je to učebnicový

příklad. Ty jsou velmi vzácné. Obvykle nedostanou příležitost zabít

tu skutečnou osobu, archetyp, ženu, o které vědí, že stojí za jejich

nutkáním. Ona rozdmýchává a živí jeho oheň. Bude ji chtít zabít, až

se dozví, že je v New Yorku?“ Úsměv se rozšířil. „Tak, jako bude

feťáka lákat heroin, když potřebuje dávku. Řekla bych, že šance, že

po ní půjde, jsou vyrovnané.“

„Jen vyrovnané?“ zopakoval zklamaně Quinn.

„Proměnnou je v tomto případě vrahova výjimečná inteligence.

Načetl literaturu a ví, že my víme, že skutečným objektem jeho

smrtící touhy je jeho matka. Téměř jistě bude předpokládat, že ji

použijeme jako návnadu.“

„Pokud to bude tušit, půjde po ní i tak?“ zeptala se Pearl.

„Možná, ale bude velmi, velmi opatrný, jako je ostatně ve všem.“

„Pokud bude vědět, že je to past,“ řekl Fedderman, „proč by do ní

lezl?“

„Když krysa hladoví, skočí i po návnadě v pasti,“ odpověděla

Helen.

„Myslím, že bysme to měli risknout,“ řekl Quinn.

„Tvoje volba,“ prohlásil Renz, „tvůj zadek.“

„Sám to Mymě navrhnu. Není tak vzdělaná jako její synové, ale

mám dojem, že je pořádně chytrá. Jestli s tím bude souhlasit…“

269

„Bude,“ ozvala se Pearl. „Chytrost s tím nemá co dělat.“

Helen přikývla. „Mezi vrahem a potenciální obětí je jistá

spojitost, skoro jako magnetismus. Někteří dokonce tvrdí, že oběť je

podvědomě spolupachatelem své vlastní vraždy. To by se v tomhle

případě mohlo ukázat jako pravdivé.“

Quinn si nebyl jistý, jestli tomuhle věřil. Psychologové.

„Když bude souhlasit,“ řekl Renzovi, „můžeš uspořádat tiskovou

konferenci a zajistit, aby se Mymina fotografie dostala do novin a

televize. V místní kabelovce využij Mary Mulanphyovou. Naservíruj

jí sólokapra.“

„V novinách máme Cindy Sellersovou,“ přikývl Renz. „V Ruchu

velkoměsta.“

„Jak jsme mohli zapomenout?“ Quinna pobavila představa, že

Renz si myslí, jak využívá Sellersovou, a zatím to bylo přesně

naopak.

„Taky použijte tu starou fotku Chlapce z bažiny,“ řekla Helen.

„Tu, kterou udělali na Floridě těsně potom, co ho našli.“

„Skvělý nápad!“ přisvědčila Pearl.

„Až ji uvidí hned vedle Myrniny,“ vysvětlovala Helen, „vrátí ho

to zpátky a vezme ho to nejen za srdce. Rodinné fotky takhle

působí.“

Quinn přejel pohledem po obou ženách. Dámy byly pro.

„Rodina je v těchto vraždách nejsilnější součástí,“ řekla Helen.

„To, že se stali sériovými vrahy, má takřka výhradně kořeny v

rodině.“

„Nakonec, to se týká většiny z nás,“ dumal Fedderman. Moudro

od nemoderního muže.

Renzovi zazvonil telefon na stole. Vztekle se na něj podíval, pak

popadl sluchátko a z řady tlačítek stiskl to zářící. „Myslel jsem…,“

vyjel.

Rychle zmlkl a jeho výraz byl čím dál ponuřejší.

Načmáral něco na kousek papíru a pak sluchátko položil.

„Máme další Řezníkovu oběť. V Lower East Side. Jmenuje se

Maria Cirillová. Sousedi si všimli nepříjemného zápachu

vycházejícího z jejího bytu a zavolali správce. Soudní lékař už tam

je, určil dobu úmrtí někdy mezi pátou a půlnocí před dvěma dny.“

270

„Předevčírem?“ řekl Quinn.

„Slyšels správně.“

„To jsme tu měli Jeba Krafta,“ přemítal Quinn. „Jestli předtím

existovaly nějaké pochybnosti o jeho nevině, teď je z toho venku.“

Vstal, aby si vzal od Renze adresu naškrábanou na kousku papíru. Za

sebou slyšel, jak se Pearl s Feddermanem taky postavili.

Ozvalo se zarachocení – jeden z nich, nejspíš Fedderman,

převrátil kovové skládací křeslo.

Renz otočil pohled ke Quinnovi. „Z toho bude úžasně vzrušující

tisková konference.“ Za jeho předstíraným nadšením si nešlo

nevšimnout skutečného znepokojení.

„Až na místě činu skončíme,“ řekl Quinn, „hned ti zavolám,

povím ti podrobnosti a pak si půjdu promluvit s Myrnou Kraftovou.“

Renz zabubnoval prsty a uvažoval o tom.

„Bude s tím souhlasit,“ řekla Helen. „Krev volá krev.“

54

Vždycky byl sám.

Už několikrát předtím zašel do Plného talíře a předstíral, že

poslouchá hudbu. Lauri si ho všimla, protože se zdálo, že se mu ta

hudba vlastně nelíbí. Seděl tam, byl celkem pohledný a příjemný, ale

ten typ, kterého si nevšimnete, pokud se na něj nepodíváte zblízka.

Pak zjistíte, že není nic, co by se vám na něm nelíbilo. Měl blondaté

vlasy, byl středně vysoký i silný a v šatech mu to slušelo. Lauri si

pomyslela, že je to nejspíš nějaký manažer, možná mág přes moderní

technologie s vlastní společností. Vypadal inteligentně. A připadal jí

maličko povědomý, ale netušila proč. Navíc se zdálo, že se o ni

zajímá.

Donesla mu ke stolu druhou sklenici mléka.

„Oběd byl výtečný,“ řekl a usmál se na ni, „ale nemám nejmenší

ponětí, co jsem to vlastně snědl.“

„Alespoň jste upřímný,“ řekla. Jeho úsměv se jí líbil. Ještě víc jí

připadalo, že ho zná. Pak jí to najednou došlo – připomínal jí

Pearlina přítele Jeba. To bylo něco, co mu Lauri připočítala k dobru.

271

„Spousta hostů má naše jídlo ráda a předstírají, že jsou znalci. Jako

kdyby o jídle věděli víc než náš kuchař – šéfkuchař.“

„Já vím, co mám rád,“ řekl a obdařil ji úsměvem, který nenechal

žádné pochybnosti o tom, co má právě teď na mysli.

„Lidé říkají totéž o umění,“ prohlásila.

Pokrčil rameny. „Existuje mnoho druhů umění. Krásné ženy jsou

umění.“

„Snad ano.“

„Měla jste říct, můžeme být.“

Lauri cítila, jak se červená. Pokud si dobře vzpomínala, Červík o

ní nikdy nemluvil jako o ženě – natož o krásné ženě. Komplimenty

mu nešly přes pusu. „Bezva kost“ bylo největší ocenění, co z něj

vypadlo.

Sama sebe varovala. Tenhle chlap po ní vyloženě jel, ale byl pro

ni příliš starý, nejspíš mu bylo hodně přes třicet. Podívej se na ty

maličké vlnité vrásky, které se mu začínají objevovat u modrých

očí. Ale třeba právě to se jí na něm líbilo – jeho zralost. Zralostí tedy

Červík rozhodně neoplýval. Občas s ním byla těžká řeč, jako kdyby

žil na jiné planetě. Třeba vážně žil. Lauri věděla, že muzikantům moc

nerozumí, neslyšela to, co oni ano, rozhodně ne stejným způsobem.

Takže to možná nebylo jen Červíkovou nezralostí; třeba byl tak

zralý, jak dokázal, a lepší už to s ním nebude. A muž, který se na ni

usmíval, nebyl tak starý. I přes maličké, vlnité vrásky měl pěkné oči.

Říkaly, že je to slušný, soucitný člověk, a oči nikdy nelžou.

„Až tu skončíte s podáváním obědů, třeba bychom si mohli někde

dát kávu,“

Chvilku jí trvalo, než pochopila, že mluví na ni.

„Já, ehm, nemám po obědě pauzu. Rovnou se začínáme

připravovat na lidi, co přijdou na večeři.“

„A co po večeři? Třeba na skleničku?“

Měla by mu říct, že ještě není plnoletá a mohli by po ní chtít

ukázat doklady?

O tomhle nemusela Lauri přemýšlet dlouho ani usilovně. Skoč po

tom, řekla si. Popadni příležitost za pačesy! Nepřijela přesně kvůli tomuhle do New Yorku? A Červík měl s kapelou klubové vystoupení

někde na Manhattanu v Tribece. O čem nebude vědět, to ho nebude

272

trápit, a i kdyby se nějak dozvěděl, že po práci šla na skleničku s

přítelem, třeba to jejich vztahu jen prospěje.

„Půjdu ráda,“ řekla. „Končím v jedenáct. Ale ani neznám vaše

jméno.“

„Vy jste Lauri,“ řekl. „Slyšel jsem, jak vás takhle oslovují.“

Usmála se. „Já svoje jméno znám.“

„Moje příjmení je trochu zvláštní,“ řekl. „Jsem Hooker. Joe

Hooker.“

Lauri se držela, aby se neusmála. „Slyšela jsem spoustu

divnějších příjmení.“

Nebyla to tak docela pravda, ale nikdy se to nedozví. A jestli se

proto bude cítit líp, komu to ublíží?

Zasmál se. „Jo, nejspíš bych si neměl stěžovat. Moje jméno je

náhodou také slavné. Joseph Hooker byl skvělý generál v občanské

válce.“

„Pak byste na něj měl být hrdý.“

„Abych řekl pravdu, jsem.“

Pearl viděla, že místo činu je naprosto shodné s těmi předešlými,

alespoň co se týkalo potenciálních stop. Jediný rozdíl byl nechutný

zápach rozkladu. Jako kdyby tahle oběť byla mrtvá už dlouho.

Jakmile se přiblížili k bytu, Fedderman se zastavil a vytáhl malou

lahvičku mentolového masážního krému na hrudník. Odšrouboval

víčko, na špičku prstu si trošičku nabral a natřel se pod nosem. Podal

lahvičku Pearl, která udělala totéž. Quinn odmítl.

Když vstoupili, Pearl pochopila, proč byl ten zápach tak

intenzivní. V bytě bylo dusno – dobrých třicet stupňů.

Technici pohybující se v místnostech měli bílé obličejové masky,

které ladily s jejich bílými rukavicemi. Vypadali jako kladní filmoví

bandité, takoví ti dobří hoši. Pearl jim jejich masky záviděla.

Když vešla s Quinnem do modře vykachlíkované koupelny, byla

šťastná, že vdechuje mentol. Věděla, co se tu stalo. Jako předchozí

oběti, i tahle, Maria Cirillová, byla svázaná a umlčená lepicí páskou,

utopená ve vlastní vaně, pak rozřezaná jako bezmocná panenka a

nakonec byly ve vaně její části rituálně navršeny na sebe. Nahoře na

273

odříznutých rukách spočívala hlava, propadlé oči zavřené, jako

kdyby si Maria zdřímla.

Nift si s panenkou zrovna hrál. Sundal si sako a rukávy bílé

košile měl vyhrnuté, ale jako jediný v bytě se nepotil.

„Ačkoli byste to neřekli, pokud nemáte trénované oko,“ spustil,

„tahle byla skutečná kráska.“ Vedle vany byl skrčený jako žába, ale

teď se narovnal. „Nejlepší prsa v domě, momentální společnost v to

nepočítaje.“

„Takovéhle kecy byste si jako doktor měl odpustit,“ odsekla

Pearl.

Nift se usmál. Byl rád, že se jí dostal pod kůži.

Quinn stál vedle Pearl a teď se ozval: „Seznamte nás s

podrobnostmi.“

Niftovi se podařilo pokrčit rameny bez toho, že by jimi pohnul,

klam, který uměl stvořit jen ústy a obočím. „Rána na hlavě tupým

předmětem, kvůli které nejspíš upadla do bezvědomí. Stopy po pásce

a lepidle na pažích, nohách i kolem úst. Smrt nastala utopením. Pak

byla rozřezána, odhaduji, že týmiž nástroji – nebo velmi podobnými

– použitými na předchozích Řezníkových obětech. Vrah pak části

těla pečlivě umyl, takže jsou sterilnější než všechny mrtvoly, které

jsem viděl během studia medicíny.“ Kývl hlavou a mávl rukou, aby

zahrnul celou malou modře vykachlíkovanou koupelnu. „Je div, že ji

se všemi těmi přípravky nerozpustil,“

Nebo se neroztekla z toho horka, pomyslela si Pearl.

Quinn přehlédl obaly čisticích prostředků ležících na zemi. Měly

odšroubovaná víčka a byly prázdné. Láhev šamponu, krabice od

prášku do myčky, láhev tekutého mýdla s dávkovačem a odstraňovač

skvrn. Na podlaze byla i prázdná bílá plastová láhev od bělidla, další

stála na porcelánové nádrži toalety.

„Hezky by to tu vonělo, kdyby tu nebyla Maria,“ poznamenal

Nift.

„Copak nemáte nejmenší úctu k mrtvým?“ obořila se na něj

Pearl.

„Nikdy si nikdo nestěžoval.“

Počkej po smrti, ty idiote.

274

Nift si musel přečíst její myšlenku. „Až se všichni znovu sejdeme

na onom světě, nebudeme brát smrt tak vážně.“

Ve způsobu, jakým to řekl, byl smutek, který na Pearl dolehl.

Jestli se násilné úmrtí mohlo pro policajty stát věcným faktem, jak

muselo připadat soudnímu lékaři? Bylo překročení hranice mezi

životem a smrtí významnější než vyjít ven a mávnout na taxík?

Pearl se podívala na ženu ve vaně a řekla si, že ona si jistě

nemyslela, že smrt bude tak obyčejná. Něco vzácného a

nenahraditelného bylo Marii Cirillové odňato. Ukradeno stvůrou.

„Čas úmrtí,“ pokračoval Nift, „byl kolem sedmé hodiny večerní

předevčírem s tolerancí plus minus několik hodin.“

To více méně říkal už Renz.

„Proč je zápach tak silný?“ zeptal se Quinn.

„Klimatizace byla vypnutá, nejspíš to udělal vrah.“

„Bože!“ K Pearl dodal: „Dojdi tam a zeptej se, jestli už s ní

technici skončili, a tu zatracenou věc zase pusť.“

Pearl se kolem něj protáhla, aby mohla vyjít z koupelny, a vydala

se do obývacího pokoje.

„Odhaduju,“ spustil Nift, „že vrah chtěl, aby se tělo našlo spíš

dřív než později. Občas mohou být doma celý týden, aniž by si toho

někdo všiml, pokud klimatizace funguje a byt je neprodyšný. Tak

klimatizaci vypnul, aby Maria uzrála rychlejc a přilákala tak

pozornost,“

Quinn tipoval totéž, ale jen přikývl, pak odešel z koupelny, aby se

připojil k Pearl a Feddermanovi – pokud už Feds skončil s výslechem

strážníků a sousedů.

Nebyl ještě hotov, tak na něj čekali na chodbě, kde zápach nebyl

tak silný. Pearl si stáhla rukavice a doufala, že Fedderman

nevypotřeboval všechen mentolový krém.

Naštěstí mu trocha zbyla, takže když o deset minut později přišel,

nanesla si trochu znovu pod nos.

Všichni tři popošli úzkou chodbou asi o tři metry dál k požárnímu

schodišti, aby je neslyšel policista stojící před dveřmi bytu.

„Sousedi nic neviděli ani neslyšeli,“ řekl Fedderman. „Paní

Avarianová, stará žena, která bydlí v sousedním bytě, zavolala

správce, když ucítila zápach. Ten byt otevřel, uviděl oběť, vycouval a

275

snažil se ničeho nedotknout. Nicméně asi dva metry od dveří se

pozvracel na koberec.“

„Všimla jsem si toho,“ řekla Pearl, „ale myslela jsem, že to byl

někdo od nás.“

„Řekneme Niftovi, aby se na to podíval,“ řekl Quinn, „jen pro

případ, že by zvracel vrah nebo oběť.“

„Řeknu mu to sama, než odejdeme,“ usmála se Pearl.

„Oběť je stejný typ jako ty předešlý/ale následovala brzy po

poslední a nepředcházel jí žádný vzkaz, co by nás provokoval nebo

se nám vysmíval.“

„Zase změnil způsob práce,“ řekla Pearl. „Dokonce změnil i

časování.“

„Tahle byla spíš nahodilý cíl,“ namítl Fedderman.

Pearl se na něj podívala a pomyslela si, že je dobrý policajt, i

když s oblečením je to hotová katastrofa. Uměl překvapit.

„Vrah věděl, že jsme zatkli jeho bratra,“ řekl Quinn, „a zabil

Marii Cirillovou. Pak vypnul klimatizaci, aby zajistil, že ji objeví

brzy. Jeho způsob, jak nám sdělit, že Jeb není Řezník. Neměl čas

toho o ní moc zjistit. Klidně se na ni třeba pověsil, když šla po ulici,

sledoval ji domů, ujistil se, že bydlí sama, a pak ji zabil.“

„To je tak, když je člověk na špatným místě ve špatnou dobu,“

vzdychla Pearl.

„A má špatnou barvu vlasů,“ dodal Fedderman.

„A tolik se podobá matce,“ řekl Quinn.

„Já nevím,“ zavrtěla hlavou Pearl. „Maria se tolik podobá jejímu

typu, že si ji možná vybral dopředu jako příští oběť, a jen to

urychlil.“

„Může být,“ přisvědčil Quinn, „ale vzkaz je tentýž – pusťte mého

bratra.“

„Zní to skoro šlechetně,“ řekl Fedderman.

„To ani náhodou,“ odporovala mu Pearl. Půjčila si od

Feddermana lahvičku a namazala si pod nos ještě trochu mentolové

masti. „Jdu zpátky, abych si promluvila s Niftem“

Quinn si pomyslel, že jí Nift nejspíš odkáže na techniky, aby oni

nabrali vzorek zvratků z podlahy, a kdo ví, jak Pearl zareaguje? Už

tak byla po prohlídce zesnulé Marie Cirillové naježená.

276

Řekl Feddermanovi, že se hned vrátí, a pak vešel do bytu, aby byl

na místě, kdyby musel hasit jiskry mezi Pearl a Niftem.

Hlídání Pearl byl starý zvyk, kterého se těžko zbavoval.

55

„Často myslím na všechen drahocenný čas ztracený mezi matkou

a synem,“ řekla Myrna Quinnovi, „a můj chlapec Sherman je někde

tam venku a je vyděšený, protože ho pronásledují.“

Dnes měla Myrna jižanský přízvuk silnější. Nebyl tak

předstíraný, ale přesto jako by z něj odkapával sladký sirup. Pearl si

pomyslela, že předtím se ho pokoušela zakrýt, snažila se vypadat

vzdělaná jako její synové.

Seděla na dřevěné židli u malého stolku ve svém pokoji v hotelu

Meredith, tělo měla natočené bokem a jedním loktem se opírala o

stolek. Díky téhle pozici měla jedno rameno výš, což působilo

přitažlivě. Vypadala jako femme fatale ze starého filmu. Na sobě

měla tmavomodrý hedvábný župan a její vlasy a oči proti němu

vypadaly ještě tmavší. Vlasy měla rozčesané a zdály se delší, na

širokém čele bez vrásek se objevil náznak ofiny. Ve vzduchu byla

cítit vůně mýdla, jako kdyby si právě umyla a usušila vlasy.

Quinn nechal Feddermana, aby na místě činu vraždy Cirillové dál

pracoval, a do hotelu Meredith si s sebou vzal jen PearL Myslel si, že

ženský přístup by se mu mohl hodit, až bude Myrnu Kraftovou

přesvědčovat, aby vystupovala jako volavka pro svého syna

Shermana. Pochopitelně slovo volavka nebudou používat.

„Pokusil se vás váš drahý chlapec během těch dlouhých let

odloučení zkontaktovat?“ zeptal se Quinn. Drahý. Pearl viděla, že

Quinn nasadil svůj soucitný výraz, ten, který vzbuzoval důvěru a

doznání, jako kdyby byl kněz s mocí léčit. Přestože si Pearl

uvědomovala, že je to falešné, na Myrnu to mohlo zapůsobit.

„No, nijak bych se to nedozvěděla,“ řekla Myrna. „Ale ano, něco

hluboko v srdci mi říká, že to zkusil. Ano, určitě to zkusil.

Shermanovi se jistě v bažině přihodilo něco strašného, utrpěl z toho

277

veliký šok, jako každý malý devítiletý chlapec. Četla jsem, že trvalo

měsíce, než vůbec promluvil.“

„Četla jsem, že první slovo bylo matka,“ poznamenala Pearl.

Výraz v tvrdé, ale krásné Myrnině tváři se nezměnil, ale v těch

prastarých temných očích se něco pohnulo.

„To jsem nikdy nečetla ani neslyšela,“ odpověděla, „ale

nepřekvapilo by mě, kdyby první slova ztraceného chlapce byla o

matce, kterou miloval.“

„Přišli jsme za vámi právě proto, že ho milujete,“ řekl Quinn. „A

protože on určitě miluje vás.“

Pearl se snažila na něj nedívat, když používal vemlouvavý irský

šarm. Jak je možné, že lidé neprokoukli takové kecy? Ale Pearl

věděla, že se to stalo málokdy.

Málokdy, ale občas přeci jen ano. Když se Quinn setkal s někým,

kdo se mu podobal.

„To jistě musí,“ přisvědčila Myrna, „ale v jistém smyslu mám

pocit, že jsem ho zradila. Můžu jen říct, že jsem to udělala pro Jeba.

Byla jsem přinucená jako matka učinit strašnou volbu. Zoufale jsem

věřila, že alespoň jeden z mých synů musí být zachráněn, a svůj nový

život jsem žila podle této víry. Abych řekla pravdu, tenkrát nebylo

nic, co bych pro toho chlapce neudělala. Jako kdyby se oba moji

synové stali jedním.“

„Cítíte k Jebovi stále totéž?“

„Musím přiznat, že ano.“

„A teď vám Bůh dal příležitost pomoci vašemu druhému synovi,“

řekl Quinn. Přešel k ní a posadil se na stůl, aby Myrna musela

zvednout oči do jeho upřímného pohledu. „Neměl bych vám to říkat

a rozhodně tím nemyslím sebe ani detektiva Kasnerovou, ale máte

pravdu, když se obáváte, že nějaký nervózní prst může stisknout

spoušť a zabít Shermana. Policisté jsou nakonec jen lidé a tenhle

vrah se jim vysmíval. Většina z nás jsou profesionálové, ale jako v

každé profesi, jsou tu i tací, kteří se řídí vlastními představami.“

„Já vám rozumím,“ přikývla Myrna. Pod náporem Quinnova

kouzla ani nemrkla.

Quinn dál naléhal. „Přestože tomu těžko uvěříte, vy a Jeb nejste

jediní, kteří chtějí, aby se Sherman dostal do vězení bez zranění. Je to

278

nemocný muž – pro vás stále ještě chlapec – a zoufale potřebuje

správnou léčbu.“

Myrna si dobrou minutu kousala spodní ret. Pak se na židli

narovnala, podívala se do klína a zpátky na Quinna. „Vysvětlete mi

přesně, co ode mě očekáváte,“

„Samozřejmě. Chceme, abyste zůstala ve svém pokoji, jako

kdybyste byla obyčejným hotelovým hostem. Neuvidíte nás, ale

budeme tu a stále vás budeme chránit.“ Takový blahosklonný úsměv

se rozhodně nehodil k jeho drsnému zjevu. „Budeme vaši strážní

andělé.“

„Moji andělé v minulosti neměli vždy službu, detektive Quinne.“

„My jsme profesionálnější a pozemštější,“ řekl Quinn. „Slibuju,

že budete v bezpečí.“

„Ach, já se o sebe nebojím. Žádná žena se nebojí svého vlastního

syna. Ale musíte si uvědomit, jak chytrý Sherman je. Nebude mít

podezření na takový plán, hlavně jestli zůstanu zavřená ve svém

pokoji?“

„Pokud se dozví, kde jste, a pokud vás opravdu miluje,“ řekl

Quinn, „pokusí se k vám dostat.“

„Nebo pokud mě opravdu nenávidí,“ řekla Myrna. „To si ve

skutečnosti myslíte.“ Na okamžik se zdálo, že se rozpláče. „Ach, co

si o mně musíte myslet…“

Quinn ji zlehka pohladil po rameni. „Nemyslím si, má milá, že by

vás váš vlastní syn po tolika letech nenáviděl. A nebudete jen

zavřená v tomhle pokoji nebo v hotelu. Měla byste chodit ven, tak

jako kdokoli, kdo je v New Yorku na návštěvě. Nakupujte, chodte po

památkách, procházejte se, jezděte taxíky. Budete v bezpečí. Vaši

andělé budou pro vás i pro kohokoli dalšího, kdo by je snad hledal,

neviditelní, ale budou vás provázet na každém kroku.“

„Zmínil jste nákupy,“ ozvala se Myrna. „Přidělíte mi nějaké

prostředky?“

Quinn se okamžitě zarazil a málem vstal. Co je to za ženu? Co se

jí to honí hlavou? Její vlastní syn ji nejspíš pronásleduje, aby ji

zavraždil, a ona myslí na výprodeje a zboží.

„Jestli má její pobyt vypadat normálně, měla by hodně

nakupovat,“ podpořila ji Pearl. K Mymě dodala: „Jste žena v New

279

Yorku. I když vezmeme v úvahu okolnosti, dává smysl, když budete

chodit po nákupech.“

Kdybyste byla vraždící psychopatka s vlastní zvrácenou realitou.

Quinn se znovu uvelebil a věnoval Myrně starosvětský milý

úsměv. „Pochopitelně vám poskytneme na nákupy peníze. Na účet

daňových poplatníků. To je naprosto v pořádku, protože to nakonec

děláte stejným dílem pro daňové poplatníky jako pro Shermana, pro

cizí lidi stejně jako pro sebe.“

„A další věc, kterou chci, je zbraň,“ řekla Myrna.

„Budeme vás chránit, má milá.“

„Ach, nechci chránit sebe. To je na ochranu Shermana.“

„Ale použila byste ji, kdybyste musela ochránit sebe,“ řekla

Pearl.

Myrna se na ni zadívala tak chladně, až Pearl zalitovala, že

nemlčela. Rozuměly si s Mymou až příliš dobře. Vraždící stvůra a

stvůra – existoval tak velký rozdíl v okamžiku, kdy jste se pustili do

bitvy a prolévali krev?

„Dohlédnu na to, abyste měla malou ruční zbraň, co si budete

moct dát pod polštář,“ souhlasil Quinn.

„Strávila jsem dospívání a velkou část dospělosti blízko bažiny

nebo přímo u ní, detektive Quinne. Nejlépe bych se cítila s puškou,

kterou jsem mívala jako mladá.“

„S puškou…“

Myrna na něj vrhla úsměv, jako by ho chtěla zhypnotizovat.

„Jestli si myslíte, že tohle celé je špatný nápad…“

„Ne, ne, má milá. Můžete dostat pušku. Při další návštěvě vám ji

donesu.“

„Moc vám děkuju. Budu se cítit mnohem bezpečněji. Děkuji za

Shermana i za sebe.“

„Myslím, že na přestřelku nedojde,“ řekl Quinn. „Máte mé čestné

slovo, že udělám všechno pro to, aby se vám ani vašemu chlapci nic

nestalo.“

„Když budu souhlasit, co se bude dít dál?“

„Zařídíme, aby vaše přítomnost ve městě pronikla do médií.

Musíme zajistit, že se Sherman dozví, že jste tady. Nebezpečí pro vás

280

začne dnes pozdě v noci nebo zítra ráno, až se budou vysílat zprávy a

objevíte se v novinách.“

„Chcete říct nebezpečí pro Shermana.“

„Pro vás pro oba,“ opravil ji Quinn. „Víme, že po vás žádáme

hodně.“

„Ať je to cokoli, souhlasím. Udělám, co navrhujete.“

Quinn se na ni široce usmál a znovu ji pohladil po rameni,

tentokrát o něco silněji, jako by ji uklidňoval. „To je to nejlepší, na

mou čest.“

„Jsme dobří v tom, co děláme,“ řekla Pearl, „a dohlédneme na to,

abyste zůstala v bezpečí.“

„Moje nejdůležitější myšlenka je bezpečí,“ přitakala Myrna, „ale

Bůh ví, že ne moje.“

Lauri věděla, že se s Joe Hookerem vyspí. Nebyla si tak docela

jistá, kdy se rozhodla, a nebylo to náhlé. Věděla, že je to výsledek

jeho jemného, ale vytrvalého plánu, jak ji svést. Nepatrnými, ale

důvěrnými způsoby posouval jejich stále ještě mladý vztah přesně

tímhle směrem; beze slov se na ni díval, bavil ji dvojsmysly, nedbale,

ale svůdně se dotýkal jejích paží, ramen a krku. Přesně to ji na něm

fascinovalo, pozorovala staršího, zkušeného svůdce při práci, stala se

objektem jeho úsilí a krok za krokem s ním postupovala vpřed.

Věděla, že se to děje, bylo to záměrné, a přesto sama sobě dovolila,

aby s ní manipuloval, ona to chtěla, i když věděla, že ji to unáší dál a

dál do silného proudu, který ji nevyhnutelně celou pohltí. Tenhle

muž nebyl Červík, který byl většinou tak zaujatý hudbou, že snad ani

nevnímal, když byla s ním, pokud se mu zrovna nezachtělo sexu.

Sex, hudba, sex – a na přátelství a něžnosti mu zbývalo málo

času.

Nemuselo to tak být. Všechno Joeovo působení, všechna jeho

pozornost a úsměvy, jeho nepatrný, ale vytrvalý tlak ji o tom

přesvědčovaly. Nemuselo to být tak, jak to bylo s Červíkem.

Ne že by Červíka přestala mít ráda. Ale byla dospělá a mohla

udržovat vztah s víc než s jedním mužem. (Byl vůbec Červík muž?)

Červík byl jídlo balené s sebou, levný tabák, víno a horečnaté

schůzky v jeho vlhkém bytě, o nějž se dělil s dvěma dalšími členy

281

kapely, kteří ale nebyli pryč dost často. Joe sliboval večeři v

elegantní restauraci, pomalé procházky, hry na Broadwayi a… to, co

bylo nevyhnutelné. Joe byl Mercedes. Červík byl… dodávka.

Lauri předstírala po práci bolest hlavy a nevolnost a nešla s

Červíkem a ostatními do klubu ve Village. Místo toho zašla za roh od

Plného talíře, kde čekal taxík a v taxíku Joe Hooker.

Když nastoupila dozadu do vozu, políbil ji na tvář a krátce se

dotkl její paže.

„Máš hlad?“ zeptal se.

Zasmála se. „Právě jsem skončila v restauraci.“

Ve tmě se usmál. „Já vím, ale musel jsem se zeptat. Jestli nemáš

hlad, určitě máš žízeň. Znám malý kabaret s pianem, kde si můžeme

dát skleničku a promluvit si o mém nejoblíbenějším námětu.“

Lauri se nemusela ptát, jaký je jeho nejoblíbenější námět. Měla

by mu říct, že po ní můžou chtít průkaz?

„Znají mě tam,“ řekl, jako kdyby jí četl myšlenky. Pak dodal:

„Takže dostaneme dobrý stůl. A navíc jsem už dal taxikáři adresu.“

Na sobě měla džíny a bílou blůzu s drobným kytičkovým vzorem.

Pohodlné boty, ve kterých obsluhovala, si vyměnila za lodičky s

vysokými podpatky. „Jsem na to oblečená?“

„Krásné ženy jsou vždycky oblečené přesně na to místo, na

kterém se nacházejí.“

Zasmála se a snažila se, aby to bylo hlubokým, sexy hlasem.

Dospělým. „Chceš něco vědět, Joe Hookere? Seš nebezpečnej.“

Podíval se na ni, jako kdyby ho při něčem nachytala, ale hned se

usmál. „Nebezpečí je koření života.“

„Žít rychle, umřít mladý,“ prohlásila, ale nevěděla, co má říct dál,

a tak na chvilku zmlkla.

Zatvářil se poplašeně. „Bože, Lauri, doufám, že si nemyslíš, že

jsem takhle nebezpečný.“

Proč jsem mu to musela říct? Abych ho zranila? Proč se

chovám jako pitomec?

Přitiskla se k němu na rozkolébaném, poskakujícím zadním

sedadle, protože taxík zahýbající za roh vjel právě do díry. „Existuje

nebezpečí a pak příjemný nebezpečí,“ řekla a vzhlédla k němu. „Ty

seš příjemně nebezpečnej.“

282

Zlehka ji políbil na rty.

Drželi se za ruce.

56

„Je fotografie opravdu nutná?“ zeptala se nepříliš upřímně

Myrna.

Ve skutečnosti ji nadchla představa, že se její fotografie objeví v

novinách a v televizi, ale zároveň se toho obávala. Pearl se

nedomnívala, že by se Myrna bála toho, co bude dělat, nebo o syna

Shermana. Spíš měla strach z toho, že strávila celý život zakrýváním

své krásy, a snažila se, aby si jí nikdo nevšiml. Teď se ale ocitla v

New Yorku, na sobě měla elegantní kalhotový kostým z šedého

plátna, který si koupila v obchodním domě Bloomingdale, a pózovala

fotografovi od novin.

Quinn se zapomněl zmínit, že muž vlastně nepracuje pro noviny.

Byl ve skutečnosti zaměstnanec NYPD a většinou fotografoval jen

místa činu. Přesto si tyhle snímky najdou cestu do novin.

„Vypadáš báječně, mami,“ řekl Jeb.

Přestěhoval se z Wavertonu do hotelu Meredith, do pokoje ve

druhém patře, aby byl blíž své matce. Myrna celou záležitost

domluvila. Pro ni očividně tahle domluva znamenala jen počátek

vyjednávání. Jakmile oba bydleli v hotelu Meredith, také Jebovy

výdaje šly na účet města.

Myrna se pomalu do situace vžívala. Usadila se na malé dřevěné

židli, kroutila tělem a vymýšlela si přehnané pózy. Fotograf

newyorské policie, otrlý mladík s jizvami po akné, vyhublým tělem a

vyholenou hlavou, se podíval po Quinnovi a Pearl, ale pak se dostal

do nálady, začal fotit z podřepu a zahrnul Myrnu spoustou

bezvýznamných slov, aby ji nachytal „nepřipravenou“. Quinn ho

viděl na některých místech činu, jak nevrle fotí snímky těl. Měl

dojem, že se jmenuje Klausman. Dnes by si člověk řekl, že je zvyklý

fotografovat supermodelky v Paříži.

Quinn viděl a slyšel už dost. „Rád bych jednu fotku na

chodníku,“ ozval se. „Venku před hotelem.“

283

„Momentka,“ řekl Klausman. „Můžeme předstírat, že jsme ji

překvapili, když vcházela do haly.“ Tohle rozhodně předčilo

fotografování mrtvol. Byla zábava pracovat s živou ženou, která se

pohybovala a usmívala, když požádal řekněte sýr.

Venku na chodníku několik kolemjdoucích zvolnilo a zadívalo se

na ně. Chtěli vědět, co se děje, a mysleli si, že Myrna je nejspíš

nějaká celebrita. Zdálo se, že ona si myslí totéž.

„Vlasy mám v pořádku?“ zeptala se a zlehounka se jich dotkla.

„Dokonalé,“ ujistila ji Pearl. Nezmínila se o prameni, který téměř

trčel vzhůru jako roh.

„Máte pár slepených vlasů a trčí vám nahoru,“ řekl Klausman,

přiskočil k ní a obratně uhladil vlasy, které pocuchal vítr.

Myrna se zahleděla na Pearl.

„Až na ten jeden pramen,“ ohradila se Pearl.

„Můžu dělat, že jsem právě vystoupila z taxíku,“ řekla Myrna.

„Jistě,“ přisvědčil jí i Klausmanovi Quinn. Proč ne?

Myrna zastavila taxi, zapracovala na svých pózách a na okamžik

zmátla jeho řidiče. Odhalila velkou část nohy.

Zdálo se, že to Jebovi vadilo. „Radši to nepřeháněj, mami.“

Nevšímala si ho.

„Řekněte ‚Kate Moss‘,“ vypálil na ni Klausman a vyvolal široký

úsměv.

„Bože všemohoucí,“ zamumlala si Pearl pro sebe.

„Chci jednu, jak jde do haly,“ řekl Quinn Klausmanovi a

pozoroval naštvaného taxikáře, který odjížděl pryč, „ale nechci, aby

bylo na záběru jméno hotelu.“

„Proč?“ zeptal se Jeb.

„Nechceme, aby nás žalovali.“

Ve skutečnosti však nechtěli Shermanu Kraftovi příliš usnadnit

hledání jeho matky. Nechtěli, aby pojal podezření. Bylo lepší nechat

na něm, aby zjistil, ze kterého hotelu fotografie je.

Dva mramorové schody vedly pod markýzu, kde začínal koberec.

Myrna po nich vyběhla jako dívenka.

„Mám to! Bezva! Skvěle!“ Klausman nepřestával mluvit a Myrna

předváděla jednu pózu za druhou, pro každý snímek se jen nepatrně

pohnula jako postavička v jednotlivých políčkách kresleného filmu.

284

„Vy byste měla být modelka. Mám to! Fajn, a je to. Ne, ještě jednu –

tahle bude nejlepší, nejpřirozenější. Vážně, vy byste měla být –

moment, ještě jednu – modelka,“

„Když jsem byla mladší, tak jsem o tom uvažovala,“ přisvědčila

Myrna.

Jeb se beze slova otočil.

Je mu trapně, pomyslela si Pearl. Ona ho uvádí do rozpaků.

Myrna jako by si toho nevšimla. „Jak dlouho bude trvat, než je

vyvoláte?“ zeptala se.

Klausmana to překvapilo. „Tyhle se nevyvolávají. Jsou digitální.“

Přišel blíž a postavil se vedle ní. „Tady, můžete si je prohlédnout.“

Quinn ji několik minut nechal vzdychat Ach! a Och! nad

maličkým displejem digitálního fotoaparátu, ale pak se rozhodl, že je

načase převzít od Klausmana vedení celé akce.

„Vezměte je zpátky a ručíte mi za to, že se dostanou k Renzovi,“

přikázal fotografovi. „Požádejte ho, aby mi zavolal a potvrdil, že je

má.“ Obrátil se na Myrnu. „Pojdme zpátky do vašeho pokoje, kde

vám dám poslední pokyny.“

Myrna přikývla. „Líbí se mi ta třetí,“ řekla Klausmanovi.

Ale Klausman zachytil něco v Quinnově tónu a už pospíchal ke

svému vozu zaparkovanému ve druhé řadě vedle stojících aut. Mary

Mulanphyová a Cindy Sellersová by měly fotografie dostat

elektronickou poštou ani ne za hodinu.

Ve výtahu cestou nahoru nikdo nepromluvil. Jeb jel s nimi, ale

minul patro, ve kterém bydlel.

Quinn přemýšlel, co si Jeb myslí o tom, že policie používá jeho

matku jako volavku. Jestli věděl, co znal Quinn, totiž že

psychosexuální zabiják jako Sherman nejspíš neodolá pokušení při

setkání s týmž typem ženy, který mu obvykle padl za oběť, tím spíš

ne samotnému archetypu. Samotné matce. Sen každého sériového

vraha. Freudovec nebo policejní psycholog by to označil za „erotický

sen“.

Něco takového Quinn zatím ve své kariéře nezažil a jistě se to už

nebude opakovat.

285

Dveře výtahu se hladce otevřely a všichni se vydali chodbou

pokrytou kobercem k Myrnině pokoji. Chodba byla příjemná, ale

bylo v ní o dost tepleji než v hale.

Quinn zůstal o několik kroků pozadu a pozoroval matku a syna.

Tihle dva, Jeb a Myrna, byli prohnaní. Oba byli inteligentní a uměli

hrát na několik stran. A oba pocházeli z drsného prostředí.

Ničemu, co řekli, nešlo věřit a nic to neznamenalo ani to o ničem

nevypovídalo. Možná byli chytřejší než policie a rozhodně byli

zoufalejší. Nebyli tím, kým se zdáli být, a dokázali člověka svést

špatným směrem nebo ho ukolébat.

Došli k pokoji 620 a Myrna obratně použila kartu, aby odemkla

dveře na první pokus.

Quinn jí položil ruku na rameno, aby ji zadržel a odstrčil stranou,

a vstoupil do pokoje první, zatímco Pearl mu držela otevřené dveře.

Nikdo si neudělal legraci ani nijak nekomentoval, že jsou příliš

opatrní.

Jakmile za sebou zavřeli dveře, Myrna přešla k oknu a shlédla na

ulici, jako kdyby se chtěla podívat, jak policejní fotograf Klausman

odjíždí pryč.

Nepřítomně zvedla ruku, aby se ujistila, že nemá příliš

rozcuchané vlasy.

„Měli jsme ho požádat, aby udělal jednu fotografii, na které

bychom byli my všichni,“

57

Zabíjení dokázalo zvýšit touhu a chutě. V restauraci na

Jednapadesáté východní Řezník dosnídal míchaná vajíčka, slaninu a

toast. Zvolna kráčel po Třetí avenue a špičkou jazyka se snažil

vyndat vzdorovité sousto slaniny, co mu zalezlo mezi stoličky. Před

Stánkem s novinami se najednou zarazil.

Stoh New York Post přidržovala před ranním vánkem cihla. Měla

přes sebe uvázanou mašli, takže vypadala jako zabalený dárek,

neležela uprostřed novin, ale maličko stranou, a odkrývala barevnou

fotografii pod velkým titulkem „ŘEZNÍKOVA MÁMA“.

286

Stál bez pohnutí a bylo mu jedno, že do něj lidi pospíchající

kolem vrážejí a někteří z nich na něj civí nebo mu nadávají. Musel se

snažit ze všech sil, aby postoupil blíž ke stánku a vytáhl horní noviny

zpod cihly.

Vypadala tak mladě! Tak překrásně! Přesně jak si ji pamatoval,

jen ještě o něco hezčí. Zestárla podobně, jako stárla většina opravdu

krásných žen – jistým způsobem vypadají zkrátka víc tak, jako když

byly mladé. Způsob, kterým zůstává zachována magie.

Černá magie.

Mnohem víc se podobají své podstatě. Každou lest sloupe čas.

Mnohem víc se podobají své podstatě.

Prastará magie.

Máma.

Neměla na sobě umazané džíny ani domácí šaty a vlasy neměla

rozcuchané. Nebyla bosa. Nebyla zakrvácená.

Ani nahá nebo krvavá volající mé jméno. Netáhne černý

plastový pytel na odpadky přes dřevěnou podlahu…, ohromný

černý pytel na odpadky. Sahá do něj… do něj…

Sam!

Ach, bože! Sam!

„Koupíte si je nebo se to jen učíte zpaměti?“

Řezník se s úlekem přenesl z bažiny minulosti a zadíval se na

starého muže ve stánku způsobem, až stařík zamrkal za tlustými skly

brýlí a ucukl dozadu.

„Jsou na prodej, abyste věděl,“ řekl mu už mírnějším tónem.

Řezník si dal složené noviny do podpaží, pak vyndal z peněženky

desetidolarovku a strčil ji muži do ruky. Vzal si ještě Timesy a Daily

News. Taky se zmiňovaly o skutečnosti, že jeho matka je v New

Yorku. Navíc měly na úvodní stránce nejméně jednu fotografii a

další slibovaly uvnitř listu.

Co cítil, když zíral na její fotografii v Postu? Nerozuměl tomu.

Tahle nádherná žena, která mu dala život…

Pýchu? Nepříčetnou pýchu?

Nenávist?

Zuřivost?

287

Prudce se otočil a vykročil ke křižovatce, kde bylo snazší zastavit

taxi. Potřeboval se dostat zpátky do bezpečí svých čtyř zdí, do

bezpečí uvnitř dělohy, posadit se do křesla v téměř plodové poloze s

whisky Jack Danieťs s ledem, zpátky tam, kde si mohl číst.

Ne, tam, kde si bude moct prohlédnout fotografie, upřeně na ně

hledět a vypálit si je do paměti.

Máma…

„Chcete zpátky drobný?“

Nevšímal si hlasu volajícího ze stánku za ním.

Už bylo pozdě.

Právě pochopil, že bažině neunikl. Nikdy jí neunikne.

Kráčel stále rychleji, odstrkoval lidi z cesty lokty, až se nakonec

rozběhl.

Quinn s Pearl byli v pokoji 624, o dva pokoje dál od apartmá

Myrny Kraftové. Odsud mohl Quinn pozorovat ulici a zároveň byli

nablízku Myrně. Fedderman organizoval akci venku podle

Quinnových instrukcí. Seděl v neoznačeném autě, čas od času

přeparkoval a stále udržoval kontakt s Quinnem nebo s policistou,

který předstíral hotelového poslíčka a okouněl u hlavního vchodu

spolu se skutečným pikolíkem. Neesonovi, policistovi v převleku, se

vůbec nelíbilo, že se má nacpat do uniformy posluhy. Na druhou

stranu získal nějaké drobné jen tím, že přidržel otevřené dveře

vcházejícím a odcházejícím hostům. Když s ním Fedderman mluvil

naposledy, Neeson prohlásil, že uvažuje o změně profese.

Vousatý bezdomovec na druhé straně ulice, co seděl na složené

dece ve stínu výklenku a držel kelímek, byl také policista v převleku.

Nejspíš si dneska taky trochu přivydělá, pomyslel si Fedderman.

Seděl ve voze asi o půl bloku dál a čekal, až se přehřátý motor

zchladí, aby mohl znovu nastartovat a pustit klimatizaci.

Další dva tajní byli v hale a vypadali jako párek turistů a

policistka Nancy Weaverová se pohybovala na Myrnině patře

oblečená jako pokojská. Quinn si Weaverovou vyžádal. Pearl si

pomyslela, že je to snad proto, aby ji, Pearl, naštval kvůli té krátké

milostné aféře s Jebem Kraftem. Dokonce se zmínil, že si myslí, že

Weaverová vypadá v oblečení pokojské rozkošně. Pearl mu

288

odpověděla, že Weaverová by měla jako součást svého přestrojení

převlékat ložní prádlo a drhnout záchody. (A možná si i na blůze

pokojské zapnout o jeden knoflík víc.)

Pearl měla v sobě tři kávy a neklidně přecházela, zatímco Quinn

seděl pohodlně v křesle, které přetáhl přes koberec, aby ho dostal k

oknu. Přes židli u stolu visela sluchátka. My min pokoj

odposlouchávali, ale ona byla momentálně venku, nejspíš

nakupovala. Sledoval ji zbytek týmu, který Renz přidělil na její

ochranu.

Jak Pearl přecházela, měla pocit, že cítí starý tabákový kouř.

Všechny hotelové pokoje, ve kterých se poslední dobou ocitla, byly

cítit, jako kdyby v nich někdo kouřil. Cožpak Newyorčané byli jako

narkomani nebo cizoložníci a uspokojovali svou odpornou neřest v

hotelových pokojích?

„Omlouvám se za tu poznámku o Weaverový,“ řekl Quinn. „O

tom, že vypadá rozkošně. Jen jsem chtěl, abys žárlila.“ Mluvil k

Pearl, ale při řeči dál hleděl z okna.

„Řekl jsi to jen proto, abys mě naštval,“ prohlásila Pearl.

„Necítíš, jako by tu někdo kouřil?“

„Ne. Ty máš vždycky dojem, že cítíš tabákový kouř i tam, kde

žádný není.“

„Možná ho opravdu cítím a ty ne, protože sis vypálil čich těma

ilegálníma kubánskýma doutníkama, co kouříš.“

„Seš podrážděná. To tím kafem?“

„Tebou.“

„Ty bys hlavně měla,“ ozval se, „chodit jen s kolegama

poldama.“

A jsme zase zpátky u toho, že jo? „Už nejsem polda, kromě tyhle

přechodný doby.“

„Tak bankovní ostraha. To je v podstatě to samý.“

„Ne,“ ohradila se Pearl. „Kdybych byla bankovní ostraha, nebyla

bych tady.“

Quinn dál beze slova zíral z okna.

Pearl si řekla, že radši věci vyjasní. Ne že by ke Quinnovi necítila

vůbec nic. Bylo to spíš tím, že o sobě něco věděla. Nevyšlo by jim

to.

289

Možná jí to nevyjde s nikým. Bylo snadné si tohle myslet po Jebu

Jonesovi-Kraftovi. Její duše byla stále potlučená a zmatená. Skutečně

věděla, že se už na své emoce nemůže spoléhat. Postav zed kolem

svého srdce…

„Jsme přátelé,“ řekla. „Kolegové. To je všechno, Quinne.“

„Nechci to tak nechat. Ne s tebou.“

Jestli to měl být kompliment, nefungoval. „Ty máš teda nervy,“

ušklíbla se Pearl.

„Já se nevzdám.“

„Jestli ti to nevadí, ráda bych se soustředila na pronásledovatele,

co je mimo hotel.“

Quinn se otočil od okna na tak dlouho, aby se na ni usmál.

„Myslel jsem, že se nevzdám naděje.“

„To je tvůj problém,“ prohlásila Pearl, „ne můj.“

„Momentálně vím,“ řekl Quinn, „že s nikým nechodíš.“

„Nebud si tak jistej.“

Znovu se usmál. Neotočil hlavu, ale viděla, jak se mu zkrabatila

kůže u koutků očí. Viděla to tolikrát, takže bylo jasné, že se zasmál.

Dostala vztek.

„Milton Kahn,“ prohlásila jedovatě, jako kdyby ho chtěla

uhranout.

Quinn se na ni zvědavě podíval. „Kdo?“

„To nic. S ním se stejně nikdy nesetkáš.“

Já taky ne, když budu mít kliku.

„Náhodou se mi líbí takový život, jaký mám,“ prohlásila Pearl.

„Až se vrátím zpátky ke svému status quo.“

Dávala tahle lež vůbec smysl?

Quinn chvíli nic neříkal. „Myslím, že dneska v noci nepřijde,“

dumal. „Spíš si na všechno dává čas.“

Pearl věděla, že nemluví o Miltonu Kahnovi. „Ale taky rád

překvapuje. Zdá se, že jsme všechno vzali v úvahu, Quinne, ale

stejně se nemůžu zbavit dojmu, že tenhle zabiják si najde cestu

kolem nás. Máš někdy stejný pocit?“

„Jo.“

290

Quinnův mobil, odložený na parapetu, zapípal první tóny z

písničky „Lara“, než ho popadl, přitiskl k uchu a znovu řekl: „Jo.“

Nato dodal: „Dobře, Fedsi.“

Zavěsil a položil telefon zpátky.

„Myrna se vrátila.“

Pearl okamžitě přestala přecházet, posadila se ke stolu a nasadila

si sluchátka.

„Náhodou se mi líbí být bankovní ostrahou,“ prohlásila a kradmo

se na Quinna podívala.

„To bude nejspíš tou uniformou,“ ušklíbl se Quinn.

Neměl slitování.

58

„Pořád máš na práci něco jinýho,“ vyčítal Červík Lauri.

Byli v kuchyni Plného talíře, rušného místa naplněného

kořeněnými vůněmi, shonem, cinkáním a chřestěním talířů a příborů.

„Ne pořád, ale dneska večer,“ namítla Lauri. Kontrolovala

objednávku na shahi korma a zjišťovala, co způsobilo takové

zdržení. Musela povědět něco zákazníkovi, který patřil mezi vážené

pravidelné hosty, což znamenalo, že byl v restauraci nejméně

dvakrát.

„Bude to asi za tři minutky,“ zavolal Jamal, afroamerický-

pákistánský šéfkuchař.

„Lauri…“

„Vážně, Červíku, nemáš na mě vlastnický právo. Zeny už nejsou

majetek.“

„Dobytek?“

„Majetek. To znamená, že spolu nemusíme trávit každou chvilku,

kterou ty chceš, ale ani jediný okamžik, co nechceš.“

Červíka její proslov zmátl. Nebo spíš pobouřil. Možná pořád

myslel na ten majetek. Lauri neměla čas to pořádně vysvětlit.

„Sakra Lauri. Neni nutný, abys byla taková drsňačka. Všichni

vědí, že seš moje holka.“

291

Jamal, který v železné míse šlehal metličkou omáčku, se na něj

podíval.

Jeho pohled nebyl ani z poloviny tak sžíravý jako Laurin.

„Nejsem ničí holka. A ty, Červíku, nemáš v kuchyni co dělat.“

„V tom má teda pravdu,“ prohodil si Jamal pro sebe. Potom

dodal: „Vy dva jste teda…“

„Vim, co děláš,“ spustil zhurta Červík a Jamala si nevšímal.

„Chodíš s někým jiným.“

„Pane jo!“ zasmál se Jamal.

„Kdybych s někým chodila,“ prohlásila Lauri ledově, „nic by ti

do toho nebylo. Myslíš, že nevím o tobě a těch tvejch kámoších a o

tom, co se děje v klubech, když u toho nejsem?“

Jamal přestal šlehat a díval se střídavě na Lauri a na Červíka.

„To nic neznamená, Lauri. Nic! K žádný tý holce necítím to, co k

tobě. Ty seš pro mě na světě úplně všechno,“

Jamal uznale přikyvoval a začal znovu rázně šlehat.

„Nechováš se tak,“ odsekla Lauri. „A to je důležitý slovo –

chovat se!“

„Tady je vidět dívčí vychování,“ podotkl Jamal.

Červík k němu udělal několik kroků. Horní polovina těla jako by

se pohybovala mnohem pomaleji než dolní. „Už tě mám dost!“

Jamal se usmál. „No tak pojď, probodnu tě metličkou.“

Červík udělal další výhružný krok směrem k Jamalovi, ale Lauri

ho zarazila, protože ho popadla za tenoučkou paži. „Kvůli tobě nás

všechny vyhodí,“ zavrčela a stiskla Červíka tak silně, až zamrkal.

„Sakra! Občas máš…“

„A nikde ve Village si už nezahraješ.“

To Červíka zarazilo.

„Nelíbí se mi, co se děje,“ prohlásil. Vykroutil paži z Laurina

sevření a obrátil se zády k Jamalovi.

„Nic se neděje.“

„Shahi korma se děje,“ prohlásil Jamal. „Je to připravený k

podání a začíná to stydnout.“

Červík se na něj ohlédl přes rameno a pak se znovu obrátil k

Lauri: „Mně se to hergot nelíbí.“

„Jako kdyby na to byl zákon,“ zamumlal Jamal.

292

Červík nasupeně vyletěl z kuchyně a ani se nenamáhal zjistit,

jestli někdo v lítacích dveřích nejde proti němu. Naštěstí nikdo nešel.

Lauri zvedla talíř s shahi korma a položila ho doprostřed

kulatého tácu. Pak ho zvedla tak, aby byl dokonale vyvážený.

„Měl by ses stydět,“ řekla Jamalovi.

„Ten chlápek Joe se tu na tebe vyptával,“ prohlásil a ani nehnul

brvou.

„Kdy?“

„Tu a tam.“

Odnášela tác z kuchyně, ale opatrně našlapovala na špičky a

podívala se malým okénkem, aby se ujistila, že se Červík neschovává

na druhé straně lítacích dveří.

Nikde ho neviděla. Ale to neznamenalo, že odešel.

„Napadlo tě někdy, že bys chodila se mnou?“ zavolal za ní Jamal.

„A zbavila se toho červího mužíčka?“

Pokud byl Červík stále v restauraci, Lauri o tom nevěděla.

Nedívala se nalevo ani napravo a k příslušnému stolu odnesla shahi

korma s vznosnou chůzí královny.

Řezníkovi netrvalo dlouho hotel najít. Nízké mramorové schody,

tmavý spodní okraj markýzy, skleněné otočné dveře v cihlové zdi a

hladký bílý kámen – jako kdyby se jednalo o rysy obličeje.

Strávil nějakou dobu u počítače a navštěvoval webové stránky

newyorských hotelů, než našel ten pravý – hotel Meredith

- a porovnal ho s fotografiemi z novin, aby si byl jistý. Jednalo se

o průměrně drahý hotel – což na Manhattanu znamenalo téměř

astronomicky drahý –, hotel pro obchodníky se vším komfortem, aby

obstál v konkurenci. Vydal se na virtuální prohlídku několika pokojů,

restaurace a kavárny. Velmi užitečné.

O něco později projel kolem hotelu Meredith taxíkem, aby ho

viděl trojrozměrně a celé místo si osahal. Pak vystoupil a prošel si

okolí, terén, kterým možná jednoho dne bude unikat.

Uběhlo jen několik hodin od okamžiku, kdy se ráno dozvěděl, že

jeho matka je ve městě, a už znal přesné místo jejího pobytu. Fakt, že

to věděl, ji činilo skutečnější, hrozivější. Její přítomnost ho

pronásledovala jako strašidlo, když kráčel ulicemi a přemítal, co

293

udělá. Dokonce i v takhle obrovském městě bylo možné, že se na

chodníku minou, snad se na sebe ani nepodívají.

Nebo se podívá jeden z nich. Při tom pomyšlení ho zamrazilo.

Překvapilo ho, když na hodinkách zjistil, že jeho průzkum zabral

skoro celé odpoledne. Přestože neměl hlad, dal si v malém bistru

teplý tuňákový sendvič se sýrem a kávu a teprve pak se vrátil na

místo, které stále víc považoval za své doupě.

Cítil se o něco lépe od okamžiku, kdy zjistil základní informace o

pobytu své matky, o tom, kde přespávala. Hotel Meredith. A co teď?

Je čas procvičit si klamání?

Ještě ne. Čas víc se dozvědět.

Nalil si whisky Jack DanieFs, přešel ke křeslu a posadil se tak,

aby viděl z okna na stmívající se město. Od časů v bažině ho dělila

dlouhá doba, ale čas se dal složit jako harmonika. Poslední dobou ho

sny stále častěji vracely zpátky k jeho nočním můrám, které nebyly

zdaleka tak hrůzné jako skutečnost, jež je zrodila. Bažina mu

zaplavila mysl a stala se jeho součástí, byli v ní živoucí a lezoucí

tvorové, kterých se nechtěl ani dotknout. Myslel si, že jim unikl, ale

celou dobu byli s ním a provázeli ho.

Někdy v noci ležel a zíral do tmy, protože se bál usnout. Bylo to

jen kvůli jeho snům nebo cítil tíhu, kterou popisovala literatura o

sériových vrazích, v níž se tvrdilo, že ji pociťují se vzrůstajícím

počtem obětí?

Nikdo z nás nikdy neunikne.

Možná neunikne jeho matka. Tvorové, kteří se plížili v temnotě

jeho mysli, jistě lezli i v její.

Tak dlouho se neviděli, ale byl si jistý, že si rozumějí.

Také rozuměl Quinnovi.

Pochopitelně je hotel Meredith past. Znal svého protivníka

Quinna. Sledoval ho a studoval ho. Stejně jako Quinn studoval svého

protivníka. Vstoupili jeden druhému do mysli. Znal Quinnovu mysl

lépe, než ji znal sám Quinn.

Quinn měl své vlastní problémy, svou vlastní temnou bažinu.

Záznam o kruté spravedlnosti a násilí, poskvrněnou pověst,

alkoholickou minulost, zkrachovalé manželství, problémovou dceru,

294

ženu, kterou miloval, ale ona jeho ne. Neukojitelnou potřebu a

nadání pro lov.

Nikdo z nás nikdy neunikne.

Opravdu chceme uniknout?

V Shermanově mysli nebylo pochyb, že jeho matka

představovala volavku, archanděla zla, kterého bylo třeba zavraždit.

Že ji využívali k tomu, aby ho nalákali do záhuby, bylo příhodné.

Quinn rozhodně musel chápat, že Řezník neodolá vábení pravého

démona, kterého se znovu a znovu pokoušel zabít, andělského

démona, který nezůstane mrtvý. Ale Quinn nerozuměl Shermanově

matce tak dobře, jak si myslel. Byla sice volavka, ale smrtící

volavka. Chtěla zabít svého syna tak moc, jako se o to pokoušela

před lety v bažině, jen teď byla ještě rozhodnější.

Smrtící volavka.

Sherman bude muset pečlivě plánovat. Postupovat opatrně. Cítil

se jako pavouk procházející se po síti mnohem většího a mnohem

smrtelnějšího hmyzu. Hmyzu, který na něj čeká a vycítí každý jeho

sebemenší špatný krok. Hmyzu, jenž ho dokáže znehybnit jedním

pohledem a vysát z něj život dřív, než se mu zastaví srdce.

Máma…

Devítiletý Sherman se napil whisky a řekl si, že situace se

změnila. Vyrostl, byl teď dospělý. Silou vůle se snažil nevnímat

strach a používat hlavu.

Rozhodně dokázal řešit problémy.

A hotel Meredith nebyl sice zrovna pavoučí sítí, ale mohl k němu

přistupovat různými způsoby a pohybovat se v něm po různých

cestách.

Quinnova past byl problém, který se dal vyřešit. Který musel

vyřešit.

Jednalo se o rodinnou záležitost.

295

59

Něco nového. Něco vzrušujícího.

Lauri se na Upper East Side moc často nedostala. Snažila se

nedávat příliš najevo, že Mangk/s je jeden z nejelegantnějších

podniků, které kdy viděla. Posadili se s Joem ke kulatému stolku u

zdi stranou od malého tanečního parketu. Kapela, muži ve stejných

sakách a kravatách, ne jako Obžalovaní, hrála tichou synkopovanou

hudbu. Lauri měla dojem, že je to rumba. Kromě tanečního parketu

ležel na podlaze červený plyšový koberec, který kontrastoval s

bílými ubrusy a blýskajícími se příbory. Sklenička na dlouhé

nožičce, ze které Lauri upíjela martini s vodkou bez ledu, byla z

jemného křišťálu a jiskřila ve světle jediné svíčky zapálené uprostřed

stolu. Lauri si pomyslela, že přesně tomuhle lidé říkají třída.

Rozhlédla se po ženách usazených u stolů nebo tančících na

parketu a byla ráda, že si na sebe vzala šaty, které jí koupil Joe. Byl

to dárek z luxusního obchodu na Madison avenue a určitě byl drahý.

Protože její otec večer pracoval, neviděl ji v šatech odcházet, což

bylo dobře, protože by po ní mohl chtít vysvětlení. Vážně by si měla

pořídit svůj vlastní byt. Svět se před ní otevíral jako květina

zahřívaná slunečními paprsky. Pokud její vztah s Joem půjde

dobře…

„Vypadáš šťastně,“ řekl a usmál se na ni. „A to činí šťastným i

mě.“

„Existuje jen jediná věc, abych byla ještě šťastnější,“ řekla,

„kdyby tohle – to, že jsem tu takhle s tebou – trvalo věčně.“

„Ne,“ zavrtěl hlavou. „Existuje ještě něco jiného. Vím, jak nás

oba učinit nekonečně šťastnými.“

Natáhla se přes stůl a zlehka přejela svými nehty po hřbetu jeho

ruky. „Joe…“

„Naučím tě tancovat rumbu.“

Nedokázala ovládnout výraz svého obličeje. V hloubi duše

pocítila zklamání.

Zasmál se. „Ach, ty sis myslela, že mluvím o něčem jiném,“

296

„Myslím, že oba víme, cos měl na mysli,“ prohlásila a zasmála se

spolu s ním, ale přesto na ní bylo patrné zklamání.

„Možná už umíš rumbu tancovat.“

„Ne.“

„To se naučíš za pět minut. Znám spolehlivou metodu.“

Vstal, jemně ji držel ruku, za špičky prstů, zvedl ji ze židle a

zamířil s ní na taneční parket. Zjistila, že nějak obtížně chodí, což

bylo zvláštní, protože vypila jen jednu skleničku.

Proplétali se mezi stoly, až došli na poloprázdný parket.

Načasoval to dobře – kapela se dostala teprve do poloviny skladby.

Joe vzal Lauri do tanečního postoje, pravou paži měla pokrčenou v

lokti, levou rukou svíral její pravou. Pravou ruku dal kolem jejího

pasu, prsty roztáhl na jejích bedrech a přitiskl ji k sobě.

„Provedeme jednoduché kroky do čtverce,“ řekl. Jeho dech ji hřál

v uchu. „Nech se vést a určitě pochytíš rytmus i pohyb boky.“

Měl pravdu. Brzy tančila, aniž by se obávala, že jí pošlape prsty u

nohou. Pak si ji přitáhl ještě blíž k sobě, aby do jejího těla proudil

rytmus z jeho. Jako by se celým zážitkem opíjela.

„Volněji v bocích a bude to přesně ono,“ zašeptal. „Tak je to

dobře. Skvěle! Výborně!“

Snažila se své tělo uvolnit, když ji pevněji držel. Teď neměla na

výběr; její tělo se muselo houpat přesně podle jeho. Lauri to

nevadilo. Volně pohupovala boky, cítila, jak jeho ruka klouže níž po

zádech a zastavuje se na horní polovině zadku. Tak moc toužila po

tom, aby ho potěšila.

„Možná jsem trochu…“

„Trochu co?“ zeptal se.

„Nevím.“

„Jsi v pořádku?“

„Cože?“

„V pořádku,“ zopakoval s úsměvem.

„Aha. To jsem. Teda myslím.“

„Výborně,“ prohlásil o jejím tanci. „Jen se uvolni. Věř mi a nech

se vést.“

To byla jeho nejlepší rada. Maličko uvolnil své sevření (i když ne

na zadku, takže pánvemi byli stále přitisknuti k sobě) a ona nechala

297

své tělo souznít s jemným vedením jeho rukou a nepatrnými pohyby

jeho dotýkajícího se těla. Ještě víc se uvolnila a její pohyby byly

vláčnější. Věřila mu a obě jejich těla se pohybovala v totožném

rytmu.

Usmál se na ni. „Teď je z tebe mistr, jako jsem já.“

Úsměv mu opětovala. (Bude mít erekci? Všimla by si toho,

kdyby měl.)

Hudba přestala hrát a on ji políbil.

Plný talíř, Obžalovaní i Červík byli hrozně daleko a v úplně jiném

světě.

„Věř mi a nech se vést,“ zašeptal jí znovu do ucha.

Na zadním sedadle taxíku ho překvapila. Stačil kratičký polibek,

nepatrné pomazlení. Nepřišlo mu, že dávka ketaminu, kterou jí

nenápadně hodil do martini, byla příliš velká. Myslel, že odměřil jen

tolik, aby ji lehce dezorientoval, maličko ji zmátl. Chtěl, aby si to

užila a pamatovala. Třeba tu chemii ani nepotřeboval, uchýlil se k ní

jen proto, že pro něj byl momentálně důležitý čas. Ketamin snad ještě

nezačal ani působit. Původně byl určený pro veterináře, kteří ho

podávali kočkám. Domácím kočičkám. To byla zábavná představa.

Ani ne jeden blok od restaurace Mangio’s už mu ovinula ruce

kolem krku a horkou špičkou jazyka propátrávala jeho ucho. Cítil,

jak mu v rozkroku tuhne přirození a její ruka ho tam hladila, zatímco

se líbali.

„Nechci čekat, Joe,“ zašeptala mu do ucha. „Nemůžu čekat.“

„K tobě?“ zeptal se. Hrál si s ní a natahoval to, aby v ní narostla

touha.

„To nejde. Nebydlím sama. S tátou. Není sice doma, ale mohl by

nás překvapit.“

Ušklíbl se, protože věděl, že ho v šeru taxíku nemůže vidět. Její

zoufalství ho těšilo. Byla trošku mimo, ale ne moc. Zvolil správnou

dávku.

Přitulila se k němu ještě blíž. „Mohli…“

„Co?“

„Nevím. Nemůžu si vzpomenout. To je fuk. Co jsi…“

298

Přidržel ji za štíhlý krk, vášnivě ji políbil na rty a palcem dráždil

její lalůček. Druhou ruku měl pod její vyhrnutou sukní a pátral v

jejím vlahém klíně. Cítil, jak reaguje na jeho polibek rty, jazykem i

zuby.

„Bože! Nevydržím to!“ zašeptala chraplavě, když ji pustil.

„Nevím…“

„Co?“

„Já jen nevím… Měla jsem jen jednu skleničku.“

„Mělas tři, miláčku. Počítal jsem je.“

„Tři?“

Pevně se k němu přitiskla.

Naklonil se dopředu k plexisklu oddělujícímu pasažéry od řidiče.

„Jedte parkem.“

Taxikář cestu znal. Rychle se podíval do zpětného zrcátka, pak

zatočil doprava a obrátil vůz do protisměru.

Reflektory protijedoucích vozů osvítily i zadní sedadlo taxíku a

Lauri lehce zmateně zamrkala.

„Bude to pomalá jízda,“ zašeptal.

„Máš něco?“ zeptala se Lauri a lepila se na něj.

„Samozřejmě,“ přisvědčil. „Kondom.“ Políbil ji na upocené čelo

a prsty ruky, co měl pod její sukní, zkušeně pohyboval. „Nemusíš si

dělat starosti, miláčku, jsem opatrný. Nikdy jsi nepoznala nikoho

opatrnějšího.“

60

Sherman si jako obvykle četl u snídaně Timesy. Noviny si koupil

v automatu na rohu, hodil mince do přístroje a s úsměvem si

pomyslel, že by noviny měly platit jemu. Koneckonců jim

poskytoval něco, o čem mohly psát a co bylo zajímavější než

obvyklé nudné zprávy. On noviny prodával. Pokaždé, když se

zastavil oběh některé jeho oběti, oběh Timesů vzrostl.

To ráno bylo tak nádherné, že vynechal své oblíbené bistro a

zašel do malé restaurace, která měla venku zelené plastové stolky.

Kolemjdoucí kráčeli kousek od něj, na druhé straně černého

299

železného tepaného zábradlí oddělujícího chodník od prostor

restaurace. Za nimi popojížděl hustý ranní provoz, pokaždé asi jen o

tři metry. Ale chladný ranní vánek odnášel výfukové plyny pryč,

takže mu neničily chuť, a slunce vysílalo teplé paprsky pod zelený

deštník nad Shermanovým stolem.

Nabíral vidličkou míchaná vajíčka, uždiboval toast a zároveň si v

novinách přečetl, že Jeb, bratr, kterého nikdy neviděl, je makléř. Do

mysli se mu vkradlo něco jako rodinná pýcha. Takže Jeb byl chytrý

stejně jako jeho nevlastní bratr a jako Sherman vydělal peníze ve

světě financí. Sherman získal majetek na průmyslových akciích,

které systematicky skupoval a pak prodával dřív, než se trh propadl.

Obratně zhodnocoval svůj majetek tím, že některé akcie prodal těsně

před tím, než poklesly na ceně. Jeb možná zbohatl během stejného

období nestabilního divokého trhu. Sherman si myslel – ne, on to

věděl –, že dědičnost znamená mnohem víc, než většina lidí tuší.

Dědičnost byla jako osud a nedalo se jí uniknout.

Náraz letního vánku zatřepotal úvodní stránkou novin a odhalil

na další straně už známou fotografii jeho matky vystupující z taxíku

před hotelem Meredith.

Sherman přestal kousat a dlouho se na ni díval, hleděl do

tmavých očí nad usmívajícími se rty. Zdálo se mu, že její oči se

neusmívají.

Ta fotografie mu také připomněla minulou noc v taxíku s

Quinnovou dcerou. S Quinnovou dcerou! Teď to byl Sherman, který

se usmíval. Co by si Quinn pomyslel, kdyby to věděl? A jednoho dne

se to dozví – Sherman se o to postará. A co se týká Lauri, bude si

něžnou noc pamatovat, tedy alespoň částečně. Dal si pozor a

nepoužil příliš mnoho ketaminu, aby ji nenapadlo, že je zdrogovaná,

ale tolik dychtila se s ním vyspat, že chemický prostředek ani

nepotřeboval. I kdyby ho podezřívala, nejspíš by mu to odpustila.

Malá Lauri nebyla ani zdaleka tak nevinná, jak předstírala. Jak by

mohla, když spala s tím vysokým, hubeným feťákem, co si říkal

muzikant?

Když Sherman dojedl snídani a zaplatil, odstrčil po betonu

kovovou židli od stolu a opatrně vstal, aby se neuhodil hlavou o

deštník. Cítil se plný a spokojený, z minulé noci sexuálně nasycený.

300

Pomalu se vydal ke svému bytu. Očekával fax od své spojky v

Atlantě, architekta, který se před několika lety dostal do finančních

potíží, ze kterých mu Sherman pomohl. Muž si později našel dobré

místo u Městského plánování a rozvoje. Nejen že dlužil Shermanovi

laskavost, ale navíc představoval byrokratické zvíře, které se vyznalo

v džungli. Konkrétněji v archivních záznamech města New York.

Rozpletení mužových finančních záležitostí bylo na pokraji

legálnosti, a pokud by se odhalilo, znamenalo by to velké

komplikace, jestli ne přímo zhoubu. Sherman očekával spolupráci.

Nebyl zklamaný. Když za sebou zavřel dveře bytu, podíval se na

fax a spatřil několik vzkazů. Věděl, co jsou zač – plány hotelu

Malzberg Plaza z roku 1947, který byl v roce 1964 zrekonstruovaný

a stal se z něj hotel Meredith.

Faxem mu přišly i plány renovace.

Vzal si stránky z přístroje, aby se ujistil, že jsou v pořádku, a pak

je rozložil na stůl, aby je mohl za chvíli použít. Cestou z restaurace

se zpotil, tak se rozhodl, že než se do něčeho pustí, dá si druhou ranní

sprchu. Navíc si už dřív všiml, že jeho blondaté vlasy potřebují

vylepšit.

Byly mu vidět tmavé kořínky.

Necelých pět minut potom, co se Sherman vysprchoval a nanesl

si odbarvovač na vlasy, už seděl u stolu. Na sobě měl jen župan a

trepky a nořil se do plánů rekonstrukce hotelu Meredith z roku 1964.

Už si vymyslel plán. Bude potřebovat jen trochu víc času, trochu

průzkumu a pozornosti vůči detailům.

A pochopitelně nějakou spolupráci, ale získat ji bude hračka.

Dokonce potěšení.

Problém byl vyřešený.

Tentokrát poštou nedostaneš žádnou říkanku, Quinne. Už nic.

Žádné hrátky. Žádné zachřestění před útokem.

Jen čiré překvapení.

Kdyby nebylo tak brzo po ránu, nalil by si pořádnou skleničku

whisky a poblahopřál by si.

Překvapení. Odhalení.

Až budou sdílet strašlivé poznání.

301

Snad na něj bude matka v posledních vyděšených vteřinách svého

života pyšná.

61

Lauri doufala, že vyťukala správné telefonní číslo. Od minulé

noci se stále cítila jako omámená. To ji naučí, aby tolik nepila. Nebo

tolik nemilovala. Tri skleničky. Vzpomínala si, že jí Joe konečné

číslo prozradil. Na spoustu věcí z minulé noci si nevzpomínala, ale

to, co si pamatovala, se jí líbilo.

Joe… Je to tak báječný milenec…, zkrátka je celý báječný!

Seděla na kraji postele, poslouchala, jak Joeovi vyzvání telefon

na druhé straně spojení, ale zase se jí zatočila hlava a maličko se

zakymácela. Takhle se cítí člověk roztoužený láskou?

Ještě tři zazvonění.

Chystala se zavěsit, když telefon zvedl.

„Tady je Lauri,“ řekla. „Vzpomínáš si na mě?“

„Navždycky. Doufal jsem, že zavoláš.“

„Proč jsi tak dlouho nebral telefon?“

„Byl jsem ve sprše. Dneska jsem dlouho spal. Byl jsem hrozně

utahaný. Vůbec nechápu proč.“

Usmála se. „Snaž se víc a určitě si vzpomeneš.“

„Máš pravdu. Musí to mít něco společného s tím, proč jsem

doufal, že to jsi ty. Spalas dobře?“

„Lip než kdy v životě.“

„Lituješ něčeho?“

„Bože, ne!“ Znělo to, jako by se dusila. Viděla, jak se napnutá

látka blůzky na prsou třese při každém úderu srdce. „Teď tu sedím a

přemýšlím, jak moc se mi po tobě stýská.“

„To je tak milý!“ Jeho hlas byl plný upřímnosti.

Byla ráda, že není jediná, kdo má stažené hrdlo. „Je to jen devět

hodin a dvacet šest minut.“

„To je hrozně dlouhá doba,“ vzdychl. Zdálo se, že vždycky

přesně ví, co má říct. Na rozdíl od… někoho jiného.

„Mohli bysme s tím něco udělat,“ pověděla mu.

302

Tiše se zasmál. V duchu v jeho modrých očích spatřila příslib,

křivku jeho poddajného horního rtu. Jeho obličej si vryla do paměti a

toužila, aby jí ta podoba nikdy nevybledla. „Potíž je,“ řekl, „že na

krátko letím služebně mimo město. Budu pryč jen pár dnů.“

Spolkla zklamání. Své obavy. Snažil se jí zbavit? Lhal? „Mohla

bych tě vyprovodit na letiště.“ Nemluv jako podlézavý blázen!

„Na to je pozdě. Už pro mě jede auto.“ Několik okamžiků mlčel,

zatímco se její srdce propadalo. Pak řekl: „Lauri, myslel jsem, že na

ten večer, kdy se vrátím, bych přichystal něco mimořádného.“

„Nemůže to překonat minulý večer, kdy jsme byli spolu.“

Znovu se zasmál. „Tohle by bylo něco jiného. Večeře v jedné z

nejlepších restaurací, co znám, v hotelu Meredith. Není to Plný talíř,

ale myslím, že se ti to bude líbit.“

„Bude se mi to líbit potom?“

„Pokud s tím budu mít něco společného.“

„Ty s tím máš společného všechno.“

„Už žádná jízda taxíkem,“ prohlásil. „Ty si zasloužíš něco

lepšího. Zamluvím pokoj. Ráno se společně probudíme a objednáme

si snídani do postele.“

Srdce se jí při jeho slovech doslova vznášelo. Byla rozhodnutá

zůstat klidná a znalá světa. „To zní skvěle.“ To bylo dobré, ne moc

dychtivé. Velmi dospělé.

„Všiml jsem si, že máš mobil. Dej mi číslo a já ti zavolám hned,

jak se vrátím do města.“

Nadiktovala mu číslo znovunalezeným, klidným hlasem. Emoce

v ní stále vířily, ale už ne tak prudce. Celou situaci dokázala

kontrolovat.

„Nikomu to neříkej,“ řekl. „Nechci, abys měla nějaké potíže, až

budu pryč z města.“

„Potíže?“

„Možná sis toho nevšimla, Lauri, ale jistá osoba na tobě lpí skoro

stejně jako já.“

„Červík? Nemyslím, že by mi dělal nějaký potíže. Představuje jen

nepříjemnost.“

„Mohla by ses divit.“

„Teď mluvíš jako můj…“

303

„Kdo?“

„Nikdo. Jestli myslíš, že je to nutný, budu o nás mlčet. Stejně

nejsem ukecaná.“

„Vím, že nejsi. Zavolám ti hned, jak se vrátím, zlatíčko.“

„Budu čekat.“

Zavěsili, aniž by jí řekl, že ji miluje. To bylo v pořádku. Zlatíčko

prozatím stačilo. Lauri to nevyděsilo. Něco o mužích věděla.

Nakonec se ke slovu na M dostane. Ona se o to postará.

„Nechá vás čekat,“ prohlásila policejní psycholožka Helen. „Týrá

vás. Prodlužuje napětí.“

„Tohle není žádná detektivka,“ utrousil Quinn.

„On si myslí, že je. A navíc je hlavní postavou.“

„Nedostane hrdinku většinou hlavní postava?“ zeptal se

Fedderman.

„Hrdinku už dostal několikrát,“ vyštěkl Renz. Seděl za svým

stolem a žmoiilal vyhaslý doutník. Snad je chtěl přesvědčit, že

poslouchá nařízení a v kanceláři nikdy nekouří, což byl kec. Opatrně

odložil doutník do silného skleněného popelníku, který používal na

svorky na papír, jako kdyby doutník hořel a on nechtěl, aby mu

zhasl. „Tohle je ráno pátého dne operace, kdy Myrna slouží jako

volavka. Velmi brzy budu muset stáhnout lidi, aby mohli honit

kriminálníky, co nejsou jen stíny.“

„Chytrý tah,“ řekla Pearl. „V médiích se bude skvěle vyjímat,

jestli matku odpráskne.“

Quinn se na ni podíval. Všichni mysleli na totéž, ale ona to

musela říct.

„Nehodlám připustit, aby se to stalo,“ ohradil se Renz a probodl

Pearl pohledem, „a nelíbí se mi ten sarkasmus.“

Pearl byla zticha.

„Vaše mlčení beru jako omluvu,“ zavrčel Renz asi po minutě a

půl, kdy nebylo slyšet nic než hluk dopravy zvenku.

Lepší už nebudeš, pomyslel si Quinn. Podíval se varovně na

Feddermana, který jako by spolkl to, co se chystal říct. Zdálo se, že

Fedderman nenacházel v životě nic zábavnějšího, než když se Pearl

chovala jako Pearl.

304

Renz dál naléhal. „Dostal jsem nápad. Myslel jsem, že se s vámi

o něj podělím.“

Psycholožka Helen, která se štíhlou rukou opírala o okenní rám,

narovnala své hubené tělo a zbystřila pozornost.

„Poslechněme si ho,“ přisvědčil Quinn, zavrtěl se na židli a snažil

se, aby v jeho slovech zaznělo nadšení. Připomínal si, že Renz je

dobrý policajt, pokud se nesnaží přemýšlet moc usilovně. Jeho

bystrost jako by omezovalo politické chytráctví.

„Potřebujeme, aby se ten úchyl zhmotnil,“ řekl Renz. „Přinutíme

ho k činnosti. Myslím, že Helen bude souhlasit, když řeknu, že

psychologicky potřebuje postrčit.“

„Je to částečně možné,“ prohlásila Helen opatrně. Založila si

dlouhé paže a předvedla působivou ukázku svalů a šlach.

„Řekla jste, že cítí sílící tlak,“ obrátil se na ni Renz. „Hlavně teď,

když je jeho matka ve městě.“

„To je pravda,“ přitakala Helen.

„Takže podnítit ho k akci nebude vyžadovat moc.“

„To je pravda.“

Quinn přemýšlel, že zatím neslyšel ten nápad, a doufal, že na to

Pearl neupozorní. Podíval se na ni. Měla stisknuté rty, ale usmála se

na něj. Uměla číst myšlenky:

„Myslím, že znovu využijeme média,“ řekl Renz. „Jen krátkou

zprávu o Myrně, že je stále ve městě. Dáme tam i fotografii. Mohla

by se udělat ve vyšetřovací místnosti nebo tady v kanceláři.

Oznámíme, že podala svědectví, a budeme ji citovat, jak prosí, aby se

její nevypočitatelný syn sám vzdal.“

„To není nic novýho,“ vyhrkl Quinn. Docházela mu trpělivost a

řekl si, že Pearl předežene. Úplně slyšel, jak to v ní odtikává.

„Budeš stát nad Myrnou,“ řekl Renz Quinnovi. „Položíš si ruku

třeba na její rameno a budete se dívat vzájemně do očí. To toho

úchyla dožene k šílenství.“

„Chcete naznačit, že spolu mají románek?“ zeptala se Pearl.

Renz přikývl. „Přesně. Nejen naznačit.“

Fedderman si zamyšleně podrbal bradu. Manžeta jeho bílé košile

se pomalu rozepínala. „Myrna pořád vypadá moc dobře,“ řekl. „Bude

snadný uvěřit, že mezi nima něco je.“

305

„Možná bys to měl zkusit ty,“ navrhla Pearl.

Fedderman se zatvářil užasle. „Já rozhodně nepatřím do její ligy.“

„Taková skromnost, ale jen když se ti to hodí. Jindy děláš, že seš

Brad Pitt.“

„On nenávidí Quinna,“ prohlásila Helen. „Quinn je pro něj něco

jako Bůh, možná představuje otce, který ho opustil. Náš vrah zároveň

Quinna nenávidí, ale i respektuje.“

To spousta lidí, pomyslela si Pearl.

„Takže ho to velmi pravděpodobně vyprovokuje,“ doplnil Renz.

„Je možné, že zareaguje oidipovským vztekem,“ pokračovala

Helen, „a zaútočí na svou matku spíš než na Quinna. Když vezmeme

v úvahu lidi, které miluje, nenávidí a kterých se zároveň bojí, matka

je rozhodně na špici seznamu. Je to přeci matka, kterou opakovaně

zabíjí.“

„Není to všechno nějak moc komplikované?“ zeptala se Pearl.

„Možná ne,“ odpověděl Fedderman. „Snažíme se vypořádat s

komplikovaným psychopatem.“

„Bude to vypadat prostě, až mu na zápěstích zacvaknou

náramky,“ doplnil Renz. Strčil si vyhaslý doutník zpátky do pusy.

„Nebo až ho složí kulka,“ dodal Fedderman.

„To jsem neslyšel,“ zamumlal Renz přes doutník.

Quinn si nebyl jistý, jestli se mu to zamlouvá. Přesto, pokud by to

fungovalo…

Podíval se na Helen, která se nepřítomně pohupovala dopředu a

dozadu jen díky ohýbaní dlouhých svalů a vypadala spíš jako

sedmibojařka než psycholožka. Znal ji. Věděl, že není jen Helen

Imanová z NYPD. Imanová měla doktorát z psychologie. Skutečná

odbornice.

Zachytila jeho pohled a špatně si ho vyložila. Možná.

„Napadlo vás někdy ve skrytu duše, že byste se s Myrnou

vyspal?“ zeptala se ho.

„Kdybych byl pavouk.“

Pearl mlčela.

V místnosti panovala atmosféra, které nikdo tak docela

nerozuměl.

306

Renz si vytáhl nezapálený doutník z úst. „Tak co myslíte?“ zeptal

se jich všech.

„Myslím, že je to vynikající nápad,“ prohlásila Helen. „Ale budte

připravení na to, co tím vyprovokujete.“

62

Slunce vyčistilo a spálilo všechno, co hnisalo a působilo bolest.

Alespoň na chvilku.

Řezník seděl na lavičce na Dvaasedmdesáté ulici u vchodu do

Central Parku a vystavoval svůj obličej teplým slunečním paprskům.

Předchozí noc se mu znovu zdály sny a neměl vůbec náladu snídat.

Byl unavený z nedostatku spánku a pod jazykem měl stále hořko, ať

s tím dělal cokoli.

Ne že by nedokázal setřást své sny, když byl vzhůru.

Ne že by vždycky nedokázal rozlišovat mezi sny a realitou.

Pochopitelně kromě okamžiků, kdy snil.

Téměř se zachvěl zimou, ačkoli seděl na sluníčku.

Po ranní sprše se šel projít, protože si myslel, že by tak mohl

povzbudit svou chuť k jídlu. Pak si chtěl někde dát alespoň

pomerančový džus nebo kávu. A pochopitelně si chtěl přečíst ranní

Post, který si koupil ve Stánku cestou do parku. Vždycky se zajímal

o to, co média říkají o vrahovi, jenž tak mátl policii a fascinoval

veřejnost. Dokonce i tak kvalitní noviny jako Timesy občas

otiskovaly zprávy o Řezníkovi, a to přímo na hlavní stránce nad

přehybem.

Sherman se do slunce usmál. Nalezl slávu, ale anonymním

způsobem. Vždycky hledal slávu? Nebo se to stalo potom, co začal

jednat tak, jak to uměl, jak to cítil?

Varoval se, že ten hlad po publicitě by mohl být nebezpečný. Byl

to hlad, který občas požíral své vlastní nutkání. Sherman pročetl

literaturu o sériových vrazích a věděl o nich tolik jako Quinn. No,

možná ne tolik. Quinn se se skutečnými sériovými vrahy už setkal,

zatímco Sherman byl pouze… jedním z nich. Jeho úsměv se rozšířil

a málem se zasmál nahlas, jak se o svůj vtip podělil se sluncem.

307

Stále byl unavený a nohy měl jako z olova, ale rozhodně se cítil

líp. Chvilku si posedí, přečte si noviny a užije si den v jeho plném

časném rozpuku. Rozhlédl se po parku, pak zabloudil pohledem na

rušnou ulici, z kapsy košile si vytáhl brýle na čtení, nasadil si je a

upravil si rámeček na nose. Otevřel noviny, které mu ležely na klíně.

Aha! Zajímavé.

Naklonil se nad noviny a zadíval se na fotografii na straně dvě.

Ani náhodou zajímavé. Šokující! Máma a Quinn v nějaké místnosti,

nejspíš kanceláři. Máma seděla u stolu, před ní ležel list papíru a v

ruce držela pero. Quinn stál blízko, hned za ní, rukou zlehka spočíval

na jejím rameni blízko ohbí jejího krku. Nedívala se na papír ani do

objektivu, ale do Quinnových očí.

A způsob, jakým se na ni díval on!

Jak se opovážil…

Sherman pocítil chladný tlak přímo pod srdcem. Zavřel oči a

počkal, až odezní, a teprve pak se znovu podíval na fotografii v

Postu.

Teď se usmíval. Nejprve se do toho musel nutit, ale postupně se

jeho úsměv stával opravdovější. Důvod vytlačil emoce.

Tahle fotografie byla evidentně podvrh. Zasmál se nahlas

přidušeným zachechtáním. Quinn! Ne že by ho nenáviděl, nechtěl ho

zabít. Koneckonců, sám si Quinna vybral. A Quinn ho nezklamal.

Sherman se znovu zasmál, tentokrát obdivem nad lstivostí svého

protivníka. Starý trik „Matka vraha podepisuje prohlášení“, ale

převrácený. Báječné! Smělé! Matka jako volavka má poměr s

hlavním vyšetřovatelem. Pochopitelně to byla lež. Quinn přišel s

něčím novým, něčím novátorským, co se může přidat ke všem

ostatním špatným, laciným trikům popsaným písemně i slovně o

sériových vrazích a jejich matkách.

Zavádějící a nešfastní profesoři v zatuchlých třídách nebo

poloprázdných přednáškových sálech před znuděnými studenty,

užvanění televizní pseudopsychologové omílající omšelé fráze

druhých a krmící po lžičkách miliony lidí nesmysly, co oni věděli?

Kdo byli oni, aby se domýšleli?

308

Jen ať se Quinn chvíli nafukuje. Sherman znal pravdu. Co vlastně

byl ten podělaný detektiv zač? A jak novátorský ve skutečnosti byl?

Copak si myslí, že vymyslel splachovací záchod nebo přímý kop?

Uvědomil si, že tiskne zuby k sobě. Žádný hněv. Není třeba a

není pro něj důvod.

Sherman věděl, že policie začíná být neklidná, přemýšlí, jestli na

volavku skočí a potvrdí tak jejich chytrost. To oni cítí tlak. Oni

dávají do novin naaranžované fotografie. Oni se stanou terčem vtipů

a výsměchu pro svou neschopnost. Oni byli ti ztracení v bažině.

Vstal ž lavičky, složil noviny a pak došel k nedalekému koši na

odpadky, do kterého je upustil se zbytky rozdrcené lidskosti.

Pokračoval v chůzi, ale stále neměl hlad.

Asi kolem druhé usnul ve svém křesle a zdálo se mu o Quinnovi

a mámě, jak na sebe hledí… tím způsobem. O nich, jak dělají jiné

věci. O Samu Pickettovi a zvucích, které vycházely z máminy

ložnice, skřípění per v matraci a narážení čela postele do zdi, znovu a

znovu a znovu, až se z toho stal vzdálený hrom, který neutichal,

nepřipouštěl klid a bezpečí a zůstával jako hrozba na horizontu.

Skřípění per v matraci!

Skřípění per v matraci!

Nedalo se to nijak zastavit ani zarazit vzdálený hrom, aby se

přestal přibližovat.

Minulost hrozila jako letní bouře, zuřila v temnotě jeho mysli a

další zvuky a představy nezvaně vyplouvaly na povrch Shermanovy

mysli: pleskání černé vody v měsíčním světle, neustálé bzučení

hmyzu, temné pohyby v zastíněných mokřinách, jekot elektrické pily

prořezávající se skrz…

Skřípění…

Bouře nabírala na síle a zuřila mu v hlavě jako hurikán.

Zavála ho do svých hlubin a on se jí poddal.

Když otevřel oči, očekával tmu, ale oknem k němu proudilo

světlo. Chvíli seděl a jen zíral ven na město. Stále tam bylo a nebyl

to sen, kilometry nabubřelého kamene, skla a hranatých ostrých stínů

309

a jasného slunečního svitu. Minulost zmizela a byla pryč. Za oknem

byla přítomnost.

Současnost! Skutečnost!

Spolkl strach a hořkost spánku a snů.

Trik. Ta fotografie v novinách vypadala jako pravá, ale jednalo se

o trik.

Ale ten sen se Shermanovi neustále vracel do mysli a Sherman

zuřil, potil se a srdce mu bušilo.

Uklidni se, sakra! Uklidni… Trik…

Vzpomínal si, jak v bažině rybařil, jak návnada zmizela, a háček

byl prázdný. Občas za šňůru zatahal aligátor, přetrhl ji a s

neviditelnou strašlivou silou odplaval pryč s háčkem i návnadou.

Quinn se naučí, že někteří tvorové se neloví. Quinn si je ani neumí

představit. Nikdy nebyl tam, kde byl Sherman, a nedostalo se mu tak

těžce vykoupených zkušeností. Nepronásledujete tvory, kteří

považují návnadu a lovce za dárek a kořist.

Quinn si je ani neumí představit.

Sherman vzal do ruky mobil a vyťukal Laurino číslo na mobil. Z

mobilu na mobil. Srdce zpomalilo svůj rytmus a konečně dýchal

vyrovnaně.

Telefon zvedla při třetím zazvonění.

„Ahoj,“ řekl. „Stýskalo se ti po mně?“

63

Policista v přestrojení Jack Neeson si hrál na hotelového poslíčka

v buzícké uniformě. Shakespeare či bůhvíkdo to řekl správně

- život je jako jeviště a my všichni jsme herci. Neeson byl občas

vandrák, někdy drogový překupník, jindy bohatý hejsek s úsměvem a

spoustou řečí, pak zase zlodějský mizera z podsvětí. Vždycky byl ale

zároveň i policista.

Postával za hlavními dveřmi hotelu Meredith a snažil si

vzpomenout na vtip, který nedávno slyšel, když zahlédl Quinnovu

dceru. Byla zavěšená do muže v dobře střiženém modrém obleku,

310

jenž nesl bílou krabici, ve které mohly být květiny. Muž s dívkou

tvořili pěkný pár. Ona byla krasavice, přestože byla velmi mladá a ne

tak zaoblená, jak to měl Neeson rád. Muž, se kterým kráčela, byl

pohledný, středně velký, atletické postavy a na hlavě měl spoustu

maličko přerostlých vlnitých blonďatých vlasů.

Neeson si řekl, že Quinn nejspíš už ví, že je tady. Možná jde za

ním nahoru.

Ale ona a její partner – rozhodně vypadal jako partner – zahnuli

doleva od výtahů a šli chodbou vedoucí do drahé hotelové restaurace.

Tak to je rande. Neeson tomu chlapovi záviděl. Poznal Lolu,

Lauru – nebo jak se jmenovala –, protože ji viděl potloukat se kolem

Pearl Kasnerové. Pearl se chovala, jako kdyby chtěla, aby ta holka

zmizela, ale Neeson by jednal naprosto opačně, ačkoli to dítě mělo

jednu nosní dírku probodnutou třpytivou ozdobou. Proč si to sakra

nechávali dělat?

O podobných nosních peckách existoval vtip, ale ani na ten si

nevzpomínal. Snažil se pečovat o velkou zásobu anekdot, protože mu

to pomáhalo udržovat bystrou paměť, což mu prospívalo v práci.

Kdyby si jen na ně sakra dokázal vzpomenout…

Na několik okamžiků si Neeson pomyslel, že by stálo za to

zavolat nahoru a povědět Quinnovi, že v budově je jeho dcera, jen

tak pro případ, ale k čemu by to bylo? Ten muž, se kterým přišla, byl

jistě v pořádku, když ho doprovázela Quinnova vlastní dcera a mohla

se za něj zaručit.

Koutkem oka zahlédl pohyb u vchodu.

Přicházel drobný muž s příruční taškou pověšenou za řemen přes

rameno. Na sobě měl pytlovité khaki kalhoty a černé tričko s

límečkem. Z náprsní kapsy mu vykukovala letenka jako cedulka

hlásající: „Jsem turista z venkova.“ Jo, jasně. Hodil se na něj popis a

jako spousta dalších mužů odpovídal staré fotografii podezřelého, jen

byl nejspíš trochu malý. Hodně malý.

Přesto se vyplácí být svědomitý.

Neeson znal tucty vtipů o malých mužích. Jeho vertikálně

ochuzený kolega na něj jednou podal stížnost. Neesona záhy přeložili

do jiného okrsku. Dával na malého muže pozor, zatímco se

311

zapisoval, počkal, až muž zahnal skutečného poslíčka, který mu chtěl

pomoct se zavazadlem, a vydal se k výtahům.

Jakmile se za mužem zavřely dveře výtahu, Neeson už stál u

recepce. Získat rychle informace o podezřelých lidech bylo při téhle

akci zásadní.

Jméno hosta znělo Larry Martin. Byl ze Sarasoty na Floridě.

Neeson použil telefon, aby zavolal informaci Feddermanovi, který se

za pár minut ozval a řekl, že prověřil jméno i adresu, a připomněl

Neesonovi, že podezřelý je průměrně vysoký, měří asi sto sedmdesát

osm centimetrů. Údaje na floridském řidičském průkazu Larryho

Martina uváděly, že měří sto šedesát dva centimetry.

„Nevypadal ani na ně,“ řekl Neeson. „Ale možná neměl úplně

natažený nohy.“

„Nechápu,“ prohlásil Feddermanův hlas v telefonu.

„To byl vtip. Vtip,“ řekl Neeson. Musel se snažit, aby se

nerozesmál.

„Na hotelovýho poslíčka seš děsněj chytrák,“ ušklíbl se

Fedderman a zavěsil.

O dvě hodiny později si Neeson nevšiml Lauri Quinnové a jejího

přítele. Vyšli z chodby vedoucí z restaurace a společně kráčeli k

výtahu.

Lauri byla unavená, ale šťastná a tentokrát visela na Joeově paži,

aby měla oporu a zároveň aby se ukázala. Při chůzi se jí jeden střevíc

na vysokém podpatku maličko podlamoval. Její přítel stále ještě pod

paží nesl bílou krabici. Dárek, co jí slíbil ukázat po večeři, až budou

nahoře v pokoji, který si dopředu zamluvil.

Na chviličku se posadila na malou lavičku, zatímco výtah sjížděl

dolů. Pořád pod paží držel tu bílou krabici. Zdálo se jí, že jak tam

stojí, vypadá naprosto báječně. Dokonale.

Neeson, který si předtím povídal venku s vrátným, vešel do

hotelu a díval se, jak nastupují do výtahu, ale moc o tom

nepřemýšlel. Nejspíš jeli do šestého patra za Quinnem nebo možná

mířili do pokoje a ten muž bude dělat to, co by Neesonovi rozhodně

nevadilo dělat.

Říkal si, aby se nenechal moc unášet vlastní fantazií. Tohle byla

dcera jednoho z nejchytřejších a nejtvrdších vyšetřovatelů vražd,

312

které kdy Policie New York viděla. Bylo lepší zkřížit cestu s

Tyrannosaurem Rexem. Jestli to ten blondák nevěděl a chystal se tu

holku přeříznout, hodně štěstí.

Neeson se opřel o zed, až ho téměř zakrývaly palmy v květináči,

a dával pozor na proudící hosty, sledoval skutečného poslíčka, jak

spěchá, aby jim vzal zavazadla a dal je na nákladní vozík. Zdálo se

mu, že je to těžká práce. Tihle lidé si své spropitné zasloužili.

Ne že by si neužili taky trochu legrace. Určitě existovalo tisíce

vtipů o hotelových poslíčcích.

Pearl byla v pokoji 624 na stejném patře, kde bydlela i Myrna

Kraftová. Seděla u rohového stolu a znovu měla na uších sluchátka.

Ne že by slyšela něco víc než Myrnu hluboce oddychující ve spánku.

Myrna usnula a ani nechrápala. To šlo Pearl na nervy, protože jí už

několikrát řekli, že občas tiše chrápe.

Quinn stál znovu u okna, vyhlížel ven do noci a mobilem

kontroloval jednotlivá stanoviště, protože jejich vysílačky v

předválečné budově s tlustými zdmi moc nefungovaly. Pearl slyšela,

že hovoří, ale s velkými sluchátky na hlavě neměla nejmenší ponětí,

co říká. Od dlouhého sezení ji začínala bolet záda a navíc ji zmáhala

nuda.

Nechala si sluchátko jen na jednom uchu a vlastní mobil si

přitiskla na druhé, aby si zavolala domů a vyzvedla si vzkazy.

Měla dva. První byl jen připomínka, že příští pondělí je

objednaná na pravidelné vyšetření na mamografu. Druhý byl od její

matky. Peskovala ji, že nezavolala ani se neukázala na obědě s

člověkem jménem Milton.

Milton…?

Pak si Pearl vzpomněla – při obědě v pečovatelském domově

měla být představena neuvěřitelně žádoucímu synovci paní Kahnové.

Pearl ho nechala čekat spolu se svou matkou a paní Kahnovou.

Pearl těžce dýchala nosem. Zatracené komplikace! Tyhle

hovadiny nepotřebovala. Teď ne. Už nikdy.

Do prdele! Ai jdou všichni do prdele!

Pearl nechtěla, aby ji ovládl vztek. Měla svůj vlastní život a

chtěla ho žít. Nepotřebovala nátlak a komplikace ani od matky, ani

313

od paní Kahnové, ani od jejího synovce Miltona – od nikoho z nich,

a hlavně ne od své matky. Nezasloužila si to a nebude to trpět. Měla

pocit, jako by ze sebe smývala vinu.

„Něco se děje?“ zeptal se Quinn, protože si všiml jejího

zachmuřeného obličeje.

„Nic!“ vyštěkla Pearl.

Ať jdou všichni do prdele! Ty taky!

Otočil se zpátky k oknu a věnoval se svému mobilnímu telefonu.

Sherman se podíval na hodinky a viděl, že je po půlnoci. Čas se

pohnout.

Tentokrát použil velkou dávku ketaminu a odhadl ji přesně. Lauri

ještě zvládla cestu výtahem nahoru a do pokoje. O moc dál už by

nedošla, protože ji přestaly poslouchat nohy.

Nejdřív spala tvrdě, ale teď se znovu probrala, tedy alespoň

trochu, seděla v dřevěném křesle a paže a nohy měla páskou

přilepené k područkám a nohám. Obdélníkem pásky měla pevně

přelepená ústa. Nemohla vydat ani hlásku. Nemohla nikam odejít. S

křeslem tvořila jeden celek, jako by je přesně takhle vyrobili v

továrně. Bílá krabice ležela za křeslem, takže na ni neviděla.

Zatím byl spokojený. Všechno přesně zapadalo na své místo.

Její vyděšené oči ho provázely po místnosti. Myslel si, že bude

ještě v bezvědomí. Usmál se na ni. Zmateně, nejasně se na něj

podívala. Ubohá dívka. V její mysli čas záhadně poskočil. Možná

stále skákal. Bylo toho tolik, čemu nerozuměla.

Svlékl si sako, pečlivě ho složil podšívkou navrch a odložil ho na

postel. Pak si svlékl boty a zastrčil si nohavice kalhot od obleku do

černých ponožek. Její oči ho zvědavě pozorovaly.

Jen aí se dívá.

Malinko pootočil její křeslo, aby viděla otevřenými dveřmi do

koupelny.

Mrkl na ni a rychle strčil druhé, menší křeslo do koupelny a

nechal ho tam stát. Pak se vrátil a z bílé krabice vytáhl

devítimilimetrovou pistoli, tužkovou kapesní svítilnu, dlouhý

šroubovák a velký skládací nůž s tenkým ostřím. Raději by použil jen

314

nůž, ale vzal si i pistoli, protože příliš dobře věděl, že vstupuje do

pasti.

Přesto ne cestou, kterou jeho pronásledovatelé předpokládali.

Plány renovace hotelu všechno zjednodušily. Spousta původních

vzduchových ventilací zůstala, ale doplnilo se vedení pro klimatizaci.

Stropní průduch v koupelně měl rozměry sedmdesát na sedmdesát

pět centimetrů a vedl k ocelovému potrubí spojenému s ostatními

vedeními včetně toho z koupelnového průduchu v místnosti o patro

výš a o patro níž v pokoji 620. Pravoúhlé potrubí bylo zvenku

odizolováno tříčtvrteční stěnovou deskou, takže nebylo jen

dostatečně prostorné, aby se jím dalo prolézt, ale poskytovalo i

poměrně tichou cestu.

Sherman se postavil na křeslo, šroubovákem odstranil kryt

průduchu a nakonec opřel ocelovou nalakovanou mřížku o zed.

Nůž měl v kapse a pistoli a šroubovák zastrčený za páskem.

Naposledy se dlouze podíval na Lauri, které se třepotala víčka.

Bude z ní skvělé rukojmí, pokud bude nějaké potřebovat. Ale v

každém případě, později, až bude mít čas…

S naprostou sebedůvěrou vyvoleného se vyhoupl do průduchu.

64

Lauri doširoka otevřela oči a pozorovala, jak tmavé kalhoty a

ponožky mizí, protože se Joe souká do potrubí.

Byla vyčerpaná, ale dokázala zůstat vzhůru – hlavně kvůli

strachu. Dobře si pamatovala, jak toho s Joem vypila až moc a

udělalo se jí špatně. Už nikdy nechtěla dovolit, aby se to opakovalo.

Myslela si, že dnes v noci se spolu nebudou jen milovat, ale že půjde

o něco zvláštního. Tak jí to sliboval, vzal ji do nóbl restaurace a pak

do hotelového pokoje. Nechtěla to všechno pokazit tím, že by se

opila. A tak před i během večeře, když se nedíval, přelila většinu

martini s vodkou do sklenice na vodu.

Většinu, ale ne všechno.

315

Teď už pochopila chybějící kousky své paměti, nepřirozenou

únavu i to, že se jí zvedal žaludek. Zdrogoval ji a nebylo to poprvé.

Kdyby vypila všechno, co jí dnes večer dal, nejspíš by teď byla v

bezvědomí.

Lauri neměla nejmenší ponětí, k čemu se Joe Hooker chystal, ale

věděla, kdo to je. Slyšela, jak Pearl a její otec zmiňují hotel

Meredith. A pochopitelně věděla, na jakém případu pracují.

Rozhodla se, že nebude plýtvat zbývající energií na to, aby se

obviňovala a pokoušela se zjistit, jak se sem vůbec dostala a proč

byla tak naivní. Místo toho využije času a sil a bude se snažit dostat

pryč.

Byla spoutaná tak pevně, že nemohla pažemi a nohama pohnout

ani o kousek, a nemohla ani použít svůj jazyk nebo čelisti, aby

uvolnila pásku přelepující jí ústa.

Řezník byl profesionál. Slyšela svého tátu, Pearl a Feddermana,

jak o něm téměř s obdivem hovoří. Otřásla se. Byla jí zima, přestože

ji ještě nesvlékl. To přijde později. Ať byly jeho plány jakékoli,

rozhodně nepočítal s tím, že by dnešní noc přežila.

Zkroutila krk a na nočním stolku uviděla telefon. Zdál se tak

daleko.

Zoufale se snažila nadzvednout, posunout se a rozhýbat křeslo

dopředu a dozadu. Několikrát se málem převrátila, až zalapala po

dechu, ale nakonec přišla na to, jak využít setrvačnost, aby pomalu

pohybovala s křeslem přes koberec k telefonu. Kousek po kousku.

A co udělá, až se tam dostane?

S tím si bude lámat hlavu, až – jestli – se to opravdu stane.

Šachtou se pohyboval opatrně, občas používal tužkovou svítilnu,

aby se podíval před sebe. Postupoval pomalu, ale nebylo pro něj

obtížné sunout se vpřed na loktech a kolenou. Hlavně nechtěl

způsobit moc hluku.

Mohl být klidný. Brzy si osvojil způsob, jak se příliš nezvedat a

účelně využívat lokty i kolena, po kterých hladce klouzal vpřed.

Jednou pod sebou zaslechl zvuky. Hádal se muž se ženou, znělo to

jako vzdálené rádio nebo televize puštěné moc nahlas. Pak zaslechl

slabě zvonící telefon, jednou, dvakrát a nato se rozhostilo ticho.

316

Usoudil, že když tyhle zvuky slyšel tak slabě, nikdo blízko nich

nemohl zaslechnout sebenepatrnější hluk, který působil v potrubí.

I když potrubí poskytovalo dostatek prostoru pro pohyb, přesto

bylo úzké. Těsné. Nebylo to místo pro člověka trpícího klaustrofobií.

Nebo méně odhodlaného.

O něco těžší bylo tiše se spustit potrubím o patro níž, ale byl

opatrný a vzpíral se rukama o stěny, aby neklesal příliš rychle. Svůj

pád brzdil rukama. V žádném případě nemohl změnit svou polohu,

musel padat hlavou dolů. Pomalu začal spouštět své tělo.

Ticho! Kolena a prsty u nohou nesmějí bouchat…

Tak! Skvěle! Není slyšet skoro nic.

Nacházel se přímo nad šestým patrem a viděl žluté světlo zářící

vzhůru stropní mřížkou. Pokoj jeho matky by měl být první světlo asi

šest metrů od něj. Bylo pozdě a měla by spát. Byla vzhůru s

rozsvíceným světlem, protože se bála temnoty? Nebo se obávala

stvůr z minulosti?

Sherman zadržoval dech. Teď vydechl a začal pravidelně dýchat.

Nebál se. Byl součástí temnoty. On byl tou stvůrou.

Ona ho stvořila.

Schoval si tužkovou svítilnu do kapsy a vytáhl šroubovák, co měl

zastrčený za opaskem. Držel ho před sebou a znovu se začal

posouvat dopředu ke světlu a ke svému osudu.

Šest metrů.

Tri metry.

Krev volá krev.

Už byl téměř na místě.

Dole v hale Neeson právě říkal opravdovému hotelovému

poslíčkovi: „Znáte tu o pikolíkovi, který…“

Bylo pozdě a hotelový poslíček, Asiat středního věku jménem

Vam, měl službu jako jediný. Ne že by měl na práci něco jiného než

poslouchat rudolícího policistu vyprávějícího špatné vtipy. Po

každém se Vam zdvořile zasmál.

„… spropitné? Myslel jsem, že jste řekl ‚výpalné,‘“ řekl Neeson a

začal se řehtat.

Vam se zasmál. „Velmi pěkné. Moc vtipné!“

317

Chodil dálkově na Newyorskou univerzitu, kde studoval

psychologii. Neeson ho zajímal způsobem, který by se chvástavému

policistovi rozhodně nelíbil.

Přes ulici v tmavém vchodu obchodu s taškami a kufry seděl na

dece v přestrojení člen newyorského policejního komanda stíhajícího

uprchlíky a nejtěžší zločince, policista Frank Weathers. Měl na sobě

rozedrané šaty a zvedl k ústům hnědý papírový sáček. Ten

neobsahoval láhev, skrýval vysílačku, kterou asi centimetr nebo dva

vytáhl z pytlíku. Příjem nebyl tak dobrý, aby se mohli bavit, ale

dokázal se Quinnovi hlásit a sdělit mu, že před hotelem vypadá

všechno v pořádku. Bylo tak pozdě, že téměř veškerý pohyb v hale i

před hotelem ustal.

Weathers byl unavený. Setrvával na místě už několik hodin a

vystřídat ho přijdou až ve tři ráno. Sklonil hlavu, aby měl ucho u

sáčku a slyšel Quinnovu odpověď poznamenanou rušivými zvuky:

„… bře.“

Uslyšel motor auta a podíval se napravo. Nebylo třeba

kontaktovat Quinna. V neoznačeném autě přijížděl Fedderman.

Auto téměř nezpomalilo, když projíždělo kolem Weathersova

stanoviště. Oba muži si jen vyměnili pohledy a zlehka přikývli.

Myrna Kraftová byla v bezpečí v posteli.

Tedy rozhodně v posteli.

Weathers předstíral, že si zhluboka přihnul z imaginární láhve v

sáčku, aby dostál své postavě, kdyby ho náhodou někdo sledoval.

Noc byla vlahá, po chodníku lezli švábi, Weathers se pod

rozdrbanými šaty potil a svědila ho kůže.

Přál si, aby se mohl doopravdy napít.

65

„Možná se neukáže,“ dumala Pearl. Posunula si jedno sluchátko o

kousek dozadu, aby slyšela Quinnovu odpověď. Byl stále u okna,

kde trávil většinu času, pokud zrovna neklidně nepřecházel nebo

318

nebyl na záchodě. Pearl věděla, že musí cítit tytéž pochybnosti, které

se jí vkrádaly do mysli.

Quinn se otočil od výhledu ven a podíval se na ni. Jeho obličej,

který nikdy nepředstavoval krásu v tradičním smyslu slova, byl

řadou nerovných, opotřebovaných ploch. Kdyby je viděl prezident

Lincoln vytesaný do skály na Mt. Rushmore, musel by se stydět.

„Myslíš, že se všichni pleteme?“

„Všichni, tím myslíš nás dva, Fedse a Renze? To zas není tolik.“

„Zapomnělas na Helen,“ podotkl Quinn.

„Jo. Psycholožka. Myslela jsem, že těmhle lidem nevěříš.“

„Má celkem slušný výsledky,“ zabručel Quinn. Obrátil se zpátky

k okennímu rámu a zvedl kelímek s kávou, kterou si uvařil v

kávovaru na pokoji. Napil se a přes okraj papírového kelímku

pozoroval Pearl. Když dal kelímek dolů a polkl, ozval se zvuk, který

napovídal, že má úplně vyschlé hrdlo. „Pamatuješ na Haycheka?“

Pearl si na něj vzpomínala, ačkoli to nebyl její případ. Před třemi

lety zabil Brian Haychek v New Yorku a New Jersey šest žen.

Nakonec se ukázalo, že bydlel ve stejném domě jako Helen Imanová,

dokonce s ní krátce spolupracoval ve výboru bytového družstva.

„Helen ho neodhadla,“ přisvědčila Pearl.

„Odhadla ho dobře, co se týká profilu. Jen netušila, že je to

Haychek.“

„Její soused,“ kývla Pearl. „Znali se. Helen na to měla přijít.“

„Proto ho neodhalila,“ řekl Quinn. „Můžeš mít k někomu tak

blízko, že ho zkrátka nevnímáš.“

„To je hrozně metafyzický“ – Pearl se podívala na budík na

nočním stolku – „na tak pozdní hodinu.“

„Vůbec ne. Je to, jako když sedíš vedle někoho a pozoruješ ho z

několika centimetrů, ale pak se ho snažíš rozpoznat z dálky. Při tak

důvěrném pohledu jsi na něm vlastně neviděla jeho souměrnost a

může tě to zaslepit v poznání, kým doopravdy je.“

„Zní to dobře, ale asi jsem tě úplně nepochopila.“

„Stává se to pořád. Neznámí lidé přijdou a někoho zastřelí nebo

chlap, co sedí vedle na barový stoličce, někoho praští a svědek na

policii nedokáže ukázat v řadě na pachatele, přestože seděli bok po

boku.“

319

Pearl se usmála. „Měl bys být veřejný obhájce a zkusit si tohle u

soudu.“

„Přiznávám, že je to trochu teoretický,“ připustil Quinn.

„No, já zkrátka a dobře myslela jen to, že tenhle vrah nás zase

přechytračí.“

„Ale náš…“

„Pšt!“ Pearl si nasadila i druhé sluchátko.

Stále držela zvednutý ukazováček, aby Quinn zůstal zticha a

poslouchala… poslouchala…

Zvuk, který slyšela, mohl způsobit Allsworth, zkušený policista,

který hlídal v Mymině pokoji. Odposlouchávali ložnici, ale

Allsworth byl v druhé místnosti apartmá za zavřenými dveřmi

Mymina pokoje.

Mikrofony byly citlivé a možná zachytily, jak se Myrna zavrtěla

ve spánku, převrátila se na posteli, rukou uhodila do pelesti. Ale

Pearl tyhle zvuky znala. Nebyl to žádný z nich.

Přemýšlela, co to asi slyšela.

Nakonec začala znovu dýchat. „Myslela jsem, že něco slyším, ale

nic to nebylo.“

„Taky jsem to zaslechl,“ řekl Quinn. „Myslím, že to byla

ventilace nebo potrubí rachotící ve zdi. Chystal jsem se říct, že náš

vrah se kvůli ženě, která spí v tom pokoji, ukáže. Tohle nutkání nemá

co dělat s inteligencí.“

„Dones mi kafe,“ poprosila Pearl, „a budu s tebou souhlasit.“

Dívala se, jak Quinn přešel místnost, pak si upravila sluchátka a

opřela se o stůl. Bylo obtížné se soustředit, když nic neslyšela. Bylo

obtížné zůstat vzhůru.

Talentovaní zločinci, pomyslela si. Nebylo jich moc, ale dělali ze

života peklo.

66

Tiše… Tohle musí provést velice tiše.

Ležel na břiše v potrubí a shlížel otvorem dolů do matně

osvětlené koupelny. Viděl ustupující kus roztaženého bílého

320

sprchového závěsu z igelitu, roh mramorového okraje toaletního

stolku podobného tomu, který byl v jeho pokoji. Oba měly stejný

vzorek jako špinavě bílé dlaždičky na podlaze.

Bezpochyby bude někdo v apartmá Myrnu hlídat, ale nebude s ní

v ložnici. Nicméně budou místnost odposlouchávat a sebemenší

nezvyklý hluk je uvede do akce. Téměř jistě byl někde poblíž i

Quinn, kontroloval hlídkující policisty, možná byl v pokoji na

stejném patře a poslouchal. Sherman v to doufal.

Pochopitelně vždycky existovala možnost, že matčina ložnice je

prázdná, že volavka není v pasti.

Ne, to by představovalo velké riziko. Mohl by na to nějak přijít a

zmizet bez toho, že by se pokusil získat cenu. Po všem, co se stalo,

by to neriskovali. Byli příliš chytří.

Usmál se a snažil se uklidnit. Byli takoví, jaké Bůh stvořil dravce

– právě tak chytří, ale ne víc.

Sherman natočil hlavu a přitiskl tvář k ocelové mřížce kryjící

průduch. Ležel a poslouchal.

Ticho. Naprosté ticho.

Pak zaslechl někoho velmi tiše dýchat. Pomalý, vyrovnaný

rytmus hlubokého spánku.

Srdce se mu rozbušilo a slyšel, jak mu v uších proudí krev. Na

chviličku se mu zatočila hlava.

Byla tam. Jako královna ve svém úlu.

Cítil její přítomnost.

Přitiskl tvář pevněji na chladnou ocel a překvapilo ho, když

zjistil, že pláče.

Jedna slza si našla cestu mřížkou a on slyšel, jak dopadla na

dlažbu.

V žádném případě nezmenšila jeho rozhodnutí.

Seržant AI Allsworth sloužil u sboru už šestadvacet let a podobné

akce, jako byla ta dnešní, znal dobře. Před deseti lety ho v hotelu na

Times Square postřelili místo svědka, kterého hlídal, a on tak

zachránil jeho svědectví a pomohl dostat přední představitele

organizovaného zločinu za mříže.

Allsworthovi bylo jednapadesát, nepovažovali ho za génia a v

NYPD už moc nepovýší, ale měl vzácnější a cennější vlastnost než

321

inteligenci. Byl stoprocentně spolehlivý a každým coulem policajt.

Vykonal by svou povinnost a zachránil život Myrně Kraftové, i

kdyby to znamenalo, že o ten svůj přijdé. Takový byl a za to si ho

všichni vážili.

Allsworth seděl na malé pohovce v předpokoji Mymina apartmá

a na kolenou měl otevřený časopis People. Byl to velký muž, plešatý,

jen kolem uší měl nakratičko sestříhané šedivé vlasy. Měl mohutné

svaly, vystouplé břicho a masitý obličej s tenkou jizvou přetínající u

pravého koutku oba rty.

Oči měl přivřené, ale ani zdaleka nespal. Jediné světlo v místnosti

pocházelo z lampičky na čtení postavené na stole vedle něj. Kravatu

měl povolenou stejně jako horní knoflík košile a osmicípá čepice

ležela na nedalekém stolku vedle zpola vypitého kelímku kávy.

Allsworth při takovýhle službách využíval kofein; ten ho udržel

vzhůru i ve střehu, zatímco byl ve stavu pohotovosti, kterého se

každý policista na dlouhých službách učil dosáhnout. Kávu pil

černou a právě dopíjel druhou konvici. V místnosti se vznášel pach

přehřáté, zvětralé kávy, ale byl zvyklý na kyselé aroma, a tak si ho

nevšímal.

Zdálo se, že by si nevšiml, kdyby v místnosti propukla přestřelka,

ale ta část Allswortha, která poslouchala, se ve chvíli, kdy byla

aktivita zbytku těla snížená, stávala ostražitější a citlivější. Vypadal

jako unavený, stárnoucí policajt, co pomáhá kočkám dolů ze stromů

a tady málem usnul na pohovce, ale byl to jen klamný dojem.

Byl připravený.

Lauri se zuřivě nakláněla dopředu a dozadu, a tím dokázala na

křesle překonat koberec, až se dostala na několik centimetrů od

nočního stolku.

A teď co?

Na telefon nedosáhla, ale prsty neměla slepené páskou, a kdyby

se jí podařilo křeslo otočit, mohla by jimi sevřít šňůru a přitáhnout si

telefon blíž.

Byla to pomalá, namáhavá práce, při které se začala hrozně potit,

ale alespoň se jí tím maličko uvolnila páska. A také to byla jemná

práce. Kdyby dobře nekontrolovala své pohyby, křeslo by se mohlo

převrhnout a ona by se rozhodně nedokázala narovnat.

322

Nakonec se jí podařilo nastavit křeslo správně a pak se horečnatě

snažila posunout posledních patnáct centimetrů, které potřebovala

překonat, jestli se měla špičkami prstů dotknout mučivě se klátící

šňůry.

Pokaždé když se křeslo naklonilo k telefonu, Lauri k sobě stiskla

prostředníček a ukazováček jako nůžky. Cítila, že se špičkami prstů

šňůry dotýká. Potřebovala se jen o kousíček posunout.

Zadržela dech, a co nejvíc přenesla váhu dozadu, ale dávala

pozor, aby nepřepadla.

Teď dopředu.

Ucítila šňůru mezi prsty, stiskla je a už tu těžko uchopitelnou

šňůru držela.

Když se křeslo setrvačností vracelo a začalo se naklánět na

druhou stranu, rychle si kolem jednoho prstu šňůru otočila.

Něco se nepovedlo!

Okamžitě věděla, že se ve své nedočkavosti přitáhnout a přidržet

šňůru, naklonila příliš rázně dozadu a do strany.

Křeslo se nahnulo moc daleko.

Převrhlo se.

Ach bože! Padám…

Obracím se!

Pevně stiskla oči a hned nato narazila ramenem a hlavou na

podlahu, protože křeslo sé na jedné zadní noze otočilo a stranou

prudce padlo k zemi.

Lauri však šňůru udržela. Vlastně ji měla omotanou kolem

ukazováčku ještě pevněji.

Vybavila si krátké zazvonění, když padala, a věděla, co

znamenalo. Stáhla telefon z nočního stolku. Sluchátko vyskočilo z

vidlice a leželo na koberci. Měla pocit, že si zlomila rameno. V hlavě

jí tepalo a cítila v ní bolest, ale dokázala s ní pohnout na stranu, a

viděla tak na telefon.

Potíž byla, že ležel na druhé straně křesla, u jejích nohou.

Byl po její levé straně, proto se snažila pohnout levou nohou, aby

se k němu přiblížila. Síla pádu pásku uvolnila ještě víc, a tak se jí

podařilo zatnout prsty u nohou a zakroutit chodidlem, takže dokázala

shodit levý střevíc s vysokým podpatkem.

323

Byl to drobný úspěch, ale teď už se necítila naprosto bezmocně.

Měla reálnou naději, ze někoho upozorní na svou situaci a osvobodí

se. Měla skutečnou naději.

Snažila se co nejvíc odlehčit levou nohu křesla a zaryla prsty do

koberce.

Trvalo jí několik minut, než našla způsob, jak přiblížit svou nohu

v nylonové punčoše nad telefon. Tak, jak ležela, neviděla ciferník,

ale dosáhla na něj patou.

Zhluboka se nadechla, horní polovinou těla se co nejvíc opřela o

koberec a přitom ucítila bolest v rameni, ale stejně patou v punčoše

znovu a znovu stiskla tlačítka ciferníku.

Přestože to nebylo pravděpodobné, říkala si, že snad náhodou

vyťukala číslo na tísňovou linku a nějak se jí dostane pomoci.

Pamatovala si, že čísla devět a jedna byly na klávesnici úhlopříčně

proti sobě, takže se podle toho pokoušela upravit každý úhoz patou,

aby zvýšila šanci, že stiskla správné tlačítko. Po chvíli znovu

pohnula patou ve vzorci po třech s pauzou mezi každým pokusem.

Devět jedna jedna.

Doufala.

Jak Lauri bojovala se svými pouty, bolestí a křečemi ve svalech,

přemýšlela, jakou má šanci, že skutečně údery patou vyťukala

pohotovost.

Rozhodla, že šance byla dostatečně velká a nemělo smysl o ní

přemýšlet, protože to byla jediná šance, kterou měla, a proto se k ní

upínala.

V pokoji 624 se Pearl maličko naklonila dopředu, položila špičku

prstu na pravé sluchátko a usmála se.

„Co je ti k smíchu?“ zeptal se Quinn. Přitáhl si k oknu jedno

čalouněné křeslo, zabořil se do něj, natáhl si nohy a u kotníků je

překřížil.

„Chrápe,“ odpověděla Pearl. „Ne moc hlasitě, ale aspoň že

chrápe.“

„No a co?“

Pearl se na něj ohlédla a pomyslela si, že by rozhodně neměl

zmiňovat, že ona taky chrápe, i když ne nijak nahlas. Zdálo se, že

Quinn ví, na co Pearl myslí, a odvrátil pohled. Usmál se ten mizera?

324

„Není spravedlivý,“ řekla Pearl, „že někdo vypadá jako Michelle

Pfeiffer a chrápe a mužům to připadá sexy, ale když chrápou jiný

ženy, tak je to nechutný.“

„Myrna Kraftová nevypadá jako Michelle Pfeiffer.“

„Nemluvila jsem ó Mymě Kraftový, mluvila jsem o Michelle

Pfeiffer.“

„Není spravedlivý,“ řekl Quinn, „že někdo vypadá jako Michelle

Pfeiffer.“

Bože, unavuje nás to. Hrozně nás to unavuje.

Vstal z křesla, protáhl se, zahýbal pažemi, aby se mu rozproudila

krev, a pak přistoupil k oknu a pozoroval spoře osvětlenou ulici s

několika chodci a slabým provozem, který nikdy neustane úplně.

New York v noci.

„Zdá se, že venku je klid,“ řekl, ale neotočil se.

„Víme, co to znamená.“

„Hm.“ Quinn se podíval na hodinky a zase se posadil.

Pearl si pomyslela, že nejspíš všichni jen marní čas, ale měla tolik

rozumu, že to neřekla nahlas.

O čtyři patra pod Quinnem a Pearl seděl Jeb Jones v křesle, které

si posunul k oknu. Pozoroval bezdomovce na druhé straně ulice.

Policie dovolila, aby Jeb bydlel ve stejném hotelu jako jeho matka,

ale nechtěli, aby se jakkoli účastnil toho, co by se mohlo přihodit,

kdyby Sherman skutečně dorazil. Chtěli ho mít z cesty.

Ale Jeb u toho chtěl být. Pokud se jeho týkalo, měl plné právo u

toho být. Předstíral, že souhlasí s představou, že bude poblíž, aby

mohl utišit matku potom, co Shermana dopadnou. Ale jen to

předstíral.

Už věděl, kterou cestu k jejímu pokoji o čtyři patra výš si zvolí.

Ven ze dveří, dát se vlevo, nahoru po schodech. Na odpočívadle

šestého patra byl policista, ale Jeb věděl, že pokud bude existovat

podezření, že se Sherman ocitl blízko jeho matky, všichni policajti se

co nejrychleji seběhnou do jejího pokoje.

Jeb bude hned za policajtem z odpočívadla.

Klíčem byl bezdomovec na druhé straně ulice. Měl rozedrané

šaty, seděl na dece v tmavém vchodu, opíral se o zavřené dveře a

325

hlava mu padala, jako by spal. Na rohu deky měl kalíšek na drobné,

ale Jeb věděl, že ten muž není žebrák. Byl to policajt v přestrojení.

Jeb dokonce viděl, jak ten žebrák mluví do hnědého papírového

sáčku, který měl jako obsahovat láhev, a byl si jistý, že jednou ten

muž použil mobilní telefon.

Jako všichni policisté v hotelu a jeho okolí, ten žebrák dostane

hlášku okamžitě, jakmile se něco přihodí. Všichni spolu byli neustále

v kontaktu, připraveni společně zasáhnout, seběhnout se jako past,

která scvakne. Žebrák byl zubem v čelistech pasti.

Žebrák, který byl policista.

Jakmile se pohne, Jeb vyrazí.

67

Sherman využíval světla pronikajícího zdola a pracoval pomalu a

tiše. Širokým ostřím šroubováku začal uvolňovat mříž kryjící stropní

průduch. Věděl, že ji v každém rohu ocelového rámu drží jeden

velký šroub. Zkoušel to s krytem ve svém pokoji a zjistil, že může

vypáčit jednu stranu, pak zahýbat krytem sem a tam, aby se dva

zbylé šrouby ohnuly a posloužily jako provizorní panty.

Ale nedají se použít jako panty příliš dlouho. Brzy se zlomí.

Jakmile uvolnil nejbližší stranu krytu průduchu, opatrně odstranil

oba šrouby a zasunul si je do kapsy. Pak zkroutil zápěstí, ale zároveň

držel částečně sklopenou mřížku, natáhl druhou ruku a uvolnil první

z ohnutých šroubů. Obratně ho chytil, aby nedopadl na dlažbu na

podlaze.

Opatrně vyjmul zbývající šroub prsty a pevně svíral ocelový kryt,

aby nespadl.

Rychle si zastrčil šroub do kapsy k ostatním a držel kryt oběma

rukama. Natočil ho úhlopříčně, aby ho mohl zvednout a položit do

potrubí na vzdálené straně otvoru, kde nebude překážet.

Bílá dlažba koupelny teď byla přímo pod ním. Velmi snadno

dosažitelná. Musel se jen z průduchu opatrně spustit hlavou dolů,

ruce položit na zem a pak tiše nohama v ponožkách přistát na

podlaze.

326

Strčil hlavu do otvoru a pak dolů do koupelny. Dveře byly

otevřené asi na deset centimetrů, aby světlo pronikalo do ložnice a

jeho matka snadno našla cestu, pokud by musela v noci vstát.

Tiše ležel a vyčkával. Chtěl se ujistit, že nepatrné zvuky, které

způsobil, nevzbudily ničí pozornost. Jak odstranil mřížku, slyšel svou

matku tiše chrápat. Výborně. Nevyrušil ji ze spánku. Nebo to jen

předstírala? Věděl, že to uměla nejlíp ze všech lidí.

Dostal se takhle daleko, a tak se donutil, aby byl trpělivý a

opatrný. Dál ležel bez hnutí a snažil se zaslechnout jiný zvuk než

matčino nepatrné chrápání vycházející z ložnice. Díval se, jestli na

druhé straně dveří nezahlédne světlo.

Osudový okamžik nastal. Brzy nastane čas jednat.

Vůbec nepomýšlel na to, co se může stát potom. Jeho nůž byl

tichý zabiják a on nepozorovaně odejde stejnou cestou, kterou přišel.

Kdyby se něco přihodilo a on se nemohl dostat tak blízko, aby

použil nůž, použije pistoli, pak zmizí do koupelny, zamkne za sebou

dveře, aby své pronásledovatele zpomalil na potřebnou dobu, než se

vyhoupne zpátky do ventilačního potrubí. Položí mřížku na otvor,

takže si snad ani nevšimnou, že utekl právě tudy. Rozhodně ne hned

a on jen potřeboval odvrátit jejich pozornost a zdržet je. To bylo

jádro jeho druhého únikového plánu – odvrátit jejich pozornost a

zdržet je. Jakmile se vydá na cestu zpátky do svého pokoje a proleze

potrubím, přišroubuje zpátky kryt. Potom bude improvizovat. A

pokud to bude nutné, použije své rukojmí. Jestli si policie myslí, že

tohle je sebevražedná mise, dozví se opak.

Sherman jen pevně věřil, že několik příštích minut proběhne

přesně tak, jak plánoval.

A touha se podobala bolesti.

Počkal několik minut a mezitím přestal zhluboka dýchat po

námaze a napětí z práce s těžkým ocelovým krytem. Teď měl situaci

pod kontrolou. Pouze chtěl, aby měl kontrolu úplnou, než se pustí do

dalšího kroku.

Nebo si snad chtěl užívat téhle chvíle, slastného očekávání.

Nikdy ani nezadoufal, že takováhle příležitost nastane. Pochopitelně

rozechvěním sotva popadal dech. Kdo z těch, kteří mu rozuměli, by

mu něco vyčítal?

327

Máma, za nepatrně pootevřenými dveřmi.

Máma!

Po tolika letech ho překvapilo, že jeho matka je tak blízko.

68

V hale si Gerald Goodnight, recepční s příhodným jménem,

všiml, že mu na desce telefonní ústředny bliká světlo. Ne pravidelné,

vyrovnané blikání, ale přerušované a zoufalé.

Nejspíš nic, čím by se měl vzrušovat. Telefonní ústředna byla

moderní vymožeností a často vysílala popletené signály. To blikání

nejspíš brzy přestane.

Nebyla to skutečná telefonní ústředna, ale jen simulovaná na

monitoru počítače. Goodnight, vysoký, šedovlasý muž s ustupující

bradou a pijáckým nabobtnalým červeným nosem, pracoval v hotelu

Meredith víc jak deset let. Nepil a nespal dobře, takže jeho vzhled i

jméno klamaly.

Goodnight byl nicméně ve své práci schopný. Byl pilný a

poskytoval obratný nádech snobství, po kterém vedení hotelu toužilo.

Jeho přičinlivost byla důvodem, proč se chystal přejít k počítači a

zkontrolovat, zda na příští ráno byla správně zadána všechna

požadovaná buzení telefonem. Přestože už uběhla léta, živě si

pamatoval na mrtvičnou zuřivost bohatého podnikatele, který si

vyžádal buzení telefonem na osmou hodinu ranní, ale obdržel ho

těsně předtím, než se vzteky bez sebe odpoledne odhlašoval. Později

se snažil hotel žalovat, protože zmeškal zásadní obchodní schůzku na

druhé straně města. Hotel Meredith s ním celou záležitost urovnal a

vyhnul se tak soudním tahanicím. Goodnight si myslel, že muž si měl

pojistit buzení telefonem vlastním cestovním budíkem nebo budíkem

na náramkových hodinkách. Goodnight se tím vždycky řídil. O

hotelových zaměstnancích totiž věděl své.

Nebylo poprvé, co při práci v hotelu spolupracoval s policií.

Naposledy bylo snadné poznat policisty v převleku. Byli jako herci

ve špatné gangsterce. Musel připustit, že tihle jsou vážně dobří.

Falešný vrátný vypadal jako opravdový a policista předstírající

328

hotelového poslíčka dokonce několikrát dostal spropitné. Goodnight

tomu muži řekl, že kdyby někdy potřeboval jinou práci, ať se zastaví.

Muž ho probodl policejním pohledem a Goodnight hned věděl, že tu

pravou práci už dělá.

Světlo na telefonní ústředně stále blikalo.

Goodnight si pomyslel, že by nebylo od věci poslat za poslíčka

převlečeného policistu nahoru, aby se podíval na blikající telefonní

spojení. Mohl by trochu zastrašit rozdováděné děti nebo divokého

hosta. Ale věděl, že je to neuskutečnitelný nápad. Skutečný vedoucí

poslíčků Riley byl tím, kdo se o to musel postarat.

Telefon byl v pokoji o patro výš, než kde bydlela žena, kterou

policisté hlídali. A takovéhle situace se v hotelích stávaly běžně.

Nejspíš si s telefonem hrají děti. Nebo opilec. Možná rozzuřený

opilec. Jestli je to tenhle případ, Riley může zavolat dolů a policisté

tam budou za pár vteřin. Pokud by se uprostřed tak závažné akce

obtěžovali.

Jako kdyby Riley vycítil, že se něco děje, podíval se na něj ze

svého místa vrchního poslíčka. Goodnight na něj nepatrně kývl a

Riley se pomalu vydal po tlustém koberci k jeho pultu.

Riley byl velký muž s medvědí chůzí. Bylo mu přes šedesát, ale

stále byl silný a v kondici. Byl dobrácký, ale v nutných případech

měl bojovné sklony. Když sloužil u námořnictva, byl v těžké váze

třetím nejlepším boxerem v celé flotile. Byl si jistý, že zvládne

jakoukoli situaci, která se v hotelu může přihodit, a hotel mu

důvěřoval. Proto si držel obtížné vedoucí postavení hotelových

poslíčků už celých sedm let.

Podle Goodnighta byla jediným nedostatkem vedoucího poslíčků

Rileyho jeho představa, že má smysl pro humor. Byl totiž jediný, kdo

si to myslel. Občas s ním bylo těžké vyjít.

„V sedmém patře to pořád bliká,“ řekl Goodnight a kývl hlavou

směrem k monitoru ve výklenku za pultem.

„Chceš, abych tam poslal toho nového poslíčka?“ zeptal se Riley

a očima zabloudil na policistu oblečeného v jejich uniformě. Věděl,

že policista převlečený za poslíčka – Neeson – si taky myslí, že je

vtipný, a považoval ho za svou konkurenci. Možná si jednou vymění

své vtipy.

329

„Nesnaž se být vtipný,“ prohlásil Goodnight. „Běž nahoru a

podívej se, v čem je problém.“

„Nejspíš v telefonu,“ ušklíbl se Riley. „Když je měsíc v úplňku,

tak blbnou. Má to co dělat s přílivem. Chci říct, že je to stejná

gravitační síla, jen ovlivňující elektroniku.“

„To myslíš vážně?“

„Ne,“ odpověděl Riley. „Nejspíš v tom budou mít prsty děti. Tak

je to skoro vždycky. Jaké je číslo toho pokoje?“

„Sedm set dvacet čtyři. Jméno hosta je John Brown. Je tam sám.“

„Nebo byl, když se zapisoval,“ ušklíbl se Riley. „Víš, že je víc

Brownů než Jonesů?“

„Ano,“ přitakal Goodnight, ačkoli to nevěděl, a navíc mu to bylo

úplně jedno. Ani nebylo záležitostí hotelu, jestli se ten muž zapsal

pod falešným jménem, pokud zaplatil nebo měl krytou kreditní kartu.

„Napočítáme mu dvoulůžák jen v případě, že je ošklivá,“ utrousil

Riley.

Goodnight jeho poznámku ignoroval. „Nemusím ti povídat, abys

tam nedělal povyk, který by vyrušil ostatní hosty.“

„Ještě žes mi to řekl,“ prohlásil Riley. „Právě včas. Mám s sebou

harmoniku.“

„Harmoniku?“

Riley se zasmál. „To byl vtip, Georgi.“

Goodnight potřásl hlavou. „Harmonika. Měsíc.“

„Snažil jsem se být vtipný,“ vzdychl Riley a vzal si univerzální

kartu na odemykání, kterou mu Goodnight podal.

„Přestaň se snažit,“ poradil mu Goodnight. „Vážně. Je to dobrá

rada. Přestaň se snažit.“

Viděl, jak se Rileyho ramena třesou smíchy, když se

uniformovaný vedoucí hotelových poslíčků loudá k výtahům.

Poskakující lemované nárameníky to jasně dokazovaly.

Detektiv Jack Neeson v legrační uniformě poslíčka pozoroval od

palem v květináčích upjatého recepčního, který nejspíš tajně pil, jak

hovoří s Rileym, vedoucím poslíčků. Riley se mylně pokládal za

komika, ale nebyl žádná padavka. To Neeson hned poznal. Nejspíš

330

dokázal zvládnout jakékoli potíže – pokud vůbec nějaké potíže

nastaly.

Riley si od recepčního něco vzal, otočil se a vydal se k výtahům.

Svaly na zádech měl podivně zaťaté. Neeson tuhle chůzi poznal –

muž na misi.

Možná bych tam měl zajít a dohlédnout na to.

Došel k muži za pultem. Goodnight ho viděl přicházet a počkal,

až dorazí. U výtahů zatím Riley tiskl tlačítko Nahoru.

Neeson si spočítal, že výtahu bude chvilku trvat, než sjede dolů.

Pokud se něco dělo, mohli by jet nahoru společně. Párek chlápků ve

směšných uniformách. Neeson si pomyslel, že by vypadali jako

postavy v kostýmním filmu nebo opeře, na které ho jeho žena tahala.

Generál a jeho pobočník. Riley v honosnější uniformě byl rozhodně

generálem. Neesonovi se to nelíbilo. Nebyl žádný druhořadý poskok.

„Potíže s jedním telefonem,“ vysvětloval Goodnight. Ani

nečekal, až se ho Neeson zeptá. Nebyl si jistý, jestli chce mít

policajta a Rileyho ve stejnou chvíli v jednom výtahu. Dva titáni

humoru v tak malém prostoru. „Sluchátko je vyvěšené. Nejspíš si s

tím někdo hraje. Asi dítě nebo opilec.“

Nebo vrah, pomyslel si pobočník, otočil se a rychle přešel k

výtahům a generálovi.

Ještě nebylo nutné se vzrušovat, ale rozhodně stálo za to, aby se

na věc podíval blíž.

Viděl, že se přepočítal. Šel pozdě, výtahy v tuhle hodinu nikdo

nepoužíval a jeden nejspíš čekal v hale v přízemí.

Generál byl totiž pryč.

69

Riley vystoupil z výtahu v sedmém patře a okamžitě toho muže

uviděl. Stál před dveřmi do jednoho pokoje v přední části hotelu,

nejspíš právě pokoje 724, kde byly potíže s telefonem, a bušil na

dveře pěstí. Nebyl dost silný, aby způsobil hodně hluku.

To mě podrž, pomyslel si Riley. Došlo mu, že v pokoji někdo je.

Nejspíš žena. Ten chlap byl podivín, kterého si všiml, když do hotelu

331

asi před dvaceti minutami vstoupil. Měřil jistě přes sto osmdesát

centimetrů, měl rudé vlasy v kudrnatých pramenech a určitě nevážil

víc jak padesát kilo. Riley viděl, jak podivín začal křičet a znovu a

znovu narážel do dveří. Vypadal jako lidský had nebo něco, co sice

stálo vzpřímeně, ale nemělo dost síly na vyražení dveří, ani kdyby

byly z lepenky.

Znovu zařval: „Lauri!“ Bum! Vletěl do dveří a odrazil se zpátky

o dobrý metr, jen aby stočil své dlouhé tělo a znovu se rozběhl proti

dveřím. Bum! Zbytečně. „Lauri!“

„Hej, sportovče!“ zahřímal Riley, když se ocitl asi tři metry od

něj.

Podivín si ho teprve teď všiml. Vypadal mladě, oči měl doširoka

otevřené a snad se bál. Riley přemýšlel, jestli ten vyzáblý kluk jel na

drogách.

„Musíte mi pomoct se tam dostat!“ zaječel kluk. „Moje holka je

uvnitř a myslím, že je v průšvihu.“

„Co myslíš tím v průšvihu?“

Kluk se znovu bezvýsledně rozplácl na dveřích.

„Přestaň!“ houkl Riley. „Vždyť si ublížíš.“

„Tak mi pomozte dostat se dovnitř! Myslím, že se tam něco děje.

Znásilnění nebo ještě něco horšího!“

„Proč si to myslíš?“

„Sledoval jsem sem svou holku. Viděl jsem ji jít dovnitř s

chlápkem, kterýmu nevěřím.“

„A co?“ Dlouhé tělo podivína se pohybovalo v podivné pružné

vlně, jako kdyby se chystal znovu narazit do dveří.

„Jsi John Brown?“ zeptal se Riley.

„Co?“ Divný kluk se zarazil a zadíval se na Rileyho.

„To je ten s tou dívkou?“

„Nejsem a on taky ne!“ prohlásil podivín.

Riley se zlehka dotkl jeho kostnatého ramene a zabránil mu v

dalším útoku na dveře. „Uvidíme,“ řekl. V obličeji se mu zračilo

odhodlání. Zaklepal na dveře. „Ale ty neříkej ani nedělej nic,

rozumíš?“

Kluk přikývl, ale Riley mu ani na okamžik neuvěřil.

Na klepání nikdo nereagoval.

332

„Nechci vyrušit ostatní hosty, chápeš?“

Další přikývnutí od poskakující hlavy. „Jo, jo.“

Riley znovu zaklepal. Hlasitěji.

Stále žádná odezva.

„Dobře,“ řekl Riley. „Zůstaň tady a já půjdu dovnitř a podívám

se. Pokud vím, nejspíš se uvnitř někdo sprchuje.“

Zdálo se, že jeho slova podivného mladíka rozrušila, ale nic

neřekl.

Riley strčil do zámku univerzální kartu a dveře okamžitě otevřel,

což ho zarazilo, protože v tuhle noční hodinu už většina hostů měla

zajištěné bezpečnostní zámky.

Nakoukl dovnitř. Na stole bylo rozsvícené světlo.

„Haló? Je tu někdo?“

Pak si všiml, že u stolu chybí křesílko. Zahlédl ho položené na

bok na podlaze u postele. Nakonec uviděl i ženu připoutanou ke

křesílku a telefon s vyvěšeným sluchátkem ležící u jedné její nohy.

Riley vrazil do místnosti a ten hubený kluk se držel těsně za ním.

Skoro se mu lepil na záda. Slyšel, jak vykřikl: „Lauri!“

Jak se Riley sklonil nad dívkou, viděl, že je naštěstí naživu. Oči

měla rozšířené a zírala na něj. Co nejjemněji strhl pásku, kterou měla

přelepenou pusu. Zhluboka se nadechla ústy, našpulila rty a olízla si

je. Pak řekla něco divného.

„Červíku?“

Riley vytáhl malý kapesní nůž, který u sebe stále nosil, a začal

řezat pásku, jíž měla spoutané paže. Ostří bylo tupé, protože s ním

řezal lepenku a otvíral s ním dopisy, takže teď nezbývalo než

horečnatě pilovat. Šlo to pomalu, ale přece postupoval.

„Zavolejte mého tátu,“ vyhrkla dívka a žalostně k němu vzhlédla.

„Prosím! Je v potrubí.“

Zachmuřil se. „Potrubí?“

„ Potrubí. “

Riley na ni civěl. „Tvůj táta je v potrubí?“

„Ne můj táta! Zavolejte mého tátu!“ Vydrmolila telefonní číslo.

Riley neposlouchal. Soustředil se na přeřezávání pásky, aniž by

řízl do masa. Chtěl, aby dívka byla v pořádku. Byla stejně stará jako

333

ten vyzáblý podivín, nejspíš jí nebylo ani dvacet. Mluvila jako by

byla na drogách.

„Můj táta je detektiv Frank Quinn,“ vydechla.

Riley přestal řezat. „Pověz mi ještě jednou to číslo.“

Udělala to, pak se zadívala za směšně lemovaný nárameník na

Rileyho rameni a viděla, že Červík se v koupelně souká nahoru do

stropního průduchu.

Neeson vystoupil z výtahu v sedmém patře a rozhlédl se po

dlouhé chodbě s kobercem.

Po Rileym nebylo ani slechu.

S tichým šelestem se za ním zavřely dveře výtahu.

Neeson se vydal vlevo k pokoji 724. Každé tři metry chodbu

tlumeně ozařovaly elegantní mléčné baňky. Na plyšovém koberci

jeho boty nedělaly žádný hluk, přestože kráčel rychle. Cestou se

díval na čísla pokojů, aby se ujistil, že jde správným směrem, a

nevědomky si v duchu přeříkával jejich čísla.

Sedm set šestnáct.

Sedm set osmnáct.

Sedm…

Před sebou zahlédl otevřené dveře, tak přidal do kroku a na čísla

se už nedíval.

Teď nastal pravý čas.

Sherman nějak věděl, že při něm v tomto okamžiku stojí božské

štěstí. Když tohle cítil, vždycky uspěl.

Opatrně, aby způsobil co nejméně hluku, posunul své tělo

dopředu a spustil hlavu otvorem v koupelně matčina apartmá.

Dej si načas…

Prostrčil otvorem levou ruku, nechal ji viset a dotkl se, docela

zlehka se dotkl bílého sprchového závěsu, jen aby se aklimatizoval;

aby začal proces, kdy splyne se svým okolím a bude se moct

pohybovat nepozorovaně a s potřebnou jistotou.

Jediný zvuk, který si dovolí udělat, bude dotek jeho holých rukou

na dlažbě podlahy, až se po hlavě spustí otvorem a těžiště jeho těla se

posune. Nakonec se ozve tiché bouchnutí jeho nohou v ponožkách,

334

až narazí do dlaždiček. Musel udržet rovnováhu. To byl ten nejtěžší

úkol.

Pak už to bude skoro hotové.

Potichu se protáhne pootevřenými dveřmi do ložnice a dá pozor,

aby se jich ani nedotkl. Nemohl riskovat, že skřípění pantů matku

varuje.

Pak přijde na řadu nůž.

Nůž.

70

Neeson vstoupil do pokoje 724 opatrně. Zbraň měl vytasenou a

hned viděl, že Riley klečí vedle postele. Pak si všiml dívky

připoutané páskou k převrácenému křeslu.

Riley vyťukával číslo na telefonu, který ležel na zemi. Podíval se

na dívku a řekl: „Budeš v pořádku, zlato. Teď už jsi v bezpečí.“

Dívka, která Neesonovi připadala povědomá, na něj zírala s

vytřeštěnýma očima a jen vyhrkla: „Vedení.“

„Co?“

„Vedení,“ řekl Riley. „To je Quinnova holka. Tvrdí, že ten, kdo jí

to udělal, je v potrubí.“

Neesonovi trvalo asi tři vteřiny, než informaci vstřebal.

Zastrčil pistoli do pouzdra a přešel místnost.

„Dejte mi ten telefon.“

Sherman se polovinou těla vynořil z potrubí a jeho trup visel z

otevřeného průduchu.

Teď musel jednat rychle. Tiše, ale rychle.

Posouval své tělo dopředu a chystal se spustit do koupelny, když

ucítil, že pravá nohavice kalhot se za něco zachytila.

Co sakra?

Opatrně nohu zvedl a snažil se udržet vratkou rovnováhu.

Potřeboval uvolnit látku nohavice z hřebíku nebo šroubu, za který se

zachytila.

Co…?

335

Teď se něco pokoušelo stisknout mu kotník. Aul Ostré! Nehty?

Zuby?

Něco se ho pokoušelo zarazit aligátořím stiskem?

Bože!

Zpanikařil, začal oběma nohama zuřivě kopat a už se nestaral,

jestli nadělá hluk. Jen věděl, že se musí dostat ven z potrubí, pryč od

toho, co ho drželo. Cítil, že se chodidly v ponožkách o něco otírá.

Jeho levé chodidlo se o něco zapřelo, tak se odrazil, ale dál vší silou

kopal pravou nohou. Jeho kotník teď už nic nesvíralo, ale záložka

jeho kalhot se vykroutila z ponožky, kde byla zastrčená, a jako by ho

táhla. Cítil, jak se látka napíná.

Kopal ještě mocněji, otloukal si lýtka a bolestivě si ohnul palec u

nohy.

Volný!

Najednou byl volný!

Podařilo se mu vytrhnout nohu tomu, co ho svíralo.

Ale se svobodou přišla rychlá změna těžiště a on spadl na

podlahu koupelny příliš náhle, takže nestihl dát ruce správně před

sebe, aby přistál tiše.

Dopadl na tvrdé dlaždice se zaduněním a zachřestěním. Svalil se

bolestivě přes levé rameno a ležel rozplácnutý s jednou nohou na

toaletě. Nohou musel narazit na desku skříňky, protože několik

kosmetických lahviček se válelo na zemi. Dokonce i malá tuba pasty.

Nůž nebude stačit. Určitě je vzhůru! Policajti na cestě. Teď

není na nůž čas.

Byl rád, že byl tak předvídavý. Rychle se vyškrábal na nohy a

sáhl po zbrani.

Nebyla tam!

Zbraň neměl zastrčenou za opaskem.

Do prdele!

Slyšel hluk za dveřmi, do kterých musel při pádu kopnout, až se

zaklaply. Někdo utíkal! Hlasy!

Zoufale se kolem sebe rozhlédl.

Tamhle ležela jeho zbraň. Na podlaze, z poloviny přikrytá

koupelnovým závěsem.

Vrhl se po ní.

336

Allsworth rozrazil dveře a bez klepání vtrhl s tasenou zbraní do

ložnice Myrny Kraftové.

Pouze Myrna.

Výraz na jejím obličeji kam se dívala…

Bez váhání vyrazil ke dveřím koupelny. Byl si vědom toho, že v

posteli je vyděšená žena, sedí strnule vzpřímená a civí před sebe.

Zvedl volnou ruku a dlaní jí dal znamení, aby se ani nehnula.

Z koupelny vycházel hluk tříštícího se skla nebo plastů!

Allsworth stiskl zuby takovou silou, že si klidně mohl jeden z

nich zlomit, sevřel devítimilimetrovou pistoli oběma rukama a

vykopl dveře koupelny.

Quinn s Pearl dorazili ke dveřím pokoje 620 jako první. Neeson k

nim utíkal chodbou. Quinn zahlédl i uniformovaného policistu, který

hlídal na odpočívadle a teď se k nim blížil z opačného směru.

Zavalitý muž se snažil, ale nepohyboval se tak rychle jako Neeson.

Za Neesonem byl někdo další.

Jeb Jones. Quinn úplně zapomněl, že je taky v hotelu.

Quinn neklepal. Vykopl dveře do apartmá 620 stejně, jako to

udělal Allsworth, aby se dostal do koupelny.

Předsíň byla prázdná. Časopis People ležel na zemi vedle křesla

blízko stojací lampy se zakřiveným širmem.

Quinn znal plán apartmá. Utíkal k ložnici a za sebou cítil

přítomnost Pearl.

Myrna seděla na posteli, stále v šoku, jak ji hluk vytrhl ze spaní.

Quinn uviděl pušku, kterou si vyžádala, opřenou o zed blízko

pqstele.

Její tělo se nehýbalo, ale tmavé oči zabloudily ke světlu

pronikajícímu z koupelny.

Z koupelny se ozvaly dva výstřely a blýskly se ve světle.

Když se dveře koupelny prudce vrátily zpátky, Allsworth do nich

znovu kopl, aby zůstaly otevřené a uviděl muže nataženého na dlažbě

u vany a sprchového závěsu. Bílé tričko, tmavé kalhoty s jednou

nohavicí zastrčenou do černé ponožky a něco držel v ruce!

337

Pistoli!

Allsworth věděl, že má potíže a zařval. Občas útočníky náhlý

hlasitý zvuk zarazil. Na chviličku zaváhali.

Občas.

Sherman čekal a byl připravený. Překvapilo ho, jak rychle se sem

ten policajt dostal, ale jeho zbraň mířila vysoko. Držel ji oběma

rukama a navíc nestál úplně pevně, protože musel vykopnout dveře.

Jednalo se o okamžik, ale Sherman věděl, že ten okamžik pracuje pro

něj.

Zbraň v policistově ruce nemohla tak rychle klesnout, aby

zamířila na Shermana. A Shermana rozhodně nevyvedl z míry hluk.

Žádný hluk už nebyl důležitý.

Vystřelil dvě rány dřív, než se policistova zbraň dostala na

úroveň ramene. Jejich společné burácení přehlušilo i pád mrtvého

policisty na zem.

Zničené dveře teď zely dokořán a v nich zahlédl svou šokovanou

matku sedící vzpřímeně na posteli.

Sherman v jedné ruce třímal pistoli, v druhé nůž, přeskočil

padlého policistu s polovinou obličeje a řítil se k ní.

Quinn a Pearl se zarazili, když z koupelny uviděli vyletět mrštnou

postavu. Oba věděli, že to není Allsworth.

Přesto se překvapením zarazili a zůstali ochromení stát.

Sherman se dostal až k nohám postele.

Pearl vystřelila první a střílela dál. Vedle ní ze starého

speciálního policejního revolveru střílel Quinn. Při každém výstřelu

cítil zpětný náraz, jako kdyby držel v ruce něco živého.

Sherman udělal dva roztřesené kroky stranou a zmateně se

zastavil. Pistole mu vyklouzla z ruky. Nohy se mu třásly a on klesl na

kolena.

Pearl sklonila zbraň. Cítila se slabá a měla pocit, že poklesne jako

Sherman. Řezník.

Spolkla měděný pozůstatek strachu, co měla pod jazykem, a

snažila se vzchopit.

Měla práci.

338

Hergot! Měla práci!

Ložnice byla najednou plná hluku a pohybu. Neeson, Jeb,

uniformovaný policista z odpočívadla.

Rozptýlili její pozornost jen na chvilku.

Neeson vykřikl: „Vstaň!“

A Sherman skutečně vstal. Pohyboval se jako zombie, poháněla

ho čirá vůle, nůž měl zvednutý a prudce se hnal na Myrnu, která se

zdála být v šoku nebo zhypnotizovaná, takže se ani nehnula.

Quinn věděl, že nedokážou zareagovat včas. Sherman ji dostihne,

bodne ji a nejspíš zabije.

Když na to myslel, ozvaly se ohlušující výstřely z pušky a

Sherman se zatočil, až rozstříkl krev po místnosti.

Ležel tiše a bez pohnutí v dozvucích kanonády výstřelů a byl

téměř rozpůlený vydatnou silou pušky z takové blízkosti.

Jeb si pospíšil k matce v okamžiku, kdy Sherman vrazil do

místnosti, a včas sáhl po pušce, aby jí zachránil život.

Všichni stáli bez pohnutí spíš hrůzou a vyčerpáním než šokem.

Pouta, která chtěla Pearl zacvaknout na Shermanova zápěstí, jí stále

visela z ruky.

Po neuvěřitelném zmatku pohybů a hluku se teď ozýval jen

pravidelný sykot dýchání z plných plic.

Dokud se z koupelny neozvala rána a zděšené vyjeknutí.

Quinn se s tasenou zbraní přiblížil ke dveřím koupelny a nakoukl

dovnitř.

Červík.

71

Myrna ležela stočená do klubíčka v čele postele, kde čekala na

téměř jistou smrt. Vypadala tam malá a zranitelná.

Nevinná.

Odhodila si vlasy z očí, pak vylezla z postele, postavila se se

založenýma rukama a tiskla své tělo, jako by se ujišťovala o své

existenci. Už nevypadala, že je v šoku. Hluboko posazené tmavé oči

pomalu přejížděly z místa na místo, všechno vnímaly a hodnotily.

339

Když se střetla s Quinnovým pohledem, odvrátila oči a zadívala se

na svého syna Jeba, který stál nad svým mrtvým bratrem. Očividně

byl rozrušený tím, co udělal. Po tvářích mu stékaly slzy.

Napětí najednou z místnosti zmizelo a nechalo po sobě jen

štiplavý pach střelného prachu, dozvuk přestřelky a dusivého

smutku. Vzduch jako by ztěžkl a znehybněl smrtí.

Jeb přímo nevzlykal, ale Quinn měl pocit, že každou chvíli může

přijít křečovité zhroucení. A kdo by to Jebovi vyčítal? Právě

zachránil život své matky tím, že zabil svého bratra. Oba bratři se

nejspíš předtím nikdy nesetkali, ale byli jedné krve. Quinn z

ostatních případů vražd věděl, jak zničující účinek to může mít.

Nebylo to jako zabití cizího člověka, což už samo o sobě byla

strašlivá hrůza.

Přešel k Jebovi. „Udělal jste správnou věc,“ řekl tiše, ale zdálo se,

že ho Jeb neslyší.

Místo toho se podíval na svou matku, která pořád ještě stála a

objímala se rukama.

Znovu natáhl pušku, zvedl hlaveň a zamířil ji na Mymu.

Viděla to a věděla, že je pozdě. Věděla, co přijde. Stála tam ve

své výšce, jen spustila paže a vzdorovitě hleděla na svého syna.

Quinnova zbraň se sotva dostala z podpažního pouzdra. Okolo

sebe cítil náhlý, nekoordinovaný pohyb ostatních vytahujících své

zbraně.

Puška vystřelila první. Znovu naplnila místnost burácením a

Myrna odletěla na stěnu, odrazila se a v rohu se zhroutila k zemi.

Quinn se na ni nedíval. Soustředil se na Jeba za hledáčkem a jako

ostatní v místnosti se modlil, aby dokázal vystřelit dost ran a zastavit

ho. Pozoroval Jeba, jak předvádí stejně podivný taneček jako jeho

bratr Sherman, když ho roztrhaly kulky.

Jakmile padl k zemi, Pearl se k němu vrhla. Odkopla pušku

stranou pod postel tak prudce, až měla pocit, že si zlořnila palec.

Jeb nejdřív viděl jen bílý strop a teprve pak spatřil, jak se k němu

blíží tmavé stíny. Stále jako by se báli a mířili na něj svými

zbraněmi. Rád by se je pokusil uklidnit, jen neměl dost síly. Co

musel vykonat, vykonal.

340

Myslel na minulost, na bažinu i na to, jak se jí nikdy nedá úplně

uniknout. Stále vás provázela, ve spánku i v bdění, zuby nehty se vás

držela. A nakonec…

Dolehl k němu hlas z dálky: „Je mrtvá. Puška z téhle blízkosti,

moc z ní nezbylo.“

Velký policista, Quinn, se nad ním nakláněl, stínil mu a něco

říkal.

„Proč jste to udělal? Proč jste zabil vlastní matku?“

Hlas velkého muže byl překvapivě jemný, zmatený. Jeb se snažil

odpovědět a věděl, že nemá moc času.

„Když jsme s mámou bydleli v Louisianě,“ chraplavě zašeptal,

„byli jsme hrozně chudí. Žili jsme u bažiny. Brali jsme

podnájemníky.“

„Cože?“ zeptal se Quinn, přiklekl k němu blíž a stále se tvářil

zmateně.

Místo odpovědi začal Jeb zavírat oči. Nedokázal je úplně dovřít.

„Je po něm,“ řekla Pearl.

„Svatá Matko Boží!“ vydechl jeden policista. „Zastřelil vlastní

matku.“

Quinn se zadíval do Jebových napůl přivřených očí, jako kdyby v

nich mohl najít vysvětlení. Ale nic v nich nebylo, za těma očima už

nikdo nebyl.

Quinn vzdychl a vstal. Zvenku slyšel sirény, jedna z nich byla

blízko a náhle ukončila ječivé jódlování dole na ulici. Brzy budou na

cestě nahoru další policisté v uniformách i v civilu, technici,

zdravotníci, soudní lékař. Všichni zrekonstruují divoké násilí a smrt,

které se tu přihodily, do něčeho roztříděného, srozumitelného a ani

zdaleka tak hrůzného – alespoň na povrchu. Policejní svět.

„Co ti řekl?“ zeptala se Pearl.

„Nevím. Něco o tom, že v Louisianě byli chudí a brali

podnájemníky,“

„Podnájemníky?“

„Nemám ponětí, co tím myslel. Třeba to nevěděl ani on. Umíral.“

„To je dávno,“ řekla Pearl. „Teď už na tom nezáleží.“

Quinn shlédl dolů a na špičce své boty uviděl krev, jak klečel nad

Jebem.

341

„Nejspíš ne,“ přisvědčil.

72

Další den k večeru se vraceli zpátky do kanceláře v Quinnově

lincolnu. Slunce stále ještě pražilo a doprava začala pomalu

houstnout, ale Quinn se v bludišti svého města vyznal, znal rytmus

jeho pohybu i náhradní cesty, takže neztráceli čas.

Ještě měli spoustu práce. Bude jim trvat několik dnů, než všechno

vyřídí a oficiálně případ uzavřou. A pochopitelně se budou muset

vypořádat s médii, ačkoli to mohli o chvilku odložit, a snad se tím

některým vyhnout úplně. Jen snad. Média se nahrnula k jejich

kanceláři a určitě tam teď bivakují a čekají na ně.

„Co dál?“ zeptal se Quinn.

„Zatracený paparazzi,“ utrousila Pearl.

„Myslím po tom všem?“

Fedderman se ozval ze zadního sedadla: „Já se vracím zpátky na

Floridu. Možná začnu zase rybařit.“

„A co golf?“

„Do prdele s golfem.“

Quinn se vyhnul díře ve vozovce a usmál se. „Doufám, že ti to

tentokrát vyjde.“

„Jestli ne, pořád tu je ještě lov.“

„To už jsi zkoušel,“ namítla Pearl.

Quinn se na ni podíval. „A ty, Pearl?“

„Já golf nehraju a ryby nechytám.“ Když k tomu nikdo neměl

žádnou poznámku, dodala: „Myslím, že dostanu zpátky práci v

bance.“

Pomyslela si, že by se Quinn mohl pokusit jí to vymluvit, snad

dokonce doufala, že to zkusí, ale mlčel a jen se díval před sebe ven

předním sklem. Jako socha. Pochopila jeho mlčení a rozčílilo ji to.

Myslí si, že mi to nepotřebuje vymlouvat. Myslí si, že to nemůžu

udělat. Že nemůžu vést klidný život v ústraní. Ten mizera tomu

nerozumí.

„A co ty, Quinne?“ zeptal se Fedderman ze zadního sedadla.

342

„Já? Já jsem polda v důchodu.“

Ale Quinn věděl svoje. Jeho důchod dlouho nevydrží. Ani

Pearlina práce v bankovní ostraze. A Feddermanovi se jen uleví,

když bude moct přestat rybařit.

Všichni tři jen předstírali.

Ten večer řekl Fedderman hotelovému recepčnímu, že chce

probudit brzy ráno, protože bude odjíždět.

Quinn v té chvíli seděl v koženém křesle s nohama položenýma

na podnožce. Kouřil kubánský doutník a cítil se moc dobře.

Když se Pearl konečně ten večer dostala domů, vypila půl láhve

vody Pellegrino, pak si zula boty a v punčochách došla k telefonu.

Vyťukala matčino číslo v domě s asistenční péčí.

Krev volá krev.

Lauri a Červík s Quinnovým zdráhavým souhlasem obnovili svůj

vztah.

Červíkova náhlá sláva zajistila Obžalovaným smlouvu s

nahrávací společností a jejich cédéčko Ztracený v Magorlandu

debutovalo v žebříčku na 473. místě. Červík se dál Quinna bál.

Quinn mu nikdy neprozradil, že si občas ve sprše pro sebe

pobrukoval melodii Ztraceného v Magorlandu.

Možná se Lauri opravdu jednoho dne stane policistkou, pomyslel

si Quinn, zatímco trpělivě čekal na další telefonát od Renze.

Byl si jistý, že přijde.