John Lutz

Noc 1. - Noční host

Sue Coppolinová byla mladá, pohledná a nervózní.

Ve svém červeném kabrioletu značky Chrysler jela ke zvedacímu

mostu vedoucímu na ostrůvek Siesta Key v okresu Sarasota u

západního pobřeží Floridy a nalakovanými nehty bubnovala na

volant. Floridská noc žhnula a vzduch byl prosycený vlhkostí, proto

Sue nechala střechu staženou, a vítr ji hladil po tváři a obtékal ji jako

nějaká teplá tekutina. Pneumatiky zadrnčely po ocelových výztužích

mostu a během několika vteřin Sue opustila pevninu a ocitla se na

ostrůvku. Vydala se směrem na sever a po chvíli, místo aby

pokračovala rovně k pláži, stočila kabriolet doprava.

Na pravé straně za neprostupným listovím a palmami zůstávala

zrakům skryta bohatá sídla a obytné komplexy shlížející na moře, na

jehož poklidné hladině se mihotal odlesk měsíce. Ze světla jasné noci

vystupovaly barvy oranžových a rudých květů ibišků a buganvilií.

Chýlilo se k půlnoci, na silnicích nebyl provoz, a když auto se

staženou střechou proplouvalo hustě zalesněnými oblastmi, ze

cvrkotu cikád málem zaléhalo v uších. Pro cikády bylo to

neustávající cvrlikání milostným zpěvem a Sue ho momentálně

vnímala stejně.

Chystala se podniknout něco nekalého – někdo by to tak alespoň

hodnotil. Ne že by se chtěla se někam vloupat nebo něco podobného.

Ve skutečnosti u zeměměřičské společnosti, kde pracovala,

vydělávala víc než dost. Jenomže…

Hranaté bílé budovy obytného komplexu Bay Vista a jejich

střechy z červených tašek nebylo ze silnice vidět, ale kousek vpředu

se rýsovala zdobná brána z tepané oceli, natřená zářivě bílou barvou.

Sue zpomalila a projela kolem. Uvnitř malé klimatizované budky

nesloužil žádný strážný, ale kdokoliv chtěl vstoupit, potřeboval

umělohmotnou rezidenční kartu, kterou se po zasunutí do zdířky

brána otevírala.

Sue žádnou kartu neměla, ani ji však nepotřebovala. O kus dál

zabočila na neznačenou a nezpevněnou vedlejší cestu, souběžnou s

dokonale udržovaným areálem Bay Vista. Vypnula přední světla a

dále pokračovala pouze za jasného svitu srpku měsíce.

6

Sjela ze silnice a zaparkovala na obvyklém místě za shlukem

palem. V okamžiku, kdy vypnula naprázdno běžící motor, jako by se

jí jeho svižným rytmem rozbušilo srdce.

Sue se nelíbilo, že se sem musí takto plížit. Nebo ano? V určitém

smyslu to bylo napínavé – jako ve filmu. Pohlédla na sebe do

zpětného zrcátka, na rty si nanesla čerstvou vrstvu rtěnky a rukou si

přičísla větrem rozcuchané vlasy. Bez ohledu na vzrušení by však

byla ráda, kdyby ji Marlee nenutila dopouštět se při každé schůzce

takových úskoků. Nebylo to přece tak, že by vzájemná náklonnost

mezi nimi ještě zůstávala nevyřčena.

Věděla však, že Marlee má pravdu – nebylo by rozumné, aby

vešla hlavní bránou. Marlee jí mohla bez problémů obstarat vlastní

kartu, s jejíž pomocí by Sue mohla svobodně přicházet a odcházet,

ale zachytila by ji videokamera, a to včetně časů a dat příchodů a

odchodů. To by nešlo.

Marlee Clarková, opálená dívka s pružnou postavou, dlouhýma

nohama a vypracovanými svaly, byla ještě před několika lety

tenisovým objevem. Odborníci jí předpovídali, že zakrátko vystřídá

Martinu Hingisovou na pozici světové jedničky. Nebyla od toho

daleko – v USA vyhrávala významné turnaje, dostala se do

semifinále Wimbledonu, ale podlehla tlaku konkurence na špičkové

úrovni a oslnivé publicitě. Začala brát narkotika, nejprve na nátlak

trenéra, aby ulevila bolestem ze zranění, posléze sama od sebe i přes

trenérovo varování. Výsledkem byly nevalné výkony na kurtu,

mizerně odehrané turnaje a pokažené vztahy s médii. Skutečně a

nezadržitelně z kopce to s ní začalo jít po incidentu na U. S. Open,

kde ztropila veřejnou scénu, následoval flám se spoustou alkoholu a

drog a autonehoda, po níž skončila na měsíc v nemocnici.

S pocitem úplného vyčerpání předčasně ukončila tenisovou

kariéru a za část peněz vyhraných na turnajích si koupila luxusní

obytný dům na Siesta Key. K domu patřila i soukromá loděnice a

vlastní jachta.

Marlee však dál potřebovala nějaké příjmy a díky půvabnému

obličeji a dlouhým zrzavým vlasům spleteným do charakteristického

copu byla vyhledávanou sportovní komentátorkou a hvězdou reklam.

7

Kdyby se ale veřejnost dověděla o jejím milostném životě, přišla by

o dost exkluzivních smluv.

To, že kdysi užívala drogy, jí na popularitě zřejmě neubralo.

Podstoupila rehabilitaci, která neušla zrakům veřejnosti, dokonce se

omluvila Barbaře Waltersové. Ale kdyby vyplulo na povrch, že ona

božská tenisová Barbie je lesbička, zničilo by jí to image, která jí

přinášela spoustu peněz. Sue tvrdila, že se Marlee chová paranoidně

– žijí přece v jedenadvacátém století. Marlee však neustoupila a

citovala svého agenta, který ji informoval o částkách, o něž jiné

slavné sportovkyně přišly, když se přiznaly ke své sexuální orientaci.

A tak se Sue musela plížit.

Jakmile se dostala do areálu Bay Vista, vydala se po pláži z

jemného bílého písku. Na obzoru nebyl nikdo, až na dvojici, která se

o sto metrů dále brouzdala magickou mělčinou třpytivého přílivu.

Zřejmě nevnímali nikoho kromě sebe, Sue však stejně odvrátila zrak.

Přešla úzký pruh důkladně posekaného trávníku a vykročila po stezce

z rozdrcených mušlí k zadní části Marleeiny budovy. Prošla podél

bazénu a dávala přitom pozor, aby nezavadila o žádné lehátko – jeho

hliníková konstrukce by o betonovou podlahu určitě zaskřípala.

Dorazila ke skleněným posuvným dveřím vedoucím do bytu v

přízemí.

Závěsy byly roztažené. Sue se na okamžik zastavila a prohlížela

si přepychový interiér – prkenné podlahy, tlusté koberečky, stěny

natřené krémovou barvou a nábytek potažený jemnou béžovou kůží.

Na stěně za pohovkou visela skupinka olejomaleb – zátiší s ovocem

nebo květinami, samé muzeální kousky. Drahý svět, který se vůbec

nepodobal Sueinu a který s ní Marlee dobrovolně sdílela. Nic v

místnosti nenapovídalo tomu, že by její uživatelka někdy hrávala

tenis.

Posuvné dveře byly odemčené, s čímž Sue počítala – tak se totiž

dohodly. Tlumené drnčení, které dveře vydávaly, když se sunuly

drážkou, téměř zaniklo v pronikavém křiku cikád.

V bytě bylo mnohem chladněji. Sue dveře zatáhla, aby nepouštěla

klimatizovaný vzduch ven a komáry dovnitř. Spatřila Marlee, která

usnula v koženém sklápěcím křesle – hlavu měla zakloněnou a cop

rozpuštěný, a vlasy se jí proto ladně rozprostíraly na opěradle.

8

Vypadala nádherně, jako panenka, a úplně pokojně. Co se jí asi zdá,

přemýšlela Sue. Opatrně ke křeslu přistoupila, aby ji nevzbudila,

zvedla ruku a jemně se své přítelkyně dotkla na rameni.

Sáhla do mokrého.

Do čehosi zasychajícího, šarlatově rudého.

V šoku přejela prsty Marleeinu bledou tvář. Stále jí ještě

nedocházelo, co se děje. Je Marlee zdrogovaná? Spí? Nebo je v

bezvědomí?

Tvrdou realitu, tu příšernou skutečnost, které tu byla svědkem,

ještě nebyla schopná přijmout. Jemně uchopila Marleein chladný,

půvabný obličej do dlaní a pomalu jí pozdvihla hlavu.

V tom okamžiku se jí zvedl žaludek. Musela odstoupit a

bezděčně si přikryla ústa rudě zbarvenou dlaní.

Marlee byla mrtvá. Někdo ji brutálně sekl do vazu.

Pohled na rozšklebenou ránu nebyl pro Sue k vydržení, ale

zároveň od ní nemohla odtrhnout zrak. Dala se do křiku.

2

Dva roky po vraždě Marlee Clarkové a o více než tři tisíce

kilometrů severněji seděl o samotě na venkovní terase restaurace

muž středních let jménem Ezekiel Cooper. Byl vytáhlý, měřil přes

metr osmdesát, měl rovné, světle hnědé vlasy sčesané od úhledné

pěšinky ke straně. Byly to vlasy, které vypadají rozcuchaně, i když

jdete právě od holiče. Člověka, s nímž měl dnes poobědvat, náhle

odvolali, ale to mu nevadilo. V současné době většinou jídával sám a

postupně se mu to zalíbilo. Když Coop (tak jej oslovovali kamarádi –

ani nepřátelé mu neříkali Ezekiel) nemusel konverzovat, mohl se

prostě soustředit na potěšení z jídla. V této fázi života už si

nenechával takové malé radosti uniknout.

Jako třeba sluneční paprsky na tváři, které stále ještě hřály, i když

už byla polovina října, nebo vánek, jenž s sebou přinášel slanou vůni

nedalekého oceánu i jekot a výkřiky racků. Terasa restaurace

specializované na pokrmy z mořských živočichů skýtala výhled na

zátoku Grassy Bay a loděnici s výletními jachtami. Bylo to na pláži

Howard Beach – hluboko v Queensu, odkud už nebylo vidět ani

9

mrakodrapy na Manhattanu. Pokojnou atmosféru rušilo pouze dunění

letadla, které klesalo na přistání na nedalekém letišti Johna F.

Kennedyho.

Restaurace patřila Coopovu kamarádovi Arthuru Billardovi.

Poznali se před čtvrt stoletím na policejní akademii a zůstali přátelé i

na dlouhé, trnité cestě k šarži nadporučíka. Na rozdíl od Coopa

Billard stále ještě působil u newyorské policie, což mu však

nezabránilo koupit tuto restauraci. Coop si vzpomínal, že Billard

neustále rozbíhal nějaké malé firmy, ale tomuto podniku se zřejmě

dařilo lépe než většině předchozích. Obsazeno bylo u každého stolku

na terase a hodně zákazníků sedělo i uvnitř. Personál byl v jednom

kole. Když se usadili, Biliarda zavolali „na minutku“ do kuchyně –

ale to bylo už před půl hodinou.

Billard se vrátil lítacími dveřmi a utíral si čelo. Horkem v

kuchyni se mu obličej celý zarděl. Byl to muž střední postavy,

holohlavý a tak rozměrný v pase, že se už ani nesnažil zapínat si

sako. Stejně jako Coopovi mu bylo čtyřicet osm. Během let měl

Coop možnost sledovat, jak Billardovi ubývají vlasy a roste břicho -

obojí rychleji než jemu samotnému. Potají si to užíval a blahopřál si,

že na něm se stárnutí tolik neprojevuje. Teď mu ale tohle pomyšlení

připadalo absurdní. Máloco bylo jistější než to, že ho jeho starý

kamarád Arthur přežije.

„Promiň, Coope,“ řekl Billard a ztěžka dosedl na židli na druhé

straně stolu. „Problémy s ohřívacím stolem.“

„Nic se neděje.“

Billard pokynul směrem ke Coopově misce mušlové polévky,

stále ještě skoro plné. „Říkal jsem ti, abys na mě nečekal.“

„Já nečekal. Akorát jím pomalu.“

„Tobě to nechutná?“ Billard se už otáčel na židli a vyhlížel

číšníka. „Vždyť to sakra už musíš mít studený. Objednám ti…“

„Arthure, uklidni se, je to dobré.“

Billard se k němu obrátil čelem a zamžoural proti jasnému slunci.

Po chvíli váhání se otázal: „Neztrácíš doufám chuť k jídlu? Není ti

něco?“

10

„Chuť k jídlu mi nechybí.“ Jako důkaz si Coop nabral plnou lžíci

polévky. Měla bohatou rajčatovou chuť a mušle byly čerstvé. „Jídlo

je skvělé, Arthure, opravdu. Máš to tady hezké. Gratuluju.“

Billard se uvolnil. Když mu číšník přinesl smažené kalamáry,

rozložil si ubrousek a pustil se do jídla.

Chvíli jedli mlčky. Potom se Billard znovu ozval. „Daří se nám tu

fakt dobře, Coope.“

„Jo, vidím.“

„Když si tady v téhle čtvrti otevřeš restauraci a vydržíš prvních

pár let, než si vybuduješ stálou klientelu, tak jsi za vodou. Na desítky

let máš vystaráno a obchod ti šlape.“

„No tak snad ti to štěstí vydrží.“

„Já se ale nechci spoléhat na štěstí, chápeš? Nejradši bych se

odsud nehnul a dohlížel tu na to. Ale musím si ještě odsloužit dva

roky u nás, abych dostal plné výslužné. Takže teď toho nemůžu

nechat a bojuju na dvou frontách.“ Na okamžik se odmlčel a pak

dodal: „Možná bys mi mohl pomoct.“

Coop na sobě cítil jeho pohled. Nabral si další lžíci polévky a

pronesl: „No, Arthure, já nevím, co bych pro tebe mohl udělat.“

„Rád bych tě přibral jako svého společníka.“ Billard zvedl dlaň,

jako by řídil dopravu, aby Coopovi naznačil, ať přibrzdí a vyslechne

jej. „Nechci od tebe, abys do toho vkládal nějaké peníze. Hergot,

peníze nepotřebujeme – potřebujeme společníka při vedení podniku.

Člověka, který tu bude, který pozdraví zákazníka, který nám tu na to

dohlédne.“

„Arthure, já nemám o restauracích ani páru.“

„To všechno pochytíš. Potřebuju tady někoho, komu důvěřuju.“

„Díky za nabídku, ale myslím, že ne.“

„Aspoň o tom popřemýšlej, Coope. Tohle je pro tebe jako

stvořené – jsi v penzi, máš fůru času.“

Coop odložil lžíci. V misce ještě zbývalo trochu polévky, ale už

neměl hlad. Odvrátil zrak od Billarda a zahleděl se na řadu lodí

ukotvených v přístavu. „Fůru času,“ zopakoval. „Tak to teda nevím,

Arture…“

Billard promluvil až po chvíli: „Ale už ses vyléčil, ne? Říkali mi,

že…“

11

„Nevyléčil, to slovo se u rakoviny nepoužívá. Její projevy akorát

dočasně vymizely. Říkají tomu remise.“

„Ale už ji nemáš, ne? Přece tě toho zbavili při chemoterapii.

Zlikvidovali to, že jo?“

„Onkologové ti žádnou záruku nedají, Arthure.“

Cítil na sobě Billardův pohled, ale nebyl schopen jej opětovat.

Místo toho upřeně hleděl do polévky.

„Vypadáš dobře, Coope. Zase jsi přibral něco z toho, cos předtím

shodil, znovu ti narostly vlasy – to je pro mě jenom zbožné přání.“

Billard se zasmál a rukou si přejel po lysém temeni.

Coop se donutil k úsměvu. Poté se podíval na hodinky a

prohlásil: „Hele, Arthure, asi bych měl vyrazit. U nás na Breezy

Point mě čeká dcera.“ Odsunul židli a vstal. Během chemoterapie si

navykl vstávat pomalu, protože jinak jej přemohla závrať a někdy se

mu začal i zvedat žaludek. Nevolnost se mohla dostavit kdykoliv.

Teď mu ale nic nebylo.

Billard se také zvedl. „Alespoň o té nabídce uvažuj, jo?“

„Teď není ta správná doba, abych se vrhal do něčeho nového.“

„Ale no tak, Coope. Nebudeš přece hned počítat s nejhorším.

Můžeš žít ještě dlouhé roky. Desítky let.“

„Možná jo,“ odvětil Coop a natáhl ruku. Billard ji uchopil a tiskl,

jako by ji nechtěl pustit. Nabídl Coopovi, že jej doprovodí k autu, ale

v tom okamžiku k nim přišel číšník a oznámil, že v kuchyni mají

další problém, takže musel jít.

Coop prošel zaplněnou restaurací ven na chodník zalitý sluncem

a zamířil k autu, zaparkovanému o pár desítek metrů dál. Byly doby

– a nebylo tomu tak dlouho, jen několik měsíců –, kdy by těch pár

desítek metrů neušel. Doby, kdy v sobě nebyl schopen udržet misku

mušlové polévky. Teď už mu bylo dobře.

Ale desítky let?

Možná ano.

Ale sám tomu nevěřil.

Hlídač, který byl ve službě u vjezdu do areálu Breezy Point,

poznal jeho starou hondu, zdvihl závoru a mávl na něj, ať jede. Coop

si stáhl okénko, aby mohl cestou nasávat slaný vzduch. Projížděl

12

úzkými uličkami mezi dřevěnými jednopodlažními bungalovy

situovanými těsně u sebe. Od doby, kdy se tu každý živil jako hasič

nebo policista, se to tu hodně změnilo. Už je to dávno, co se tomu

tady z legrace přezdívalo Irská riviéra.

Silnice plynule ubíhala, motor hondy tiše předl a pneumatiky

rytmicky drncaly přes spáry ve vozovce.

Stejně jako jindy ve všedních podzimních dnech panoval v areálu

Breezy Point klid. Dcera Bette Coopovi řekla, že klid potřebuje.

Chata na pláži, kterou Coop se svou bývalou ženou Maureen koupil a

obýval za šťastnějších dob, bývala touhle roční dobou obvykle

prázdná a zabezpečená na zimu, ale připravit ji Bette k užívání

nedalo moc námahy.

Pobývala v ní už téměř týden, ale Coop ji neviděl od toho večera,

kdy přijela do města a zašli si společně na večeři.

Bette žila a pracovala v New Jersey, kde zastávala náročnou

pozici v realitní kanceláři. Minulý týden Coopovi zavolala a sdělila

mu, že si bere pár týdnů volna a že je chce strávit v jejich bungalovu.

Coopovi to vyhovovalo. Po dceři, která jej navštěvovala čím dál tím

méně, se mu stýskalo, a navíc zněla nervózně a vyčerpaně.

Věděl, že je lepší se Bette na její problémy neptat. Když byla

malá, snažil se ji nadmíru chránit, jako to policajti dělávají. Její rázná

matka na ni kladla značné nároky, což dceři taky nijak neprospívalo.

A tak Coop neměl Bette za zlé, že si chrání své soukromí. Byl prostě

vděčný za to, že jej k sobě dnes pozvala.

Zaparkoval na příjezdové cestě k malému bungalovu pobitému

překládanými prkny a vysoukal se z auta. Na místech, kde se na

návětrné straně chaty ztrácela bílá barva, prosvítalo vespod surové

dřevo a oprýská vat začaly i zelené okenice. Celá stavba bude

zanedlouho potřebovat natřít. Obvykle to měl na starosti Coop, ale

tentokrát nevěděl, jestli se do toho má vzhledem ke své nemoci

pouštět. Natírání chaty mohlo lákat jen člověka, kterému zbývá dost

života, aby se dočkal příštího léta. A Coop si nebyl jist, že tuto

podmínku splňuje.

Stiskl zvonek a vyčkával, ale nikdo nepřicházel otevřít a zevnitř

nebylo slyšet žádný zvuk. Zmáčkl zvonek ještě jednou a pozorně

13

poslouchal. Byl přesvědčený, že zevnitř chaty slyší slabé zvonění

zvonků zavěšených nad dveřmi.

Nic jiného ticho nenarušovalo.

Po několika minutách Coop zkusil dveře otevřít a zjistil, že

nejsou zamčené.

Vstoupil dovnitř a zavolal dceru jménem.

Odpovědi se nedočkal. Bylo slyšet pouze lednici – tlumeně

hučela a vevnitř něco skleněného drnčivě poskakovalo na

mřížkovaném regálu.

Potom spatřil Bette: ležela na zádech na pohovce a vlasy měla

rozprostřené na polštáři. Většina lidí by se domnívala/že spí, ale

Coop nikoliv. Na to ohledával příliš mnoho míst vraždy. Poznal, kdy

má co do činění se smrtí, kdy ve vzduchu cítí její pach a její

přítomnost na něj působí svou ponurou, neměnnou netečností.

Jako omráčený poodstoupil stranou a uviděl Bettinu tvář. Došlo

mu, že ji někdo uškrtil.

Smrt si našla dceru člověka, který se sám smrti tolik bál. A co to

předznamenávalo pro Coopa, toho by se nikdy nenadál.

3

Všichni smuteční hosté, kteří je po pohřbu doprovodili k Maureen

domů, už odešli. Zůstaly pouze květiny. Coop se posadil a prohlížel

si je – kytice růží a karafiátů mnoha barev i velké exotické květy,

jejichž názvy neznal, dokonale naaranžované do tvarů podkovy a

věnce. Muselo to stát hodně námahy a peněz, pomyslel si otupěle.

Bude třeba rozeslat poděkování.

Maureen bloumala místností s rukama v bok a upřeně hleděla na

květiny.

„Já to nechápu,“ promluvila. „Proč nám lidi posílají květiny?“

„Jsou to naši přátelé. Snaží se nám poskytnout útěchu.“

„A to mi má zlepšit náladu, když se budu dívat, jak něco tak

krásného vadne a umírá?“

Coop si povzdychl. „Jestli chceš, já si je vezmu.“

14

„Především nechápu, jak lidi vůbec přišli na nápad květiny řezat.

Proč si je brát dovnitř a dívat se, jak hynou? Kdo se chce podívat na

květiny, má si zajít do zahrady.“

Coop zopakoval: „Jestli chceš, já si je vezmu.“

„Takovéhle plýtvání já nesnesu. Kdyby lidi radši místo posílání

květin věnovali peníze její oblíbené charitě. Měl jsi jim to do těch

novin napsat.“

Neodpověděl. Nezůstala mu žádná energie ani city.

Protrpět pohřeb pro něj představovalo příšerný zážitek. Zármutek

k němu pronikal odkudsi z dálky a mísil se s jakýmsi podivným

pocitem viny, jako kdyby nějak za dceřinu smrt mohl on sám. Vždyť

byl její otec a k tomu policista a celý život jí poskytoval ochranu.

Nyní se jí však žádné ochrany nedostalo. Před vrahem ne.

S Maureen teď zůstali na své nové trápení sami. Pro oba to byla

ztráta, se kterou se do smrti nesmíří.

Po rozvodu, který se sám o sobě nenesl zrovna v přátelském

duchu, spolu příliš nevycházeli. Vzhledem k tomu, jakým směrem se

Maureenin život v poslední době začal ubírat, to věcem rozhodně

nepřidalo.

Stala se aktivistkou, věnovala se ekologii, právům zvířat a všemu,

co souviselo s přírodou. Nikdo ji ovšem nemohl podezírat z toho, že

by byla přecitlivělá – své nenásilné holistické zásady hlásala se

zuřivou umíněností. Když se jí Coop pokoušel poskytnout útěchu,

dočkal se sice zdvořilého, ale tvrdého odmítnutí. Dceřina smrt

Maureen šokovala. A vyburcovala ji k ještě většímu hněvu.

Seděli v obývacím pokoji jejího malého družstevního bytu na

tiché ulici na předměstí New Yorku zvaném New Rochelle, Coop v

nepohodlném béžovém čalouněném křesle se studenými dřevěnými

opěrkami, Maureen přímo naproti němu. Pozdvihl zrak a spatřil, jak

jej Maureen upřeně pozoruje a špulí rty, jako kdyby na něco čekala.

Stárnutí se na ní podepisovalo: kdysi ohebná postava se jí poněkud

zakulatila, hnědé oči pohasly a objevil se v nich strhaný výraz. Navíc

si obarvila vlasy na tmavo a nechala se ostříhat, což jí v obličeji

přidalo na váze. Přesto by dokázala vypadat přitažlivě, kdyby chtěla.

Jenže ona nechtěla.

15

Zvenčí se ozývaly hlasy, někdo někomu vysvětloval cestu. Potom

se přibouchly dveře u auta, poslední smuteční hosté odjeli a nastalo

ticho. Maureen nepřestávala na Coopa upírat skelný pohled, jakoby

něčím zakalený.

„Jak jsi ji mohl na té chatě nechat samotnou?“ chtěla vědět. „Jak

jsi mi mohl zatajit, že přijela?“

Coop si povzdechl a přejel si rukou po tváři, jako by se pokoušel

změnit si rysy v obličeji a stát se někým jiným. Věděl, že ta otázka

přijde, a měl spoustu času o ní přemýšlet. Existovala však na ni

jediná upřímná odpověď a s tou by se Maureen nespokojila.

„Kdyby se s tebou chtěla vidět, tak by ti zavolala, ale ona chtěla

mít od všeho pokoj.“

„Proč? Copak měla nějaké problémy?“

„Myslel jsem si, že bych se jí na to neměl ptát,“ odpověděl

zkroušeným hlasem Coop. „Ale spletl jsem se.“

„Ty se taky někdy pleteš?!“ Maureen se opřela a zkřížila nohy.

Coop se přistihl, že se jí dívá na boty, elegantní lodičky s hladkým

matně černým povrchem. Maureen se stavěla proti užívání výrobků

ze zvířat, včetně kůže. U jejích bot Coop nikdy nebyl schopen říct, z

jakého materiálu jsou vyrobeny. Vzpomněl si, jak hezké nohy

Maureen v lodičkách mívala.

„Nikdy mi o svém životě v New Jersey neřekla nic špatného.“

pokračovala.

„To mně taky ne.“

„Fakticky? Tobě se odjakživa svěřovala víc než mně. Vy dva jste

k sobě měli blízko. Dokonce i o té rakovině jsi jí řekl dřív než mně.“

Na to jí neodpověděl. Po chvíli pronesl: „Vždycky ses o ni jako

matka dobře starala.“

„To je pravda, a právě proto jsme se tolik nesblížily. Byla v tom

stará nevraživost. To já jsem musela říkat ne, to já jsem ji musela

posílat do postele a přidělovat jí kapesné. Ty jsi vždycky dorazil v

sobotu odpoledne a vzal ji na fotbal. Tos měl pak jednoduché, když

ses s ní mohl kamarádit. Tak s čím se ti tedy za těch posledních pár

měsíců svěřila?“

16

„Prý všechno klapalo, akorát měla hodně práce a byla z toho

unavená. Nic jiného neříkala.“ Coop se odmlčel a dodal: „Věř tomu,

že jsem o tom přemýšlel.“

Maureen se dál neptala. Nastalo ticho. Coop svěsil hlavu a

pozoroval, jak na Maureenině botě ostrá hrana pozvolna přechází v

zakulacenou špičku. „Znáš detektiva Mackeye?“ zeptala se jej.

„Mackeye? Neznám.“

„Tak ten mě vyslýchal. Hodinu a půl mi pokládal jednu

neomalenou otázku za druhou. A víš, co udělal pak? Sejmul mi

otisky prstů.“ Zkoumavě si prohlížela konečky prstů, jako by se

chtěla ujistit, že se zbavila veškerého inkoustu. „A samozřejmě mi

neřekl, proč to dělá. To se vám policajtům prostě příčí. Akorát mi

sdělil, že jde o vylučovací metodu.“

„To je ten důvod. Všude nanesou daktyloskopický prášek a z

nalezených otisků vyloučí všechny, které se tam dají logicky

očekávat, čili tvoje, moje a Bettiny. No, a když najdou ještě něčí,

tak…“

„Tak to můžou být otisky vraha?“

„Jo, můžou.“

„No a našli teda otisky někoho dalšího?“

„To nevím.“

„Cože? Oni se nebavili ani s tebou?“

„Já jim nevolám. Až pro nás něco budou mít, tak nám to řeknou.“

„Jo? A ty tomu věříš?“

„Nechápu, kam míříš.“

„Co když někoho kryjou? Co když ji zabil nějakej policajt?“

Coop zvedl hlavu a pohlédl jí do tváře. Spatřil zlověstný pohled,

pevně sevřené rty. „To snad nemyslíš vážně.“

„A proč ne? Přece skoro všichni lidi z Breezy Point pracují u

policie.“

„To už dávno není pravda.“

„Naši sousedi z obou stran jo.“

„To chceš říct, že Mallonovi nebo 0’Brienovi by někoho

zavraždili? Judy s Kentem nebo Edna s Ronem? Vždyť je známe

dlouhá léta.“

17

„A proč teda nic neslyšeli? Proč aspoň někdo něco neslyšel?

Baráky v Breezy Point přece stojí necelé dva metry od sebe, mají

tenké dřevěné stěny, okna bývají otevřená, tak jak to, že se k nám

někdo mohl dostat a – a udělat to, co udělal, a zase odejít, aniž by

někdo něco zaslechl?“

Coop ze sebe vydal hluboký povzdech. Ta otázka jej taky

napadla. Snažil se ji zapudit, ale neustále se vracela. „To nevím,“

hlesl.

„Ty nevíš? Tak jak můžeš vědět, jestli náhodou nenutí svědky

mlčet? Jestli náhodou někoho nechrání? Policajti se budou navzájem

krýt za každou cenu. Modrá modrou nezradí, to snad nepopíráš.“

„Stává se to, ale ne v tomhle případě.“

„O tomhle případě nic nevíš, to už jsi přiznal. Proč se jich na pár

věcí nezeptáš? Proč trošku nerozvíříš hladinu? Bože můj, jseš přece

nadporučík newyorské policie a tady jde o tvou dceru!“

Teď už se předkláněla a doslova na něj křičela. „Klid, Maureen,

uklidni se,“ tišil ji.

„S těma povýšeneckejma chlapskejma kecama na mě nechoď!

Jestli si myslíš, že to není pravda, tak mi to vyvrať.“ Pořádně se

kousla do spodního rtu, aby se udržela a nerozbrečela se.

„Maureen…“

„Nech mě sakra bejt!“

„Netvrdím, že to není pravda.“ Zdvihl se z křesla. „Zkusím

zavolat nějakým lidem a dám ti vědět.“

Maureen zůstala sedět. Když otevíral dveře a chystal se odejít,

něco ze sebe vypravila. Mohlo to být něco jako „díky, Coope“.

Ale jen mohlo.

Když se Coop vrátil do svého nevelkého bytu na Upper West

Side, svlékl ze sebe kabát, uvolnil si kravatu a otevřel si láhev

vychlazeného tmavého piva. Byt se skládal ze dvou místností a malé

koupelny. V rohu za vysokou skládací zástěnou se skrýval

kuchyňský kout. Stěny byly natřené na krémovo, stejné barvy byly i

závěsy spuštěné přes umělohmotné žaluzie zavěšené v jediném okně,

které do bytu vedlo. Na stěnách visely zarámované reprodukce –

samé moderní umění, snové výjevy plné ostrých úhlů. Coop jim

18

nerozuměl. Nábytek tu byl, už když se sem nastěhoval, a to se mu

tehdy náramně hodilo.

Posadil se na pohovku, kterou si na noc rozkládal jako postel.

Proč by vlastně nemohl prošetřit dceřinu smrt na vlastní pěst? Pár

lidem na policii se to zřejmě zamlouvat nebude, ale co mu teď, takhle

na sklonku života, můžou udělat? A co to je vlastně za život? Ve

svém bytečku se proměnil v zoufalého poustevníka, pozdě do noci

bloumal ulicemi, neměl práci, s nikým se nestýkal, neměl žádný cíl.

Teď mu navíc dělal společnost smutek. Ještě víc se i se svou

sebelítostí uzavřel do sebe. Raději něco podniknout – využít čas,

který mu zbývá, a zjistit, kdo a proč mu zavraždil dceru.

Usrkl si piva, svěsil ramena, opřel se o polštář a začal přemýšlet o

tom, co všechno o té vraždě ví.

Prvním policistou na místě činu byl on sám, všechno viděl tak,

jak to skutečně bylo, což je vždycky výhoda. Sebral odvahu a pokusil

se v duchu si to vybavit.

Dveře chaty byly odemčené, ale zřejmě je nikdo neporušil.

Zámek nepoškrábaný, dveře neodřené. Buď tedy vrah použil klíč,

nebo jej Bette pustila dovnitř. Coop si nevzpomínal, že by k chatě

existovaly jiné klíče než ty, co od něj dostala Bette.

Uvnitř to vypadalo, že je všechno v pořádku. Nic nechybělo,

pokud si Coop vzpomínal. Zádně známky toho, že by v chatě někdo

kouřil, žádné skleničky, ze kterých se pilo, nic, co by svědčilo o tom,

že uvnitř byla návštěva. Netelefonovala Bette krátce před smrtí s

někým? Coop zalitoval, že dříve než přivolal pomoc, měl stisknout

tlačítko pro opětovné vytočení posledního volaného čísla. Byl však

vyvedený z míry, pohled na zavražděnou dceru jej naprosto šokoval.

Kéž by byl schopen zachovat chladnou hlavu, aby k oné situaci

přistoupil jako ke každému jinému případu vraždy, aby prozkoumal

místo činu, aniž by se něčeho dotkl, a vyhodnotil nějaká základní

fakta! Určitě by tam býval našel první dílky skládanky, ale nevšiml si

jich.

Vyvstávalo před ním takové množství otázek a on neměl možnost

najít na ně odpovědi nebo se odpovědí bez pomoci dopátrat.

Maureenino podezření, že policie někoho kryje, nebral vážně, to byly

jen paranoidní řeči. To ale neznamenalo, že by detektivové, kteří na

19

případu pracují, otci oběti všechno prozradili, i když se jedná o

policistu ve výslužbě.

Rozhodl se, že zajde za Billardem. Tenhle starý kamarád od

policie by měl být schopen mu poskytnout nějaké informace. Ale až

zítra. Teď byl na dně – z pohřbu, z Maureen. Jediné, po čem toužil,

bylo zout si boty, natáhnout se na pohovku a odpočívat.

Ne, zítra ne, řekl si.

Přinutil se vstát a nasoukal se zpátky do kabátu.

Zítra ne. Ještě dnes.

Na zítřky se nemohl spoléhat.

4

Billard měl kancelář na opačné straně Queensu, než se nacházela

jeho restaurace na Howard Beach. Tady v Long Island City si Coop

si připadal jako v jiném světě – tohle byla přelidněná, hlučná oblast,

čtvrť starých velkoskladů, továren a řadových domků kdysi

obývaných dělníky, než se sem v osmdesátých letech začali stěhovat

i lidé z byznysu. Za řekou East River se tyčily mrakodrapy v centru

Manhattanu.

Díky hustému osídlení a smíšenému obyvatelstvu bylo na místní

policejní stanici rušno. Cestou do kamarádovy kanceláře procházel

Coop vestibulem a doléhala k němu směs zvuků – hovor z policejní

vysílačky, vážný tón mužského a ženského hlasu od recepce, jak se o

něčem dohadují, tlumené výbuchy rozzuřeného křiku z cel

předběžného zadržení v prvním patře. Míjeli jej dva detektivové v

civilu, které neznal; se smíchem se bavili o věcech, jež nesouvisely s

prací u policie, ale jeden z nich měl rozepnutý kabát, takže mu při

každém kroku povlával a odkrýval pažbu revolveru ráže 9 mm, který

měl v pouzdru u pasu. Těch zvuků a výjevů i trochu zatuchlého

vzduchu prosyceného beznadějí se Coop stále nemohl nabažit.

Za přepážkou seděl starý ostřílený seržant McCreary. Coop si

vzpomněl, že jej zahlédl v Billardově restauraci. McCreary si Coopa

taky pamatoval a přátelsky jej oslovil, takže se Coop cítil mezi

svými. McCreary zavolal nadporučíku Billardovi a Coopa mu

ohlásil.

20

Billard si jako jediný z celé chodby nechal dveře kanceláře

pootevřené, jako by si chtěl být jistý, že ho Coop najde. Coop

zaklepal, strčil do dveří a vešel dovnitř.

Sádrové stěny nevelké kanceláře byly natřené fádní zelenou

barvou, obdélníkový vytápěcí otvor u stropu pokrývaly pavučiny a

další povlávaly kolem. Špinavé okno s výhledem na parkoviště

chránila mříž z drátěného pletiva, jednu stěnu lemovala řada šedych

kartotékových skříněk, u druhé stál stůl s počítačem. Rám monitoru

byl na různých místech chaoticky oblepený žlutými papírky ze

samolepících bločků. Coopovi nešlo do hlavy, proč je lidé nikdy

neuspořádávají souměrně, jako to dělají s poštovními známkami.

Billard vstal od kovového stolu zavaleného nepořádkem. Objal se

s Coopem, poodstoupil a poplácal jej po ruce.

„Je mi pěkně trapně, že jsem se u Maureen po pohřbu nezastavil,“

řekl. „Jel jsem tam, ale pak tu propuklo hotový peklo a… No, vždyť

víš, jak to chodí. Tahle práce prostě nebere konce.“

Coop přikývl; připadalo mu sice, že Billard měl dorazit, ať už tu

propuklo jakékoliv peklo, ale bylo mu jasné, že to je nesmysl. „Nic

se neděje, na hřbitově jsi byl.“ Počkal, až Billard, jehož rozměry

dávaly švům modré policejní košile pořádně zabrat, přesune svou

objemnou postavu zpátky ke stolu a s povzdechem se usadí. Když jej

Billard gestem vybídl, posadil se na nepohodlnou dubovou židli proti

stolu. Kašlu na to, řekl si však vzápětí a znovu se postavil. Nahlas

oznámil: „Přišel jsem kvůli Bette.“

„To jsem si myslel.“

„Už po někom jdou?“

Billard s odpovědí dlouho váhal. „Když ti řeknu, že děláme

všechno, co je v našich silách, a že tě budeme o dalším vývoji

informovat, tak ti to nejspíš nebude stačit, co?“

„To ne,“ odvětil Coop. Přešel k oknu a vyhlédl z něj na řady

policejních vozů a skupinku soukromých automobilů odstavených na

štěrkovém parkovišti. Od zaprášených čelních skel se matně odrážely

sluneční paprsky. „Jak jste zatím daleko, Arthure?“

„Víš přece, že ten případ má na starost oddělení vražd v jižním

Queensu“

21

Coop pozoroval, jak do hlídkového vozu nastupují dva mladí

policisté v uniformě, tak jako kdysi dávno on s Billardem. Mladí

rytíři, kteří se bijí za spravedlnost. „To je mi jasný, Arthure, ale přece

se to tu doslechnete.“

„Taky jsem se postaral, abych se to doslechl,“ reagoval Billard.

Pokrčil rameny a rukou si přejel pleš. „Tak co bys teda chtěl vědět?“

Coop se znovu usadil na tvrdou židli. Nečekal, že se Billard bude

tak málo bránit, dokonce si možná přál, aby vzdoroval trochu déle,

protože do první otázky se mu nechtělo. Polkl a vypravil ze sebe:

„Našly se nějaké stopy po znásilnění?“

„Na těle jí nalezli stopy prášku, který se při balení latexových

rukavic používá, aby se nelepily k sobě. Na celém těle.“

„Ale byla přece oblečená.“

„Možná že ji někdo svlékl a pak znovu oblékl. Nebo ji nevysvlékl

úplně, jenom jí to oblečení rozepnul a upravil.“

„Došlo k penetraci?“ procedil Coop.

„Ani ne.“

„Co tím myslíš – ani ne?“

„Některé věci veřejnosti neříkáme, Coope.“

„Ale mně to řekneš, Arthure, mně jo!“

Billard neochotně spustil: „Než ti to řeknu, musím tě upozornit,

že jde o přísně tajnou informaci, kterou ani tady na policii moc lidí

nezná. Není to určeno veřejnosti – ví o tom jen pár lidí od policie a

vrah. Je to jasné?“

„Jasné,“ přitakal Coop.

„Ve vaginálním traktu jí našli malou umělohmotnou figurku

světce.“

„ Světce?“

„Augustina,“ vysvětlil Billard. „Toho hříšníka, co došel

vykoupení. Byla to taková ta laciná soška, kterou koupíš skoro

všude, kde prodávají církevní předměty. Podle policejního lékaře jí

to tam vrah umístil až po smrti. Takže tak.“

Coop sklonil hlavu. Takže tak. Přinutil se přistupovat k tomu jako

profesionál, skrýt se za tou maskou, a pokračoval: „Smrt nastala

následkem škrcení?“

22

Billard přikývl. „Vrah použil nějaký obvaz, který si odnesl s

sebou“

„Našli nějaké svědky?“

„Ještě ne.“

Coop zaťal pěst. „To snad není možné, Arthure. Pokud by se po

nich pořádně sháněli, tak už by přece museli najít někoho, kdo něco

viděl nebo slyšel.“

„Co ti na to mám říct? Dělají, co můžou.“

„Možná že ne. Anebo možná nikdo nechce zpívat.“

Billard se opřel a složil ruce na břiše. Bylo poznat, že se v

místnosti poněkud změnila atmosféra. Coopa to ani nepřekvapovalo.

Billard si jej změřil ostrým pohledem a nasadil odměřený tón určený

civilistům: „Nevím, co tím myslíš.“

„A co když je vrahem policajt? A oni ho chrání?“

„Tomu snad, Coope, nevěříš, že ne?“

„To napadlo Maureen.“

„Tak Maureen. No, to se jí teda povedlo.“ Billard Maureen nikdy

neměl rád.

„Já jí to ale nemůžu vyvrátit. Ptá se mě, jak to, že nikdo nic

neviděl nebo neslyšel, a já nevím, co jí mám na to odpovědět.“

„Bylo to ve všední den v říjnu, Coope, takže tam moc lidí

nebylo.“

„Sousedi…“

„Mallonovi byli ve svém bytě na Jackson Heights a 0’Brienovi v

práci na Manhattanu. Nejblíž byli lidé o tři domy dál.“

„Ale stejně měli něco zaslechnout,“ nevzdával se Coop.

Billard rozložil ruce a položil je na stůl. Po chvíli váhání pronesl:

„Zřejmě nebylo co slyšet, Coope.“

„Co tím myslíš?“

„Lidi z výjezdovky prohledali celé místo činu. Nikde žádné

známky násilného vniknutí, nikde žádné stopy po boji.“

Coop sklouzl očima na sešlapané linoleum na podlaze. Billard mu

nesdělil nic překvapivého, podobné myšlenky jej samotného také

napadaly. Akorát se mu nechtělo domýšlet, co z toho logicky

vyplývá.

23

„Takže vraha pustila dovnitř,“ vypravil ze sebe. „Byl to někdo,

koho znala.“

„Už to tak vypadá.“ Billard se opět odmlčel, než dodal: „A

možná se jednalo o někoho hodně blízkého.“

Coop se na něj podíval.

„Ten způsob, jak byla upravená, jak měla vlasy pečlivě

rozprostřené kolem hlavy – vrah chtěl, aby vypadala, jako že spí.

Když k něčemu takovému na místě činu dojde, většinou to značí, že

vrah měl výčitky svědomí.“

Coop si uvědomil, že zadržuje dech a v krku mu roste knedlík.

Polkl hořkost, která se mu nahromadila u kořene jazyka, a přinutil se

pravidelně dýchat.

„Jsi v pořádku, Coope?“

„Jasně.“ Až na ten strach. „Pokračuj, prosím tě.“

„V domě se našly spousty otisků, většinou patřily Bette. Zadali

jsme je do všemožných databází, ale bezvýsledně. Nepovedlo se nám

je identifikovat, což znamená, že tomu našemu vrahovi asi ještě

nikdy neodebírali otisky prstů – nesloužil v armádě, nikdy nebyl

zatčený. Takže jediná fyzická stopa je otisk boty.“

Coop se narovnal a pohlédl na Billarda.

„Našli jsme ho v prachu na chodbě hned za vstupními dveřmi.

Pokud je to tak, jak si myslíme, a Bette vraha znala a pustila ho

dovnitř, tak ten otisk může patřit jemu.“ Billard sáhl do zásuvky a na

stůl položil fotografii. „Tohle je digitální fotka, počítačově zvětšená.“

Coop se nahnul přes stůl a fotografii si prohlédl. Jednalo se o

podrážku veliké boty, ale otisk byl neúplný. Vzorek na podrážce

tvořily řady navzájem zkřížených vroubků, které se táhly až k

hranám boty.

„To je dost specifický vzorek,“ poznamenal Coop.

„Ještě jsme ho neidentifikovali. Pořád na tom pracujeme –

oslovujeme zahraniční i tuzemské výrobce bot. Dřív nebo později se

nám to povede.“

„Mohl bych si udělat kopii, Arthure?“

„Vezmi si tuhle. Máme jich víc a navíc se u nás všechno stejně

ukládá.“

24

Coop fotografii zasunul do postranní kapsy svého sportovního

saka. Jako už tolikrát jej napadlo, jak moc se policejní práce změnila

od doby, kdy nastoupil. Tehdy se místo o ukládání dat mohli bavit

tak akorát o ukládání tuku na těle, jak dlouhé roky vysedávali v

hlídkových vozech.

„No a to je asi tak všechno, Coope. Ať si Maureen myslí, co chce,

oddělení vražd v jižním Queensu vede vyšetřování důkladně –

vyzpovídali všechny v ulici, v celém Breezy Point. Nikdo z nich to

ani při nejlepší vůli spáchat nemohl. Samozřejmě se budou snažit

dál, ale podle toho, co říkají, to zřejmě udělal někdo zvenčí – někdo,

koho Bette k sobě pozvala. Kdo ještě kromě tebe věděl, že tam na té

chatě pobývá?“

Coop bezmocně pokrčil rameny. „Prý potřebovala trochu klidu.

Vyznívalo to tak, že to řekla jenom mně.“

„Vy dva jste přece k sobě měli blízko – nenapadá tě, proč by

chtěla v Breezy Point zůstávat sama?“

„Nemám ponětí – že prý je vystresovaná a potřebuje na chvíli

vypadnout a odpočinout si.“

„Řekla ti, proč ten stres?“

„Ne. Získal jsem dojem, že to bylo kvůli práci, ale možná se

pletu. Zněla trochu nervózně, ale rozhodně se nehroutila.“

„Jak to tak vypadá, nemohl o jejím pobytu v té tvojí plážové

chatce vědět nikdo jiný než nějaký její důvěrný přítel. Někdo, koho

dobře znala a věřila mu. A on ji zabil.“

„Už to tak vypadá.“

„A nevíš, kdo…“

„Neměla ve zvyku bavit se s námi o tom, s kým chodí. Ani s

Maureen, ani se mnou.“

Billard se chystal něco dodat, pak si to ale rozmyslel a sevřel rty.

Jako zkušený policista věděl, kdy přestat.

„Nevadilo by ti, kdybych se tam dneska zajel podívat?“ zeptal se

Coop.

„Myslíš na tu chatu? Jasně že ne, je přece tvoje. Výjezdovka už

tam skončila.“

Coop se vydal ke dveřím. „Kdyby ses dozvěděl něco nového, dáš

mi vědět, Arthure?“

25

„Samozřejmě.“

Billard naklonil hlavu ke straně a přimhouřenýma očima si Coopa

změřil. „Neplánuješ se v tom případu náhodou angažovat, že ne?“

Coop také přimhouřil oči a pohled mu opětoval. Ani z jeho

výrazu se nedalo nic vyčíst. „Ne, jenom se ptám.“

Billard tu výměnu pohledů ukončil; zakroutil hlavou a odvrátil

zrak. „Oba víme, že ti policie nemůže bránit, aby ses vyptával na

vlastní pěst, pokud nepřekročíš určité hranice. Ale opravdu se do

toho chceš pouštět?“

Coop neodpověděl.

„Jak jsi na tom, Coope?“ zeptal se Billard a dodal: „Teda myslím,

jak jsi na tom zdravotně?“

„Jak jsem ti říkal u tebe v restauraci, jsem v pořádku.“

„Ale taky to vypadalo, že moc nevěříš tomu, že… ti to vydrží.

Když se budeš stresovat, akorát si zkrátíš život. Když se dokážeš

stresu vyhnout, tak máš před sebou roky. Mohl bys třeba i změnit

názor a pustit se se mnou do podnikání v té mojí restauraci.“

„Já se nebudu spoléhat na to, že mám před sebou roky života,

Arthure. Nemůžu nechat věci nedodělané.“

„Na oddělení vražd v jižním Queensu mají dobrý lidi, ty to

nenechaj plavat.“

„Ten případ stárne a oba víme, že pravděpodobnost vyřešení

vraždy klesá s každou hodinou. A tahle se udála před čtyřmi dny.“

„To je pravda.“ Billard sklopil oči. „Ale oba taky víme, co se říká

otci zavražděné oběti, pokud by chtěl začít pátrat na vlastní pěst.“

„Já ten případ nepodělám, Arthure.“

„Toho bych se nebál, ale když se policajt pustí do vyšetřování

vraždy někoho blízkého, vstupují do toho emoce a to je nebezpečné.

Dozvíš se věci, kterých by ses měl vyvarovat. Pravda tě může

zasáhnout jako nůž přímo do srdce.“

„Pravdy jsem se nikdy nebál,“ odvětil Coop. Uvědomoval si

však, že tomu tak není.

Billard už na něj dále nenaléhal. Vyhlédl z okna a upřel zrak do

prázdna. „Tak jo, kamaráde. Budu tě průběžně informovat. Ale mělo

by to fungovat i obráceně – dej nám vědět, jestli něco zjistíš.“

„Spolehni se,“ slíbil Coop. „Chci toho Bettina vraha dopadnout.“

26

„To chceme všichni,“ přitakal Billard. „Ale ty bys měl být ze

všech nejopatrnější.“

Poté, co Coop odešel, posadil se Billard ke stolu a dlouze

přemýšlel. Hloubal o tom, co Coopovi zamlčel – že totiž ona laciná,

asi třinácticentimetrová figurka světce byla do Bettiny pochvy

zasazena tak hluboko jen díky tomu, že vrah napřed provedl velmi

promyšlený řez nožem.

Svatý Augustin. Dokonce i vlažný katolík Billard věděl, že než se

ten světec uchýlil do lůna církve, dlouho udržoval nezákonný a

hříšný poměr s ženou. Jaký to má význam a zda vůbec nějaký, to

nevěděl. Pro policii každopádně figurka svátého Augustina

představovala trumf, detail, který kromě uzavřené skupinky policistů

znal pouze vrah.

Billard si uvědomil, že právě v takových okamžicích je rád, že

nemá dceru.

5

Prvním potenciálním svědkem, s nímž Coop hovořil, byl člen

bezpečnostní služby v budce u vjezdu do Breezy Point. Bez valného

výsledku. Ano, policie jej už vyslechla. Ne, neměl jim co říct.

Nevzpomínal si na žádné podezřelé vozidlo nebo neznámé osoby,

které by jej míjely toho odpoledne, kdy došlo k vraždě. A Coop

věděl, že na Breezy Point se dá proklouznout, aniž by člověk musel

projít nebo projet okolo vrátného.

Coop mu poděkoval a odjel zaparkovat naproti chatě. Chvíli

vyčkával v autě. V úzké uličce lemované přízemními dřevěnými

chatkami panovalo ticho, stejně jako minulý týden. Automobily

parkovaly jen před několika z nich. Jack Reynolds, starý soused,

který si ani nepamatoval Coopovo jméno, seděl na terase a četl deník

Daily News. Zrovna kolem něj procházela dvojice mířící na pláž, ale

ani nevzhlédl. Ti dva byli teple oblečeni, neboť foukal silný mrazivý

vítr. Coop v autě vysedával ještě několik minut, ale nikoho dalšího

nespatřil.

27

Napadlo jej, že se s tím asi bude muset smířit. Někdo sem přišel,

zabil jeho dceru a odešel, aniž by jej někdo viděl nebo slyšel. Možné

to je.

Vystoupil z auta a přešel ulici. Jack Reynolds od novin nevzhlédl.

Coop byl na ticho uvnitř chaty připraven, přesto mu vzalo dech.

Způsobila jej násilná smrt, po níž zůstalo vakuum.

Stáhl se mu žaludek a proběhl jím pocit, jaký vždycky zažíval na

palubě letadla, když začalo rychle klesat na přistání. Dál bylo ticho.

Zakašlal, jen aby jej přerušil.

Vtom naskočil motor lednice, jako kdyby k tomu ten náhlý zvuk

dal podnět, a kuchyní se začalo linout monotónní hučení jako tehdy,

když Coop objevil Bettino tělo.

Sotva patrný zaprášený otisk boty na dlaždičkové podlaze hned

za vstupními dveřmi Coopa nepřekvapil. Vytáhl z kapsy digitální

fotografii, sehnul se a porovnal ji se skutečností.

Počítač se vyznamenal – zvětšenina dokonale odpovídala

skutečnému otisku boty.

Stopa se na podlaze objevila, protože Bette chatu neuklidila, tedy

ani nesetřela prach, který se na hladkých plochách nashromáždil.

Taková nepořádnost se jí nepodobala.

Ale nechat se zavraždit někým, koho znala, to se jí taky moc

nepodobalo.

Coopovi připadalo, že se svět přeskupil jako v kaleidoskopu a

předchozí nastavení ztratilo veškerý význam.

Kdyby se podobná stopa otiskla i venku do měkké hlíny, Billard

by mu to sdělil. Přesto Coop znovu vyšel ven a prozkoumal okolí

domu, aby se ujistil.

Vevnitř v chatě se snažil nezavítat pohledem k pohovce, kde

předtím spočívala jeho mrtvá dcera, a znovu vykonal veškeré kroky,

které už učinila newyorská policie. Mohlo by se stát, že najde něco,

co přehlédli. Věděl, že jsou profesionálové a pracují důkladně, ale on

měl na případu větší zájem.

Přestože si byl vědom toho, že nejspíš marní čas, prozkoumal

podrážky dvou párů bot, které si Bette s sebou přinesla, a ujistil se,

že ani jedny neodpovídají neúplnému otisku. Poté prošel šatní skříně,

28

jestli v nich někdo nenechal boty, které by mohly zanechávat

podobné stopy. Žádné nenašel.

V chatě se ve skutečnosti nenacházelo nic objevného. Bettiny

šaty stále ještě visely ve skříni nebo byly složeny v zásuvkách

prádelníku – samé obyčejné, neformální oblečení. Bette neměla v

plánu se v New Yorku kvůli něčemu strojit. Pod složeným svetrem

ve spodní zásuvce komody Coop objevil gumový vibrátor ve tvaru

penisu. Ten pohled mu nebyl příjemný, ale chápal, že se není čemu

divit. V další zásuvce ležel balíček kondomů. No dobrá, taky nic

překvapivého. Bette je – byla – atraktivní, temperamentní

sedmadvacetiletá žena.

Coop uvažoval, jak důkladnou práci detektivové z oddělení vražd

v jižním Queensu odvedli. Existuje teď někde v kartotéce seznam s

inventářem osobních věcí jeho dcery? Asi ano. Nepříjemné

pomyšlení.

Na stole ani v Bettiných zavazadlech nenašel nic, co by se týkalo

jejího zaměstnání. Když Coopovi říkala, že se chce na chvíli utrhnout

od práce – pracovala v městečku Haverton ve státě New Jersey

myslela to vážně. Coop si nebyl jist, j^kou pozici jeho dcera u

realitní kanceláře Prudent Stand zastávala, ale očividně jí dávala

zabrat. Anebo ji trápilo něco úplně jiného a kvůli tomu se na práci

nemohla pořádně soustředit. Coopovi přišlo líto, že s ní nehovoříval

více, že se více nezajímal, jak se má, co ji tíží, neopakoval jí, jak ji

má rád, a neujišťoval se, že ona má ráda jeho…

Stáhlo se mu hrdlo. Všechny takové myšlenky na Bette zapudil.

Teď má něco na práci – sice je už dost opotřebovaný a nepůjde to

snadno, ale má něco na práci.

Když za sebou zavřel chatu a zamkl, přemohl jej nenadálý pocit

obrovské úlevy.

Nebyl si jist, jestli tu ještě někdy bude pobývat.

Noční host pozoroval, jak se Georgianna Masonová trmácí ulicí

Vector Street v centru Seattlu a jak přitom ztěžka dýchá. Na bydlení

v takto kopcovité části města nebyla příliš ve formě.

Georgianna, štíhlá přitažlivá žena po čtyřicítce, netušila, že ji

někdo sleduje. V hotelové restauraci se sešla na oběd se dvěma

29

přítelkyněmi. Během jídla ustavičně povídaly, vykládaly si

nejrůznější historky a smály se u toho. Po obědě si všechny tři

zapálily. To se Nočnímu hostovi nezamlouvalo.

Georgianna bydlela deset bloků od restaurace. Domů se vydala

pěšky, možná proto, že bylo tak krásně a nikde ani známky po tom,

že by se schylovalo k dešti.

V polovině Vector Street zabočila do postranní ulice a vstoupila

do veliké komerční budovy. Chtěla udělat to, k čemu se důvtipně

uchylovali mnozí obyvatelé Seattlu, aby se vyhnuli chůzi do kopců v

centru města – vejít do budovy vestavěné do svahu, vyjet několik

pater výtahem a vyjít dveřmi na jinou ulici o něco výše.

Noční host zvýšil tempo, zrychlil dech a, ucítil, jak mu tuhnou

stehenní a hýžďové svaly. Na roh ulice dorazil právě včas, aby

spatřil, jak Georgianna vychází otočnými skleněnými dveřmi z

budovy. Na chodníku se Georgianna zarazila. Místo aby pokračovala

směrem ke svému bytu, přešla ulici a vešla do obchodního domu.

Noční host ji dovnitř nenásledoval. Měl štěstí; nakupování jí

zabere trochu času a jemu dává příležitost.

O patnáct minut později v pokoji hotelu Holiday Inn vzal

notebook a připojil se k internetu. Zadal Georgiannino heslo a použil

její uživatelský účet.

Kurzor těkal po monitoru a zabudovaná myš cvakala. Noční host

si pročítal Georgianniny e-maily, zkoumal její bankovní a akciové

účty a zobrazil si seznam internetových stránek, které v poslední

době navštívila.

Zpátky k e-mailům – něco jej zaujalo. Nočnímu hostu se zrychlil

a prohloubil dech. Ucítil známé slabounké, ale přesto zřetelné cukání,

podobné chvění na okrajích vířivky. Vypadalo to, že Georgianna má

nového přítele, někoho, se kterým se seznámila přes internet, ale

nikdy se s ním osobně nesetkala. Ten člověk bydlel v San Francisku.

Noční host si pročetl jejich konverzaci v e-mailech a diskusních

skupinách a vyjevil se mu sled čím dál zamilovanějších a

důvěrnějších vzkazů, které si milenci z kyberprostoru vyměnili. Z

některých div že nekapal med.

Byla to tragédie i nádhera. Tak důvěrný a otevřený vztah!

Georgianna by si zasluhovala bližší a častější kontakt.

30

Noční host zůstával v kontaktu rád.

6

Do města, kde Bette během posledních měsíců života bydlela a

pracovala, Coop nikdy nezavítal. Druhý den vyrazil ve své hondě do

Havertonu těsně před polednem. Z Holandského tunelu spojujícího

Manhattan s New Jersey vyjel již před několika hodinami. Celou

dobu si říkal, že už určitě opustí předměstí a dostane se na venkov,

ale ačkoliv se silnice zúžily, provoz neustával. I nadále míjel nákupní

centra a nově zarovnané a rozparcelované plochy, kde místo stromů

rašily obrovské domy.

Nová výstavba obepínala i Haverton, jeho historickou část však

tvořilo poklidné městečko, které Coopovi připomínalo Novou Anglii.

Na náměstí se vypínaly věžičky bílého kongregacionalistického

kostela, naproti stála radnice z šedého kamenného zdivá. Uprostřed

prostranství držela hlídku socha unionistického vojáka.

Coop náměstí pomalu objel a zabočil na Hlavní třídu. Sídlo

realitní kanceláře Prudent Stand, kde Bette pracovala, se nacházelo v

cihlové budově s bílými sloupy, která byla postavena pravděpodobně

ve čtyřicátých nebo padesátých letech, ale architektonickým stylem

vypadala starší.

Zajel k budově z boku a zaparkoval. Toho dne svítilo slunce, ale

bylo chladno, a tak nechal okénka vytažená. Zatravněná plocha před

budovou se stále ještě zelenala, po obou stranách vstupních dveří ze

silně tónovaného skla rostly vysoké borovice. Mezi nízkými keříky

čněl cihlový kvádr s názvem společnosti, připomínající náhrobní

kámen.

Následujících deset minut Coop pozoroval lidi, jak vcházejí do

budovy a vycházejí ven, až vyšla i Hillary Blandová, mladá žena,

která se Coopovi po Bettině pohřbu představila jako jedna z jejich

nejlepších kamarádek.

Vystoupil z auta, opřel se o přední blatník a zkřížil ruce. Cítil, jak

zpod auta proudí teplo. Motor se na svěžím podzimním vzduchu

ochlazoval a vydával lehký klapavý zvuk.

31

Coop Hillary zavolal předem, takže už jej očekávala. Téhle

drobounké ženě bylo okolo třiceti let, měla tmavé oči a překrásné

kaštanově hnědé vlasy. V márnici a na pohřbu byla oblečená do

tmavých barev a vlasy měla vzadu sepnuté. Teď měla na sobě bílou

halenku a květovanou sukni, vlasy jí splývaly na ramena a lehce se

pohupovaly. Jako mnoho žen nevelkého vzrůstu měla precizní chůzi

a její vysoké podpatky v dokonalém rytmu klapaly po chodníku.

Když Coopa zahlédla, usmála se a přidala do kroku.

„Měl jste přijít dovnitř,“ pravila.

„Mně se tady venku líbí,“ odvětil. „A chtěl jsem si zmapovat,

jakou má vaše společnost klientelu a zaměstnance.“

„Aby přitom netušili, že je někdo pozoruje,“ doplnila ho.

Usmál se. „Starý detektivní zvyk.“

Hillary zaváhala. „Skutečně to nemá jiný důvod? Když jste

zavolal, že se stavíte, říkala jsem si, jestli náhodou…, jestli nemáte

podezření, že…“

Coop ji přerušil. „Dohoda zněla, že vás pozvu na oběd a

promluvíme si o Bette. Půjde to tady někde?“

„Ne, aniž byste přitahoval pozornost. Budeme muset zajet pár

kilometrů za město.“

Je chytrá. Otevřel jí dveře a podržel je, když nastupovala.

Neuběhla ani čtvrthodina a už seděli v zastrčeném boxu čehosi,

co se jmenovalo Bentley’s a vydávalo se to za hospodu. Stěny

pokrývaly fotografie a kresby automobilů klasických britských

značek: MG, Bentley, Morgan, Rolls-Royce, Jaguar… Coop si

vždycky říkal, že kdyby vyhrál v loterii, dopřeje si Jaguára.

„Majitelé téhle restaurace jsou zapřísáhlí anglofilové,“ vysvětlila

Hillary. „Chodila jsem s nimi do školy.“

„Tady, nebo v Oxfordu?“

„To nemyslíte vážně, že ne?“

„Ne, samozřejmě že ne.“

„Do zahraničí jsme se dostali jen jednou, když jsme před

maturitou jeli na výlet do Kanady. Já se v Havertonu narodila i

vyrostla. Ještě pamatuju doby, kdy to bylo poklidné městečko a New

York nám připadal vzdálený tisíce světelných let.“

32

„Vám se ten nový rozvoj a výstavba nezamlouvá? Všichni ti

noví, co se sem přistěhovávají?“

Hillary se usmála. „Někteří jo. Třeba Bette. Po pěti minutách by

ji už za cizí nikdo nepovažoval. Hned si zvykla a každý ji měl rád.

To myslím vážně.“

„Úplně každý ne,“ připomněl Coop.

Tmavé oči jí posmutněly a z tváře zmizel úsměv.

„No, to máte asi pravdu. Myslíte, že – že ten zločin má co do

činění s jejím životem tady?“

„Co byste řekla vy?“

„No, policie tu samozřejmě byla a vyptávala se, ale nic z toho

nevyvozuju. Víte, říkala jsem si, že v New Yorku k něčemu zlému

dochází neustále.“

„Většinou ale ne bezdůvodně. Ani v New Yorku, ani nikde

jinde.“

Ke stolu přišla blonďatá servírka oblečená jako služebná.

Objednali si u ní uzenku s bramborovou kaší, Hillary požádala o

zázvorovou limonádu a Coop o kávu bez kofeinu. Zachytil však

servírčin nakvašený pohled a objednal si raději čaj.

„Kolik času máte na oběd?“ zeptal se Hillary poté, co číšnice

odešla z doslechu.

„Já vždycky obědvám dlouho. Do kanceláře se musím vrátit až v

půl druhé – mám si o Bettině vraždě promluvit s jakousi Deni

Greenovou. Zřejmě nějaká místní reportérka.“

„Má to tady velkou publicitu?“

„To má – o ničem jiném se tu tolik nemluví. Můžu vám zaslat pár

výtisků místních novin, jestli chcete.“

„To byste byla laskavá,“ řekl Coop. „Než Bette vyrazila ke mně

na chatu, neřekla vám náhodou, kam jede?“

Hillary si odpověď nemusela rozmýšlet – policie se jí na to

zřejmě už ptala. „Kdepak. Dokonce mi ani neřekla, že jede do New

Yorku – akorát to, že jede pryč, aby si odpočinula a uklidnila se.“

„Nepřišlo vám to divné? Teda myslím to, že chtěla být sama.“

„Ne. I když…“ Hillary svraštila obočí a bylo patrné, že váží

slova. „Posledních pár týdnů byla trochu sklíčená.“

„Stres v práci?“

33

„To taky, protože u ní na oddělení dělali změny a na stole jí

přistálo spousta práce. Ale podle mě ji trápil hlavně ten rozchod s

Lloydem. Řekla mi, že se na tom dohodli společně, ale stejně ji to

dost zasáhlo.“

„A Lloyd je…?“

„Její ex-přítel. Pořád sbírala odvahu, aby vám ho představila. Vy

jste o něm vůbec nevěděl?“

„Bette si svůj soukromý život nechávala pro sebe. Ale na

smutečním shromáždění ani na pohřbu žádný Lloyd nebyl.“

„Pokusila jsem se ho přemluvit, aby přišel, ale nemohl, protože

zpráva o Bettině smrti jím otřásla. Úplně ho zničila.“

„A kdy jste s ním mluvila?“

„Hned poté, co se u nás v práci objevila policie. To oni nám

sdělili, co se Bette přihodilo. Lloyd u Prudent Stand pracuje jako

odhadce komerčních nemovitostí na samostatném oddělení odhadů.

Tam se taky s Bette poznali.“

„A on byl v práci, když k vám policie přišla?“

„Jo, náhodou byl zrovna v kanceláři. Bylo asi deset hodin, den

poté, co byla Bette – co ji našli. Ta zpráva ho tak zdrtila, že musel jít

domů.“ Ke stolu přišla číšnice a přinesla zázvorovou limonádu a čaj.

Hillary upila ze své skleničky a z horního rtu si setřela pěnu. „Já vím,

co si jako bývalý policista myslíte, ale Lloyd by nikdy nikoho

nezabil. A navíc má alibi.“

„Jak to víte?“

„Policie všechny vyzpovídala a každý o tom mluvil ještě několik

dní. Toho odpoledne, kdy Bette… zemřela, Lloyd strávil celý den s

klienty – dělal odhad jednoho továrního objektu a pak byl v

kanceláři. Po práci jsme šli s pár lidmi od nás na večeři a on poté šel

se dvěma z nich někam do baru, kde popíjeli a bavili se déle než do

půlnoci.“ Všimla si, jakým způsobem si ji Coop prohlíží, a znovu

upila zázvorové limonády. „Jo, tohle všechno si pamatuju. Vždycky

jsem se totiž chtěla dát k policii,“ vysvětlila se zářivým úsměvem.

„A proč jste se o to neucházela?“

„Protože nesnáším zbraně a nesnáším násilí.“

„To já taky,“ přitakal Coop. „Dala byste mi Lloydovu adresu?“

34

„Tady je seznam Bettiných kamarádů a známých.“ Hillary

vytáhla z kabelky list papíru a podala jej Coopovi.

Znovu se na ni zahleděl.

„Jak říkám, hned jak jste zavolal, bylo mi jasné, proč za mnou

jdete.“

„Díky,“ odvětil Coop a seznam složil.

„Kdybych pro vás mohla ještě něco udělat, ozvěte se. Bette byla

skvělá a měla jsem ji moc ráda.“ Pak se jí v očích objevila

překvapivá tvrdost. „Doufám, že toho grázla dostanou!“

Poté, co Coop vysadil Hillary u Prudent Stand, zajel k Bette do

bytu a odemkl si náhradním klíčem, který si u něj minulý rok

nechala.

Žila v jednopokojovém bytě v nově vypadajícím komplexu

družstevních bytů nazvaném Beau Jar din, který zřejmě vybudoval

nějaký frankofil, jenž se v Havertonu zapomněl. Všechny budovy

byly dvoupodlažní, z bílých či světle hnědých cihel a kryla je

mansardová střecha.

Nepanovalo tu tak hrozné ticho jako v Coopově chatě, ale přesto

jej přimělo, aby se zastavil hned ve dveřích. Jako by z něj vysálo

veškerou energii. Říkal si, jestli mrtví tím tichem nesdělují živým svá

trápení.

Byt vypadal, jako by jej jeho obyvatelka ve spěchu opustila a

počítala s tím, že se brzy vrátí. Dveře skříně zůstaly otevřené a na

posteli leželo několik kusů složeného oblečení, jež si Bette původně

chtěla vzít s sebou, ale pak si to rozmyslela. U komody stály červené

lodičky na vysokých podpatcích. Jedna z nich se převrhla, jako

kdyby si ji někdo zrovna vyzul. Coop usoudil, že policie města

Haverton byt prohledala a nechala jej v původním stavu, ale nejspíš

se tu brzo objeví někdo z oddělení vražd newyorské policie a

prohledá to tu důkladněji. Věděl, že si musí dát pozor, aby po jeho

odchodu vše zůstalo jako teď.

Nasadil si těsné latexové rukavice jako už tolikrát předtím a pustil

se do práce.

Narazil na tolik věcí, které mu připomínaly dceru, až ho to

rozlítostnilo – vzpomněl si na její pořádkumilovnost i jakousi

35

horečnou netrpělivost, která onen pořádek vždycky nějak

poznamenala. Kromě oblečení odloženého na posteli bylo všechno

ostatní pečlivě uspořádáno podle druhů. Ve skříni vedle sebe úhledně

visely kostýmky, kalhoty na každodenní nošení, halenky, ležérní i

formálnější kusy. Podobně systematicky byly uloženy i boty na

závěsných umělohmotných stojanech – až na pár nahodile pohozený

na zemi, který Coopovi trhal srdce. Pořádkumilovnost pokažená

nedbalostí – tenhle rozpor Coopa na Bettině osobnosti dlouho

fascinoval. Uvažoval, jestli jí tento charakterový rys náhodou nějak

nepřivodil smrt.

Nic v bytě neposkytovalo klíč k tomu, proč byla Bette

zavražděna. V psacím stole našel jen běžné účty a v šekové knížce

neobjevil žádné zvláštní výdaje. V zásuvkách ležely amortizační

tabulky a obyčejná, nevinně vypadající obchodní korespondence.

Nalezl i pohledy z prázdnin od přátel, přání k narozeninám, které jí

sám poslal, několik novinových výstřižků o bioinženýrství a právech

zvířat, které jí poslala Maureen a na nichž bylo v rozích červeným

písmem naškrábáno: Věřila bys tomu? nebo Tak takhle se to vyvíjí!!!

Maureen neustále lidem rozesílala výstřižky, které více než adresáty

zajímaly ji samotnou. Žádnou osobní korespondenci Coop nenašel,

což jej nepřekvapovalo. Ani si nevzpomínal, kdy sám naposledy

Bette či komukoli jinému napsal opravdový dopis. Tolik jednodušší

bylo zavolat. Anebo napsat e-mail.

To mu připomnělo, aby se podíval po počítači. Žádný nenašel a

ani v chatě žádný nebyl. Bette s sebou neustále nosila notebook.

Možná že jej nechala v práci. Zjistí to.

Na nočním stolku u Bettiny postele našel zajímavou věc –

zarámovanou fotografii usmívajícího se muže těsně po třicítce, s

tmavými vlasy, poměrně pohledného, ale na krasavce měl příliš

zarostlé obočí a na bradě hluboký důlek. Na fotografii stálo: Miluju

tě, Bette. Navěky tvůj Lloyd.

Coop z kapsy vytáhl složený list papíru od Hillary Blandové se

jmény a adresami Bettiných přátel a známých. Jako první byl na

seznamu uveden Lloyd Watkins a u něj adresa Rue de Montre 2733-1A. Coop si vzpomněl, že tabulku s tímto názvem ulice nedávno

zahlédl, a jelikož nikdy nebyl ve Francii, usoudil, že to muselo být v

36

komplexu Beau Jardin. Lloyd Watkins to měl k Bette domů velmi

blízko.

Coop se naposledy důkladně rozhlédl a opustil byt tak, jak jej

našel. Nemohl se zbavit pocitu, že uvnitř nechává Bette, nebo

alespoň něco z ní. Cítil její přítomnost tak hmatatelně, že by jej

nepřekvapilo, kdyby uslyšel Bettin hlas, jak vyslovuje jeho jméno.

Vydal se najít adresu Rue de Montre 2733-1A a nemusel jet

dlouho. Objevil budovu z bílých cihel, s mansardovou střechou, dost

podobnou té, v níž bydlela Bette, obklopenou upravenými nízkými

keři. Vzpomněl si, že Hillary mu o Lloydovi říkala, že je ještě příliš

vyvedený z míry, než aby se vrátil do práce. Třeba bude doma.

Zaparkoval u obrubníku před budovou a prošel po zbytečně

klikatém chodníčku ke vchodu. Vstupní halou se přicházelo pouze k

bytům v prvním patře. Do bytů v přízemí vedly vlastní soukromé

vchody.

Coop se tedy vrátil ven, našel byt označený 1A a zaťukal na bílé

dveře se zlacenými ozdobnými prvky. Za několik vteřin zevnitř

uslyšel tlumené šoupavé kroky.

Dveře se otevřely a před Coopem stál muž z Bettiny fotografie.

7

Lloyd Watkins byl menší postavy, než si Coop představoval, a

zdaleka ne tak pohledný jako na fotografii. Oblečen byl do volných

tmavých kalhot a červeného trička s drobným bílým, už skoro

nečitelným nápisem. Vlasy měl rozcuchané a vypadal unaveně a

zdrceně. Jeho pohled jako by mířil někam do prázdna.

„Vy jste Lloyd Watkins?“ chtěl se ujistit se Coop. Muž přikývl a

Coop se mu představil jako Bettin otec.

Bettino jméno na Watkinse zapůsobilo jako rána. Se slzami v

očích poodstoupil o krok dozadu. „Ježíši! Bylo to… Teda fakt mě to

dostalo. Asi víte, že jsme k sobě s Bette měli blízko.“

„Slyšel jsem.“

„Chtěl jsem jet do New Yorku na…, na pohřeb, ale nedokázal

jsem se přinutit. Bylo mi kvůli tomu tak mizerně.“

„To je v pořádku,“ ujistil jej Coop, „já to chápu.“

37

Watkins zakroutil hlavou, jako by se probudil z transu.

„Promiňte, nechtěl jsem vás takhle nechat ve dveřích.“ Podal

Coopovi ruku a ten mu jí potřásl. „Pojďte dál a posaďte se.“

Uvnitř panoval nepořádek; na podlaze rozházené noviny a

časopisy, na pohovce neustlaná přikrývka a zmuchlané polštáře a na

stolku nedopité plechovky Budweiseru a nakousnutý sendvič.

Plechovky tvořily kruh a sendvič ležel na dvou z nich – Coopovi to

připomínalo Stonehenge. U jedné stál hrnek s kávou, z níž se ještě

kouřilo.

Watkins si musel všimnout, jak se Coop na šálek dívá. „Nedáte si

kávu? Já jsem jí dneska vypil spoustu, abych se probral. Pořád se mi

chce spát. Spím teď strašně dlouho a vstávám hrozně pozdě

- nejspíš forma úniku. Ale musím se brzo vrátit do práce a začít

žít dál. Nemůže ze mě navždycky zůstat taková troska.“

„Ano, díky.“

„Cože?“

„Díky, kávu si dám. Černou, prosím vás.“

Watkins přikývl a těžkým krokem se odporoučel do kuchyně.

Měl svalnatou postavu a pohyboval se jako vyčerpaný sportovec - s

nohama do O, vystrčenými lokty a rukama pohupujícíma se v

krátkých sevřených obloučcích. Zatímco byl pryč, Coop se

porozhlédl kolem sebe. Spatřil laciné zarámované reprodukce na

zdech, knihovnu, kterou zaplňovalo hlavně stereo a několik knih o

počítačích. Watkins nevypadal jako Bettin typ, ale milostné vztahy

bývají komplikovaná záležitost. Na stole u televize stála zarámovaná

fotografie Bette a před ní ležela uvadlá červená růže. Coop pocítil

nával zármutku a odvrátil od fotografie zrak. Z křesla odstranil

štůsek starých novin a posadil se.

„Zmiňovala se vám o mně Bette?“ zeptal se Watkins, když se

vrátil s bílým umělohmotným hrníčkem s kávou a podal jej Coopovi.

Z hrníčku se křenili Laurel a Hardy v potrhlých golfových úborech a

Coopa ten nenadálý nádech nevážného rozzuřil. „Nezlobte se, ale

tohle je jediný čistý hrníček, který mám,“ omlouval se Watkins.

Vycítil to, parchant jeden.

38

„To nic,“ odpověděl Coop. „Já se o vás dozvěděl teprve dneska

od jednoho člověka z Prudent Stand. Bette se mi o vás nezmínila, což

není nic zvláštního – svůj osobní život si totiž nechávala pro sebe.“

„No jo, tak to asi chodí.“ Zdálo se, že tahle varianta Watkinse

předtím vůbec nenapadla. Zamyšleně se posadil na pohovku, zrovna

na jeden z časopisů. „A navíc to zatím nebylo nic vážného, rozhodně

jsme třeba neplánovali svatbu nebo tak něco. Aspoň zatím ještě ne.

Vlastně jsme se kvůli tomu minulý týden pořádně chytli a rozešli

jsme se, ale myslím, že nám oběma bylo jasné, že jen dočasně.“

„Jak si můžete být tak jistý jejími pocity?“

„No – jistý si nejsem. Asi jsem měl říct, že jsem doufal, že to

bylo jen dočasně.“

„A na základě čeho jste doufal?“

„Myslel jsem si, že problém je jinde, ne v nás, jestli mi rozumíte.

Bette byla v práci dost pod tlakem, takže na mě prostě už neměla čas.

Skoro nikam jsme nechodili a vídali jsme se jenom v kanceláři.

Kvůli tomu jsme se vlastně hádali.“

„A to, že jede do New Yorku ke mně na chatu, vám řekla?“

„Akorát říkala, že jede pryč, odpočinout si, že už to potřebuje

jako sůl. Dokonce naznačovala, že až se vrátí, mohli bysme to spolu

znovu zkusit. Teda pokud to nebyl jenom můj dojem.“ Na chvíli se

odmlčel a přemýšlel o tom, co právě řekl. Potom se smutkem v hlase

pronesl: „Bette byla úžasná, pane Coopere.“

„Zmínila se o tom, že jsem pracoval u policie?“

„Jo, párkrát o vás mluvila. Měla o vás strach. Vy jste měl… ehm,

na jaře nějaké zdravotní problémy, ne?“

Coopa to překvapilo. Bette chránila soukromí druhých lidí stejně

pozorně jako svoje. Jestliže tomuto muži řekla o jeho chorobě,

museli k sobě mít skutečně blízko. Nahlas řekl: „Už je to lepší.7“

„Vy její smrt vyšetřujete na vlastní pěst?“

„Proč se ptáte?“

„Asi proto, že kdybych byl na vašem místě, taky bych se o to

pokusil. Ale možná jsem to jen pochytil z knížek nebo z filmů – já

toho o policejní práci moc nevím.“

„No, je pravda, že se v tom ze zvědavosti trochu šťourám,“

odvětil Coop.

39

„Kdybyste se něco dozvěděl, dáte mi taky vědět? Zajímalo by

mě, kdo ji zabil a proč.“ Watkins se napil kávy a přes okraj hrníčku

Coopa pozoroval. „Já budu zřejmě jeden z podezřelých, že jo?“

„Proč myslíte?“

„Na vašem místě bych měl podezření – zvláště po tom, co jsme

se s Bette pohádali a dočasně rozešli. Abych řekl pravdu, jsem rád,

že mám neprůstřelné alibi – byla to vysloveně náhoda, že většinu

toho dne i večera, kdy… zemřela, jsem strávil v něčí společnosti.

Jindy bych čas na cestu do New Yorku a zase zpátky měl. Obvykle si

po práci dám sám večeři, dívám se na televizi a pak jdu spát.“

Tenhle Watkins je ale případ, jestli je vinen, pomyslel si Coop.

„Všechno to prověřím, nemějte strach.“

„To já nemám,“ reagoval Watkins. „Stačí mi všechno to ostatní.

No, vy o tom vlastně taky víte svoje.“

„To ano.“

Watkins si všiml Coopova nabroušeného tónu a prohlásil:

„Klidně se na mě optejte lidí, klidně znovu přijdte a vyzpovídejte mě,

jestli si myslíte, že je to potřeba. Já to pochopím.“

„Vypadá to, že jste chápavý,“ rýpl si Coop.

Tentokrát Watkins ironii nepochytil. „Kamarádi mi to taky říkají.

Často se mi stává, že se mi lidi vyzpovídají. Možná jsem se měl stát

policajtem.“

„To si každý občas říká.“ Coop postavil hrnek na stůl, vstal a

chystal se k odchodu. Otázky, které byly nasnadě, Watkinsovi již

položila newyorská policie – Billard mu mohl ukázat záznamy nebo

mu všechno povědět. „Ale nikdo netuší, co to obnáší.“

„Totéž mi dneska ráno říkala Deni Greenová o spisovatelích.“

„Deni Greenová?“ O té se zmiňovala už Hillary Blandová.

„Jo, říkala, že píše knížky a shání informace o Bettině vraždě.

Tak jsem se s ní chvíli bavil a odpověděl jí na několik otázek, které

jste mi taky položil.“ Watkins ožil a v náhlém zájmu zdvihl obočí.

„Myslíte, že jsem se s ní neměl bavit?“

„Myslím, že než jste se začal bavit s ní i se mnou, měl jste se

nejdřív poradit s právníkem.“

Upřímnost za upřímnost.

40

Georgianna Masonová a Cindy Romerová si vzájemné

upřímnosti vážily. Na Seattle se snesla noc a ty dvě seděly venku se

skleničkou světlého piva v ruce a čekaly, až jim přinesou

vegetariánskou pizzu. Ačkoliv měly židle prakticky na chodníku,

restauraci obepínaly průhledné umělohmotné zástěny a z topných

těles jim nad hlavou sálala spousta tepla.

Georgianna a Cindy spolu bydlely, když před lety studovaly na

Kansaské státní univerzitě, a zůstaly kamarádky i po ukončení studia.

Svěřovaly se jedna druhé skoro se vším. I ve středním věku stále

tvořily okouzlující dvojici – Cindy s tmavými vlasy a očima a

světlou pletí, Georgianna s vlasy pískové barvy, obdařená jemností

porcelánové baleríny, která právě sestoupila z víčka hrací skříňky.

Obě zažily, jakou bolest přináší nevydařené manželství a trpký

rozvod, ale stále si uchovávaly víru, že najdou lásku i trvalý vztah. x

„Takže se s ním zatím znáš jenom přes internet,“ konstatovala

Cindy. „Tváří v tvář jsi ho nikdy neviděla.“

Georgianna si urovnala vlasy, které jí rozcuchal teplý větřík z

radiátoru. „Viděla jsem ho na digitální fotce.“

„Jenom jestli to byl on – někdo si na internet dává fotky někoho

jiného.“

Georgianna se usmála – ten pesimismus očekávala. Ale kdyby si

Cindy přečetla Bretovy (jednou se prořekl, a tak věděla, jak se

jmenuje) e-maily, udělala by si na něj jiný názor. Od první chvíle,

kdy v internetové diskusní místnosti zaměřené na politiku prohodili

pár vět, bylo oběma jasné, že mají hodně společného. Nejenže

smýšleli liberálně a zajímali se o budoucnost planety, ale měli rádi

tytéž knihy, filmy a jídlo. Oba pravidelně cvičili a důvěřovali

alternativní medicíně. Cindy bude muset zkrátka přijmout skutečnost,

že první milostný impuls může být i elektronický. Georgianna

Bretovi prozradila, jak se jmenuje, ale chápala, proč je opatrný a v

korespondenci stále ještě raději používá přezdívku. Na internetu

můžete natrefit na různé lidi – někteří z nich můžou být tak otravní,

že se jich pak lze jen těžko zbavit.

Cindy polkla doušek piva a usmála se na ni. „Jestli budu žárlit a

mít jízlivé řeči, nevšímej si toho. Já fakt doufám, že vám to klapne,

jestli se s ním setkáš.“

41

„Setkáme se. Bydlí v San Francisku a má nové BMW, takže se už

těší, až ho vyzkouší na dálnici.“

„Pane jo, takže boháč.“

„To ne, myslím tím, že si právě koupil nové auto, ale je to použité

BMW. Důrazně mi oznámil, že bohatý není. Prý dělá do vývoje

softwaru v Silicone Alley.“

„Tak to bude přece jen bohatý.“

„Na tom mi nesejde,“ podotkla Georgianna. Napila se piva a

orosenou sklenici opět odložila. „Ale na škodu by to taky nebylo.“

Cindy se naklonila přes stůl. „Teď vážně: já vím, že ti nějakou

dobu nebylo nejlíp. A doufám, že ti odteďka všechno vyjde.“

„Děkuju,“ řekla Georgianna a stiskla své kamarádce ruku.

„Alespoň se mi teď začíná zdát, že nějakou budoucnost mam.“

8

Coop si vzpomněl, že na cestě do Havertonu zahlédl na První

ulici malé knihkupectví pojmenované Dlouhé loučení. Od Lloyda

Watkinse odjel tam, zaparkoval přímo před výkladem a vešel

dovnitř.

Ve stísněném obchodu se prodávaly nové i použité knihy,

většinou brožovaná vydání napěchovaná na policích v úzkých

uličkách. Bylo tu teplo a příjemně a trochu zatuchle to tu vonělo, tak

jak by podle Coopa mělo vonět každé knihkupectví.

Pokladna se nacházela na pravé straně, ale za pultem nikdo

nestál. U malého kulatého stolku v zadní části obchodu seděla štíhlá

žena s rovnými blonďatými vlasy a rovně zastřiženou ofinou.

Vzhlédla od administrativy, do níž byla právě zabrána, a usmála se

na něj. „Jestli budete s něčím potřebovat pomoct, řekněte mi, ano?“

„S něčím možná jo,“ odvětil Coop. Opatrně, aby nezavadil o

žádnou knihu, se za ženou vydal dozadu.

„Naše knihkupectví se specializuje na detektivky a jmenuje se

podle jednoho Chandlerova románu. Takže s detektivkami vám

pomoct můžu.“

„Přesně to potřebuju,“ oznámil jí Coop. „Slyšela jste někdy o

spisovatelce Deni Greenové?“

42

Žena odložila tužku, vzhlédla ke Coopovi a zadívala se na něj.

„Maltézské kotě?“

„Prosím?“

„Tak zní titul její poslední detektivky z řady, která se jmenuje

Přítulná kočka. Deni Greenová k nám dneska ráno zašla a nabídla se,

že podepíše všechny výtisky, co máme na skladě. Naštěstí jsem tři

měla.“

„A máte ještě aspoň jednu?“

Usmála se. „Všechny tři. Celá ta série je už starší a nejde moc na

odbyt.“

„A o čem to je?“

„Jako všechny předchozí díly: o ženě, která má kočku a řeší

zločiny.“ Vstala, přešla k přecpanému regálu a vytáhla z něj vázaný

výtisk Maltézského kotěte. „Je to parodie na slavný román Dashiella

Hammetta Maltézský sokol.“

„Hammetta mám rád,“ poznamenal Coop.

„Tím větší škoda,“ reagovala žena a knihu mu podala.

Ilustrace na přebalu znázorňovala šedivou kočku, jak na krvavě

červeném pozadí čmuchá ke kouřícímu revolveru. Coop se podíval

na zadní stránku obálky a spatřil na ní fotografii Deni Greenové,

mírně obézní ženy, jíž do čela splývaly tmavé lokny nakrátko

ostříhaných vlasů. Měla souměrné a výrazné rysy: klenuté obočí,

širokou sanici a tenké, mírně zvlněné rty. Coopa napadlo, že o muži

jejího vzezření by se řeklo, že vypadá jako nějaký zvrácený římský

císař, třebas Nero.

„Vezmu si ji,“ oznámil ženě z knihkupectví.

„Jestli máte rád Hammetta, tohle se vám líbit nebude.“

„Nevypadá to, že byste tu knížku zrovna chtěla prodat.“

„Asi ne. Záleží mi spíš na tom, aby mi zákazníci věřili, když jim

něco doporučím, a aby přicházeli znovu a kupovali si další knížky.

Jestli si chcete přečíst nějakou detektivku, v níž figuruje kočka,

vždycky je lepší sáhnout po Carole Nelsonové Douglasové. Nebo

třeba po Lilian Jacksonové Braunové nebo Ritě Mae Brownové. Ty

ještě o všech svých devět životů nepřišly.“

„U mě je to jedno, já nejsem odsud.“

„Pořád jste ale zákazník.“

43

Coop zkoumal výraz na její drobné, bledé tváři. „Jak na vás Deni

Greenová působila, když tu byla?“ zeptal se. „Myslím tedy jako

člověk.“

Žena se na něj mírně usmála. „Moc dobře ne – připadala mi

arogantní a nejistá.“

Coop s ní došel k pokladně u vchodu a knihu zaplatil. „Už se

nemůžu dočkat, až se do toho pustím,“ řekl.

Podívala se na něj, jako kdyby se právě chystal skočit z letadla

bez padáku.

Noční host si natáhl latexové rukavice a pustil se do bádání.

Viděl, že Georgiannu zřejmě zaujala holistická medicína. Na poličce

byly srovnány nejrůznější knížky o domácí medicíně a plakáty z

období Nové vlny vychvalovaly výhody různých diet a cvičebních

programů. Některé měly politický charakter, týkaly se konzumu a

globálního oteplování. Ty plakáty a bohatá zásoba přírodních

potravinových doplňků v lékárničce jasně vypovídaly o směru,

kterým se Georgianna vydala. Chtěla zachránit sebe i celý svět.

Opravdu žádná legrace.

Z papírků na lednici, oblíbených položek v počítači i z toho, jaké

internetové stránky navštívila, zjistil, že se z ní stala vegetariánka.

Výstřižky z časopisů připevněné na lednici vysvětlovaly, jak

takováto dieta člověku zaručuje delší život. Noční host se usmál. Lip

než kdokoliv jiný věděl, že na tomto světě se moc věcí zaručit nedá.

Osud se nedá předvídat a dokáže být krutý.

Úsměv vystřídalo zamyšlení. Starost mu dělal Georgiannin

internetový přítel – představoval nebezpečí. Něco se zvrtlo a

Georgianně uvízlo pár věcí v hlavě, tím si byl Noční host z jejich

rozhovorů jistý. Věcí, které snadno uklouznou během zamilovaných

hovorů. Z Georgianniny e-mailové konverzace s virtuálním

milencem vyplývalo, že se brzy setkají tváří v tvář.

Možná si párkrát zajdou na kávu, vlezou si spolu do postele a

potom se rozhodnou, že jim právě takový poměr vyhovuje. Obyčejná

hloupá říje.

Ale možná se k sobě budou bezvadně hodit a navážou hlubší

vztah – tak, jak má v druhé fázi láska přes internet fungovat. A

44

opravdoví milenci před sebou nemají tajemství. Svěřují se navzájem

se vším, snímají ze sebe hříchy. To je jedno z největších kouzel, ale i

nebezpečí vášně.

Dříve Noční host svou návštěvu u Georgianny pokaždé ukončil

hodnou chvíli předtím, než se vrátila domů do prázdného bytu.

Tentokrát tomu bude jinak. Nebyl ještě připraven, ještě

nepociťoval tu strašlivou, a přitom tak nádhernou potřebu, ale nebylo

vyhnutí, pokud chtěl sám sebe zachránit. Má na to právo. Předurčily

to tak síly temnoty.

Georgianna vejde sebejistě dovnitř a s pomyšlením, že

nebezpečný svět nechává za sebou tam venku, zamkne dveře. Noční

host věděl, že je to běžná iluze. Jenže pro milence i démony, kteří

beztak bývají na obou stranách dveří, představují zámky jen chabou

překážku. Georgianna to vědomí zdědila po předcích, ale potlačovala

ho. Jako všechny. Téměř všechny. Noční host znal jejich myšlenkové

pochody, naslouchal jejich vnitřním hlasům a bezhlasým výkřikům.

Ony samy však z toho nic neslyšely. Byly si jisté, že jich se to

netýká. Že jsou v bezpečí.

Ještě ani nedozní cvaknutí zámku a Georgianna se uvnitř

pozorně, trochu ostražitě rozhlédne. Ale na některá místa se nepodívá

– netroufne si. Místo toho se zaměstná tak, jak to ženy žijící o samotě

dělávají – připraví si svačinu, osprchuje se, bude si číst a chystat se

ke spánku. S pocitem, že v bytě nikdo další není a že ji chrání dveře a

zámky a že snad má i štěstí na své straně. S vědomím, že nikdo

nemůže proniknout do budovy, aniž by si toho všiml vrátný a pustil

ho dovnitř, ani do podzemní garáže, aniž by vyťukal kód na

klávesnici, kterou se otevírají vrata. Kód byl zapotřebí i k tomu, aby

člověk mohl ze suterénu vyjet výtahem. V budově vládla přísná

bezpečnostní opatření.

Ale ani zdaleka ne dost přísná.

Až Noční host celou svou bytostí vycítí, že nastal čas, pozvolna,

ale jistě se začne k Georgianně přibližovat a ukrajovat vzdálenost

mezi životem a smrtí, až s ní zcela splyne.

Stejně jako ty ostatní Georgianna nic nezaslechne, dokud nebude

pozdě.

Je to jeho oblíbená hra, plížit se tiše jako čas.

45

A on tu hru právě hrál.

9

Coop se vzbudil poměrně pozdě – poznal to podle toho, kolik

světla v pokoji bylo – a zjistil, že se mu nechce vstávat. Včera v New

Jersey to byl náročný den a kvůli hustému provozu mu cesta domů

trvala dvakrát déle než obvykle.

Přemýšlel o snídani, o své nejoblíbenější: grepovém džusu,

cereáliích s banánem, odstředěném mléku. A k tomu černá káva.

Neměl přímo hlad, ale myšlenky na jídlo taky úplně nezavrhoval.

Dobré znamení. Alespoň podle doktora Gregoryho.

Těžce zvedl ruku a odhodil přikrývku. Potom se posadil a spustil

nohy na podlahu. V hlavě měl trochu zamlženo, ale to bylo takto po

ránu normální – zdálo se, že úplně se probudit mu dělá čím dál větší

potíže. Chvíli jen tak seděl na okraji postele.

Na nočním stolku ležel výtisk Maltézského kotěte. Vzal jej do

ruky a prolistoval prvních pár stran. V knize byla uvedena

internetová stránka vydavatelství, nikoliv však jejich telefonní číslo.

Coop otevřel zásuvku a vytáhl telefonní seznam pro Manhattan. Do

rukou se mu už vrátila síla a hlava se mu pročišťovala.

Když číslo vyhledal, sáhl po telefonu a vyťukal je.

Nahraný hlas mu dal na výběr z několika možností, jimž byla

přiřazena čísla. Žádná se nehodila, chtěl-li člověk navázat kontakt s

autorem. Možná to byl záměr.

Coop zavěsil, otevřel knížku a přečetl si několik úvodních

stránek.

Hammettovi se nevyrovnala.

Když ji zavíral, všiml si úvodního věnování: Toto dobrodružství

Přítulné kočky je věnováno Alicii Benhamové, bez jejíchž

redaktorských schopností bych to občas asi pěkně vymňoukla.

Coop zvedl sluchátko, stiskl tlačítko pro vytočení posledního

volaného čísla a znovu zavolal do kanceláře nakladatelství. Tentokrát

se propracoval až k nějaké ženě a požádal ji, aby jej přepojila na

Alicii Benhamovou. „Volám ohledně jedné z jejích autorek, Deni

Greenové,“ vysvětlil.

46

„Aha.“ reagovala žena na druhém konci linky. „Vy jste od firmy

Smurger a Bold?“

Coop bez rozmýšlení pravil, že ano.

„Žádali jsme vás, ať už nám nevoláte,“ pronesla žena a zavěsila.

Coopa by zajímalo, jestli je vůbec možné navázat kontakt s

nějakým autorem.

Vteřinu poté, co zavěsil, telefon zazvonil.

Zvedl sluchátko. „Prosím?“

„To je pan Cooper?“ ptal se ženský hlas.

Coop odpověděl, že ano. „Vy jste pan Cooper, otec Bette

Cooperové?“

„Kdo je to?“ dožadoval se vysvětlení.

„Jmenuju se Deni Greenová, pane Coopere. Chtěla jsem vás

zastihnout v Havertonu, ale pokaždé jsem dorazila pozdě. Myslím, že

si potřebujeme promluvit – možná bych měla nějaké informace o

vaší dceři.“

„Jaké informace?“

„Podle novin jste prý pracoval u policie.“

„To není zrovna odpověď na moji otázku.“

„Jedná se o informace, které by policii zajímaly.“

„Tohle už správná odpověď je,“ konstatoval Coop. „Tak kdy a

kde?“

„Co v kavárně Safír na Amsterdam Avenue? Řekněme za půl

hodiny?“

„Dobrá, já odtamtud bydlím deset minut pěšky.“

„Já vím, pane Coopere. Kávu a zákusky platím já.“

Do kavárny Safír dorazil Coop jako první. Jednalo se o menší

podnik s dlouhým pultem a boxy u oken, která skýtala výhled na

Amsterdam Avenue. Do kuchyně se vcházelo lítacími dveřmi vzadu.

U pultíku, kde se podávaly a vyplňovaly objednávky, se hrbili dva

číšníci a spiklenecky si šeptali.

Momentálně neměli co na práci. Před Coopem už stála černá káva

a ranní nával těch, kdo sem přicházeli posnídat, už dávno pominul.

Jediný další zákazník byl muž v tvídovém svrchníku, který seděl na

barové stoličce, vidličkou si nabíral omeletu a četl si Village Voice.

47

Coopovi se zdálo, že mezi lidmi, kteří procházeli kolem okna u

jeho boxu, poznal podle fotografie na přebalu Deni Greenovou.

A skutečně – do kavárny vstoupila žena v černém kabátě a

černých kalhotách, na hlavě hranatý černý klobouk a v ruce tenkou

aktovku z černé kůže.

Ihned Coopa spatřila, namířila si to k němu, shodila klobouk a

usmála se. „Deni Gťeenová,“ představila se.

Coop vstal a potřásl jí rukou.

„Takže Ezekiel Cooper. Už vám někdy někdo řekl, že vypadáte

jako ten herec Gary Cooper?“

„Párkrát jo.“

„Jak vám říkají? Ezi? Zeku?“

„Každý mě oslovuje Coope,“ odvětil, „jako toho herce.“ Začal si

ji prohlížet: podsaditá postava schovaná v nadměrně velikém kabátě,

rysy stejně výrazné jako na fotografii. Jedna z těch žen, které by

působily přitažlivě, kdyby shodily patnáct kilo, ale s patnáctikilovou

nadváhou se potýkají už od rané dospělosti. Z veselých očí zapadlých

v masitých tvářích jí vyzařovala nenasytná dychtivost hraničící až s

posedlostí. „Proč jste mě v Havertonu hledala, slečno Greenová?“

„Můžete mi říkat Deni.“

Usmál se. „Otázka se nemění, Deni.“

„Ráda bych vám něco vysvětlila, než odpovím.“ Jeden ze

shrbených číšníků se vzpřímil a loudavým krokem se vydal k jejich

stolu, aby si Deni mohla objednat.

„Kávu a bagetu s taveným sýrem,“ poručila si. „Dáte si ještě

něco, Coope?“

„Akorát bych prosil dolít kávu.“

Spiklenecky vypadající číšník přikývl a odešel.

„Jsem spisovatelka,“ zahájila Deni, „a k tomu docela dost známá.

Píšu detektivky.“

„Řada s Přítulnou kočkou,“ utrousil Coop.

Rozjařené se zazubila – očividně ji to potěšilo. „Vy to čtete?“

„Tak nějak.“

„Tak potom víte, že jde o beletrii. Teď jsem se ale rozhodla, že se

pustím do literatury faktu, že zkusím napsat knížku o skutečném

zločinu.“

48

Coop tušil, co nejspíš uslyší, a nijak se mu to nezamlouvalo. Už

se dost trápil zármutkem i vědomím, že se v případu své dcery může

dozvědět leccos nepříjemného. Poslední, po čem toužil, bylo, aby

nějaký otravný pisálek vytruboval Bettiny soukromé záležitosti do

éteru. „A ten zločin, o kterém chcete psát, je vražda mé dcery?“

„Ne tak docela. Jde o víc. O něco mnohem většího.“

Číšník jí přinesl kávu a opečenou bagetu rozkrojenou na půlky,

obě pokladené silnou vrstvou sýra. Zatímco servíroval jídlo na stůl a

doléval Coopovi kávu, Deni cosi lovila ve své černé aktovce. Na

hřbetě ruky jí ulpěl kousek smetanového sýra. Všimla si toho a slízla

jej. Jako kočka, pomyslel si Coop.

„Tady je část toho, co jsem nasbírala,“ oznámila mu, když se

číšník vzdálil a opět se naklonil ke svému netečnému kolegovi v

zadní části restaurace. „Od svého zdroje u newyorské policie jsem se

dostala k téhle fotografii místa činu.“ Na stůl položila snímek šlépěje

na zaprášených dlaždičkách ve dveřích Coopovy chaty. „Všimněte si

toho výrazného vzorku z navzájem zkřížených vroubků na

podrážce.“

„To jsem si všiml,“ sdělil jí. „Jak to, že máte zdroje u policie?“

„Protože jsem tam dost často shromažďovala podklady pro své

detektivky a přitom jsem se tam seznámila se spoustou lidí.“

Coop zaregistroval, že nepoužila slovo spřátelila. No, vždyť ten

rozdíl znal sám.

„A ještě jsem se dostala k tomuhle,“ pokračovala. Vedle první

fotografie položila další.

V prvním okamžiku si Coop myslel, že je to záběr téhož otisku,

pouze pořízený z jiného úhlu. Potom si však uvědomil, že otisk

podrážky se zkříženými vroubky se nachází na mramorové podlaze a

ve vrstvě čehosi, co připomíná jemný písek. Horní částí snímku

procházela kovová drážka posunovacích dveří. Tohle nebyl záběr z

jeho chaty. Otisk byl nejasný a neúplný, ale podobal se tomu

druhému. Tomu, který po sobě pravděpodobně zanechal Bettin vrah.

Užasle pohlédl na Deni. „Odkud je tahle fotka?“

V právě takovou reakci očividně doufala. Ušklíbla se. „Pořídili ji

dávno a daleko odsud – na jiném místě vraždy.“

„Mohla byste si nechat ty řeči a sdělit mi fakta?“

49

„Nezlobte se, ale musíte uznat, že je to fakt napínavé.“ Pořád se

ještě usmívala a tmavé oči jí plály. „Tatáž bota, tentýž vrah.“

„Tentýž druh boty,“ poopravil ji Coop. „A jen možná, protože ani

jeden otisk není zřetelný.“

„Zřetelný je až dost,“ trvala na svém Deni.

Věděl, že Deni má pravdu. Nebo tomu alespoň chtěl věřit.

Minimálně se jednalo o něco, co je třeba brát v úvahu. „Kde byla ta

druhá fotografie pořízena?“

„Před dvěma lety v Sarasotě na Floridě, na místě, kde byla

zavražděna Marlee Clarková.“

„Ta tenisová hvězda?“

„Přesně ta.“

„Takže sarasotská policie o tom otisku ví.“

„Viděli ho, to ano. Ale nepovažovali ho za důležitý. A taky jim

nepasoval do jejich teorie ani k člověku, kterého zatkli a později

odsoudili.“

Začal si ten případ vybavovat – bulvární noviny a televizní

zpravodajství zaměřená na sex a skandály ho tenkrát podrobně

rozebíraly. Deni Greenová pravděpodobně zamýšlela vraždu

Clarkové podobným způsobem zpracovat ve své knize. Co asi

plánovala s Bette? Coopovi se stáhl žaludek. „Nezabila Marlee

Clarkovou nějaká žena?“ zeptal se.

Deni Greenová přikývla, ale hlavu nechala svěšenou a z podhledu

se na Coopa usmála, což jí dodávalo obzvláště zlomyslného vzezření.

„Clarkovou údajně zabila Sue Coppolinová, její milenka. Zatkli ji,

přestože její podrážky otisku té boty neodpovídaly. Měli proti ní

spoustu jiných důkazů – udržovala s Marlee Clarkovou tajný poměr a

plížila se k ní vždycky jako zloděj. Podle obžaloby ke vraždě došlo v

důsledku milenecké hádky a Coppolinovou odsoudili.“

„Takže to asi s největší pravděpodobností spáchala.“

„Typické uvažování policajta,“ odsekla podrážděně Deni. „Řeknu

vám jedno – vaši dceru nezabila. Sedí ve vězení na Floridě.

Vaši dceru a Marlee Clarkovou zabil tenhle chlápek – ten, co za

sebou zanechal tyhle otisky.“

50

Kotníkem prstu zaklepala na obě fotografie, ale Coop se na ně

nepodíval. Dopíjel svou kávu a pomalu se sbíral k odchodu. S Deni

Greenovou už byl téměř hotov.

„Vy na té podobnosti moc stavíte. Co mohly mít má dcera a

Marlee Clarková společného?“

„Myslela jsem si, že mi to povíte vy.“

„O ničem nevím,“ pravil Coop. „Dokonce ani tenis Bette

nezajímal.“

„Stejně si ale myslím, že obě zabil tentýž člověk.“

„Na základě podobného otisku boty?“

„A taky kvůli tomu, že se na místě činu v obou případech našly

stopy prášku, který s největší pravděpodobností pocházel z

latexových rukavic.“

„Latexové rukavice používají miliony lidí ke všemu možnému,

od čištění dřezu až po operaci mozku. A ať se tam otiskla bota

jakékoliv značky, nejspíš se jich prodaly tisíce.“

„Vypadají, že jsou stejně velké,“ pokračovala Deni.

„Podobnou velikost nosí miliony dalších lidí. Včetně mě.“

„A je tu ještě další věc,“ nevzdávala se Deni.

Coop se již vysunoval ze sedačky v boxu, ale tón jejího hlasu jej

zastavil. Sledoval ji, jak otevírá aktovku a vyndává obálku a z ní

fotografii o velikosti dvacet krát dvacet pět centimetrů. Postupovala

pomalu, téměř s nevolí. Coop si uvědomil, že ukázat mu tu fotografii

neměla v plánu. Alespoň zatím ne. Když před něj snímek položila,

zrychlil se mu tep. Musel se přinutit, aby na něj pohlédl.

Bylo na něm tělo Marlee Clarkové tak, jak jej u ní doma nalezli,

naaranžované, jako by spala. Měla zavřené oči, na mladé, pohledné

tváři mírumilovný výraz a dlouhé rusé vlasy, pro ni tak

charakteristické, ležely pečlivě rozprostřené, jako by jí měly rámovat

tvář. Že je mrtvá, bylo poznat pouze z látky nasáklé krvavými

skvrnami, jež se v blesku policejního fotografa zabarvily do

karmínova.

Deni se pustila do vysvětlování: „Způsob, jakým byla

naaranžována, považovala obžaloba za další důkaz, že ji zabila její

milenka. Litovala prý svého činu. Předpokládám, že newyorská

policie mluví u vaší dcery o milenci a o lítosti taky.“

51

Coop neodpověděl. Fotografie jím otřásla, ale onu skrytou

souvislost odmítal přijmout. „Bette byla uškrcena. A pokud si dobře

pamatuju, Marlee Clarkové někdo přesekl vaz.“

Deni razantně zavrtěla hlavou, jako by odmítala scestné

argumenty vzpurného studenta. „To je jedno. Podstatné je, že ji

naaranžoval tak, aby nebylo vidět žádné rány. Vaší dceři vrah zavřel

oči, že ano?“

„Ano.“ I ústa s opuchlým jazykem. Snažil se potlačit výjev, který

mu tanul na mysli.

„Nechce, aby něco zkazilo ten mírumilovný dojem.“

„Určitě si myslíte, že se jedná o psychopata, o sériového vraha, že

jo?“ poznamenal Coop.

Deni přikývla.

Po tomhle tedy pase, pomyslel si. Po krví zbroceném šílenci,

kterého sama odhalí. Bude-li mít štěstí, přinese jí to peníze i slávu.

Bette pro ni představuje jen číslo. Oběť číslo dvě.

Tedy pokud je číslem dvě. „A došlo ještě někde k podobným

vraždám?“

Deni si povzdychla. „S vámi to není jednoduché, Coope. Nutíte

mě, abych vám ukázala všechno, co mám, a to jsme se ještě na ničem

nedohodli.“

Coop vyčkával.

Po chvíli pokrčila rameny a znovu otevřela aktovku. „K tomuhle

došlo v Oaklandu v Kalifornii před třinácti měsíci. Jmenuje se Ofelia

Valdezová.“

Snímek zabíral ženu ležící na posteli. V pozadí stál noční stolek s

mnoha malými zarámovanými fotografiemi usmívajících se lidí.

Oběť byla mladá a pohledná; navzdory jménu její zevnějšek

neprozrazoval jihoamerický původ. Oči měla zavřené, na sobě

dlouhou nařasenou noční košili. Nedalo se určit, jakým způsobem

byla zabita.

„Měla zlomený vaz,“ oznámila Deni. „Stačilo jednou zezadu

rychle škubnout. Ten náš vrah má sílu.“

Zase jiný způsob zabití, všiml si Coop, jak se v něm o slovo

hlásilo profesní myšlení. Bezmocně zíral na fotografii ženy, kterou

někdo naaranžoval do pozice, v jaké nalezl i svou dceru. Deni mu

52

podržela před očima další fotografii. Zrychlovala tempo, neboť

tušila, že jej získává na svou stranu. „Tahle fotka byla pořízena před

pěti lety na Long Islandu. Jakási Ellen Bantaová.“

Tato žena ležela na pohovce. Její světle hnědý semišový kostým a

stříbrošedá halenka vypadaly nákladně, vlasy rozprostřené okolo

hlavy byly tentokrát černé, mírně prošedivělé – s barvením se

nenamáhala. Odhadl, že jí mohlo být okolo čtyřiceti. Její tvář se

vyznačovala výraznými rysy a vitalitou, v níž ještě život nepohasl.

Vypadala, jako by se každou chvíli měla probudit z krátkého spánku

a třeba se pustit do cvičení nebo jít plachtit.

„A způsob?“

„Nůž. Rána je samozřejmě zase na zádech.“

Coop snímky srovnal na sebe a odstrčil je. To, co viděl, mu

stačilo. „A proč po tomhle chlápkovi teda nejde FBI?“

„Protože u každého případu místní policie udělala stejnou chybu

jako ta newyorská u Bettina případu,“ odpověděla Deni. Věděla, že

už Coopa nalákala, a tak se konečně mohla začít věnovat jídlu.

Plochou stranou nože rozmačkala sýr a rozetřela jej po bagetě.

„Policie v Oaklandu zatkla Ofeliina bývalého manžela. Sice ho

museli pustit, protože proti němu neměli dostatek důkazů, ale byli si

jistí, že to spáchal on. Když o tři měsíce později zemřel při

autonehodě, tak případ uzavřeli.“

„A co Ellen Bantaová?“

„Byla to hvězda Wall Streetu – vydělala majlant a v pětatřiceti

odešla do penze. Nikdy se nevdala, neměla děti. Všechno po ní

zdědil její mladší bratr. Policie si samozřejmě jako vraha vytipovala

jeho, zvlášť když zjistili, že byl dlouhodobě nezaměstnaný a

několikrát zatčený za držení drog. Ale nebyli schopni dotáhnout to

do konce a odsoudit ho.“

„A obě dvě oběti byly zavražděny u sebe doma?“

Deni pozdvihla obočí. „Pokládáte samé správné otázky. Ne, ani

jedna. Ofelia Valdezová byla u svého bývalého manžela – občas totiž

spolu ještě spali. Dělá to tak po rozvodu spousta párů, ale většina z

nich se tím nechlubí. Policie vlastně nevypátrala nikoho, komu by o

tom Ofelia řekla. Proto zatkli jejího bývalého. Kdo jiný by věděl, kde

bude tu noc přespávat? Ale on odešel ve tři ráno do práce – nakládal

53

kamiony u soukromé rozvážkové služby – a policie nikdy nepřišla na

to, jak by mohl nepozorovaně vyklouznout, přikrást se domů a zabít

ji.“

„A ta Bantaová?“

„Ellen byla blázen do sportu, ale taky se hrozně ráda dobře

najedla. Jednou za pár měsíců se vždycky vytratila do lázní pro

redukci nadváhy, žila na rýžových koláčích a mrkvových šťávách a

shazovala kila. Lidem tvrdila, že vyráží potápět se na Bahamy nebo

tak někam.“

„Takže když ji zabili, byla zrovna v těchhle lázních a věděl o tom

jen její bratr?“

„No, nikdy se mu vlastně nedokázalo, že to věděl. Ale šlo o jejího

nejbližšího žijícího příbuzného, takže došli k tomu, že pokud to

vůbec někomu řekla, tak jemu.“ Deni se odmlčela. „Vidíte tu

podobnost? Před pěti lety, před dvěma lety, před třinácti měsíci a pak

vaše dcera. V případech vaší dcery a Marlee Clarkové figuruje otisk

boty, u všech vražd pak prášek z latexových rukavic po celém těle

oběti. Jako většinu sériových vrahů i toho našeho žene touha zabíjet

ve stále kratších intervalech. A samozřejmě nejspíš existují další

oběti, o nichž nevíme, a vrah pracuje stále rychleji. U všech případů

místní policie usoudila, že pachatelem musí být milenec, člen rodiny

nebo blízký přítel, protože ze způsobu, jak vrah své oběti dostal, bylo

zřejmé, že je důkladně zná.“

Coop přikývl. Dobře viděl společné rysy, to ano. Všechny.

„Valdezová spala se svým bývalým manželem, Bantaová zatajovala

skutečnost, že jezdí do lázní na odtučňovací kúru, a Marlee Clarková

bydlela v přísně střeženém obytném komplexu, takže muselo jít o

někoho, kdo věděl, jak se proplížit kolem poplašných zařízení a

kamer. A moje dcera byla u mě na chatě, což se vrah mohl dozvědět

jedině od ní samotné.“

„Přesně tak. Proto jste jel včera do Havertonu, že jo? Abyste

zjistil, komu to řekla. A uspěl jste?“

„A jak podle vaší teorie…,“ začal Coop.

„To jste přesně vy policajti. Na otázku neodpovíte a místo toho

položíte svoji. Tohle vás učí na policejní akademii?“

54

„A jak podle vaší teorie vrah přišel na tajemství svých budoucích

obětí?“

„Podle mě se jedná o ten druh sériového vraha, který se díky

svému šarmu vetře do přízně obětí a získá si jejich důvěru.“

„To jsou ale jenom dohady.“

„Já si to ale hodlám ověřit. Pokud Marlee Clarková někoho

takového znala, určitě ho znala i Sue Coppolinová nebo se s ním

aspoň setkala. Na příští čtvrtek se mi povedlo domluvit si se Sue

schůzku na Floridě, abych ji vyzpovídala. Nechcete jet se mnou?“

Coop si nebyl jist. „Takže vy tohle všechno děláte, protože za tím

vidíte možnost napsat knížku.“

„No samozřejmě, jsem spisovatelka. Bojíte se toho, co můžeme o

vaší dceři zjistit?“

Žena, která vycítí slabou stránku a dokáže ji využít… „O to

nejde,“ odvětil. Alespoň ne úplně.

Pousmála se. „No tak pojedte.“ Byla to výzva. „Je v zájmu nás

obou, abychom na tom spolupracovali. Můžeme vytvořit tým, dát

dohromady svoje možnosti a přednosti. Vy uvažujete jako policajt, já

jako spisovatel. Vy máte policejní konexe, já mám známosti i mimo

policii a kriminálníky. Jak vás tak odhaduju, tak si s počítačem

zrovna moc nerozumíte. Zato já jsem na internetu jako doma a

zjistím cokoliv.“

Coop věděl, že Deni uvažuje správně, ale nedůvěřoval jí – určitě

doufá, že napíše senzační bestseller a půjde za svým cílem i přes

mrtvoly.

Ale možná něco opravdu vyhmátla a má informace, o nichž on

sám neví. Nezbývalo mu nic jiného než se s ní dát dohromady,

alespoň do té doby, než se její pátrání dostane do slepé uličky.

„Pokud máme spolupracovat,“ prohlásil, „chci se dozvědět o

všem, co víte. Uspořádejte to, udělejte mi kopie, dejte to do pořadače

a pošlete mi to. Potom se setkáme a případ probereme.“

„A dozvím se já všechno, co víte vy? Musím vás upozornit, že

zatím jsem vám vycházela maximálně vstříc, a vy jste mi řekl

houby.“

„Mám za to, že vy mě potřebujete víc než já vás – je to tak?“

55

„Je mi jasné, kam míříte,“ odpověděla Deni. Bylo na ní znát, že

se jí Coopův závěr nezamlouvá a že s ním nesouhlasí.

„Já jsem sice už v penzi, ale to neznamená, že můžu jen tak

vytrubovat policejní záležitosti do světa. Přestalo by se mi důvěřovat

a přišel bych o svoje zdroje. To byste měla pochopit.“

„To chápu,“ řekla Deni. „Takže jsme dohodnuti.“ Na stvrzení

dohody si s Coopem potřásli rukama.

Coop si všiml, že Deni má širokou ruku a krátké, tučné prsty s

nehty okousanými skoro do masa. A mužsky pevný stisk.

„Ještě jedna věc je u tohohle vraha jasná,“ dodala. „Ellen

Bantaovou zabil v New Yorku, Marlee Clarkovou na Floridě, Ofelii

Valdezovou v Kalifornii a vaši dceru zase v New Yorku. Začal v

New Yorku, a i když několik let zabíjel jinde, teď se vrátil domů.“

Coop se obával, že má Deni pravdu.

„Tak vidíte.“ Postřehla, že je před ním o krok napřed. „Uvidíte,

že vám budu ku prospěchu.“

Ale taky na obtíž, pomyslel si Coop.

Sledoval, jak se usmívá a potom se vrhá na bagetu, jako by šlo o

živou kořist, která může utéct.

O umělohmotných figurkách světců se nezmínila. A on sám

nesměl.

10

Noční host si přečetl veškeré dostupné materiály o sériových

vrazích – jak je ochránci zákona vymezují, jak je na základě analýzy

místa činu dělí na systematiky a chaotiky, jak vypracovávají jejich

psychologické profily a popisy, které obvykle bývají až neuvěřitelně

přesné. Nebo to tak policie alespoň prezentuje.

Z hlediska pronásledovaného vraha existují určité danosti, proti

kterým se nedá nic dělat. Jiné však regulovat jde. Do vyšetřování lze

vnést proměnlivé faktory i zdánlivé souvislosti, které svádějí na

falešnou stopu. Pak se policie musí vydávat po různých stopách,

prošetřit spoustu podnětů, tápat v labyrintu rozporuplných a

zavádějících informací.

56

Sériový vrah nemusí například vždycky použít stejnou zbraň

nebo se stejným způsobem zbavit těla oběti, a tak se vyhne nálepkám

typu „zabiják se čtyřiačtyřicítkou“ nebo „škrtič z Hillside“. Kolik jen

existuje různých druhů střelných zbraní! Kolik jen existuje různých

způsobů a míst, kde se dá zbavit mrtvoly!

Kolik jen existuje řezných a bodných nástrojů.

A teď to chce odříznout se od teorie a přejít k praxi. Nože.

Noční host otevřel zásuvky Georgiannina příborníku a světlo

zářivky se zalesklo na hromadě ocelových čepelí.

Tak čím dneska? Obyčejným kuchyňským nožem? To ne, to by

se příliš podobalo minulému případu. Loupacím nebo vroubkovaným

nožem na zeleninu? Ty mají krátká a ohebná ostří a výsledek je u

nich nejistý. Sekáčkem na led? Možná, možná… A copak je tohle?

Ostrá hrana, kterou se dá řezat, nástroj, kterým se dá proříznout kov

– ruční otvírák na konzervy. Přece jen změna, i když se zavedený

způsob práce nemění. Jakmile se otvírák zatne do kůže a roztrhne ji,

lze jím odtrhnout celé kusy masa, třeba po vrstvách, a odkrýt životně

důležité orgány.

Ze při tom člověk nadělá nepořádek? No samozřejmě, ale dá se to

omezit. Oběť může v bezvědomí ležet ve vaně, takže pulz a krevní

oběh se jí zpomalí na minimum. Úvodní řezy lze provést pod vodou.

Pokud znovu nabude vědomí, paralyzuje ji šok. Do obličeje není

třeba zasahovat – to je podstatný fakt. A ve vhodnou chvíli ji lze

přivést k vědomí, aby byla sice omámená, ale dostatečně při

smyslech – a pak nastane onen kýžený okamžik, ona harmonie.

Veškerá bolest a destrukce se odehraje pod povrchem a nenaruší

rituál.

Georgianna bude trpět, ale jinak to nejde. Policie se bude

domnívat, že se jedná o práci brutálního sadisty, ale oběť zůstane

krásná a mírumilovným výrazem se povznese nad tíhu času i prolitou

krev.

Noční host vytáhl otvírák na konzervy ze zásuvky, začal si

pohrávat s jeho dlouhou páčkou a pozoroval, jak se nástroj u

krájecího kolečka svírá. Výborně. A támhle je ještě těžká palička na

maso - ta se báječně hodí! Sice ne na maso, ale na omráčení jedinou

přesnou ranou. Po dalších procedurách dojde na řezání a vytváření

57

dokonalé falešné stopy, která každého zmate. Takovou falešnou

stopu policie ještě neviděla!

Ale je potřeba mít se celou dobu na pozoru. Nic nesmí ulpět na

oblečení. Ostatek se opláchne v umyvadle.

Noční host si otvírák a paličku odnesl do ložnice, položil je na

psací stůl a začal se svlékat.

Postupem času mu ten plán připadal čím dál lepší. Jelikož vraždu

spáchá spíše z praktických a preventivních pohnutek než z naléhavé

potřeby, a navíc mimo pořadí, šikovně tím zmate ruku zákona.

Změní se nejen zavedený způsob práce, ale i zdánlivý motiv. Policie

v Seattlu bude vraždu považovat za čin spáchaný v afektu, ne za

promyšlený a naplánovaný krok. Bude pátrat po tupém netvorovi, ne

po vzdělaném a kultivovaném vrahovi. Nerad by se nechal

zaškatulkovat. Nutkání lze ovládnout. Potřeby lze uspokojit, aniž by

člověk musel spadat do určité kategorie.

Umělohmotný svátý Augustin umístěný na správném místě

policii svede ze stopy. Blahoslavený svátý Augustin. Noční host

narazil na laciné suvenýry v podobě figurek světců během svých cest

a rozhodl se, že jednu z nich použije. Koupil si jich však celý tucet.

A doma jich má ještě jedenáct. Ne, vlastně deset. Do Seattlu to byla z

New Yorku dlouhá cesta.

Svlékl se, tichým svižným krokem vstoupil do koupelny a odtáhl

umělohmotný závěs, aby mu nepřekážel. Pustil do vany vlažnou

vodu a začal urovnávat ručníky.

Dychtivě a s úsměvem.

Všechno má pod kontrolou.

Doktor Rainier Gregory se uvelebil do kancelářského křesla z

černé kůže a otevřel zelené desky s Coopovými údaji. Za ním na zdi

visela zarámovaná osvědčení o jeho kvalifikaci, diplomy a rodinné

fotografie z různých prázdninových letovisek. Doklady profesních a

osobních úspěchů.

Coop doufal, že opravdu o něčem vypovídají. Doktor Gregory

byl oním chirurgem, který mu odoperoval část tračníku postiženou

rakovinou a pomocí několika drobnějších operací a chemoterapie

odstranil rakovinné bujení. Jakmile začne rakovina metastázovat,

58

může se z tračníku krví přenést do jakékoliv části těla. Je nezbytné se

s ní vypořádat způsobem, který připomíná hašení hořících křovisek

při stepním požáru. Člověk musí doufat, modlit se a vzývat magické

slůvko remise.

„Výsledky vypadají dobře, Coope.“ promluvil doktor Gregory.

Byl mladší než Coop, něco málo přes čtyřicet, měl tmavé vlasy, kozí

bradku a knírek černý jako havran. „Krevní obraz stabilní,

prostatický specifický antigen v pořádku.“ Odložil složku a poposedl

si dopředu. „No a jak se poslední dobou cítíte?“

„Ujde to. Někdy jsem unavený. Dříve jsem si plánoval svůj čas,

teď spíš uvažuju, jak si rozvrhnout energii.“

„Určitě musíte být ve stresu vzhledem k tomu, co se stalo vaší

dceři. Dokážete se s tím srovnat?“

„Myslím, že jo.“

„Já vím, že to není jednoduché, ale nejlepší by bylo, kdybyste to

dokázal a nějak se s tím vypořádal. Podle neoficiálních údajů má

stres s rakovinou úzkou souvislost.“

„Snažím se, jak jen to jde,“ ujistil ho Coop.

„A nepotřebujete něco?“

Coop nejdřív otázku nepochopil.

„Třeba něco na spaní,“ objasnil doktor Gregory, když zpozoroval

Coopovy rozpaky. „Nebo na úzkost.“

„Ne, chci si zachovat jasnou hlavu, být schopen uvažovat.“

„Předpokládám, že z vlastní profese víte, že každý se se smutkem

a stresem vyrovnává jinak.“

„To je pravda,“ přisvědčil Coop. Někteří se třeba seberou a jdou

zavraždit nějakou ženu.

„Budeme to hlídat,“ řekl doktor Gregory a vstal. „Dodržujte

dietu, Coope, a alespoň trochu pravidelně cvičte. Pokud na sobě

ucítíte nějakou změnu, dejte mi okamžitě vědět.“

„Dobře,“ přisvědčil Coop. Také se zvedl a potřásl doktorovi

rukou. A jako po každé schůzce dodal prosté: „Díky.“ Díky, že jste

mi zachránil život.

„Není zač,“ reagoval doktor Gregory nenuceně. „Než odejdete,

nezapomeňte se zastavit u sestry a domluvte si, kdy přijdete na příští

rozbor krve. V případech, jako je ten váš, se na krvi pozná všechno.“

59

S krabicí a dvěma papírovými taškami plnými nákupu v náručí

Georgianna lopotně odemkla dveře a vešla do bytu. Vevnitř si

odložila náklad na stoleček, pečlivě za sebou zamkla a ještě zajistila

dveře řetízkem.

Z jedné papírové tašky vytáhla halenku broskvové barvy,

přiložila si ji pod bradu k tělu a prohlížela si svůj odraz v zrcadle.

Zaradovala se. Ověřila si, že jí ten odstín sluší. Měla ten dojem už v

supermarketu, ale nebyla si jistá, protože tam mají ostré světlo, které

klame.

Ruku s halenkou svěsila, ale prohlížet se nepřestala. Atraktivní a

sebevědomá žena s uličnickým úsměvem. Žena na vzestupu, pokud

se dá soudit podle udržovaného vzhledu.

Přehodila novou halenku přes opěradlo pohovky a vydala se do

kuchyně pro sklenici vody.

Náhle se zarazila a bez hnutí zůstala stát. Po zádech jí přeběhl

mráz a po celém těle se jí zježily chlupy.

Nic nezaslechla, ale nějak vycítila, že za ní někdo stojí tesně za

ní.

Přinutila se ohlédnout a to, co spatřila, jí vyrazilo dech.

Instinktivně se obrátila na útěk.

Neudělala ani půl kroku. Zaslechla, nebo si alespoň myslela, že

zaslechla, jak zašeptal jediné slovo – Julie. A pak už dopadl úder.

11

Deni Coopovi zavolala následujícího dne ráno a oznámila mu, že

uspořádala dokumenty, které chtěl. Setkal se s ní v kavárně Safír.

Když vstoupil, všiml si, že Deni sedí ve stejném boxu jako minule.

Opět byla celá v černém – měla na sobě neforemné černé šaty z

jakési mačkané látky. Coop uvažoval, jestli v černém chodí vždycky.

V Safíru bylo tentokrát rušněji – úředníci si tu dávali vydatnou

pozdní snídani nebo již obědvali, přesto měli Coop s Deni dostatečné

soukromí. Pozdravil ji a zasunul se proti ní do boxu. Měla před sebou

talíř se smaženými vejci, párkem a toast s máslem. Pozdní snídaně,

posunutá kvůli Coopovi a jeho žádosti o informace.

60

„Je to výborné,“ poznamenala. „Chodím sem na jídlo každou

chvíli, takže to vím. Doporučuju vám, abyste si objednal totéž.“

„Já si dám akorát kafe.“

„Určitě?“ ujišťovala se. „Platím zase já. Mám cestovní účet.“

„To věřím.“

Dále už to nekomentovala a vrátila se k jídlu. Coop si mezitím u

téhož číšníka objednal kávu. Deni volnou rukou sáhla do černé

aktovky, vytáhla objemnou žlutou složku a položila ji před Coopa na

stůl. S plnou pusou zamumlala: „Tady jsou ty materiály, co jste po

mně chtěl. Ty snímky a tak.“

Coop složku otevřel a začal studovat její obsah. Koutkem oka

přitom vnímal, jak Deni zapíjí smažená vajíčka dlouhým douškem

kávy.

Číšník mu přinesl jeho šálek a mrknul Coopovi přes rameno.

„Ježišmarjá!“ ujelo mu.

„My jsme spisovatelé,“ řekla mu Deni.

Přikývl a rychle odkráčel.

„Tak co na to říkáte?“ zeptala se Coopa.

„Já si to vezmu domů, všechno si to pročtu a ozvu se vám.“

„Ale váš první dojem?“

„Můj první dojem je, že nás čeká ještě hodně práce, než nějaký

soud přesvědčíme, že máme co dělat se sériovým vrahem.“ Coop již

požádal Billarda, aby kontaktoval policejní oddělení ve městech, kde

se udály ostatní vraždy z Denina seznamu, a poptal se u nich po

umělohmotných svátých. Nikde však nic nezjistili.

„A co ty otisky?“ zajímalo Deni.

„A co ten fakt, že k vraždám došlo v různých městech, různými

zbraněmi a různým způsobem a že u jednoho případu došlo k zatčení

a odsouzení a u dvou dalších je policie přesvědčená o tom, že ví, kdo

je spáchal?“

„No, takhle to prostě chodí: ten vrah zabíjí v různých státech a na

místech, která spadají pod různé soudy, protože je mu jasné, že

místní policie nebude všechno zadávat do celostátní databáze a

hledat souvislosti.“

61

„Hlavně si nemyslete, že mu dokážete číst myšlenky,“ varoval ji

Coop. „Musíte si dávat pozor, abyste nedělala příliš jednoznačné

závěry, jinak se vydáte po úplně mylné stopě.“

Deni se na něj upřeně zadívala. „Dala bych ruku do ohně za to, že

na tom podle vás nic není,“ ukázala upatlanou vidličkou na složku.

„Něco na tom být může,“ ujistil ji Coop. „Akorát byste měla

trochu zchladit hlavu, abysme neudělali chybu.“

Deni se ušklíbla. „Já mám ale horkou hlavu, to jste neslyšel?“

Začínala Coopa dráždit. „Vy a ta vaše Přítulná kočka.“

„Přítulná kočka není v mých detektivkách ústřední postava.“

„Tak kdo?“

„Deni. To já jsem ústřední postava. Deni Greenová. Stejně jako je

Ellery Queen hlavní postavou u Elleryho Queena.“

Coop složku zavřel a odsunul ji stranou, aby ji nepokapal kávou.

Všiml si, že Deni upírá zrak kamsi za něj. Otočil se a spatřil, že se k

nim blíží křehká žena okolo čtyřicítky, které neubral na kráse ani

kratičký vojenský sestřih. To, co jí zbývalo z vlasů, si obarvila

načerveno, na obličeji měla vrstvu makeupu a na rtech lesklou rudou

rtěnku. Na sobě měla černou sukni a černé džíny, mužské sako

nadměrné velikosti a na nohou černé boty na vysoké podrážce. Coop

přemýšlel, proč se všechny ženy začaly najednou oblékat do černého.

„Alicie!“ rozjásala se. „To je vtipný, že tě potkávám zrovna

tady!“

„Přišla jsem si sem pro nějaké jídlo, chci si ho sníst u sebe v

kanceláři,“ vysvětlila Alicia.

„Alicia mi u Whippet Books rediguje texty,“ sdělila Deni

Coopovi. „Coope, tohle je Alicia Benhamová,“ představila ji.

Coop se natáhl přes stůl a jemně Alicii potřásl drobnou rukou.

„Myslel jsem si to.“

Podívala se na něj smaragdově zelenýma očima. Kvůli její drobné

postavě a nakrátko střiženým vlasům vypadaly obrovské. „Jak to?“

„Včera jsem se vám snažil do Whippet Books dovolat,“ objasnil.

„Není to zrovna jednoduché.“

Lesklé červené rty vykroužily drobný úsměv. „Kdybyste věděl,

kdo všechno se mi občas snaží dovolat, tak by vás to

nepřekvapovalo.“

62

„Coop mi pomáhá s tou novou knížkou, Vrah číhá uvnitř,“

informovala Alicii Deni a pohlédla na Coopa. „To je jenom pracovní

název.“

„Vy jste spisovatel?“ zeptala se Alicia.

„Ne, pracoval jsem u newyorské policie.“

„Aha! No, ať děláte cokoliv, jestli spolupracujete s Deni, tak

bychom si měli promluvit.“

„My ale tak úplně nespolupracujeme,“ oponovala Deni. „Tu

knížku píšu já.“

„Můžu se u vás v kanceláři zastavit zítra odpoledne,“ řekl Coop

Alicii.

„To by šlo. Víte, kde to je?“

Přikývl. „Adresa je uvedená v poslední Denině knize.“ Aniž by z

ní spustil pohled, zeptal se. „A Smurger a Bold jsou kdo?“

Otázka ji zřejmě překvapila. „To jsou obhájci mého manžela.

Právě se rozvádíme.“

„Pardon.“

„Nic se neděje. Vy tu firmu znáte?“

„Jenom podle názvu, zmínila ho vaše recepční, než mi práskla

telefonem.“

„Aha. Už jsem si skoro myslela, že mi předáte obsílku nebo

soudní příkaz.“

„To není můj obor. Ve dvě hodiny vám to vyhovuje?“

Prodavač za přepážkou vyvolal Aliciino jméno, neboť jídlo, které

si objednala, už bylo hotové. „Tak nashledanou, těšilo mě,“

rozloučila se, aniž by mu odpověděla.

„U vás v kanceláři,“ připomněl jí Coop.

„Fajn, ve dvě,“ potvrdila přes rameno cestou k pokladně.

Sledoval ji, jak odchází. Všiml si prve chvilkového úleku, který

se jí kmitl v očích, když ji Deni oslovila. Možná že spolu ty dvě,

redaktorka a slavná autorka, zase tak dobře nevycházejí.

Napadlo ho, že mít spojence v nakladatelství Whippet Books by

nemuselo být na škodu. Alespoň by se dozvěděl, co Deni o Bette ve

své knize píše.

„Zrovna prochází příšerným rozvodem,“ ozvala se Deni. „Její

manžel je grázl. Týrá ji.“

63

„Fyzicky?“

„Ne, psychicky, což je ještě horší.“

Coop si vzpomněl, jak vypadaly některé ženy, které se staly obětí

domácího násilí. To si lidi jako Deni myslí, že to na nich žádné

duševní šrámy nezanechalo?

„Ženský to někdy mají zkurveně těžký,“ konstatovala Deni.

„To ale chlapi taky. Anebo třeba kočky.“

Deni si ukousla vajíčka a usmála se. „My dva si budeme rozumět,

Coope, uvidíte.“

12

Coop si zjistil pár věcí: Whippet Books Publishing byla

nakladatelská firma, která spadala pod větší nakladatelství, jež zase

představovalo součást hlavní nakladatelské společnosti ve vlastnictví

francouzského konsorcia zaměřeného na betonové konstrukce. To

vše vedlo ke skutečnosti, že kancelář Alicie Benhamové se nacházela

ve čtvrtém patře budovy na Hudson Street.

Po chvíli čekání v tichém předpokoji s modro-žlutým kobercem

na podlaze se objevila Alicia a zavedla Coopa do kanceláře. Takto si

Coop představoval kancelář redaktora – malou, lemovanou knihami a

s oknem, z nějž se dala v dálce spatřit Socha svobody. Alicia se

posadila do čalouněného otočného křesla šedé barvy za šedý stůl. Na

něm vedle ohýbací stolní lampy leželo několik žlutých složek,

hromádka rukopisů přepásaných gumičkou a otevřený notebook.

Budova byla postavena v bytelném předválečném stylu – přes široké

zdi sem nedoléhaly žádné zvuky. Dobré místo na práci, na

přemýšlení o interpunkci.

Když se Coop posadil do šedého-křesla před stolem, Alicia se na

něj usmála. Oknem dovnitř dopadalo ostré sluneční světlo a

odhalovalo jí na tváři drobounké vrásky – ty jí však spíše jen

přidávaly na jemnosti. Vypadalo to, že v životě zažila hodně bolesti a

že se s ní sice vyrovnala věcně, ale utržila přitom šrámy.

„Víte něco o betonových konstrukcích?“ zeptal se Coop.

Překvapeně se zasmála. „A měla bych snad?“

64

„Asi ne.“ Kývl hlavou směrem k hromádce rukopisů. „Tohle vám

autoři posílají, abyste to vydali?“

„Než se rukopisy dostanou ke mně, je už o vydání rozhodnuto.“

Pokynula pravou rukou. „Jako tamhlety.“

Coop se podíval naznačeným směrem a na jedné polici spatřil asi

tucet detektivek s Přítulnou kočkou. „Jestli má Deni takový úspěch,“

pravil, „tak proč se snaží psát knížku o skutečném zločinu?“

„To se ptáte jako její spolupracovník, nebo jako policista?“

„Bývalý policista.“ připomněl jí. „A spíše jako člověk, co shání

informace, než jako spolupracovník. A taky jsem otcem jedné z

obětí, které se objeví v Denině knize.“

Výraz v Aliciině tváři doznal změny a vrásky okolo modrých očí

se jí prohloubily. „To je mi líto. Opravdu.“ Potom se jí v očích

objevil nový, jemnější výraz. „A proto vás Deni…“

„… přemluvila ke spolupráci,“ doplnil ji Coop.

Alicia sepnula ruce a předklonila se. „Poslyšte, pane Coopere…“

„Coope.“

„Dobře, Coope. To já požádala Deni, aby se pustila na pole

skutečného zločinu. Ve Whippet Books na mě tlačí, abych jim

dodávala autory, kteří se dobře prodávají, a Denina řada o Přítulné

kočce už lidi začala nudit a tržby prudce klesají.“

„A čím to?“

Alicia si jej zkoumavě změřila, aby odhadla, jestli se mu má

svěřovat. „Vzhledem k tomu, jak funguje knižní trh, byste se mohl

dobrat mnoha různých odpovědí. Upřímně řečeno, podle mě je to

proto, že hlavní hrdinka začíná být trochu nesympatická.“

„Není hlavní hrdinkou sama Deni?“

„V tom je možná ten problém. Do těch knížek se už totiž vloudilo

moc z jejího skutečného charakteru. Možná jste si všiml, že se Deni

až příliš zaobírá sama sebou.“

Coop přikývl. „Já to přisuzoval tomu, že jde o spisovatelku.“

„Vy znáte hodně spisovatelů?“

„Jen Deni.“

„No, vlastně je to typická dnešní autorka. Sobecká, vychytralá

oportunistka, která pořád kouká, jak a kde může na úkor druhých

profitovat.“

65

Coop se na ni upřeně zahleděl. „Vy že jste její redaktorka?“

„Samozřejmě, to ale neznamená, že se s ní musím přátelit.“ Alicia

přimhouřila oči a pohlédla na Coopa. „Rozhodla jsem se, že vás před

ní musím varovat. Proč, to není podstatné.“

„A to mě ani nepožádáte, abych jí o tom neříkal?“

„Myslím, že vás o to žádat nemusím.“

„A když tu knížku na základě skutečných událostí napíše, tak ji

od ní koupíte?“

„Ano, nemám na vybranou, ale jí to neprozradím. Kdybych to

neudělala já, koupí tu knížku nějaký můj kolega. A když ji nevydáme

my ve Whippet Books, vyjde někde jinde. A i kdyby ne, stejně se

může objevit na tom zatraceném internetu. Když spisovatelka jako

Deni napíše knihu, ke čtenářům se dostane, to si buďte jistý. Jedinou

otázkou zůstává, kolik výtisků se prodá. Nenechte se mýlit, Coope,

jednám ve vlastním zájmu. Potřebuju, aby Deni napsala bestseller, a

postarám se, aby rukopis dodala včas, abych já sama nepřišla o

práci.“

„Jsem rád, že se mnou mluvíte upřímně, ale pořád si lámu hlavu,

proč to děláte,“ pravil Coop.

„Deni není ta citlivá duše, za kterou ji čtenáři mají. Není radno jí

věřit – k tomu jsem během té doby, co s ní mám co do činění,

dospěla. Dostala jsem za ty roky tvrdou lekci. Deni lidi využívá a já

radši nechci vidět, jak využívá vás, navíc za takovýchhle okolností.“

„A kdyby tržby za Přítulné kočky tak prudce neklesaly, taky

byste takhle mluvila?“

Usmála se. „Samozřejmě že ne.“

Coop chtěl s Alicii mluvit mimo jiné proto, aby Deni Greenovou

lépe pochopil. A to se mu povedlo velice rychle. Navíc si potřeboval

otipovat, jestli v Alicii najde spojence a zdroj informací pro případ,

že s Deni začnou být problémy. Zajímalo ho, zda by autorce v jejím

rukopisu nějaké pomlouvačně pasáže o Bette zatrhla. A právě získal

dost silný dojem, že ano – ne-li z obyčejné lidské dobroty, tak aspoň

z vlastního zájmu.

Vstal.

Alicii to překvapilo, možná i lehce zklamalo.

„To už je výslech u konce?“

66

„Doufám, že jen prozatím. Váš manžel…“

„Už brzy bývalý manžel.“

„Nic mi do toho není, ale jak jsem tak pochopil, tak s vámi špatně

zacházel. Kdyby vám dělal problémy, řekněte mi. Vím, na koho se

na policii na koho obrátit.“

„To vám řekla Deni, že se mnou špatně zacházel?“

„Ano. Prý vás slovně napadal.“

„Deni o tom nic neví.“

„No, asi ne.“ V rozpacích pokrčil rameny. „Nezlobte se. Byla jste

ke mně upřímná, tak jsem si říkal, že vám oplatím stejnou mincí. Ale

neměl jsem se do tak osobních záležitostí pouštět.“ Vykročil ke

dveřím.

„Dávejte si pozor, Coope.“

„Na Deni?“

„Na tu taky.“

Chtěl zareagovat, ale už mu nevěnovala pozornost. Vrátila se k

práci a začala z jednoho rukopisu stahovat gumičku.

13

Coop věděl, že Sue Coppolinové je třiadvacet, ale vypadala tak

mladě, jako by spíš než do ženského vězení patřila do nápravného

zařízení pro mladistvé. Na novinových fotografiích pořízených krátce

po vraždě Marlee Clarkové vypadala přitažlivě, ale od té doby

přibrala nejmíň deset kilo. Byla bledá a nenalíčená, zarudlé tváře jí

poznamenalo akné. Působila jako zubožené děcko. Krátkým

sestřihem Coopovi připomínala Alicii.

Od okamžiku, kdy ji stráž přivedla do místnosti určené k

rozhovorům, visela očima na Deni Greenové. Coopa si nevšímala.

Jakmile se za strážcem zavřely dveře, adresovala Deni výtku:

„Myslela jsem, že jste na mě zapomněla.“

„Ani náhodou,“ ohradila se Deni. Natáhla ruku přes stůl a Sue ji

sevřela do dlaní. „Říkala jsem vám přece, že tu knížku píšu hlavně

kvůli vám. Vy sem nepatříte.“

Coop seděl vedle Deni, tváří v tvář Sue Coppolinové. Byli sami v

nevelké místnosti vymalované světlezelenou barvou; seděli na třech

67

dřevěných židlích u stolu přišroubovaného k podlaze. Jednu stěnu

tvořilo zrcadlo – z druhé strany nejspíš průhledné. Místnost

osvětlovalo pouze stropní svítidlo chráněné drátěnou mřížkou.

Dovnitř tu a tam nakoukl podlouhlým okénkem v zamčených dveřích

strážný, ale tvářil se přitom lhostejně. Vzduch byl prosycen odérem

zatuchlého potu a zoufalství – Coop si ten pach pamatoval z dob své

aktivní služby. Poškrábané dřevo stolní desky nasáklo beznadějí,

slzami a potem.

„Máte pro mě něco nového?“ zeptala se Sue. „Co říkali vaši

známí – ti, co jste s nimi měla probrat můj případ?“

Otázka uvedla Deni do rozpaků.

„No víte přece,“ naléhala na ni Sue, „vaši známí ze zpráv na NBC

a z časopisu Time a…“

Deni potřásla hlavou. „Trpělivost, Sue. Vím, že to je pro vás

těžké, ale všechno musí počkat, dokud mi nevydají tu knihu. Teprve

pak nastane správný čas začít dělat vlny a burcovat média, aby

požadovala nápravu justičního omylu a vaše propuštění. Vzpomínáte

si, jak byl kdysi odsouzen a pak propuštěn Rubin Hurikán Carter?*

(* Boxer černé pleti, který byl v šedesátých letech odsouzen za

trojnásobnou vraždu a nevinným byl shledán teprve po dvaceti

letech strávených za mřížemi )

Dostanu vás ven, to vám slibuju. Budu se za to bít.“

Sue sevřela rty a zamrkala, aby zahnala slzy.

Deni vytáhla ruku ze Sueina sevření a sáhla pro zápisník. „Teď

vám ale musíme položit pár otázek.“

Sue ztuhly rysy. „Tohle už jsem slyšela tolikrát…“

„Z těch otázek není třeba mít strach, Sue. Jste nevinná a já to

vím.“

„A co on?“ zajímalo Sue. Až teď zřejmě Coopa vzala na vědomí.

Deni a Sue se na Coopa podívaly.

„Vy taky víte, že jsem nevinná?“ zeptala se ho Sue.

„To nevím, ale existuje podle mě možnost, že to tak je, jinak

bych tady neseděl.“ Způsob, jakým si Deni pohrávala se Sueinými

nadějemi, Coopa znechutil. Byl rozhodnut jednat se Sue zcela na

rovinu.

68

„Deni mi do telefonu říkala, že jste dřív pracoval u policie. Já

policajtům ve výslužbě nevěřím.“

Coop se na ni usmál. „To děláte správně. Většina z nás nemá se

zločinci moc slitování.“

„Ona žádný zločinec není,“ prohlásila Deni podrážděně. Coop

očividně nemazal Sue med kolem úst podle Deniných představ.

„Říkám věci bez obalu,“ zareagoval Coop. „Jako ostatně většina

lidí od policie.“

„Toho jsem si nevšimla,“ nesouhlasila Sue.

„Tak si toho začněte všímat. Pokud dojdu k závěru, že jste

nevinná, udělám všechno, co bude v mých silách, abych vám

pomohl. Pokud se mi bude zdát, že jste tu vraždu opravdu spáchala,

postarám se, abyste zůstala tam, kde jste.“

„Nechte ji na pokoji,“ řekla Deni. „Vždyť prošla hrozným

martyriem – a nespravedlivě, protože je nevinná.“

Sue se pohledem vrátila k Deni. To slovo nevinná by od své

domnělé spasitelky mohla slýchat donekonečna. Určitě myslela na

Deni každý den, představovala si, co pro ni tam venku zrovna dělá.

Ve vězení se z lidí stávají bezmocná stvoření a někdo bezohledný

toho může snadno zneužít.

Jako třeba tato spisovatelka.

Deni Greenová se už pustila do práce. Otevřela zápisník a upřela

na Sue zkoumavý pohled. „Říkala jste mi, že Marlee vám ukázala,

jak se dostat k ní do bytového komplexu, aniž by vás někdo spatřil. A

vždycky když jste měla přijít, nechávala otevřeno a deaktivovala

poplašné zařízení.“

Sue přikývla. „Je to tak. Marlee se příšerně bála, aby někdo

nezjistil, že je lesbička. Nechtěla ani, aby mě zahlédli její sousedi.“

„Ale ten vrah se dovnitř dostal, aniž by ho někdo spatřil, takže

musel znát vaši trasu. Myslíte, že Marlee mohla někomu říct, že vás

tu noc čeká?“

„Ne,“ vyhrkla Sue. Tu otázku slyšela už mnohokrát a měla jí plné

zuby.

„Sue…,“ začala Deni.

69

Sue se na židli zavrtěla a zatnula pěsti, až jí zbělely klouby.

„Celou dobu o tom tady přemýšlím, ale nejsem schopná přijít na

žádnou odpověď.“

„Určitě se někomu prořekla – na chvíli asi ztratila ostražitost.

Přemýšlejte, Sue, nezmínila se vám o někom…“

„Ne,“ prohlásila vězenkyně umíněně. „Nikdy ostražitost

neztratila. Ani nemohla – byla bohatá a slavná. Neumíte si představit,

jak se ji lidi pokoušeli využívat.“

„Ale pokud se setkala s někým mimořádně sympatickým, s kým

se jí dobře povídalo…“

„O své teorii sériového vraha, který se vetře do přízně svých

obětí, jste mi už říkala,“ přerušila ji Sue. „A nezlobte se na mě, ale já

tomu nevěřím. Marlee byla veřejně známá osoba a myslela si, že

kdyby její tajemství vyšlo najevo, zničilo by ji to, nebo by alespoň

přišla o velké peníze. Kdyby narazila na nějakého cizího, byť

sympatického člověka, který se snaží získat její důvěru, pojala by

okamžitě podezření. Považovala by ho za reportéra.“

„Kdyby Marlee měla důvěrný vztah s nějakým mužem.“ vložil se

do rozhovoru Coop, „řekla by vám o tom?“

„No samozřejmě! Neměly jsme před sebou žádná tajemství. Dost

často mi říkávala, že jediná osoba, které na celém světě věří, jsem já.

A navíc už měla mužů plné zuby a nechtěla se jim vydávat

napospas.“

„A co nějaká jiná žena?“ Tu otázku jí Coop prostě položit musel.

Sue se zvedla ze židle. Náhlý pohyb zaregistroval strážný za

dveřmi. Okamžitě přistoupil k okénku ve dveřích.

„Tomu nevěřím!“ zasyčela Sue.

„Posadte se,“ požádal ji Coop. „Říkal jsem vám, že budu

upřímný. Nejste přece hloupá, tak vám muselo být jasné, že se na to

zeptám.“

Sue se znovu posadila na židli. „Tak moji odpověď už znáte.“

Tím si Coop nebyl docela jistý.

„Museli jsme se zeptat, jestli je možnost, že v případu figuruje

někdo další,“ připojila se Deni.

Sue zavrtěla hlavou. „Jiná žena ne.“

70

Deni se jí podívala do očí. „Říkala jsem vám, že ten otisk boty, co

jsme našli, patřil muži, vidte?“

„Ano, muži, který zavraždil Marlee,“ odpověděla Sue.

Coop se potřeboval zeptat ještě na něco jiného. „Nezmiňovala se

Marlee někdy o ženě jménem Bette?“

Sue sklopila zrak. Tuto otázku jí ještě nikdo nepoložil, a tak

pečlivě přemýšlela. Nakonec však zavrtěla hlavou. „Aspoň si na to

nevzpomínám.“ Vzhlédla ke Coopovi. „O koho jde?“

„O moji dceru. Říkal jsem si, že pokud Marlee a Bette zabil

stejný člověk, možná mezi nimi existoval určitý vztah.“

Sue na něj chvíli mlčky hleděla. „Deni mi o tom v telefonu řekla.

Je mi to líto.“

Coop jí dal úsměvem najevo, že jí věří. Sue lítost nepředstírala,

což jej více než cokoliv jiného přesvědčilo, že může být nevinná.

„Nepodnikla Marlee krátce před smrtí nějaké cesty?“ zeptala se

Deni.

„Ale jo, pořád někam létala – natočit reklamu nebo komentovat

tenisový zápas. Jen pár dní předtím, než zemřela, se vrátila z U. S.

Open.“

„Marlee se se svým vrahem někdy a někde musela potkat.“

usoudila Deni. „Stejně jako Bette Cooperová a hodně dalších žen. A

my musíme zjistit, co mají ty ženy společného.“

„Kéž bych vám mohla pomoct!“ vypravila ze sebe Sue hlasem, na

kterém bylo znát, že nemá daleko k pláči.

Deni se na ni samolibě usmála. Takhle nějak se asi usmíval císař

Nero, když pozoroval požár, který založil. „Ale vy nám přece

pomáháte, má drahá! Nepolevujte a určitě si vzpomenete na něco

zásadního. Přemýšlejte o tom, co se stalo tu noc, kdy došlo k vraždě,

i do té doby.“

Sue ze sebe smutně vysoukala: „Vždyť přece víte, že

nepřemýšlím o ničem jiném.“

Když se opět ocitli venku, v záři oslnivých slunečních paprsků,

Deni na Coopa pohlédla: „Když jste viděl, jak Sue zpovídám, nejspíš

jste si o mně nemyslel nic pěkného.“

„Vy ji zneužíváte.“

„Ne víc, než je třeba.“

71

„Ale proč? Abyste mohla napsat bestseller?“

„Bestseller, který odhalí, že Sue Marlee Clarkovou nezabila, a

pomůže jí na svobodu,“ uzavřela Deni.

Během zpátečního letu do New Yorku seděla Deni vedle Coopa

beze slova. Letěli první třídou na účet Whippet Books. Deni to

nezapomněla dostatečně zdůraznit a od vstupu na palubu to Coopovi

třikrát připomněla. O ničem jiném se s ním však nebavila. Coopovi

bylo jasné, že rozhovor se Sue Coppolinovou Deni zklamal, protože

ačkoliv na něj Sue telefonicky pečlivě připravila, nic nového na

povrch nevyplulo.

Někde nad Jižní nebo Severní Karolínou si povšiml, že Deni

upřeně pozoruje stevarda, který jí přinesl už třetí Bloody Mary

- pohledného čtyřicátníka v předpisové uniformě. S profesionální

elegancí se pohyboval po palubě, vrhal kolem sebe vřelé úsměvy a

staral se o pohodlí cestujících.

Coop věděl, že Deni jeho pohled vnímá, ale na důvod jejího

zájmu o stevarda se nezeptal. Přesto se mu s tím svěřila.

„Vidíte toho stevarda?“ zeptala se.

„No samozřejmě. Měří něco přes metr osmdesát, jako jediný stojí

a na sobě má uniformu.“

Jeho sarkasmu si nevšímala. „Vemte si, jaké má takový člověk

možnosti.“

„Na pilota to ale nedotáhne.“

Vrhla na něj přezíravý pohled a zavrtěla hlavou. „Děláte si legraci

z velice vážné záležitosti.“

„Jenom proto, že si myslím, že se pouštíte špatným směrem.

Připomínáte mi kolegu, se kterým jsem u policie kdysi dávno

pracoval. Když bylo hezky, hledal stopy v terénu, a když pršelo,

hledal je vevnitř. A vždycky jenom ty, co byly na ráně.“

„Chápu, kam míříte, ale to není můj případ. Ten chlapík dobře

vypadá a je to sympaťák.“

„Líbit se lidem patří k jeho profesi.“

„A on to umí. Právě o tom mluvím. Při dlouhém letu se v

poloprázdném letadle může dát do řeči s nějakou ženou a dlouho se s

ní vybavovat. Může jí namíchat silnější alkohol, než ta žena čeká, a

přinášet jí další a další skleničky. Celé to může vypadat nevinně, ale

72

on ji přitom může krásně zpracovávat. Se stevardy a stevardkami se

lidi baví bez ostychu, protože si říkají, že už je stejně nikdy neuvidí.“

„To je pravda,“ připustil Coop. Věděl, že lidi se nejčastěji

zpovídají přátelům a lidem v rodinném kruhu a že je to chyba.

Některé záležitosti se dají otevřeněji řešit s barmanem, nebo dokonce

s úplně neznámým člověkem – taková anonymní zpověď. Něco jako

zkusmé prohlášení před Bohem, aby člověk zjistil, co na to říká.

„Letěla vaše dcera poslední dobou někam?“ zeptala se Deni.

Vrátil se v myšlenkách zpět. „Před několika měsíci letěla

pracovně do Kalifornie.“

„Mmhm.“ Deni si usrkla Bloody Mary. „Vsadím se, že všechny

oběti krátce před smrtí někam letěly.“

„Možná jo, ale to ještě nemusí nic znamenat.“

„Jestli existuje nějaká souvislost, tak ji objevím. Byl byste

překvapený, co všechno dokážu najít na internetu. Porovnám v

záznamech aerolinií a v rozpisech posádek, s kým a kam oběti letěly.

Já jsem horlivý hacker, Coope, já se jen tak nevzdám.“

Představa nové práce Deni vytrhla z neobvykle mlčenlivé nálady.

Až do příletu na letiště La Guardia nezavřela pusu.

Nadšení z teorie, kterou zrovna vymyslela, ji neopouštělo a

rozkládala o ní ještě v momentě, kdy ji řidič taxi, které Coop zavolal,

vysazoval před jejím bytem na Manhattanu.

Taxi se dalo do pohybu a Coop sledoval, jak Deni vchází do

budovy. Vzpomněl si na svůj vlastní byt a na svou postel nějakých

dvacet bloků odsud. Nevěděl, jestli vydrží vzhůru, než dorazí domů.

Byl úplně vyčerpaný a styděl se za to, jak chytali Sue

Coppolinovou na vějičku pochybných nadějí. Ve skutečnosti moc

šancí neměla. Když si představil, že tak mladá, energická žena

pravděpodobně stráví zbytek života ve vězení, rozesmutnilo jej to.

Seděl na zadním sedadle taxíku ujíždějícího Manhattanem a

snesla se na něj nálada temnější než noc.

„Tak kampak to bude teď, příteli?“ otázal se řidič přes rameno.

To kdybych věděl, pomyslel si Coop. Nahlas odrecitoval svou

adresu. Jako ztracené dítě.

73

14

Coop seděl v autě a čekal, až Maureen vyjde ven z kancelářské

budovy v centru Manhattanu, kde pracovala u mamutí pojišťovny.

Nebyl si jist, jakou pozici Maureen u této společnosti zastává v

současnosti, ale pracovala tu už dlouho. Vypadalo to, že jí

pojišťovnictví vyhovuje – byla totiž jedním z lidí, kteří vždycky

počítají s nejhorším.

Z otočných dveří mrakodrapu se linul neustávající proud lidí. Z

davu vystoupila Maureen, zběžně se rozhlédla kolem sebe, a když

spatřila Coopovu hondu, zamířila k ní. Přestože bylo chladno,

neměla na sobě kabát, pouze jednoduché šedé šaty a na nohou

nehezké ponožky a své obvyklé mohutné boty, vyrobené nejspíš z

použitých pneumatik. Ramínko podprsenky, na rameni sotva

viditelné, mělo nažloutlý odstín přírodní bavlny. Věděl, že nosí i

takovou spodničku a kalhotky. Maureen odmítala chemicky barvené

oblečení, ale vlasy si barvila načerveno. Nikdo není stoprocentně

důsledný, jenže Maureen ohledně své nedůslednosti žila v přímo

blažené nevědomosti a Coop se naučil raději se o tom před ní

nezmiňovat. Během posledního roku manželství na Maureen začal

doléhat úděl policistovy ženy a Coopovi se čím dál víc odcizovala.

Nikdy nebývala duchovně založená a po rozvodu si náhražku víry

našla v tom, že se začala zabývat záležitostmi, kde mohla uplatnit

starostlivost a něhu, jako kdyby se chtěla co nejvíce distancovat od

Coopova světa násilí, který jim pronikl do manželství a zmařil jej.

Došla k autu a nastoupila, ani se však neusmála. Přinesla s sebou

závan chladu. To ona Coopovi zavolala a navrhla mu, aby si dali

společně oběd, při němž mohou probrat vraždu své dcery.

Pozdravila a zachmuřeně upřela pohled před sebe. Coopa znovu

napadlo, že kdyby o sebe více dbala, pořád by z ní byla atraktivní

žena. Ale nová Maureen taková nebyla. Dnes se nenalíčila a na odiv

nestavěla pouze šedé šaty, ale i stejně šedivou náladu. Coop se jí

nedivil – on sám se na dnešní oběd také netěšil. Měl jí toho sice

spoustu co říci, netušil však, jak na to Maureen bude reagovat.

V zrcátku zkontroloval okolní provoz, dupl na plyn, předjel

autobus, který se plahočil po své lince na Madison Avenue, a zařadil

74

se před něj. „Tady za rohem je pěkná restaurace.“ prohodil, „jmenuje

se to tam Ferante nebo tak nějak.“

„Ferado,“ opravila jej. „Tam nejdeme.“

Začínalo jim to pěkně.

„Pro mě v té restauraci mají italské sendviče a pro tebe těstoviny

s vegetariánskou omáčkou, tak jsem si říkal, že by to byl dobrý

kompromis.“

„Dobrý tak možná pro tebe. Používají tam pořád jedny a ty samé

pánve a nádobí, takže se jim vegetariánská jídla dostanou do styku s

masem. Já do žádné restaurace, kde se podává maso, jít nemůžu.

Bývá mi z toho potom špatně.“

„Dobrá,

co

takhle

ta

vegetariánská

restaurace

na

Dvaapadesáté?“ navrhl Coop.

„Tam ne, tam používají máslo, mléko a vejce.“

Sama navrhla podnik s názvem U obyčejné mrkve a Coop

ustoupil, ačkoliv museli jet o hodně jižněji až do East Village.

Nevyhnuli se hustému provozu a cesta jim trvala dlouho.

Maureen mlčela. Coop uvažoval, že jí podá zprávu o tom, jak

probíhá vyšetřování, ale pak došel k závěru, že ještě ne. Místo toho

se zeptal: „Co je podle tebe špatného na tom, jíst mléčné výrobky?“

Neodpověděla. Pohlédl na ni a spatřil, jak sevřela rty. Pomyslel si, že

přece použil zdvořilý tón. „Chápu, že si myslíš, že zabíjet a pojídat

zvířata je kruté, ale ovcím stříhání nebo kravám dojení přece

neublíží.“

„Lidi nemají právo zvířata zotročovat – chovat kuřata v mrňavých

klecích a krávy v těsných stájích, kde musejí strávit celý život.“

„No, shodneme se na tom, že nikdo by se ke zvířatům neměl

chovat zbytečně krůtě.“

„Ten tvůj sarkasmus. Ty si asi myslíš, že jsem sentimentální

nána, která bulí, kvůli nějaký stračeně s hnědýma očima, co? Jenže

mě zajímá i lidský zdraví. Čím dál víc porušujeme řád přírody a taky

za to zaplatíme.“

„To ale nebyl sarkasmus. Mně se skutečně líbí, že se zajímáš o

živé tvory, ať se jedná o lidi, nebo ne.“

75

Takhle to chodilo, když byli ještě svoji – slovní přestřelky,

nedorozumění a čím dál širší propast mezi nimi. Rozhodl se, že na

pokusy o konverzaci rezignuje a soustředí se na řízení.

Když dorazili na náměstí Thompkins Square, kde se restaurace

nacházela, zjistili, že není kde zaparkovat. Coop auto odstavil do

druhé řady podél jiného vozu parkujícího u chodníku a sklopil

stínítko s cedulkou POLICIE MĚSTA NEW YORK: SLUŽEBNÍ

ZÁLEŽITOST, kterou při odchodu do výslužby zapomněl vrátit.

Čekal, že si Maureen neodpustí nějakou poznámku o aroganci

mocných, ale nechala to bez povšimnutí.

Restaurace U obyčejné mrkve zaujímala přízemí starobylého

řadového domku, který stál mezi obchodem se starými vinylovými

deskami a tetovacím a piercingovým salónem. Před restaurací stály

na chodníku stolky, ale kvůli chladnému počasí u nich nikdo neseděl.

Z výlohy podniku se skýtal pohled na náměstí.

Uvnitř bylo plno; přesto byl Coop jediný muž s kravatou a možná

jediný člověk, který měl na nohou kožené boty. Když se usadil a ti

lidé mu zmizeli z dohledu, ulevilo se mu. Seděli u čistého dřevěného

stolu bez jakéhokoli nátěru. Natřené tu byly alespoň stěny, i když jen

toutéž bezvýraznou zelenou barvou, jakou míval i u sebe v kanceláři

na okrsku. Vlastně na tom nesešlo, protože zdi stejně nebylo moc

vidět. Většinu plochy pokrývaly politicky laděné plakáty, které se

zasazovaly za práva zvířat a ochranu životního prostředí. Naproti

jejich stolu visel rozměrný plakát, na němž byla vyobrazena

korpulentní žena v černém oblečení z přelomu století a v bílém

dámském čepci proti slunci. Vypadala stejně zachmuřeně jako

Maureen, jenomže divočeji.

„To je matka Jonesová,“ oznámila mu Maureen, když si všimla,

že si obraz prohlíží.

„Ta odborová předačka?“

Maureen pozdvihla obočí, které si také obarvila onou novou

červenou barvou. Vypadala překvapeně, že Coop o matce Jonesové

slyšel – překvapeně a trochu naštvaně. Očividně si matku Jonesovou

nárokovala pro sebe. Coop žádnou souvislost mezi matkou

Jonesovou a přírodními produkty neviděl, ale nechtěl situaci

vyhrocovat, neboť se bál, že se Maureen ještě více naježí.

76

Místo toho otevřel velký a objemný jídelní lístek. Na světě musí

existovat obrovské množství předkrmů, pomyslel si. Jídelní lístek

však ve skutečnosti fungoval jako jakési programové prohlášení –

než se dostal k menu, musel prolistovat spoustu stránek politických

proklamací.

Ke stolu přistoupil číšník, který podle toho, jak byl vyzáblý a

bledý, možná nikdy nepoznal, co je to pořádné jídlo. Maureen si

objednala láhev vody a salát bez zálivky. Coop přemýšlel, jakým

způsobem si udržuje tak zaoblenou postavu, pokud se stravuje takto.

Sám si objednal vegetariánský hamburger, hranolky ze sladkých

brambor a točené pivo. To by nemuselo chutnat tak špatně. Číšník se

mdle usmál a odešel.

„Myslíš, že je pro tebe dobré pít pivo?“ zeptala se Maureen.

„To asi ne.“

„Ty si určitě myslíš, že mi do toho nic není,“ zabručela. „No jo,

rezervovanej a nemluvnej, to jseš celej ty.“

Možná že má pravdu, pomyslel si Coop.

Půlku nepříjemného oběda už měli za sebou, než se odhodlali

zmínit se o mrtvé dceři. Coop si uvědomil, že ačkoliv sem oba kvůli

Bette přišli, ani jednomu se nechce ono téma načít.

„Chtělas po mně tu zprávu o Bette,“ prohodil.

„Když tomu tak chceš říkat,“ reagovala Margaret a vidličkou

zručně přeložila a napíchla lístek salátu.

Coop jí vykládal o svém rozhovoru s Billardem a o cestě do

Havertonu. Celou dobu pokračovala v jídle, ale když začal mluvit o

Deni Greenové, odložila vidličku. Mlčela, ale naslouchala pozorně.

„A souhlasíš s ní, že naši dceru zabil sériový vrah?“ zeptala se,

když skončil.

„Já nevím. A taky ti nemůžu zaručit, že se to kdy dozvíme.“

Vidličkou si pohrávala s kouskem rajčete. Poté ke Coopovi

vzhlédla s další otázkou: „Jaký motiv by takový člověk mohl mít?“

„To je těžké pochopit,“ odpověděl jí Coop. „Chroničtí sérioví

vrazi jednají z jiných pohnutek než normální lidé. Někdy mají různé

komplexy, o kterých nemáme tušení nebo kterým nerozumíme, i

když se o nich dozvíme. A skoro všechny je v dětství někdo

zneužíval.“

77

„Takže nenávidí svou matku.“

Coop příliš nechápal, jak sem ten komentář zapadá. „Někdy.

Vlastně často.“

„A co vražedkyně? Ty zase nenávidí otce?“

„Moc sériových vražedkyň neexistuje,“ odvětil Coop. „Ženy

reagují na určitý druh protivenství jinak než muži.“

„Hezký způsob, jak vyjádřit, že vy muži jste pohlaví násilníků.

Hodně žen zneužije vlastní otec, a přesto se neseberou a nejdou

vraždit muže. Proč to?“

„Já nevím, třeba ženské pohlaví umí odpouštět.“

„Tak to ne,“ odmítla úsečně. „Některé věci se neodpouštějí.“

Tázavě na ni pohlédl. „Tebe otec zneužil, Maureen?“

Trhla sebou a probodla ho pohledem. „Jak si dovoluješ ptát se mě

na něco takového? Copak jseš pořád můj manžel? Copak jseš pořád

policajt?“

Uvědomil si, že na jeho otázku neodpověděla ne; přesto se jí už

na to dále neptal. Měla pravdu, neměl jí tu otázku pokládat. „Vžít se

do myšlenkových pochodů takového vraha někdy není vůbec

možné,“ řekl. „Někdy vrah tu hrůzu, kterou z nutkavé potřeby

spáchá, úplně vytlačí z paměti. Jsou známy případy, kdy tihle lidé

prošli na detektoru lži.“

„Chceš říct, že ten vrah nemusí ani sám vědět, že ty zločiny

spáchal?“

„Možné to je. Už se to stalo.“

„To je absurdní. To jsou jenom takové řečičky, když nějaké

vraždy nevykazují jasný motiv a policie není schopná dopadnout

jejich pachatele.“

Coop se rozhodl, že se nebude hádat. Policejnímu uvažování

Maureen nikdy neroziuměla.

„A co si myslíš o Deni Greenové?“ zajímala se Maureen.

„Úplně jí nevěřím.“

„A proč?“

„Protože lidi zneužívá. Zneužívá jejich slabých stránek nebo

jejich neopatrnosti.“

„Podle toho, co říkáš, na mě působí inteligentním dojmem.

Připadá mi, že je schopná přijít věcem na kloub.“

78

„To máš asi pravdu. V obojím.“

„Slib mi, že se jí budeš držet, i kdyby na tom pracovala čistě ze

sobeckých pohnutek.“

„To jsem rozhodnutý udělat,“ oznámil jí Coop. „Pokud budeme

schopní sehnat nějaké spolehlivé důkazy, že ten vrah skutečně

existuje, předložím je policii nebo FBI a pak to pořádně roztočíme.“

„Ty tvoje byrokratický molochy! I samotná ženská má větší šanci

dopadnout Bettina vraha než nějakej byrokratickej aparát obsazenej

samýma chlapama.“

Coop si dával pozor, aby si zachoval neutrální tón hlasu. „Jak jsi

k tomu došla?“

„Protože ženy dokážou pochopit muže, kteří zabíjejí ženy. Děláte

to totiž všichni, každý trochu jinak, pomalu, nebo rychleji. Deni

Greenová to nejspíš taky zakusila, stejně jako já. Já bych jí věřila.“

„Nezapomínej, že Bette byla moje dcera,“ řekl na to Coop.

„A co to s tím má co společného?“

„To, že mi na ní záleží – na rozdíl od Deni. Ta potřebuje stihnout

termín a napsat bestseller o nějaké senzaci a Bette pro ni představuje

jenom další oběť.“

„Já ti stejně nerozumím.“

„Vyšetřování se těžko reguluje, i když u toho nemáš

ambiciózního pisálka. Je možné, že o Bette vyplují na povrch fakta, o

nichž nevíme – a možná ani nechceme vědět.“

„Mluv za sebe. Chlapi jsou posedlí tím, aby zakryli svoje slabé

stránky, aby potlačili emoce. Proto se tak bojíš pravdy. Já se nebojím

ničeho, co se o Bette dozvím.“

Vrátila se ke svému salátu.

Coop si uvědomil, že rozhovor je u konce. Ještě jednou si kousl

toho pseudohamburgeru. Kupodivu nebyl vůbec špatný, ale Coopa

už přešla chuť.

Když Maureen dojedla salát, zalovila v peněžence a na stůl

položila hrst jednodolarových bankovek. Popadla svou poloprázdnou

láhev vody a vstala. „Dneska je hezky, tak se chvíli projdu a zbytek

dojedu autobusem.“

Coop bankovky sebral a pokusil se jí je vrátit, ale to už se

Maureen otočila a namířila si to k východu. Obloučkem zahnula za

79

roh do vestibulu, a přestože ji Coop neviděl vycházet ven, o chvilku

později prošla okolo jednoho z oken. Kráčela se sklopenou hlavou,

mračila se a kousala se do spodního rtu.

Ona mě opravdu nesnáší, pomyslel si. Takže ona mě opravdu

nesnáší. Jestliže mě někdo tolik nesnášítak si to nejspíš musím

aspoň trochu zasluhovat.

Stejně mu to ale nešlo do hlavy. V manželské poradně, kam

docházeli ve snaze zachránit své manželství, Maureen řekli, že za její

nenávistí namířenou vůči ostatním se ve skutečnosti skrývá nenávist

vůči ní samé. Vzpomněl si, jak mu jí přišlo líto, když to uslyšel. To

se ti hodí do krámu, řekla by. Možná měla pravdu. Nenáviděla jej a

zasloužil si to.

V lidech se jeden nevyzná, pomyslel si. Jsou zranitelnější, než si

myslí. Proto je lze tak snadno zneužívat. A nejzranitelnější jsou, když

se cítí v bezpečí.

Ještě chvíli zůstal sedět a žvýkal zbývající hranolky, aniž by

vnímal, jak chutnají. Pohled mu spočinul na sklenici místního

točeného piva. Ani se jí nedotkl, což jej samotného překvapilo. To si

opravdu vzal Maureeniny poznámky o dietě a zdraví tak k srdci? Že

by jí na jeho zdraví opravdu záleželo? Uchovala si snad k němu ještě

nějakou náklonnost?

V lidech se jeden nevyzná.

Chopil se sklenice a pivo na ex vypil.

15

Ann Callahanovou Noční host znal.

Věděl o ní všechno.

Téměř všechno.

Poznal její hlavu – zahlédl ji, kdykoli autobus zahnul za roh.

Poznal tu pevnou bradu a lehce zdvižený nos, její tmavé vlasy, které

jí lehce splývaly na úzká ramena. Ostře řezaný a charakteristický

profil.

Autobus hlemýždím tempem projížděl Queens od jedné zastávky

ke druhé po zdánlivě nekonečném Severním bulváru a odfukoval

dým. Noční host si ve svém voze udržoval bezpečný odstup. Zařadila

80

se před něj další auta, ale nedělal si s tím starosti. Pokud člověk zná

trasu autobusu tak dobře jako on, nemůže ho ztratit.

Autobus brzy zabočí a Ann Callahanová jako obvykle vystoupí

na své zastávce ve Flushingu v severovýchodním Queensu, kde žije

se svými rodiči. Za jasného počasí, jako i dnes, Noční host vždy

zaparkoval na druhé straně ulice a pozoroval, jak se její ohebná

postava míhá sem a tam za okny bytu. Nejdřív ji vždy spatřil ještě v

šatech, které nosila do práce, potom někdy zahlédl, jak se v prvním

patře v ložnici převléká, a nakonec už v oblečení na doma – v

halence nebo svetru a pohodlných kalhotách nebo džínsech. Jako na

módní přehlídce. Jako když člověk pozoruje panenku v domě pro

panenky.

Noční host v tom spatřoval určité kouzlo. Zatímco levou ruku

ponechával na volantu a řídil, pravou si sáhl do kapsy a sevřel v ní

plastikovou figurku světce.

Ann seděla u okénka a skrze svůj odraz na skle nepřítomným

pohledem vyhlížela ven na auta. Některá se vlekla stejnou rychlostí

jako autobus, jiná se pomalu posouvala před něj. Ann vedla ponurý

život, zejména poté, co se odstěhovala její starší sestra Cara do

vlastního bydlení na Manhattanu. Ann zůstala sama s rodiči.

Callahanovi z Belfastu emigrovali v sedmdesátých letech, kdy

vrcholil náboženský terorismus. Annin otec Kevin si s sebou přinesl

přísný katolicismus. A také strach.

Ann si někdy říkala, že její otec by New Yorku měl být vděčný.

Město jej několik desetiletí zaměstnávalo na suchopárném

úřednickém postu, který přesně vyhovoval jeho zkostnatělé nátuře.

Místo toho však vůči New Yorku brojil, považoval jej za nejhorší

možné místo pro své dcery, za velkoměsto, v němž nebezpečná

džungle prorůstá zahradou plnou pokušení.

Se svou ženou podrobil dcery přísné výchově – spoutal je

nespočtem pravidel a zákazů, a porušily-li je, tvrdě je trestal. Ještě

teď je držel na uzdě. Už jim sice nemohl dát na zadek nebo je poslat

spát bez večeře, mohl v nich však vzbuzovat pocit viny. Poté, co mu

před dvěma lety voperovali trojnásobný bypass, dal dívkám náležitě

81

najevo, že jakékoli pochybení nebo vzdor z jejich strany mu může

přivodit smrt – a jim desítky let výčitek svědomí.

Ann s údivem zjistila, že Cara má dostatečně pevnou páteř, aby ji

před starým otcem nemusela ohýbat a dokázala mu vzdorovat.

Obdivovala ji za to. Když se však Cara přestěhovala do vlastního

bytu, zchladil si otec žáhu na Ann. Každý den musela urazit dlouhou

cestu do jednoho z mrakodrapů v centru Manhattanu, kde pracovala

v Obchodní vzájemné bance za pokladním okénkem nebo

vyťukávala v kóji něco na klávesnici, a každý večer cestovala

podzemkou nebo autobusem domů, aby stihla prostřít stůl k večeři,

kterou připravila matka. Ann měla zcela zjevně zůstat doma a

posléze nahradit matku – hrát úlohu staré panny, poslušné dcery,

která se stará o svého otce, dokud otec nedojde zaslouženého

odpočinku.

Přestože si toho Ann byla vědoma, nedokázala se otci postavit.

Bylo to líbezné, mírumilovné děvče, které v sobě chovalo lásku. A

naději. A někdy i ctižádost. Ale jenom někdy.

Padla do pasti a se svým osudem se smířila.

To však nepředstavovalo problém jen pro ni, ale i pro Nočního

hosta. Jednotvárný život Ann Callahanové se pohyboval ve vyjetých

kolejích natolik, že mu skýtal jen omezený počet příležitostí. Z

domova vyrážela jen na cesty do práce nebo s rodiči do kostela,

nanejvýš si ojediněle vyrazila nakupovat nebo do kina. Kdyby tu

rutinu dodržovala, těžko by si s ní Noční host mohl dát dostaveníčko.

Letmo pohlédl na hodiny na přístrojové desce. Alespoň dnes

večer Ann nebude muset hledat výmluvy. Přijede v době, kdy jejímu

otci ještě poběží oblíbené televizní zpravodajství, takže se o ni

nezačne strachovat. Ann bude mít spoustu času prostřít stůl, aby byl

jako ze škatulky. Autobus zastavoval u zastávky, kde vystupovala.

Setmělo se. Autobus zpomalil a přirazil k obrubníku. V oblaku

výfukových plynů připomínala jeho brzdová světla dvojici mdlých

rudých hvězd. O kus dále zabrzdilo u chodníku auto Nočního hosta.

Nechal běžet motor.

U předních dveří autobusu se zdvořile rozestoupily dvě

mimořádně otylé ženy a čekaly, až opatrným krokem vystoupí stařec

82

s hůlkou. Ze zadních dveří vyskočili dva kluci ve sportovním a

kolébavou frajerskou chůzí odkráčeli. Zatímco ty dvě tlusťošky už

nastupovaly, zadními dveřmi vystoupila nějaká žena – ne však Ann

Callahanová, ale starší žena s nákupní taškou v ruce. Ne Ann

Callahanová.

Autobus zabuřácel a zařadil se zpátky do mírného provozu.

Nočnímu hostovi se zrychlil tep.

Takže Ann si dopřeje další z oněch výjimečných večerů, kdy si

jednou za uherský rok utrhne chvilku času pro sebe. Většinou to

dělávala tak, že odpoledne zavolala domů a oznámila, že bude muset

zůstat dlouho v práci, protože toho má hodně. Pokud k tomu

nedocházelo příliš často, otec jí to toleroval. Obvykle vyčkávala dva

týdny i déle, ale tentokrát to trvalo pouhý týden. Noční host ji

sledoval minulou středu – a tuhle středu už je to tu zas. Takže nebylo

pochyb, kam má namířeno.

Vůz Nočního hosta vystřelil od obrubníku, dojel autobus a ještě

před semaforem se před něj plynule zařadil.

Autobus však nestihl projet na zelenou.

Nevadí.

Noční host věděl, kam Ann odváží. Na konečnou. Pomalu projel

křižovatkou a zachytil odraz autobusu ve zpětném zrcátku. Zhmotnil

se mu tam uprostřed rámečku. Jeho vlastní auto bylo jen jedním z

mnoha – další pár rudých zadních světel jako oči démona mezi

spoustou jiných démonů. Nepovšimnutelné. Skoro neskutečné.

Budoucnost zahleděná do přítomnosti. To zrcadla dovedou.

Cestou k hranici okresů Queens a Nassau les dopravních

ukazatelů postupně vystřídaly stromy. Doprava prořídla, osvětlení

ubylo. Autobus zastavil na konečné.

Ann vystoupila do temnoty, kterou ještě prohlubovaly stromy nad

hlavou, a sledovala, jak hranatá masa vozidla odjíždí ulicí a mizí v

dáli. Nepohnula se, dokud se pár zadních světel nespojil v jedno a

nezmizel za rohem.

Rozhlédla se a bylo vidět, že se zhluboka nadechla. Poté se

vydala malým parčíkem do areálu místní vyšší odborné školy.

Před nějakou dobou Ann zvažovala, že se tu zapíše do nějakých

kurzů, ale změnila názor. Možná se styděla, nebo si ani zdejší

83

skrovné školné nemohla dovolit. Tehdy si asi myslela, že se v

kurzech seznámí s nějakým mužem. Ano, byla už dospělá a otec jí

nemohl zabránit, aby s někým chodila, zato se však postaral, aby

před dceřinou schůzkou onemocněl. Také mu nikdy nebyla schopná

rozmluvit, aby nezůstával vzhůru a nečekal na ni. Podroboval ji

následným výslechům. Dotíral, aby mladíka pozvala domů na večeři.

Nakonec to vzdala. Už několik měsíců neměla jedinou schůzku,

dokonce ani nebyla na jediném večírku.

V povzdálí za ní kráčel Noční host. Ubírala se po klikatých

chodnících, kolem neosvětlených cihlových budov, až dorazila před

dům s rozzářenou vstupní halou i okny. Podle nápisu nad vchodem

zde sídlila Fakulta krásných umění.

Jako vždy vešla dovnitř a prošla vstupní halou okolo hloučku

studentů večerní školy, kteří posedávali na schodech a hovořili. Když

míjela jednoho z nich, pohledného černocha s oholenou hlavou a

pecičkou nastřelenou v uchu, usmál se na ni, ale Ann se nezastavila.

Otec by na ni byl pyšný, pomyslel si sarkasticky Noční host.

Následoval ji po schodech nahoru a za roh do spoře osvětlené

chodby. Většina dveří po stranách chodby byla otevřená a za nimi

tma.

Když se přiblížila k úzkému obdélníku jedněch, za nimiž se

svítilo, zpomalila. V úrovni očí měly malé okénko.

Ann kolem prošla záměrně pomalu a vrhla do okénka letmý

pohled. Světlo jí zalilo tvář a proměnilo ji. Noční host na ní spatřil

mírný úsměv – takový, který není určen pohledu ostatních.

Po dalších deseti krocích se Ann zastavila, otočila se a celý

postup zopakovala v opačném směru.

Noční host do místnosti ani nepotřeboval nahlédnout, aby věděl,

co se uvnitř děje. Zjistil si to minulý týden. Ve třídě probíhal kurz

figurativní kresby a modelem stál muž. Mladý a dosti svalnatý. Když

Noční host minulý týden nakoukl dovnitř, poněkud se zarazil – ještě

před několika lety nosili mužští modelové na kurzech suspenzory.

Nyní už ne. Naštěstí pro Ann.

Vytratil se do šera jedné z potemnělých učeben, a tentokrát tak

nezahlédl, zda se Ann pokradmu uculila, ale určitě si to neodpustila.

Musel se usmát, protože prošla kolem, aniž by věděla, že ji někdo

84

pozoruje. Absolvovala to téměř každý týden – malé povyražení

mladé ženy s potlačenými touhami, o němž se domnívala, že nikomu

neškodí a že o něm nikdo neví. Člověk mohl dát ruku do ohně za to,

že se tu příští středu objeví znovu.

Vrátila se toutéž cestou ven a nastoupila do přijíždějícího

autobusu. Doma na ni určitě za skomírajícího světla čekají z jakési

vyšinuté lásky rodiče – matka jí nechává večeři v troubě, aby

nevychladla, a otec sleduje hodiny. Volají ji k sobě, sice beze slov,

ale ona je přesto slyší. Osamělí přivolávají osamělou.

Noční host počkal, dokud její kročeje nezaznějí na schodech, a

teprve pak se vydal za ní. Pronásledovat někoho jako stín, správně

rozpoznávat řeč jeho těla a předjímat chování a přitom udržovat

vhodnou vzdálenost, to bylo umění. Pokud se však člověk vžije do

mysli i do kůže osoby, kterou sleduje, je to hned snadnější. Pokud

zná její osamocenost a zoufalství i shluk drobných mateřských

znamének na vnitřní straně jejího pravého stehna.

Když vyšli z budovy, Ann vypadala zamyšleně – na to, že jako

přitažlivá mladá žena kráčí osaměle potemnělým školním areálem, se

chovala velmi neopatrně. Dnes v noci to však nevadilo. Dnes v noci

jí nic nehrozilo.

Pro Nočního hosta byl dnešní večer jen nácvik.

Generální zkouška.

16

Přestože už byl říjen, přinesl dnešek jedno z těch neobvykle

teplých odpolední, kdy si každý alespoň na okamžik přeje, aby už

nikdy nepřišla žádná zima. Coop seděl u venkovního stolku v

Billardově restauraci a pomalu jej začal ovívat podzimní chlad, který

se sem nesl ze zátoky. Na Billardovo doporučení si objednal krabí

polévku a nezklamal se.

Billardovi to tu šlape, usoudil Coop. Dokázal najmout toho

pravého šéfkuchaře, sestavit ten pravý jídelní lístek a vybrat výborné

místo, z nějž se skýtá výhled na zátoku. Restaurace může Billardovi

přispět k pohodlnému důchodu a vzhledem k personální politice

policie v něm možná skončí dřív, než by sám předpokládal.

85

Billard se objevil na dřevěné terase a prohodil pár slov se

skupinkou asi šesti stolovníků, kteří se rozplývali nad svým obědem.

Poté s úsměvem přešel ke stolu v rohu, kde u dřevěného zábradlí

seděl Coop. Posadil se naproti němu na zelenou umělohmotnou židli

a nepřestával se usmívat.

Coop měl výhled na bílé trupy výletních lodí, které se v pozadí za

Billardem pohupovaly na hladině přístavu, na níž se stříbřitě leskly

paprsky podzimního slunce. Takový svět se Coopovi opouštět

nechtělo.

„Tak co, poradil jsem ti s tou krabí polévkou správně?“ zeptal se

Billard.

„Je báječná, Arthure.“ odpověděl mu Coop podle pravdy.

„Zrovna jsem si říkal, že tahle restaurace pro tebe bude výborná věc,

až odejdeš do důchodu.“

„To jo. Vést restauraci mě baví, a jestli budu mít kšefty, bude mi

to zabírat čím dál víc času. Ale já ještě do důchodu nechci, pořád

jsem duší policajt.“

„To jsme asi všichni, ne?“ poznamenal Coop.

Ke stolu přišel číšník a postavil před Billarda sklenku bílého vína.

Ten s hovorem počkal, až se číšník opět vzdálí. „Tak mám takový

pocit, žes nepřišel jenom na oběd, starý brachu.“

Coop upil tmavého piva, kterým zapíjel oběd. Chutnalo mu tím

spíš, že mu doktor Gregory doporučil, aby pivo omezil na jednu

sklenici denně. „Ne, přišel jsem splnit svou část naší společné

dohody ohledně Bettiny vraždy. Slíbil jsem ti přece, že tě budu

pravidelně informovat.“

Vylíčil Billardovi podrobnosti o své cestě do Havertonu a úmluvě

s Deni Greenovou. S radostí shledal, že Billard pozorně poslouchá a

dokonce si vytáhl pero a pečlivě si dělá poznámky na ubrousek.

„Mohl by ses podívat, jaké informace máte o Lloydu.

Watkinsovi?“ zeptal se ho, když domluvil a Billard si pero připnul

zpět do kapsy u košile.

Billard přikývl. „Podívám se.“ Pomalu usrkl vína, a než polkl,

poválel si ho v ústech. „Poslechni, Coope, ta dohoda, co jsi uzavřel s

tou spisovatelkou, se mi moc nelíbí. Myslíš, že jí můžeš natolik věřit,

abyste kardinálně nezvorali celé vyšetřování?“

86

„Nemůžu a podle toho k ní taky budu přistupovat. Nechci, aby

Bettin… Myslím, že o soukromém životě mojí dcery nikdo nemá co

psát.“

„O ničím životě,“ souhlasil Billard. „Ani o životě těch, kdo o to

stojí a myslí si, že všichni ostatní si to přečtou a budou z toho hrozně

na větvi.“

„Na druhou stranu by Deni Greenová mohla být k užitku. Není

hloupá a vnáší do věci nový pohled.“

„Ona ti do toho případu vnesla nový pohled?“

„Tím si nejsem jistý. Jde o ten rozhovor se Sue Coppolinovou.

Nečekal jsem, že proběhne, jak probíhal.“

Billard obrátil oči v sloup. „Určitě je tam v tom vězení jediná

nevinná, že jo?“

„No jasně, to jsem ale očekával. Spíš jde o to, jak se chovala a jak

nás s Deni Greenovou brala.“

„Tak ty myslíš, že tu tenisovou hvězdu – tu svou milenku

- mpžná nezabila?“ Billard vyčkával a pozoroval Coopa. Věděl,

že odpovědět na takovou otázku o odsouzeném vrahovi není pro

policistu snadné.

„Její vinou si nejsem zrovna jistý,“ odvětil Coop.

Rozhostilo se mezi nimi ticho. Oba pozorovali malou výletní loď

– asi čtyřmetrový člun bez zastřešené kajuty a podpalubí. Plavili se

na něm muž se ženou a dívka, která podle věku mohla chodit na

střední školu. Zrovna přiráželi k molu restaurace. Ačkoliv byl teplý

den, na vodě muselo studeně foukat – všichni tři byli navlečeni ve

svetrech a na hlavě měli naražené baseballové čepice.

Coop s Billardem sledovali, jak trojice přivazuje člun k molu a

vchází do restaurace. „No a co ty?“ přerušil ticho Coop.

„Co já?“ odpověděl Billard otázkou.

„No, co je nového u vás?“

„V podstatě nic,“ řekl Billard. „Což neznamená, že na tom

nepracujeme. Žádné novinky ohledně umělohmotných svátých a

vypadá to, že ani nepůjde zjistit, kdo vyrábí ty boty, po kterých nám

zůstal ten neúplný otisk.“

„Třeba se vyrábějí v cizině, ne?“

87

„Patrně jo. Zdá se, že v současnosti se v cizině vyrábí většina bot.

Nejspíš to souvisí se severoamerickou zónou volného obchodu nebo

něčím takovým. Pořád to ještě prověřujeme a možná tu shodnou

podrážku najdeme. Ale musím zdůraznit slovo ‚možná‘.“

Coop si zvedal k ústům lžíci polévky, ale v polovině pohyb

zastavil. „Ty pořád ještě nevěříš tomu, že ty fotografie zachycují dva

otisky téže boty?“

„Ale no tak, Coope. Víš přece, že otisky nemusejí být průkazné.

Kdyby ano, měli bysme bezpochyby v obou případech co do činění

se stejným pachatelem.“

„A co ten prášek po latexových rukavicích?“

„Latexové rukavice asi museli vymyslet ve vězení. Protože pro

většinu grázlů je to dneska standardní součást šatníku.“

Coop věděl, že Billard má pravdu, přesto se mu to nezamlouvalo.

Odložil lžíci zpátky do misky. „A co jestli na to kápla Maureen?“

Billard se zamračil. „Tak s těmahle kecama na mě prosím tě

nechoď. To si fakt myslíš, že Bette zabil nějakej policajt?“

„Nemyslím, že je vrahem policajt a že je za tím policejní

spiknutí. Ale myslím, že policie na vyšetřování kašle.“

„Tak tohle nebudu komentovat a akorát ti připomenu, že já to na

starosti nemám.“

Coop potlačil vztek a pocit marnosti, ale dál mu ležely v žaludku.

Přál si, aby odbor zvláštního vyšetřování newyorské policie dospěl k

názoru, že na svobodě řádí sériový vrah, a aby případ převzal. „O

tobě osobně nemluvím, Arthure. Oba víme, že si zločinci nedají

pauzu jenom proto, že někdo má enormní zájem na vyšetření nějaké

vraždy. Nemáte dost času ani lidí. Ale právě proto je možné, že se

Bettině vraždě nedostává tolik pozornosti, kolik si zaslouží.“

„To nemůžu popřít, Coope. Proto jsem tě taky nežádal, aby ses do

toho případu nemontoval. Jde o tvou dceru a já chápu, jak se cítíš.

Ale měj se aspoň na pozoru před tou Greenovou.“

„Na to se můžeš spolehnout.“

Billard se přinutil k úsměvu. „Tak a teď konečně dojez tu

polévku.“

Coop se přiměl jej poslechnout a opět zvedl lžíci. Nechtěl, aby

něco narušilo jejich přátelství, a snažil se přijít na jiné myšlenky.

88

„Když už mluvíme o Maureen, jak se má?“ zeptal se Billard. „Jak

se s tím srovnává?“

„Vzteká se jako ďas,“ odpověděl Coop.

„Zlost chodívá s truchlením ruku v ruce.“

„Ona ale měla zlost už před Bettinou vraždou. Teď ji akorát má

kam namířit.“

Billard vstal a poplácal Coopa po rameni. „To chce čas, oběma

vám bude líp, uvidíš.“

„Díky, Arthure.“

Coop věděl, že Billard má ohledně Maureeniny zlosti pravdu.

Maureen sice truchlí, ale udělala by cokoli, aby před Coopem svůj

žal nedala najevo. Vztekem a horečnou aktivitou zastírá obrovskou

bolest.

Sledoval, jak se Billard vrací dovnitř do restaurace, ale ještě

předtím se opět na pár slov zastavuje u stolku strávníků, kteří tak

vychvalovali jeho jídlo, když vycházel na terasu. Politik, detektiv na

oddělení vražd, restauratér.

V zájmu přátelství Coop dojedl krabí polévku, než vychladla.

17

„Georgianno?“

Cindy Romerová, kamarádka Georgianny Masonové ze studií,

ještě jednou zaklepala na dveře Georgiannina bytu a poté k jejich

chladnému dřevu přitiskla ucho. Byly s Georgiannou členkami

knižního klubu, který se scházel jednou týdně, a předchozího večera

byla na pořadu debata o detektivce, kterou si všichni přečetli. Jenže

Georgianna se nedostavila a ráno nezvedala telefon. A když Cindy

zavolala k Georgianně do kanceláře, bylo jí řečeno, že Georgianna se

v práci neukázala už dva dny a ani se neozvala. Lidé z firmy se ji

mamě pokoušeli kontaktovat a poprosili Cindy, aby jim dala vědět,

pokud zjistí, kde Georgianna je, aby měli jistotu, že se neděje nic

vážného.

Po takovém rozhovorů Cindy rozhodně žádnou jistotu neměla.

Během oběda si vzala taxi a nechala se odvézt k Georgianně, aby

89

zjistila, jestli je doma, a pokud ne, aby jí pod dveře zasunula lísteček

se vzkazem.

Když se sehnula, aby to učinila, ucítila podivný zápach.

Ještě více se předklonila, opřela se jedním loktem o zem a

přičichla k místu, kde dveře úplně nepřiléhaly k prahu.

Okamžitě ucukla a vstala. Zakymácela se a rukou se přidržela

dveří. Druhou si přejela tvář, jako by stírala zbytky odporného

zápachu, který z bytu unikal.

O pár kroků couvla, opřela se o protější stranu chodby a zůstala

zírat na jednolitou desku zavřených dveří. Už hodnou chvíli měla

dojem, že se pozvrací. Odvrávorala k výtahu. V přízemí vyrazila ke

dveřím, o nichž si pamatovala, že nesou nápis SPRÁVCE

BUDOVY. Policie! Někdo musí zavolat policii!

Čím silněji Cindy tloukla na dveře správce budovy, tím více

rostlo její rozčilení.

„Nejspíš jsem ji neměla nechávat samotnou,“ prohlásila

správkyně budovy Ida Klingová. „Hned jak pro mě přišla, viděla

jsem, jak je rozrušená. Šla jsem se nahoru podívat, o čem to mluví. A

měla pravdu – z toho bytu se linul příšerný smrad.“ Ida se odmlčela,

zašklebila se a polkla. Mohlo jí být kolem padesáti let, a kdyby se její

život ubíral jiným směrem, se svou podsaditou postavou klidně

mohla ve filmech hrát ruské venkovanky. Vypadala, že má sílu, a

také ji skutečně měla. Ale to, co dnes spatřila, na ni dolehlo a už

nikdy nechtěla zažít nic podobného. Před deseti lety ji právě tak

zasáhlo, když nalezla svého prvního manžela poté, co se zastřelil

brokovnicí ráže dvanáct. Návaly nevolnosti se střídaly s neochotou té

situaci uvěřit. Když prve nevěřícně civěla na to, co se našlo ve vaně,

přistihla se, že ji napadá pouhé: Už zase! Už ne, prosím! Ale v mysli

jí neodbytně přetrvával jasný výjev. Živý, barevný a příšerný.

„Paní Klingová?“ oslovil ji detektiv seržant Roy Lyons ze

seattleské policie. „Nechcete se posadit?“

„To je dobré,“ ujistila jej.

„Vy jste se se slečnou Romeovou dostala dovnitř pomocí svého

univerzálního klíče?“

90

„Ano, ale ten smrad bylo cítit už venku na chodbě. Když jsme

potom otevřely dveře, úplně nás to praštilo, bylo to otřesné.

O tom, odkud to jde, nebylo pochyb. Zakryly jsme si rukama nos

a šly do koupelny a tam jsme… to uviděly. Oběma se nám zvedl

žaludek a vycouvaly jsme odtamtud. Obě jsme málem omdlely. No,

slečna Romerová vlastně opravdu omdlela. Já jsem se měla o co

opřít.“ Ukázala na křeslo s vysokým opěradlem u dveří do koupelny.

„Ona se zhroutila na koberec před koupelnou, ale nevypadalo to s ní

nijak zvlášť zle. Počítala jsem, že tam zůstane ležet v mdlobách, než

dojdu k sobě dolů a zavolám vám. Toho telefonu tady jsem se

nechtěla dotýkat – nechtěla jsem se tu dotýkat ničeho. Člověk nemusí

bejt policajt, aby mu bylo jasný, jak má na místě činu chovat.“

Lyons, svalnatý muž v hnědém obleku, souhlasně přikývl, aby jí

potvrdil, že se zachovala chytře.

„Když jsem se sem vrátila, slečna Romerová už seděla, a když mě

spatřila, začala ječet. Tak jsem ji uklidnila, pomohla jsem jí na nohy,

pevně ji objala a potom ji odsud co nejrychleji vypakovala na

chodbu.“

Lyons znovu přikývl.

Po několika dalších otázkách Idě Klingově poděkoval a poslal ji z

bytu Georgianny Masonové pryč. Lidé z výjezdové skupiny i

policejní lékař se stále ještě tísnili v mrňavé vykachlíčkované

koupelně, prohledávali místo vraždy a zkoumali to, co zbylo z

Georgianny v zaschlé hnědé kaši ve vaně. Pro Lyonse tam nebylo

místo a byl tomu rád. Už se tam vracet nechtěl. Přesto mu bylo jasné,

že to učiní. A potom znovu – tentokrát ve snech.

Obrátil se na svého partnera, detektiva v civilu Martyho

Sandersona a ukázal na obsah umělohmotného sáčku zevnitř

zamazaného rudými šmouhami, který Sanderson držel v pravé ruce.

„Otvírák na konzervy,“ pronesl. „Ježišmarjá!“

Sanderson, klidný podsaditý muž s hustou kšticí vlasů stále

černých, přestože mu již bylo čtyřicet pět, prohlásil: „Ten parchant ji

prostě stáhnul z kůže. Vsadím se, že zemřela šokem.“ Se

Sandersonem hned tak něco nehnulo. Ženiny rysy působily v

obarvené lázni až nemístně pokojně a vyrovnaně, potom však přišli

na to, že pod hladinou z ní zbyly jen kosti a volně plovoucí kusy

91

masa.

Teprve

tohle

se

Sandersonem

trošku

zacloumalo.

Přinejmenším nečastoval ostatní obvyklými morbidními vtípky, jak

na místě vražd dělával.

„Jenom doufám, že zemřela rychle,“ podotkl Lyons.

„To já taky,“ připojil se Sanderson. „Ale vsadil bych se, že to tak

nebylo. Ten, kdo ji zabil, jí zavřel oči. A možná i pusu. Už ses s tím

někdy setkal?“

„S něčím takovým ne,“ odpověděl Lyons, zatímco se z hlavy

snažil zapudit myšlenky i představy spojené s onou stísněnou

vykachlíčkovanou koupelnou a ztělesněnou hrůzou, co se v ní ocitla.

„Tady ji ani není moc cítit,“ poznamenal Sanderson. „Anebo si na

to už zvykáme.“

„Ježíši, Marty!“

„No jo, tak promiň.“

„Musela už být mrtvá nějakou dobu.“

„To jo. Uvidíme, co na to řekne policejní lékař.“

Lyons rychlým pohybem rozevřel kožený notes. Žádný zvláštní

důvod k tomu neměl, spíše se chtěl něčím zaměstnat. „Ta Roměrová

říkala, že Georgianna byla rozvedená a její bývalý manžel žije přímo

tady v Seattlu.“

„Doufám, že to udělal on.“

„A to jako proč, Marty?“

„Protože podobnou věc už nechci nikdy spatřit. A já to vidím tak,

že podle toho, jak ta vražda vypadá, musela ji vyvolat hrozná

nenávist a šílený vztek. To vždycky ukazuje na manžela.“

Lyons souhlasil. Věděl, že v podobných případech si opravdu

vždycky nejdříve prověřují manžela nebo manželku. Sáhl do kapsy a

vytáhl ruličku větrových bonbónů. Nehtem na palci jeden oddělil a

strčil jej do pusy. Silná vůně máty otupila pach smrti a pomohla mu

udržet pod kontrolou nevolnost.

„Rozhodně bych nechtěl, aby se nám z toho vyloupl sériový

vrah,“ podotkl Sanderson.

Při pomyšlení na tu nepříliš pravděpodobnou možnost sebou

Lyons škubl. „Toho se nemusíme bát. Není důvod.“ Až nyní

zaznamenal hluk dopravy, který sem doléhal zezdola z ulice. Byl rád,

že jej slyší – uklidnilo ho, že tam venku existuje normální svět, který

92

s peklem v bytě Georgianny Masonové nemá nic společného. Zavřel

notes, zastrčil si jej do vnitřní kapsy saka a rozhlédl se po ploše, která

již byla prozkoumána. „Žádné známky násilného vniknutí nebo boje,

takže toho člověka, který ji zabil, pravděpodobně znala a důvěřovala

mu.“

„Jako kdyby patřil do rodiny.“

„Přesně tak,“ souhlasil Lyons. Dal si ruce v bok a nevěřícně

zakroutil hlavou. „Posraným otvírákem na konzervy! A možná ještě

zaživa. Jaké to asi muselo být? Takovou věc může udělat jenom

zkurvenej psychopat!“

„Proklepni si toho manžela,“ poradil mu znovu Sanderson.

„Nemáš ještě nějakej větrovej bonbón?“

18

Okna Denina bytu ve východní části Manhattanu se rozdrnčela

pod náporem studeného listopadového větru. Coop seděl v křesle a z

okna pozoroval obdélníkový výřez šedi vysoko na obloze, který bylo

vidět mezi budovami na protější straně ulice.

V bytě to páchlo opékanou slaninou. Všude se kupilo plno

nepořádku a vše, s čím Deni dost často nehýbala, pokrývala vrstva

prachu. Na podlaze vedle pohovky ležely pohozené listy nedělního

výtisku Times, některé rozložené a přehybem vzhůru. Deska stolu

byla posetá otisky od skleniček a láhví a přes opěradlo křesla byl

přehozen svetr. Na koberci u vchodu ležela Denina zelená sportovní

bunda s kapucí tak, jak spadla z věšáku. Okenní parapet lemovaly

keramické květináče se zahnědlými mrtvolkami pelargónií.

„Už to trvá skoro měsíc,“ pronesla Deni hlasem, který do

atmosféry bytu přesně zapadal. Měla na sobě špatně padnoucí černé

tepláky a neforemný rolák a nemotorně se rozvalovala se na

čalouněné otočné židli u svého počítače.

Na stěně u Denina stolu visela nakřivo zavěšená nástěnka, na níž

byly přišpendleny jednak fotografie a novinové výstřižky týkající se

vražd Bette Cooperové a Marlee Clarkové, jednak příznivé recenze

Deniných knih a černobílý propagační snímek Deni, na němž

vypadala štíhlejší a mladší.

93

„Vyšetřování vražd trvá dlouho,“ řekl jí Coop.

Rukou si prohrábla nakrátko střižené neučesané vlasy. „My ale

moc času nemáme.“

To nemáme, uvažoval Coop. Pomyslel na svou rakovinu, stále v

remisi. Deni zase nejspíš myslela na termín pro odevzdání knížky.

Coop si všechno prošel přinejmenším dvakráť, od Billařda získal

informace o Lloydu Watkinsovi a důkladně si jej prověřil. Každá

stopa, po které se vydal, se postupně vytrácela, až zmizela úplně.

Obzvláště jej zklamalo, že žádné výsledky nepřineslo prověření

Watkinse – měl naprosto neprůstřelné alibi a navíc vypadal dost

neškodně. Bylo mu třicet pět, vyrostl v Havertonu a na vysokou

odešel do státu Iowa, o deset let později se do Havertonu vrátil a v

realitní kanceláři Prudent Stand se vypracoval z prodejce na hlavního

odhadce komerčních nemovitostí. Žádný záznam v trestním rejstříku,

žádné finanční potíže. Alkohol pil pouze střídmě ve společnosti,

takže nic nesvědčilo o tom, že by propadl pití nebo drogám. Podle

všeho byl do Bette opravdu zamilovaný a někteří tvrdili, že to bylo

vzájemné. Byl to onen neblahým osudem pronásledovaný, ale odolný

poměr, z něhož se často vyvine ten nejpevnější vztah, naučí-li se pár

dělat kompromisy. Coop se přistihl, jak uvažuje o tom, že by z

Watkinse byl přijatelný zeť, kdyby se věci vyvinuly jinak.

Deni se na židli napřímila. „Coope, ta věc uvízla na mrtvém bodě

a my ji musíme posunout dál. Posunout celé to vyšetřování dopředu.“

„Zní to, jako byste se dívala na seriál Právo a pořádek.“

„Poslouchám Alicii. Chce po mně, abych psala, za to mě prý

Whippet Books platí.“

„To dává smysl.“

„No ne, opravdu?“ Na Denině tváři se mihl výraz zoufalství.

Coop si uvědomil, že je mu jí líto. Krátil se jí čas a on ten pocit znal.

„Policie nic nevyřeší,“ řekla, „to je jisté.“

Musel připustit, že to tak vypadá. Případ samozřejmě zůstával

otevřený, stejně jako všechny nevyřešené vraždy, ale příval zločinu

ve městě New York a jeho okolí neustával a pracovní sílu, čas i

policejní nasazení si žádala jiná vyšetřování, u nichž stopa ještě

nevychladla.

94

Venku začalo pršet – kapky bubnovaly do okna jako kroupy.

Matka Příroda se vztekala.

„Možná bysme si měli znovu promluvit se Sue Coppolinovou,“

navrhla Deni.

„A proč? Řekne nám zase to samé.“

„Máte snad lepší nápad?“

„Znám někoho u FBI. Je to starý kamarád a mohl by nám

pomoct, pokud přistoupí na to, že tu řádí sériový vrah.“

Zdálo se, že Deni se jeho nápad příliš nezamlouvá. „Já nevím,

Coope. Nejsem si jistá, že můžeme FBI v téhle záležitosti věřit.“

„Lidi z FBI můžou informace od nás ověřit a taky mají přístup do

více celostátních databází než newyorská policie. Pokud v Americe

dochází k vraždám se stejným rukopisem, FBI by to mohla vypátrat.“

„To, že mají přístup do více databází, neznamená, že se jim dá

věřit. Agenti FBI mají zkostnatělé myšlení a zabývají se spíš svojí

kariérou a pověstí organizace než řešením zločinů.“

Coop uvažoval, kde na tu představu přišla. „Neházejte všechny

do jednoho pytle. Agenti FBI, které znám já, takoví nejsou. A zvlášť

ne ten, kterého mám na mysli. Jmenuje se Fred Willingham a pracuje

pro detašovaný úřad FBI v New Yorku. Myslím, že bysme si s ním

měli promluvit, říct mu, čeho jsme se dobrali, a uvidíme, co si o tom

myslí.“

Deni si objala rukama zavalité koleno. Bylo vidět, že přemýšlí.

Kousek od ní stála kancelářská židle na kolečkách a Deni ji palcem

nohy zapřené o podlahu posouvala sem a tam. K tomu je zapotřebí

pořádná síla, pomyslel si Coop. Nakonec ze sebe vypravila: „Já bych

nerada, aby nám FBI ten případ vzala.“

„To já jo, pokud by byli schopni toho vraha dopadnout.“

„Budeme pro jednou sobci, Coope, ano? My ten případ

potřebujeme vyšetřovat sami, protože jsme uzavřeli dohodu ohledně

mé knížky.“

„Kariéra až na prvním místě. Nevyčítala jste zrovna tohle

agentům FBI?“

Vrhla po něm úšklebek, v němž se zračila nenasytnost, kterou

fotografie z přebalů neodhalovaly. „Jo, říkala. A vy se dokážete

chovat jako pěknej grázl.“

95

„Když je třeba, tak ano,“ připustil upřímně Coop.

„Předpokládám, že policajt se takhle chovat musí.“

„Přesně tak. Klidně to do té své knihy napište. A taky o setkání s

Fredem Willinghamem. Já myslím, že bysme se s ním sejít měli.

Možná se potom při vyšetřování dokážeme odpíchnout z toho

mrtvého bodu, jak jste říkala.“

Věnovala mu další úšklebek, na nějž by mohl být pyšný i sám

Nero. „To miluju, když na mě vytáhnete ty svoje policejní řeči.“

„Policejní řeči používáme, když lidem předčítáme, jaká mají

práva,“ oponoval Coop. „Já tomu Fredovi Willinghamovi zavolám a

dáme si spicha.“

„Dáme si spicha,“ zopakovala Deni. „Tak to si musím

poznamenat.“ A také tak hned učinila.

Coop si pomyslel, že tahle fráze je určitě čtivější než formule,

kterou policie upozorňuje zatčené na jejich práva.

Fred Willingham souhlasil, že se s nimi setká následujícího dne

odpoledne v kavárně Safír, kde se Coop poprvé viděl s Deni. A také s

Alicií Benhamovou.

Než se Coop vydal do Safíru, zajel podzemkou do kanceláře

Whippet Books na ulici Hudson Street v centru města.

Recepční – možná tatáž, co Coopovi práskla telefonem, když

řekl, že je z advokátní kanceláře Smurger a Bold – zavolala Alicii a

oznámila mu, že může vstoupit.

Dveře kanceláře byly otevřené. Ze zdvořilosti zaklepal a vešel

dovnitř. Alicia stála před svým psacím stolem. Opět byla celá v

černém: měla na sobě černý svetr i kalhoty a vypadala ještě vyzábleji

než minule. Vřele se na něj usmívala a Coopovi to bylo milé.

„Jak jde kniha?“ zeptala se, když se pozdravili.

Coop opětoval její úsměv. „Na to jsem se vlastně chtěl zeptat já

vás.“

„Tak?“ Paží pokynula směrem ke křeslu před stolem, a vybídla

tak Coopa, aby se posadil. Poté si sedla sama.

Coop se uvelebil a vyhlédl z okna, které měla Alicia za zády.

Socha svobody tam pořád stála, dost daleko na to, aby připomínala

jednu z těch litinových miniatur, které se prodávají v obchodech se

96

suvenýry na Times Square. Prohlásil: „Abych pravdu řekl, přišel

jsem kvůli tomu, abych zjistil, co Deni napsala o mé dceři. Pokud

tedy něco napsala.“

„A vy nemluvíte pravdu pořád?“

Co je to za podivnou otázku? napadlo Coopa. Nahlas řekl:

„Většinou ano. Je to tak nejjednodušší.“

„Do lží se člověk snadno zamotá, že? Předpokládám, že to znáte z

výslechů podezřelých.“

„Jo, přejde vám to do krve,“ řekl jí Coop.

„Jste schopen poznat, že někdo lže?“

„Vždycky hned ne, ale náznaky se nezapřou. Když člověk něco

zatajuje, většinou to nakonec vyjde najevo. Krátkodobě dávají lži

smysl, dlouhodobě drhnou.“

„A jsou hanebné.“

„Většinou ano,“ pravil Coop. Vzpomněl si, že členům rodiny

oběti nepravdivě odpovídal na otázku, zda jejich blízká osoba před

smrtí trpěla.

„Každopádně platí,“ prohlásila Alicia, „že Deni zatím

neodevzdala ani stránku. Dokonce ani koncept. Říká, že se vůbec

nedá odhadnout, kterým směrem se vyšetřování bude ubírat, takže

není možné dodat ani nástin. Na tohle jí prostě neskočím. Buď mi

brzo dodá něco, co budu moct ukázat redakční radě a prodejnímu

oddělení, nebo jí zrušíme smlouvu.“

„Já myslel, že by to byl malér i pro vás.“

„To jste řekl přesně – i pro mě. Protože jestli ta kniha nebude

napsaná včas, budu muset odejít –, ale nejdřív jí to omlátím o hlavu.“

„A neprodá Deni tu knížku někde jinde?“

„Nejspíš ano, ale za menší peníze, to jsem si jistá.“

„Moc manévrovacího prostoru jí nenecháváte.“

Alicia pokrčila rameny. „Obchod je obchod.“

„Na úkor Bette?“

„Jako Denina redaktorka využiju svého vlivu a udělám, co bude v

mých silách, aby k tomu nedošlo.“

„Děkuju,“ řekl Coop, ale zároveň myslel na to, že pro Alicii platí,

že obchod je obchod. „Bette je mrtvá a nic už jí nemůže ublížit, ale

97

nechci, aby jí někdo pošpinil pověst jen proto, aby se nějaká kniha

dobře prodávala.“

„Dohlídnu na to, co se o ní píše. A o vás taky.“

„O mně?“

„Deni bude psát i o vás.“

Coop věděl, že má Alicia pravdu, ale až doposud se tím moc

nezabýval.

„Když si k sobě do postele vezmete psa, někdy od něj chytíte

blechy. Když totéž uděláte s vlkem, někdy z vás po probuzení teče

krev, někdy se neprobudíte vůbec.“

„Já si Deni do postele nezvu,“ podotkl Coop.

Alicia se usmála. „Takhle jsem to nemyslela.“

Coop si přesto při odchodu lámal hlavu, zda to přece jen

nemyslela přesně takhle.

19

V restauraci Safír bylo plno lidí, přesto si Coop dokázal zabrat

box u okna v zadním rohu místnosti, kde se dal vést alespoň trochu

nerušený rozhovor. Seděl, vyčkával a usrkával dietní colu. Pozoroval

organizovaný chaos, v němž se davy Newyorčanů během oběda

propracovávaly k pultu, objednávaly si jídlo a odnášely si jej s sebou,

nebo se proplétaly k boxům či stolkům, jakmile se uvolnily.

Vzduchem létaly objednávky, a až na drobné výjimky, kdy došlo

cestou z kuchyně nebo do kuchyně k záměně, si je číšníci přímo

zázračně dokázali zapamatovat. Hluk, přesouvání z místa na místo,

zdánlivý zmatek. Oběd uprostřed chaosu. Nějakým záhadným

způsobem to vše fungovalo, stejně jako město samotné.

Dorazila Deni a všimla si Coopa v boxu. Protlačila se zástupem

lidí u pultu a posadila se naproti němu. U stolu se objevil jeden z

číšníků – pohledný muž, který vypadal, jako by každý den trávil pět

hodin v posilovně a dalších pět u kadeřníka. Patřil k těm typům, co

vypadají, že mají namířeno do Hollywoodu, ale zatím horkotěžko

vystačí s příjmem. Deni si objednala sendvič s kořeněným uzeným

hovězím a pivo Heineken.

„Vystupuje v reklamách na mýdlo.“ ohlédla se za číšníkem.

98

Coop zapochyboval, že toho muže někdy předtím viděla. Deni

prostě dělal dobře pocit, že se zná s někým slavným, i kdyby ji s ním

pojilo jen pivo a sendvič s uzeným hovězím.

„Opravdu,“ dodala, protože zřejmě vycítila, že Coop prokoukl

její slabost pro celebrity a touhu hřát se v odlesku jejich slávy. Ze

prokoukl, po čem všem baží.

V tom okamžiku dorazil Willingham. Potřásl si rukou s Coopem,

ten mu představil Deni a Willingham si potřásl rukou i s ní. Nově

příchozího si všiml i číšník a vrátil se, takže si mohli objednat krůtí

sendvič a Willingham navíc dietní coca-colu stejně jako Coop.

„To se všichni ochránci zákona snaží zhubnout?“ zeptala se Deni,

jež jako jediná v boxu měla nadváhu.

Willingham byl ještě hubenější než vytáhlý Coop. Měl hranaté

rysy a šedé vlasy nakrátko přistřižené na ježka. Byl mladší než Coop,

mohlo mu být něco málo přes čtyřicet. Upřený pohled jeho modrých

očí lidi znervózňoval. Coop si všiml, že Deni v jeho přítomnosti není

příjemně.

„Vy přece na poznámky o své váze nemůžete být citlivý.“ usmála

se na Willinghama Deni.

„Mohl bych, ale nejsem,“ odvětil. Coopa napadlo, že se

Willingham ten den raději měl obléci jinak. V modrém obleku, s

bílou košilí a červeno-modrou kravatou s utaženým uzlem až příliš

vypadal na agenta FBI.

„Díky, že jste ochoten nás vyslechnout,“ zahájil Coop rozhovor.

„Po telefonu jste ve mně vzbudil zvědavost,“ pravil Willingham.

„A taky jsem slyšel o Bette. Je mi to líto.“

„Lidi, vy jste jak jedna velká rodina, co?“ vmísila se Deni. „Bez

ohledu na to, z jaké policejní instituce jste. Jakmile se objeví

problém, jste prostě všichni policajti.“

„Ano, v podstatě fungujeme jako rodina,“ řekl Willingham. „A

jak to u rodin bývá, ne vždycky spolu vycházíme.“

Deni mu věnovala jeden ze svých dychtivých úsměvů. „Doufám,

že tentokrát spolu vyjdeme. Profitovat z toho budeme všichni.“

Willingham pohlédl na Coopa. „Do telefonu jste říkal, že půjde o

Bette.“

99

„Nejenom o Bette,“ upřesnil Coop a vylíčil Willinghamovi, co se

od okamžiku, kdy v chatě objevil Bettino tělo, přihodilo. Odmlčel se

jen v okamžiku, kdy jim číšník do boxu zanesl jídlo.

Willingham pečlivě naslouchal. Zamyšleně žvýkal krůtí sendvič a

nejspíš ani nevnímal, jak chutná.

Všichni tři si po obědě objednali kávu a Deni navíc sýrový

croissant. Coop Willinghamovi podal velkou žlutou obálku s

informacemi o případu, včetně dvou snímků otisků boty.

Při kávě Coop s Deni pozorovali Willinghama, jak se metodicky

probírá obsahem obálky. Dlouhou, dobu zkoumal fotografie z místa

činu a oba snímky šlápot.

Pak materiály vrátil do obálky a tu předal opět Coopovi. „Není

jisté, že na těch snímcích je otisk stejné boty.“

„To si děláte srandu?“ zeptala se Deni. „Samozřejmě, že ty

šlápoty udělala stejná bota.“

„Prý se nezjistil výrobce,“ kývl Willingham hlavou směrem k

obálce.

„Jen kvůli tomu se nedá definitivně potvrdit, že se shodují,“

vysvětlila podrážděně.

„Liší se taky způsoby vraždy. Liší se zbraně.“

„To je specialita toho chlápka – provádí to různým způsobem a v

různých městech, takže si policie ty zločiny nespojí a nenapadne ji,

že se jedná o sériového vraha. Má načteno, ví, jak lidi uvažují.“

„Z toho by byla zatraceně dobrá detektivka,“ konstatoval

Willingham. „No a jaká je mezi oběťmi spojitost? Myslím tedy, co

mají z pohledu toho chlapa společného?“

„Zaprvé dlouhé vlasy.“

„V tom musí být něco víc,“ prohlásil Willingham. „Sami jste s

Coopem říkali, že oběti zřejmě vrahovi nebo vrahům věřily.“

„A co ten fakt, že vrah zřejmě všechny oběti osahával v

latexových rukavicích?“

„A co s tím? Máte doma latexové rukavice?“

Deni a Coop na sebe letmo pohlédli a zavrtěli hlavou, že ne.

„Nemusíte se totiž starat, abyste za sebou nenechali otisky prstů,“

objasnil jim Willingham. „Kdyby ano, určitě byste poblíž našli

nějaký krám, kde se latexové rukavice prodávají.“

100

„Vy si, Frede, opravdu myslíte, že jsme ve slepé uličce?“ otázal

se Coop.

Willingham se opřel a zabubnoval prsty o stůl. „Říkám akorát, že

jsem skeptický. Myslím, že toho nemáte dost, abych to vzal ukázat

šéfům a spustil vyšetřování.“

„A co by vás přesvědčilo, abyste skeptický nebyl?“ zeptala se

Deni.

„Hlavně bych rád viděl nějaké pojítko mezi vrahem a oběťmi,

něco v jejich minulosti, co způsobilo, že ty ženy toho chlapa znaly a

důvěřovaly mu. Pokud tedy skutečně existuje, protože u několika

případů už byli pachatelé zatčeni, postaveni před soud a odsouzeni.“

„K případům, kdy člověka nespravedlivě obviní a odsoudí,

dochází pořád,“ vyjádřila se Deni. „Tak to v Americe chodí.“

Willingham se nepatrně usmál. „Pořád snad ne.“

„Pardon,“ řekla Deni. „Ale víte, co tím chci říct.“

Coop Willinghama již nějakou dobu pozoroval. „Vy máte ale

ještě něco, viďte, Frede?“

Willingham pohlédl na Deni. „V rodině si lidi vidí až do

žaludku.“

Deni se opřela a zkřížila ruce. „Řeknete mi vy dva, o co tady

jde?“

„Přišel jste za mnou v nevhodnou dobu,“ obrátil se Willingham

na Coopa. „Newyorská policie teď obzvlášť citlivě reaguje na to,

když si agenti FBI osobují pravomoci policie. Případ Bettiny vraždy

spadá výhradně do působnosti oddělení vražd v jižním Queensu, mají

ho tam na starost dva detektivové. Dokonce to ani nepředali

kriminálce. FBI se do toho nemůže vrtat a převzít to. Zvlášť ne teď.“

„Do prdele!“ zaklela Deni. „Válka o území – to je jak ve

filmech.“

„Můžete tomu říkat policejní postup,“ řekl Willingham.

„Já tomu říkám politika FBI,“ odsekl Coop.

„Politika FBI to každopádně je, Coope. Ale politika newyorské

policie taky.“

„Do prdele!“ zopakovala Deni.

Coop s Willinghamem chvíli seděli mlčky.

101

Coop přes stůl směrem k Willinghamovi posunul obálku. „Chápu

vaši situaci, Frede. Ale udělejte mi laskavost a tu obálku si nechte,

ano?“

„I kdyby tady ta politika nebyla, Coope, stejně bych byl

skeptický.“

„To chápu, Frede.“

Willingham přikývl, sáhl pro obálku a položil ji na sedačku vedle

sebe.

„A co teď?“ zeptala se Deni.

„Já se vrátím ke své běžné práci.“ Willingham přenesl váhu a sáhl

si do zadní kapsy pro peněženku. „Ten sendvič byl zatraceně dobrý.“

„Platíme my.“ prohlásil Coop. „Tak zněla dohoda, Frede. Aspoň

si tě koupíme.“

Willingham vstal, usmál se a položil Coopovi ruku na rameno.

„Tak jste si mě teda koupili. Nashle, Deni.“ Potřásl si s ní rukou,

otočil se a se žlutou obálkou přitištěnou k boku se vydal ke dveřím.

Deni se za ním zamračeně podívala. „Tak tohle nikam nevedlo.“

„Zatím ne,“ upřesnil Coop. „A třeba vůbec nepovede. Ale tu

obálku si vzal.“

Deni obrátila zamračený poAled na něj. „A to v chlapské řeči

znamená něco zásadního?“

Coop jedním dlouhým lokem vypil kávu a teprve poté odpověděl:

„To znamená, že si vzal tu obálku.“

20

Bar u Milligana stál na Šestaosmdesáté západní ulici blízko

Columbus Avenue a vstupu do Central Parku. Theresa Dravicová

pracovala v klenotnictví na Columbus Avenue, o tři bloky dál. Po

práci mířila trasou k baru čím dál častěji.

Jakmile klenotnictví se zlevněným zbožím zavřelo, Theresa se

rozloučila s vedoucím Harvem a vyrazila do venkovní zimy. Ačkoliv

ještě nenastal Den díkůvzdání, předsváteční nákupní horečka už

propukla. Do klenotnictví se od rána do večera valily davy lidí, kteří

si prohlíželi, kradli a někdy i kupovali klenoty.

102

Po přetopené prodejně dělal venkovní chlad Therese dobře. Harv

vždy trval na tom, aby zapínali termostat naplno, a zaměstnanci ho

nenápadně zase stahovali. Tak to chodilo, než Harv na termostat

namontoval uzamykatelnou skříňku. Od té doby všichni kromě něj

celý den umdlévali horkem.

Theresa byla přitažlivá čtyřicátnice s dlouhými tmavými vlasy a

postavou, za níž se muži stále ještě ohlíželi. Nakonec se do ní přece

jen dala zima, a tak si zapnula kabát s kožešinovým límcem až ke

krku a rázným krokem se vydala k Milliganovi. Kráčela zpříma a

vnímala na sobě mužské pohledy. Kdysi jí vědomí, že je středem

mužské pozornosti, dělalo dobře, ale vzrušení z toho pocitu již

opadlo, odkvetlo stejně jako ona sama. Stejně jako spousta jiných

věcí.

Jednou nebo dvakrát týdně zatelefonovala své spolubydlící Veře

a oznámila jí, že ten den bude pracovat dlouho do noci. Ve

skutečnosti se však vydávala k Milliganovi, kde vysedávala na

barové stoličce a upíjela suché bílé víno, protože ten nápoj se

považoval za pití pro ženy, nikoliv pro alkoholiky. Tentýž druh vína

pila i doma – z lahví skrytých tak, aby je Vera nenašla. Pokud nebyla

doma sama a potřebovala se napít, zašla do koupelny, kde si v

prádelníku schovávala láhev mezi ručníky.

Po nocích vysedávala v teple a pohodlí u televize. Vera jí dělala

společnost, pokud zrovna neměla schůzku nebo nepracovala, byla

zaměstnána jako letuška u společnosti TWA. Na televizi stála

zarámovaná fotografie Theresiny dcery Jane, která studovala na

Severozápadní univerzitě v Chicagu a žila v bytě nedaleko

univerzitního areálu.

Theresin život naplňovala spousta aktivit i starostí, takže

nechápala, proč jí to nestačí ke štěstí nebo alespoň ke spokojenosti.

Podporovat dceru na vysokoškolských studiích nebyla levná

záležitost, a tak si našla zaměstnání v klenotnictví. Pracovat jí nijak

nevadilo. Stále jí chyběl manžel Vincent, jenž zemřel před třemi lety,

ale naučila se bez muže přežít. Jane se ve škole dařilo a Theresa ji

milovala. Pokud si dávaly pozor, za co utrácejí, měly díky Theresinu

výdělku dost peněz. Tak proč ji život neuspokojuje? Proč ji to

neodbytně táhne k láhvi?

103

U Milligana toho většinou vypila přesmíru a domů šla nejistým

krokem.

Poslední dobou konzumaci omezila na tři skleničky vína. Už se

nepozastavovala nad tím, proč ji to k Milliganovi láká alespoň

jednou týdně, ale obvykle spíše dvakrát. Kvůli vínu to už nebylo. Ne

od té doby, co se seznámila s Chrisem.

Projíždějící automobil zpomalil a muž s rukou okázale položenou

na volantu se sehnul a obhlížel ji jako nějakou prostitutku.

V téhle čtvrti ale žádné nejsou – taky by to ten kretén mohl vědět.

Theresa přidala do kroku a pohled upírala přímo před sebe.

„Hej, Terry! Thereso, to jsem já, Harv!“

Zpomalila, otočila hlavu a spatřila, že auto opravdu řídí Harv.

Nejspíš už zavřel prodejnu.

„Thereso, nechceš svézt?“

Zavrtěla hlavou, že ne. „Děkuju, ale mám s někým schůzku.“

Usmál se a pohlédl na ni, jako by jí nevěřil. Sám se ji neustále

snažil ulovit. Další z chlapů, kteří si říkali, že vdova po čtyřicítce

drahoty dlouho dělat nebude.

Začaly troubit klaksony. Harv pokrčil rameny, mávl na pozdrav a

odjel.

Therese bylo jasné, co si myslí: třeba příště. Jednou to vyjde.

Určitě.

Bar u Milligana už byl na dohled. Tabule před vchodem

oznamovala, že z těstovin se dnes podávají dlouhé vlasové nudle.

Rozhodla se, že jestli uvnitř nenatrefí na Chrise, zůstane na večeři. A

k jídlu si dá víno.

Později se jako už mnohokrát vydá ke vstupu do Central Parku a

odváží se vejít na kraj a posadit se na lavičku, kde sedává obvykle.

Dělávala to, aby strávila jídlo a pití a neztrapnila se v autobuse. A

pokud Vera náhodou bude doma, aspoň na ní nepozná, že moc pila.

A jestli bude doma sama, udělá si pohodlí před televizí a dá si

víno.

A nakonec usne.

104

21

Dny ubíhaly a Coop s Deni znovu a znovu studovali posbírané

informace. Coop si znovu promluvil s některými Bettinými přáteli a

povečeřel se stále ještě zdrceným Lloydem Watkinsem. Zjistil, že se

mu ten mladík zamlouvá, a zatoužil po tom, aby byla Bette naživu a

mohla se radovat z dlouhého manželství a z potomků. Otcův sen

sahající až do říše mrtvých.

Tlak ze strany Maureen sílil. Volala Coopovi v neobvyklých

hodinách, aby mu udělala kázání a popíchla jej k tomu, aby Bettinu

vraždu vyšetřoval důkladněji a aby naslouchal Deni Greenové, která

v Maureenině představivosti nabyla zcela nadpřirozené prozíravosti a

významu. Pustila se do čtení Deniných románů, což možná

vysvětlovalo onen nárůst důvěry v autorčiny detektivní schopnosti.

Když Coopa v časných ranních hodinách vyrušilo ze spánku

zadrnčení telefonu, domníval se, že volá opět Maureen.

Poté si uvědomil, že je v pokoji stále ještě tma, což znamenalo, že

je příliš brzy i na telefonát od Maureen.

Přitáhl si sluchátko a rozespalým hlasem ze sebe vypravil:

„Haló?“

„Být vámi, tak zmobilizuju síly, Coope.“ pravil Denin hlas.

„Máme další oběť, co si ji zřejmě vzal do parády náš vrah.“

Coop zamrkal a promnul si oči. Denin hlas jako by patřil nějaké

postavě z jejích detektivek. „A to jste zjistila na svém počítači?“

„To ne. Zavolal mi jeden z lidí od policie, s nimiž jsem v

kontaktu.“

Coop se úplně probudil a rozsvítil stolní lampu vedle postele. „To

chcete říct, že ta vražda se udála v New Yorku?“

„Jo, na okraji Queensu, v areálu místní vyšší odborné školy.

Bezpečnostní služba narazila na tělo mrtvé ženy naaranžované na

zádech pod stromem. Hlava jí spočívala na jednom silnějším kořeni u

kmene, jako by to byl polštář. A stejně jako ostatní oběti měla

pečlivě rozprostřené vlasy.“

„Takže o tom existuje policejní zpráva?“

„Ještě ne. A to je na tom to nejlepší, Coope! Proto se tam co

nejdřív musíme dostat my dva a prozkoumat místo činu, než policie

105

jako obvykle učiní svoje stupidní závěry nebo přehlídne něco jako

otisk boty v okolí, který s vraždou zdánlivě nesouvisí.“

„Kdy k té vraždě došlo?“

„Teprve před několika hodinami, to je na tom skvělé. Ta Ann

Callahanová ještě ani nevychladla!“

Coopa překvapilo, že Deni již zná jméno oběti. Rodina Ann

Callahanové pravděpodobně ještě ani neví, že je Ann mrtvá. Deni

musí mít na policii dobré konexe, když jí pustili takto citlivou

informaci. Možná dotyčný nemá na výběr. Rád by Deni položil

spoustu otázek, ale uvědomoval si, že teď není ta správná doba.

„Víte, kde přesně se to událo?“

„To si pište.“

„Tak já se obléknu, zajedu k vám a vyzvednu vás dole před vaším

bytem.“

„Ale ne abyste se flákal, Coope. S touhle vraždou se na nás

usmálo štěstí a musíme z toho vytěžit co nejvíc.“

„Nebude mi to trvat dlouho. Nezapomeňte, že jsem ještě před pár

minutami tvrdě spal.“ Během řeči už kvapně slézal z postele.

„Pospěšte si!“ naléhala Deni. „Na místě vraždy jsem ještě nikdy

nebyla a chci tam dorazit dřív, než začnou hýbat s tělem. Třeba

uvidím i smrtelné rány. Myslíte, že je to možné?“

„Možné to je,“ odpověděl Coop a znechuceně zavěsil.

Slunce vyšlo teprve čtvrt hodiny předtím, než Coop a Deni dojeli

do školního areálu. Vražda Ann Callahanové se udála na jeho okraji.

Coop čelním sklem zahlédl skupinu stromů ohraničených žlutou

páskou, za niž mohla pouze policie, a hlouček postav, které nehybně

postávaly okolo čehosi na zemi. V rozptýleném světle časného rána

ten výjev vypadal rozmazaně a neskutečně. Zatoužil, aby se to vše

odehrávalo jen ve snu, ale věděl, že tomu tak není. Postavy byly až

příliš skutečné – většinou lidé od policie. A ten objekt na zemi byla

mrtvá žena.

„Zaparkujte támhle u té zastávky,“ ukázala Deni přes čelní sklo.

Coop zabrzdil a zastavil u obrubníku za sanitkou, v prostoru

vyhrazeném autobusové zastávce. Vozidlo záchranné služby mělo

rozsvícená parkovací světla, ne však maják na střeše. Stav

106

pohotovosti už skončil. Zpod automobilu se linul bílý oblak zplodin z

motoru a chladný vánek jej unášel pryč. Coop letmo pohlédl na

policejní vůz zaparkovaný před sanitkou. Byl za zastávku vděčný,

protože jinak by u chodníku stála nepřerušovaná řadu aut a on by si

přes ně nevšiml pochmurného výjevu pod stromy.

Spolu s Deni vystoupili z hondy a vydali se k houfu lidí, kteří se

shromáždili kolem těla jako první smuteční hosté. Vítr vanoucí od

kampusu jako by přinášel pach; Coopa to přimělo vyhrnout si límec

černého svrchníku přes krk. Toho rána se necítil nejlíp a

nezamlouvalo se mu, že musí být tak brzo na nohou. A zejména na

místě vraždy.

Několik lidí postávajících u těla si všimlo, že se Coop s Deni

blíží, a sledovali je.

Coop pohlédl na Deni. Upírala dychtivý pohled přímo před sebe a

vypínala bradu.

„Budeme se chovat co možná nenápadně.“ navrhl. „Když dva

civilisti čmuchají u vraždy, snadno se stane, že je policie vypakuje. A

my si potřebujeme zachovat komunikační kanály.“

Deni si nasupeně odfrkla. Jak dýchala, z nosních dírek jí proudily

obláčky páry a Coopovi to připomnělo býky z kreslených komiksů

těsně předtím, než vyrazí do útoku. „Tady jde o můj informační

kanál. To můj informátor mi zavolal na mobil ani ne hodinu poté, co

bylo tělo objeveno.“

„Nezmiňujte se tady o tom nikomu jinému než mně,“ nabádal ji

Coop.

„Myslíte si, že jsem hloupá?“ zeptala se Deni.

„To ne. Myslím si, že jste až příliš chytrá.“

Když se tělu přiblížili na pět metrů, jeden člověk se odpojil od

skupinky hovořících, aby jim zabránil přijít blíž a udržel je mimo

doslech. Rozhovor policejních představitelů o místě činu bylo třeba

uchovat v tajnosti.

Měl podsaditou postavu, řídnoucí kštici barvy rzi a širokou

ošlehanou tvář. Ačkoliv si až ke krku zapnul světle hnědý svrchník,

jeho hnědé kalhoty a černé policejní boty potřísněné blátem Coopovi

prozrazovaly, že je od policie a že na místě činu už nějakou dobu

pobývá.

107

„Nezlobte se,“ pravil s nuceným úsměvem, „novináři sem

nesmějí.“

„My ale nejsme od novin,“ zareagoval rychle Coop, než se ke

slovu mohla dostat Deni a vzít rozhovor do vlastních rukou. „Já jsem

Ezekiel Cooper a dřív jsem pracoval u newyorské policie.“

Muž několikrát popotáhl, jako by měl rýmu. „Dřív?“

Coop si všiml, že má červené a opuchlé oči, bud z nachlazení,

nebo z nedostatku spánku. „Odešel jsem do výslužby,“ vysvětlil

policistovi, „a teď se samostatně zabývám vraždou své dcery.“

Výraz podsaditého policisty byl rázem přívětivější. „Vy jste

nadporučík Cooper. Pamatuju si vás ze Čtyřicátého druhého okrsku.

V hlídkovém voze jste měl za parťáka Billarda.“

„Vy znáte Billarda?“ zeptal se Coop.

„No jasně.“ Muž znovu popotáhl. „Už jsem ho ale nějakou dobu

neviděl. Já jsem Don Quinones – to mně oznámili, že našli tuhle

mrtvolu.“ Potřásl si s Coopem rukou a pohlédl na Deni.

„To je Deni Greenová, moje kolegyně,“ představil ji Coop.

Quinones na Deni kývl a ta se na něj na oplátku usmála.

„Četl jsem, co se stalo vaší dceři,“ obrátil se Quinones opět na

Coopa. „Slyšel jsem, že na případu pracujete soukromě, čemuž se

nedivím. Vy myslíte, že by mohla existovat spojitost mezi touhle

vraždou a vraždou vaší dcery?“

„Možné to je. Vadilo by vám, kdybysme zašli blíž?“

„Ne, jen pojdte, nadporučíku,“ svolil Quinones. Popotáhl a

vykročil k tělu Ann Callahanové.

Podlezli pásku ohraničující místo činu, ale asi tři metry od

mrtvoly je Quinones zastavil. „Lidi z laborky ještě prohledávají terén

bezprostředně kolem ní, nemůžeme jim to tam pošlapat,“ objasnil

jim.

„Vždyť vy jste tam stáli všichni,“ poznamenala Deni.

„My ale věděli, kam můžeme šlápnout.“

„Nenašly se nějaké otisky bot?“ zeptala se ho.

Quinones na ni pohlédl. „Zatím jsme žádné neviděli. Tráva byla

suchá a nějakou dobu už nepršelo ani nesněžilo, takže je půda tvrdá.“

Coop nemohl odtrhnout oči od mrtvoly Ann Callahanové a

způsobu, jak byla na zemi naaranžovaná: hlava jí spočívala na kořeni

108

stromu jako na polštáři, zrzavé vlasy měla rovnoměrně rozprostřené

do bezvadného půlkruhu. Byla úplně oblečená, na sobě měla i šedý

kabát s límcem z bílé kožešiny. V pánevní oblasti kabátem

prosakovala malá tmavá skvrna. Kabát nebyl ani překroucený, ani

nařasený. Coop usoudil, že po vraždě tělem někdo hýbal, pečlivě ji

upravil a ruce jí složil těsně pod poprsím. Oči měla zavřené. Zaživa

byla očividně přitažlivá, ale nijak se nepodobala Bette ani Marlee

Clarkové. Něco na ní však Coopovi matně připomnělo okamžik, kdy

našel ve své chatě Bette mrtvou, i snímky těla Marlee Clarkové z

místa činu. I tahle mrtvá v sobě má podivný klid, pomyslel si. Někdo

se o to postaral. A ten někdo ji i zabil.

„Jak zemřela?“ zeptal se Quinonese.

„Policejní lékař se domnívá, že ji vrah nejprve udeřil tak silně, až

upadla do bezvědomí, a poté ji probodl dlouhým tenkým ostřím,

které jí prošlo až do srdce. Musíme ale počkat, jestli nám to potvrdí

pitva.“

„To je jasné,“ přitakal Coop. Ještě jednou letmo pohlédl na

skvrnu na kabátu oběti a přemýšlel, jestli ta krev znamená to, co

nesměl zmínit, aby neprozradil, že o tom ví. „A co o ní víte?“

„Jenom to, co jsme zjistili z její peněženky, kterou má pořád ještě

v kabelce i se třiceti dolary. Takže to nevypadá, že motivem vraždy

by byla loupež.“

„To mě nepřekvapuje.“

„Z průkazu v peněžence jsme zjistili, že se jmenuje Ann

Callahanová, je jí dvacet devět let a bydliště má ve Flushingu. To je

v tuhle chvíli asi všechno, co o ní víme. Policejní lékař soudí, že byla

zavražděna včera, někdy před půlnocí. Strážný ji našel dneska asi ve

čtyři ráno a zavolal nám. Jo, a další věc, kterou o ní víme, je, že tu

nebyla zapsaná jako studentka. To nám už ověřili na studijním

oddělení ve svých počítačových databázích.“ Quinones pohlédl

nejdříve na Deni a pak i na Coopa. „Pomohlo vám to nějak?“

„Mohlo by,“ odpověděla Deni.

To však Quinones slyšet nechtěl. Coop věděl, že nastal čas

tomuto muži vše upřímně vypovědět, zejména pokud se chtěli o

případu Ann Callahanové dozvídat další informace.

109

„Mohlo by, a to takhle,“ začal a vyprávěl Quinonesovi, co od

Bettiny vraždy zjistili.

Quinones mlčky naslouchal, poté se omluvil a čtyřikrát se

vysmrkal do kapesníku. Zavrtěl hlavou a zamračil se, aby dal najevo,

že je mu mizerně a že to se světem jde vůbec od desíti. Pak složil

kapesník a nacpal si jej do postranní kapsy nepromokavého kabátu.

„Hodně z toho jsou jen dohady.“

„To já vím,“ souhlasil Coop. „A proto jsme tady. Pomohlo by

nám, kdybyste našli něco, co by tenhle případ spojovalo s těmi

ostatními vraždami.“

„Nejradši shodný otisk podrážky,“ doplnila Deni.

„Dejte mi na sebe číslo,“ navrhl Quinones Coopovi, „a já se s

vámi podělím o to, co budu mít k dispozici. Ale bude to muset

fungovat oběma směry.“

„Dáme vám vědět o všem, co zjistíme. A vždycky se můžete

zeptat Billarda, ten bude mít nejnovější podrobnosti.“

Quinones odtrhl list papíru z malého koženého zápisníku a podal

jej i s propiskou Coopovi. Ten na list napsal své jméno a telefonní

číslo a vrátil mu ho. Deni raději vynechal. S civilisty policisté

podobné dohody neuzavírali a ona k policii nepatří a nikdy nepatřila.

Coop si toho byl vědom a nechtěl, aby to musel vyslovit. Quinones

to nejspíš stejně uhodl.

„Zavolám vám, až bude hotová pitevní zpráva,“ slíbil Quinones.

Potřásl si s Coopem a s Deni rukou a obrátil se zpět k tělu pod holým

stromem.

Když se těžkým krokem pomalu vydali zpět ke Coopově hondě,

Deni prohodila: „Moc jsme tady toho nezjistili; víme jen to, že až

přijdeme domů, měli bysme si oba umýt ruce. Ten Quinones má

příšernou rýmu.“

„Až na tu rýmu s vámi nemůžu souhlasit,“ oponoval Coop.

„Zjistili jsme, jakou zbraní byla zavražděna, co bylo příčinou smrti,

přibližný čas vraždy i fakt, že oběť nejspíš nebyla pohlavně zneužitá

a že nemá poškozené pohlavní orgány. A ten způsob, jakým byla

naaranžovaná, jak jí vrah upravil tělo… Připomnělo mi to, jak jsem

našel Bette.“

110

Deni ušla pět šest kroků mlčky a poté pronesla: „Tak to jsme

opravdu něco zjistili.“

Když ji Coop vysadil u ní doma, otočila se a strčila hlavu k

okénku. „Zavolám vám a dám vám vědět, s čím policie přišla, a to

dlouho před tím, než se ozve ten Quinones.“

„Neuškodí, když to uslyšíme dvakrát a porovnáme si to,“

zareagoval Coop. Pochyboval, že by Denin policejní informátor byl

do případů zasvěcený natolik, aby věděl o umělohmotných figurkách

svátého Augustina, a pokud ano, byl určitě příliš inteligentní na to,

aby jí tu informaci předal. Coop si byl zatraceně jistý, že on sám jí to

neprozradí.

„Jsem ráda, že jsme tam zajeli,“ řekla mu Deni. Poté se

narovnala, zabouchla dveře auta a odkráčela ke vchodu do budovy.

Coop si nebyl jistý, že je rád. Neustále měl před sebou obraz ženy

ležící pokojně na zádech pod opadaným, spícím stromem. Strom na

jaře znovu ožije, tu ženu však již nikdo neprobudí.

22

Rodiče Ann Callahanové obývali ve Flushingu těsný byt v

cihlovém domě s rovnou střechou, obrostlém na jednom rohu skoro

odumřelým psím vínem. Omšelá budova se schovávala v řadě

dalších, téměř totožných staveb. Neměla výtah a Callahanovi bydleli

ve druhém patře. Na schodišti to čpělo, jako by někdo v domě něco

vařil a do jídla přimísil veškeré možné koření. Coopovi vadilo, že

když s Deni šplhali po úzkých dřevěných schodech, zadýchal se víc

než ona.

Zazvonili už dole u dveří a hlas v mluvítku je pozval nahoru.

Dveře bytu 3C, který náležel Callahanovým, však našli zavřené.

Coop zaklepal a vzápětí uslyšel, jak na druhé straně zavrzala prkna v

podlaze.

Otevřít jim přišel pan Callahan. Nejistě vykoukl ze dveří, jako by

se obával, že mu nesou ještě strašlivější zprávy.

Byl malého vzrůstu, hrbil ramena a klopil hlavu tolik, že na

Coopa a Deni hleděl přes tmavé obroučky brýlí. Rovné šedivé vlasy

si sčesával tak, aby mu překrývaly pleš. Na sobě měl proužkované

111

kalhoty, bílou košili, černou kravatu a modré šle. Coop zjistil, že pan

Callahan se křestním jménem jmenuje Edward a že se během

posledních dvaadvaceti let živil jako úředník u nejrůznějších

obecních institucí a nyní pracuje na odboru životního prostředí. Se

svými kulatými rameny, zakalenýma očima a ztrhaným výrazem

přímo ztělesňoval prototyp kancelářské myši s klotovými rukávy.

„Můžeme to odbýt co nejrychleji?“ zeptal se vyčerpaně. „Na

všechny otázky jsme už lidem od vás odpovídali dlouhé hodiny.

Žena už je z toho unavená.“

Deni se chystala něco říct, ale Coop ji dloubl loktem. Bude lepší,

když nechají Edwarda Callahana v domnění, že jsou od policie.

„Já vím, že je pro vás náročné to snášet, pane Callahane, a

omlouváme se, ale děláme, co se dá, abychom zjistili, kdo zabil vaši

dceru.“

Callahan zkřivil úzké rty, až to vypadalo, že se dá do pláče.

Coopovi se lítostí sevřelo srdce. Věděl přesně, jak se Edward

Callahan cítí.

Callahan se však nerozbrečel. Uklidnil se, poodstoupil a pustil je

dovnitř. Interiér bytu sice vypadal poněkud omšele, byl však

pohodlně zařízen čalouněným nábytkem a vybaven obstarožním

televizorem, který stál u stěny naproti pohovce. Na podlaze z tvrdého

dřeva se rozprostíraly nepravé orientální koberce a na nízkém stolku

stála na odloženém časopisu sklenice vody s napůl roztálými

kostkami ledu. Coop usoudil, že dnes si Callahanovi připadají

mnohem starší než na svůj věk.

Ze spoře osvětlené předsíně, z níž vedly dveře do kuchyně a do

pokojů, se vynořila znaveně vypadající drobná žena se zarudlýma

očima a opuchlým obličejem. Měla na sobě tmavé volné kalhoty a

pomačkaný zelený svetr a v pravé ruce svírala růženec. Nejspíš

přestala plakat těsně předtím, než vešla do obývacího pokoje.

„To je moje žena Louise.“ představil ji Callahan. „Říkal jsem

vám, že je vyčerpaná. My oba. Bože…“

„Já vím, jak vám je,“ pravil Coop.

Callahan zavrtěl hlavou. „Tak to mi neříkejte. Tohle já nechci

slyšet.“

112

„Chceme vám akorát položit pár otázek ohledně Ann,“

promluvila Deni. „Uvědomujeme si, jak vás to bolí, a nebudeme vás

už pak rušit.“

Louise Callahanová začala znovu vzlykat, několikrát se však

přerývaně nadechla, než pořádně nabrala dech. Coopovi připadalo, že

ty horečné nádechy z místnosti vysály veškerý vzduch.

„Nenapadá vás nebo vaši ženu, kdo by na Ann mohl mít zlost?“

položil první otázku.

„Nikdo, kdo by… jí udělal tohle,“ vypravil ze sebe Edward

Callahan. „To jsme těm ostatním detektivům říkali pořád dokola.“

Coop poznámku přešel bez povšimnutí. „Kdo byli její nejlepší

přátelé?“

„Pokud víme, tak žádné neměla. Možná nějaké v práci. Byla to

hodná holka, nesmělá. Hleděla si svého.“

Coopovi ta odpověď připadala zvláštní. „Ann na té škole

nestudovala. Napadá vás, co tam v tom areálu včera večeř dělala?“

„Nemáme ponětí. Zůstala dlouho v bance, kde pracovala. Každý

večer jezdila autobusem domů. Měla dorazit v půl sedmé a pomoct

Louise s večeří.“

Louise vydala další, stěží potlačovaný vzlyk. Všichni na ni

pohlédli. Několikrát si přiložila zmuchlaný papírový kapesník k

očím, aby si usušila slzy. Nepřestávala křečovitě svírat růženec. „To

bude dobré,“ utrousila spíše sama pro sebe a zhluboka se nadechla.

„Proč Ann zůstala v autobuse a vystoupila až na konečné…, až

tam, kde ji našli, to nevíme.“ Callahan na Coopa s Deni vrhl

nasupený pohled. „Říkal jsem vám, že jsem unavený! Já i moje žena.

Jsem zničený těmi věčnými otázkami!“

„Edwarde!“ napomenula jej Louise Callahanová.

„Sklapni, Louise. To počká.“

„Ale nemělo by…“

„Sklapni, povídám!“

Coop si nebyl jist, jestli je Callahan unavený z odpovídání na

otázky, nebo naštvaný na svou ženu, ale ve svém zármutku i zlosti se

začínal chovat nemilosrdně. Coop se s tím už setkal. Také to zažil

sám na sobě.

113

„Kdyby dělala to, co měla…,“ prohlásil trpce Callahan. „To, co

jsem jí nakázal. Kdyby prostě po práci nasedla na autobus a přijela

domů, místo aby takhle pokoušela osud…“

„My přece nevíme, jestli pokoušela osud,“ přerušila jej Louise

Callahanová. „Třeba ji ten člověk, co ji zabil, přinutil zůstat v

autobuse, a potom, když vystoupili, s ním jít na nějaké osamělé

místo.“

Callahan na manželku rozezleně pohlédl, ale neřekl nic.

„No řekněte, stát se to přece mohlo, ne?“ obrátila se Louise na

Coopa.

„Je to jedna z možností, které se snažíme prošetřit,“ odpověděl.

„Necestovala Ann poslední dobou někam letadlem?“ zeptala se

Deni.

Tentokrát se Callahan otočil k Deni, aby nevlídným pohledem

počastoval ji. „Ann by letadlem neletěla. Nikam. Bála se.“

Tím padá Denina teorie o vraždícím stevardovi, pomyslel si

Coop. „Kde jste říkali, že Ann pracovala?“

„U Obchodní vzájemné banky,“ oznámila Louise.

Callahan zaťal pěsti. „Zatraceně, Louise, tys mě neslyšela, když

jsem říkal, že výslech je u konce?“

„Ne,“ odpověděla zmateným hlasem. „Říkal jsi, že…“

„Tak dost!“ přerušil ji Callahan. „To už sakra stačilo! Už vám

neodpovíme ani na jednu otázku.“

„Dobře, nezlobte se, pane Callahane.“ Coop si začal zapínat

knoflíky u kabátu. „My to chápeme.“

Zdálo se, jako by jej Callahan neslyšel. „Konec, basta, zavíráme,“

zasupěl. Rozzlobeně odkráčel ke dveřím na chodbu, otevřel je a s

rukou na klice strnule vyčkával, až Coop a Deni odejdou.

Coop položil Deni ruku na rameno a odvedl ji ke dveřím.

Když Callahan spatřil, že ho poslechli a že ztratil terč pro svůj

hněv, přidušeně si povzdechl a chytil se za hlavu. „Nezlobte se… Já

bych vám opravdu chtěl pomoct…“

„To je v pořádku,“ konejšil jej Coop. „Teď není ta nejvhodnější

doba. Omlouváme se, pane Callahane. I vám, paní Callahanová.“

Louise se přemohla a místo zarmouceného obličeje nasadila

statečný úsměv.

114

„My toho člověka dostaneme,“ ujistila je Deni, když s Coopem

vycházeli na chodbu.

Callahan bez odpovědi zavřel dveře. Protože přišli zevnitř bytu,

na chodbě jim teď připadalo chladněji. A zdálo se, že vzduch je tu

čistší.

„Když je s nimi člověk tam uvnitř, úplně ten jejich smutek

vdechuje,“ poznamenal Coop na cestě ze schodů. Vzpomínal, jakou

bolest prožíval těsně po Bettině smrti a do jakých nepředstavitelně

temných myšlenek tehdy zabředl.

„Jen doufám, že teď, když jsme pryč, na tu svou ženu

nevystartuje,“ řekla Deni.

Došli k odpočívadlu v prvním patře. Coop se na ni podíval. „Jak

vás to napadlo?“

„Prostě tak na mě působil. Takovej ten slabošskej suchar, co si

svůj vztek ventiluje na lidech ještě slabších než on sám, zvlášť na

těch, co s ním žijou ve společné domácnosti. Typickej domácí tyran.“

„Oba je to naprosto zničilo,“ podotkl Coop, „proto to tak možná

vypadá.“

„Možná jo,“ připustila Deni, „ale vůbec by mě nepřekvapovalo,

kdyby to byl ten typ, co se dopouští domácího násilí na manželce.

Stejně bych se vsadila, že na tu šedivou domácí puťku vyjede, pokud

to už neudělal.“

Coop se obával, že má Deni pravdu.

Když vyšli zpátky na ulici, z oblohy se spustil drobný, chladný

déšť. Coop prohodil: „Nevšimla jste si náhodou tam nahoře ještě

něčeho neobvyklého?“

„Tak mě netrapte a vyklopte to,“ požádala jej a vyhrnula si límec

kabátu.

„Annina sestra Cara. V podobných situacích se většinou rodina

shromáždí a vzájemně se utěšuje a podporuje. Tak jak to, že když

rodina truchlí, Cara u toho není?“

Deni se usmála. „No jo, proč?“

„Je teprve tři čtvrtě na osm,“ konstatoval Coop, „ale nevím, kde

bydlí.“

„Zato já jo,“ prohlásila Deni. „Já o ní vím všechno.“

115

Než Coop usedl za volant svého auta, Deni se už usazovala na

sedadle spolujezdce.

23

Cara Callahanová bydlela v předválečném činžovním domě

postaveném na Upper West Side, nedaleko kruhového objezdu

Columbus Circle. Zčernalá fasáda spolu s oprýskanými římskými

sloupy po obou stranách vchodu svědčila o tom, že dům už zažil

lepší časy. Oficiálně tu nebyl zaměstnán žádný vrátný, když však

Coop s Deni vstoupili do vestibulu, postarší chlapík v šedivém

pracovním oděvu, který tu mohl pracovat jako správce, odložil výtisk

Times a vstal z malé pohovky, aby se jich zeptal, čím jim může být

nápomocen.

„Jdeme za Čarou Callahanovou,“ promluvil Coop.

Výraz v mužově tváři se změnil.

„Nám se to taky nezamlouvá.“ doplnil Coop, „ale musíme se s ní

setkat. Týká se to vraždy její sestry.“

Muž se na Coopa podíval a poznal v něm policistu. „Zatraceně,“

zaklel.

„Jo, zatraceně,“ přitakal Coop.

„Zavolám jí a řeknu, že jste na cestě.“

„Díky.“

Ve výtahu Deni prohodila: „Co byste dělal, kdyby po vás chtěl

nějaký průkaz?“

„Hrál bych překvapeného, že mě považoval za policajta. Ale moc

jsem z toho strach neměl. Viděl jsem, že patří k lidem, co mají na

policajty nos.“

„Začínáte na mě dělat dojem,“ řekla Deni.

„Teprve začínám?“

Stejně jako na její matce bylo i na Caře znát, že ještě před chvílí

plakala. Byla to atraktivní žena ve věku mezi třiceti a čtyřiceti a silně

připomínala svou sestru na staré fotografii, kterou ukazovali v

televizním zpravodajství. Na rozdíl od sestry-rusovlásky však měla

vlasy blonďaté – a také kratší a ostříhané na ofinu. Přišla jim otevřít

116

bosá, v pevně přepásaném modrém hedvábném kimonu s překrásně

vyvedeným vzorem zlatého draka. Jinak tu ale nebyly žádné další

asijské dekorace či umění. Nevelký byt byl zařízen klasicky a

vkusně. Coop usoudil, že Cara si ho nejspíš pronajala i s nábytkem a

dostatečně ho zútulnila.

„Zašli jsme za vaší matkou a otcem,“ oznámil Coop Caře poté, co

odmítl kávu.

„Jak se jim vede?“

„Byli vyčerpaní, což je pochopitelné, a na otázky o Ann se jim

moc odpovídat nechtělo.“

Cara Coopovi a Deni pokynula, aby se posadili na pohovku, a

sama si sedla na umělohmotnou židličku a zkřížila nohy pod sebe.

„To mě nepřekvapuje. My všichni… No, vždyť víte, jaké to asi musí

být. Ve svém zaměstnání jste se s tímhle určitě už setkal.“

„Naneštěstí je to tak,“ souhlasil Coop a posadil se vedle Deni.

Rozepnul si kabát, ale nechal si ho na sobě. Totéž učinila Deni.

Nechtěli vzbuzovat dojem, že si dělají pohodlí, protože mají v

úmyslu zdržet se tu dlouho.

Deni prohlásila: „Když jsme odcházeli, váš otec byl pěkně

naštvaný.“

Coop by ji nejraději nakopl.

Na Cařině tváři ta informace vyvolala mírný zasmušilý úsměv.

Coopovi připadalo, že je vážná od přírody. Hezká žena, ale žádný

smíšek. „Nějakou novinku nemáte?“ zeptala se zahořkle.

„Stává se mu často, že se rozčílí?“ kontroval Coop další otázkou.

„Bývá frustrovaný,“ vysvětlila Cara.

„A co v takových chvílích dělá?“

„Řekněme prostě, že u rodičů nevládne zrovna domácí pohoda. A

zůstaňme při tom.“

Coop usoudil, že Deni to odhadla správně: Pokud Callahan doma

ženy rovnou nemlátil, nejspíš je týral jinak. To by vysvětlovalo, proč

se Cara rozhodla vyrovnávat se se sestřinou smrtí o samotě.

Cara kolem sebe ovinula paže, jako by jí bylo chladno, ačkoliv v

bytě panovalo příjemné teplo. „Nevadilo by vám, kdybych si došla

udělat kávu?“

117

„Vůbec ne.“ řekl jí Coop. „Ale možná byste kávu pít neměla.

Nebudete pak moct spát.“

„To nemůžu ani tak,“ prohlásila, vstala a odešla do kuchyňky. Při

chůzi se pod hedvábným kimonem ladně pohupovala v bocích.

Počkali, až se vrátí a znovu se usadí na židli – opět s nohama

zkříženýma pod sebou, ve stejné pozici, akorát s bílým hrnkem, z

něhož se kouřilo, v pravé ruce. Obývací pokoj prosytilo silné aroma

kávy.

„Místo abychom vám pokládali otázky, na které už jste nejspíš

odpovídala, nechcete nám něco povyprávět o Ann?“ navrhl Coop.

„Vlastními slovy nám říct, co uznáte za vhodné?“

„Ann…,“ začala zahloubané Cara. „Moje mladší sestra, o tři roky

mladší. Stydlivka. Celý život. Naše rodina…, můj otec je v určitých

ohledech skvělý člověk, v jiných ale ne. Rád dominuje. Nebo spíš má

zoufalou potřebu dominovat. Já se z toho před pěti lety vymanila a

odešla jsem z domova, našla si práci a tenhle byt. Ann k tomu nikdy

neměla příležitost.“

Coop na ni pohlédl. „Vy jste žila s rodiči až do svých

osmadvaceti?“

„S drobnými přestávkami, ale většinou ano,“ přiznala Cara. „Táta

si to přál.“

„A vaše matka?“ zeptala se Deni.

Cara se smutně zasmála. „Ta taky nikdy nedostala příležitost.“

„Týral vás někdy otec?“ pokračovala Deni.

Cara po ní střelila pohledem, který i Deni vyvedl z míry. „Co že

to vlastně vyšetřujete?“

„Vraždu, samozřejmě,“ vložil se do rozhovoru rychle Coop.

„Anninu. Nemáte ponětí, kdo…“

„Nemám,“ přerušila jej Cara. „Copak lidi v dnešní době potřebují

k vraždě důvod? Nedochází snad k vraždám úplně cizích lidí pořád?“

„Ano,“ souhlasil Cóop. Pohlédla přímo na něj a proběhlo mezi

nimi tiché porozumění. Překvapeně uvažoval, jestli uhodla, že není

od policie. Anebo že pokud k policii patří, v něčem se odlišuje. Zdálo

se však, že pokud jej opravdu podezírá, že přišel pod falešnou

záminkou, z nějakého důvodu jí na tom nezáleží a míní

118

spolupracovat. „Měly jste s Ann nějaké společné přátele nebo

známé?“ zajímal se.

„Jenom pár. Annin život se točil kolem cest do práce a z práce,

výpomoci s vařením a domácích prací. Plánovala, že se postará o

mámu a tátu, až zestárnou, a tak se tomu údělu poddala.

V některých irských rodinách to tak ještě chodí, detektive… Jak

že vám mám říkat?“

„Jmenuju se Cooper. Takhle to chodí v mnoha rodinách. Staré

zvyky, ale přetrvávají.“

„A Ann věděla, že táta mámu přežije – svěřila se mi.“

„Jak to mohla vědět?“

„Věděly jsme to obě. Má ohromnou sílu vůle. To on v naší rodině

představuje sílu. Jeho jen tak nic nezmůže. Máma musí ohýbat hřbet.

No, a když něco ohýbáte dost dlouho, tak se to nakonec zlomí.“

Coopovi začínalo docházet, jak velký krok Cara musela udělat,

když odešla z domova a začala žít sama. „Nebavila jste se se sestrou,

že by taky odešla z domova? Nesnažila jste se jí pomoct?“

„Mluvily jsme o tom dost často. Potom ale přišel okamžik, kdy

jsme si obě uvědomily, že řeči nic nezmění. Dokonce jsem Ann

pomohla najít práci, aby si mohla sehnat vlastní bydlení. Ale nikdy to

neudělala, akorát o tom mluvila. Postupně ale čím dál tím míň. Její

život se dostal do vyjetých kolejí – autobusem do práce, autobusem

domů, druhého dne ráno vstát a zopakovat si předchozí den.“

„A co o víkendech?“ zeptala se Deni.

„Práce v domácnosti. A trávila čas s rodiči.“

„To nikdy nechodila na rande?“

„Jenom občas. Ann se hodně ostýchala. A na nikoho

mimořádného nenarazila. Doufala jsem, že se seznámí s někým, kdo

jí dodá sílu, ale nikdy k tomu nedošlo.“ Dlouhým douškem se napila

kávy, jako by si chtěla spálit jazyk. „A teď už k tomu nikdy

nedojde.“

„Kdyby Ann s někým chodila, kdyby měla milence nebo

důvěrného přítele, svěřila by se vám s tím?“

„Já bych nejspíš byla první, komu by to řekla. Nikdo takový

neexistoval, tím jsem si jistá.“

119

Deni se na pohovce předklonila. „Vaši rodiče říkali, že se Ann

bála létat.“

Cařiny rtěnkou namalované rty pokřivil mírný úsměv. „Jo, vždyť

vám to taky říkám.“

„Ano, ale mě zajímá, jestli jim náhodou jenom netvrdila, že se

bojí létat. Neletěla někdy někam letadlem, třeba jenom na jeden den,

aniž by o tom věděli?“

„To se mi nezdá. Opravdu měla z letadel strach. Stejně jako z

mnoha dalších věcí. Bylo to v ní od narození a postupem času se bála

víc a víc.“

„Scházely jste se tu ve městě často?“ zajímal se Coop. „Na oběd

nebo tak?“

„Jenom příležitostně. Já jsem zaměstnaná na úvěrovém oddělení

banky Longpoint dole v Greenwich Village, Ann pracovala v

Obchodní vzájemné v Upper East Side.“

Zazvonil telefon a Cara se omluvila a odešla jej zvednout do

ložnice. Slyšeli, jak s někým hovoří a děkuje za projev soustrasti.

Coop nepotřeboval rozumět slovům, aby ten telefonát dokázal

zařadit. Připomněl si, že po Bettině smrti sám podobné hovory

podstupoval – křečovité hovory, kdy lidé nevědí, co říct tomu

druhému na druhé straně tenkého drátu nataženého nad děsivou

prázdnotou, kterou za sebou nechalo náhlé úmrtí.

Vrátila se s vlhkýma očima. Bylo vidět, že znovu plakala.

Coop už nemohl déle snášet, co jí způsobují. „Necháme vás o

samotě,“ prohlásil a zvedl se z pohovky. „Díky, že jste si udělala čas

a promluvila si s námi.“

Vedle Coopa se zvedla i Deni a Cara je následovala ke dveřím.

Když vycházeli z bytu, Coop na své paži ucítil Cařinu ruku.

Překvapeně se otočil a spatřil, že k němu vzhlíží zarudlýma očima, v

nichž se teď zračilo i něco víc než pouhý zármutek – něco jasného a

tvrdého.

„Chci, aby sestřina vraha dopadli,“ pravila.

„Samozřejmě, dopadnou ho.“

„Já o tom nepotřebuju ujišťovat,“ dodala. „Chci tím říct, že vážně

stojím o to, aby ho dopadli. Měly jsme k sobě s Ann blíž než většina

sester, zvlášť když jsme byly mladší. Připadám si provinile, jako

120

bych ji nechala na holičkách. A možná že ano.“ Její stisk na Coopově

paži zesílil. „Chci, aby ten grázl za svůj čin zaplatil!“

V ten okamžik v ní Coop spatřil vnitřní oheň, stálý a jasný.

Pochopil, proč si s ní ani takový tyran jako Edward Callahan

neporadil.

„Já si přeju, aby ho dopadli, stejně jako vy,“ prohlásil, když s

Deni vycházeli na chodbu.

„Ne, nepřejete. To ani nejde.“

„Věřte tomu, že jde,“ ujistil ji a zavřel za sebou dveře.

Nemohla tušit, že stejný oheň plane i v něm.

24

Uvnitř Billardovy restaurace bylo teplo. Coop od stolku vyhlížel

na zátoku a temnou hladinu chladné vodní masy. Dřevěná terasa byla

na zimu zavřená, židle a stolky úhledně naskládané u jedné z

venkovních zdí restaurace a zatížené, aby na ně nemohl vítr. Po

zeleninovém talíři, proti němuž by nic nenamítala ani Maureen, Coop

popíjel kávu, pozoroval světla proplouvajících lodí a vzpomínal, jak

se kdysi zamlada v létě plavil na plachetnici. Tam na vodě to je jiný

svět, pomyslel si. Jako sen mezi mořem a oblohou, ze kterého se

člověk po návratu na pevninu musí probudit.

„Z tebe se stává štamgast,“ prohodil Billard, když si sedal naproti

němu.

Coop si poposedl, aby Billardovi seděl tváří v tvář. „Já myslel, že

jseš dneska večer ve službě.“

„Ve službě jo, ale tady,“ reagoval Billard. „Na okrsku změnili

rozpis, protože si to vyžádaly vyšší šarže. Něčí dcera se někde na

venkově vdává.“ Zřejmě si uvědomil, že zmínka o dceři mohla

Coopa zabolet, nebo něco zahlédl v jeho výrazu, a upadl do rozpaků.

„Nezlob se, Coope.“

„To nic, Arthure, to se stává pořád.“

„Ale když už jsme u toho,“ pokračoval Billard, „volal mi

Quinones ze Sto pátého okrsku a řekl mi o vraždě Ann Callahanové“

„Připadalo mi, že mu nevadí, že jsme s Deni dorazili na místo

činu,“ podotkl Coop.

121

„S tím problém neměl. Ale zrovna ho nenadchlo, že jste mluvili s

rodinou. Zdá se, že Callahanovi získali dojem, že jste od policie.“

„To jsme jim ale netvrdili.“

„To je mi jasné,“ usmál se Billard. „Alespoň že jste nic

nenakukali té její sestře.“

Coop nereagoval a dál upíjel kávu.

„Nedal by sis radši pivo?“ nabídl mu Billard.

„To jo, ale musím se držet té své předepsané stravy.“ Představil si

doktora Gregoryho, jak jej nabádá, aby si uvědomoval, jak důležité je

cvičit a dodržovat stravovací návyky. Přiznal se mu, že se stravou je

na tom dobře, ale s cvičením ne. Slíbil, že jakmile bude mít čas,

začne s rekreačním během. Doktor Gregory se usmál, neboť na rozdíl

od Coopa předem věděl, že to tak nedopadne. „Nevěřil byste, kolik

mých pacientů si ze šlapadla udělalo věšák,“ řekl tehdy.

„Věšák…,“ zamumlal Coop.

„Cože?“ Billard se na něj zahleděl.

„Nic, Arthure, jenom přemýšlím nahlas. Pokračuj, prosím tě.“

„Quinones mi dodal nejnovější informace v případu vraždy

Callahanové,“ navázal Billard. Nepřestával na Coopa upírat zvláštní

pohled. „Vrah oběti nejdříve zasadil ránu, po níž upadla do

bezvědomí, a smrt pak způsobilo tenké ostří, které jí proniklo až do

srdce. K fraktuře lebky nedošlo, ale za pravým uchem byly stopy po

úderu dostatečně silném na to, aby ztratila vědomí. Navíc to

vypadalo, že jí rozepnul šaty, aby ji mohl osahávat, a pak je opět

zapnul.“

„Připomnělo mi to, jak jsem našel Bette,“ řekl Coop. „Její tělo

bylo taky naaranžované, vlasy rozprostřené, ruce složené téměř s

láskyplnou péčí.“

Billard ho zasmušile pozoroval. „Ať už tu Callahanovou zabil

kdokoliv, nenechal za sebou žádnou stopu. Vyšel z toho s čistým

štítem. Nenechal po sobě žádné otisky prstů, zubů nebo podrážek.“

„Podle Deniny teorie jde o sériového vraha, který je dost chytrý

na to, aby vraždy páchal v různých městech a vždycky jinak, aby

mezi nimi neexistovala spojitost.“

„Ann Callahanová a Bette byly ale obě zavražděné v New

Yorku,“ upozornil Billard.

122

„To byla i Ellen Bantaová.“

„Před pěti lety,“ připomněl mu Billard.

To musel Coop připustit. Přemýšlel, jestli Deni ovlivnila jeho

způsob

uvažování.

Neztrácí

nadhled?

Nezavírá

oči

před

informacemi, které teorii o sériovém vrahovi nepotvrzují?

„Myslíš, že je možné, aby Ann Callahanovou zabil někdo z

rodiny?“ zeptal se Billard. „Nebo Bette?“

Nebo Bette? Coop se na něj zůstal vyjeveně dívat. „Proč se

ptáš?“ Ale bylo mu to jasné. Billard určitě viděl zprávu policejního

lékaře.

„V ústech, řitním otvoru ani vagíně oběti se nenašlo žádné

sperma ani cizí krev nebo sliny. Nic, z čeho by se dal odebrat vzorek

DNA. Ale našli tam svátého Augustina.“

„Ježíši Kriste!“

„Tohle si nech pro sebe, Coope. Ví to jen policie a vrah. Akorát

mě zajímalo, co ti o té Callahanově rodině napovídá instinkt. Jestli z

nich nemáš nějaký pocit, který na rozdíl od nás můžeš brát v potaz.“

„Matka žádný motiv neměla a otec na to nemá žaludek.“

„A ta starší sestra?“

„Cara? U ní mě nenapadá motiv.“

„V té rodině to pod povrchem vřelo,“ poznamenal Billard.

„Alespoň podle Quinonese.“

„Z toho je poznat, že je to schopný policajt. Přesto si Caru jako

vražedkyni představit nedokážu, i když není tak vyrovnaná, jak se

navenek jeví. Mám pocit, že otec obě sestry zneužíval. Možná ne

pohlavně, ale zneužíval.“

Billard chvíli mlčel a zachmuřený pohled upíral na desku stolu.

Coopovi bylo jasné, že zvažuje možnost, že v té čtyřčlenné rodině

existovaly incestní vztahy. Co by si o tom myslela matka? Jak by

reagovala?

„Přišel Quinones na to, co Ann tu noc dělala v areálu té školy?“

zajímalo Coopa.

Billard opět vzhlédl. „Ne. Vůbec ji tam neznají – ani studenti, ani

lidi z fakulty. Vypadá to, jako by tam byla zavražděna náhodou.“

„Nikoho nikde nezabijou jen tak náhodou, Arthure.“

123

Billard se s vážnou tváří uchechtl. „Takového jsem tě znával. Ale

musím s tebou nesouhlasit. Lidi se vraždí jen tak náhodou, a to všude

možně.“

„Jenže pak vraždy nevykazují stejné prvky.“

„A kde jinde se ty prvky opakují než u Bette a Ann Callahanová?

Umělohmotná figurka svátého. U dvou žen.“

„U více než dvou,“ opravil jej Coop.

„Tak pardon. Ale potom musíme dodat, že se jedná o různá

města.“

„Všechny ležely na zádech.“

„Marlee Clarková seděla na židli,“ oponoval Billard. „Ji a Bette

vrah zabil uvnitř, zatímco Ann Callahanová zemřela venku.“

„A co ty jejich rozprostřené vlasy?“

„Možná že je ten člověk táhl za nohy a tím to způsobil.“

„A co, ty otisky bot?“

„Shoda nebyla potvrzena s definitivní platností. A výrobce

podrážek s tím vzorkem není k nalezení. Nemluvě o tom, že se ty

otisky našly jenom na dvou místech vraždy – pokud je vůbec udělala

stejná bota.“

Coop si povzdychl a znovu se zahleděl z okna. Zátokou pomalu

proplouvala velká loď a odraz jejích světel se mihotal na temné

vodní hladině. Po obloze přelétal směrem k letišti Johna F.

Kennedyho tryskáč. Jeho světla obloukem klesala, až proťala dráhu

lodi. Jedna velká galaxie, v níž každý míří jinam. Přestože se to

Coopovi nelíbilo, musel připustit, že Billardovy argumenty znějí

rozumně.

Billard se však zabýval pouze fakty.

A neviděl ta těla.

„Dáš si dezert?“ zeptal se jej Billard. „Dneska máme pudink s

karamelem. Báječný.“

„O tom nepochybuju,“ prohodil Coop, „ale vzhledem k tomu, že

jsem zrovna dojedl zeleninový talíř, radši si na dezert nechám zajít

chuť, aby moje pevná vůle nepřišla nazmar.“ Byl by rád, kdyby ho

Billard přestal nenápadně odrazovat od diety, jako by to bylo jen

zahřívací kolo, než ho odstaví od vyšetřování.

124

„Po tom se netloustne,“ prohlásil tělnatý Billard, „pokud

nepočítáš cukr, máslo a smetanu.“

Lidi sami sobě lžou, napadlo Coopa, i když se pravdě dívají do

očí. Možná to ve svém zármutku dělá i on sám.

Když se objevil číšník s účtem, Billard natáhl ruku a chňapl po

něm dřív, než Coop mohl zareagovat. „Když už předstíráme, že jsi

pořád policajt, tak je ta večeře na účet podniku.“

Coop byl natolik mrzutý, že se ani nepřel.

Zašli s Billardem do vedlejší místnosti k baru a bavili se spolu o

všem možném, jen ne o vraždách. Zatímco Billard pil chardonnay,

Coop si dal sodovku s citronem, i když celou dobu toužil po tmavém

pivu. Seděli pod teplým tlumeným světlem, popíjeli a probírali

newyorskou policii, sport i filmy. Část jeho mysli se však neustále

zaobírala tím, co Billard prve říkal.

Když odcházel, byl víc než kdy jindy přesvědčen, že Deni má

pravdu – venku se potuluje sériový vrah, který je dost chytrý na to,

aby mu zabíjení procházelo celá léta.

Dá se to nazvat šestý smysl, pomyslel si Coop. Anebo instinkt.

Nebo třeba podvědomé nakládání s fakty. Nebo prostě

upřednostňování tušení před racionální úvahou.

Ať se té schopnosti říká jakkoliv, Coopovi během let aktivní

služby sloužila dobře.

Když ten večer dorazil domů, našel na záznamníku vzkaz od

Freda Willinghama. Agent FBI Willingham si prošel veškeré

informace, které mu Coop předal, a dokonce podrobil snímky

otištěné podrážky počítačovému rozboru. Otisky mohla učinit tatáž

bota - ale nemusela. Ostatní podobnosti mezi jednotlivými vraždami

jsou sice zajímavé, ale jako důkaz, že ty případy spolu souvisejí,

nestačí. Wilíinghamovi je prý líto, ale FBI nemá žádné pravomoci při

vyšetřování vražd na místní úrovni, a dokud nebude jejich spojitost

prokázána naprosto jednoznačně, FBI nezasáhne.

Coopa to nepřekvapilo, přesto však odešel spát zklamán.

Noční host ležel v posteli a vzpomínal.

Jeho chvíle. Noc. Stíny. Voda ve vzduchu, ale ještě neprší. Srpek

měsíce tak tenký, že na cestu svítí jen jemu.

125

Chvíle, kdy ví, že nastal čas. Že se to musí stát.

Jeho doba.

Z přítmí zavolal jméno Ann Callahanové. Nejprve ji tím vyděsil.

Brzy ji uklidnil svým měkce modulovaným hlasem. Věděl, jak lidi

uklidnit. Jak je ukonejšit.

Poté se zpod stromů zjevil jako osud. Měsíční svit jí zaléval

nádherné, zmatkem znejistělé rysy a úchvatné oči. Potom vše

pochopila, vše si uvědomila. Následoval strach, který přišel spolu s

vědomím, že neví, co přijde. Síla, začátek konce, tajemství, společný

okamžik.

Magie.

Vyslovil její jméno. Zalapala po dechu, obrátila se a dala se do

běhu.

Jak jinak.

Byl na to připraven. Naplánoval to tak. Celé to předem prožil.

Bylo to, jako by tančil dávno známý tanec.

I ten úder, který jí zasadil, byl takový. Prostě dokonalý.

Rychle a spokojeně se kolem sebe rozhlédl, sklonil se k ní a

odtáhl ji do temnoty mezi stromy.

Někdy to dělal z nutnosti.

Tohle spáchal čistě pro potěšení.

Pro ten společný okamžik.

Později, když se připravil, ji pro své potěšení probudil.

25

Cara vystoupila z autobusu blízko Sedmapadesáté východní ulice

a letmým pohledem na svůj odraz ve výloze si ověřila, že je

upravená. Dnes si oblékla svůj nejlepší kostým, přes něj dlouhý

kožený kabát a k tomu si obula černé lodičky se středními podpatky.

Decentně upravené vlasy jí nerozcuchaly ani poryvy studeného větru,

který vanul na Druhé Avenue. Pohled do výlohy ji uspokojil. Na ruce

si natáhla rukavice, u krku si upravila kaštanově hnědou šálu a

vydala se směrem k Obchodní vzájemné bance na rohu ulice.

Od Annina pohřbu uplynul více než týden a Cara svůj záměr

nebyla schopna déle odkládat. Policie se sice horlivě snažila – nebo

126

přinejmenším budila zdání, že se horlivě snaží – Annina vraha

vypátrat, ale netrvalo dlouho a Cara si uvědomila, že moc naděje na

jeho dopadení policie nemá. Prošla si totiž statistiky a zjistila, že

objasňování vražd, při nichž se oběť a pachatel navzájem neznali,

vykazuje nízkou míru úspěšnosti. A vzhledem k tomu, že nikdo z

Annina okolí se jako potenciální vrah nejevil a že Ann se celkově

stýkala s poměrně malým počtem lidí, rozhodla se, že bude vycházet

z předpokladu, že jí sestru zavraždil neznámý člověk, který se na ni

zafixoval. Nastudovala si o tom literaturu a věděla přibližně, jak se

vrah s psychosexuální motivací chová. A nepochybovala o tom, že

vražda sexuální motiv nepostrádala, ačkoliv se policie o vaginální

penetraci nezmínila.

U modro-bílého znaku Obchodní vzájemné banky se zastavila a z

chladného mírného větru vešla do vstupních dveří.

Věděla, že svou roli musí sehrát bez chybičky – že nesmí vypadat

jako nehorázně drzý příbuzný, který se snaží přiživit na tragické

situaci. Důvěřovala však svému umění vyjednávat, schopnosti

správně odhadnout lidi a manipulovat jimi, bude-li třeba. Věděla, že

pokud se uvede správným způsobem, zafunguje to. A byla

připravená. V záloze měla vyprávění o tom, jak malou příležitost k

dalšímu rozvoji dostala u banky Longpoint a že chová podezření, že

banku brzy koupí větší pojišťovna ze Středozápadu. A že jí Ann

vyprávěla, jak moc se jí práce u Obchodní vzájemné líbí, a že

přestože již má zkušenosti z úvěrového oddělení, byla by tady

ochotna nastoupit i za nízký plat prakticky na kterýkoliv post.

I na ten Annin.

Bankovnictví se nacházelo v nejisté pozici – banky se slučovaly,

zavíraly a kvůli investičním fondům a internetovému bankovnictví

ztrácely zákazníky. V rámci bankovního sektoru to na jednu stranu

vedlo k nezaměstnanosti, na stranu druhou se u mnoha bank rychle

střídali zaměstnanci, a proto pracovní místa pro uchazeče s Cařinými

zkušenostmi a schopnostmi existovala. A pokud by na cestě k

zaměstnání u Obchodní vzájemné potřebovala vzbudit soucit nebo

dokonce uronit nějaké slzy, nezaváhá. Získat zde pracovní pozici pro

ni momentálně byla ta nejdůležitější věc v životě.

127

O tři dny později večer na dveře bytu Cary Callahanové zaklepal

Coop. Sám.

Tentokrát přišla otevřít úplně oblečená – v tmavě modrých

přiléhavých kalhotách nad kotníky a svetru krémové barvy z

materiálu, který vypadal jako kašmír. Vlasy měla rozcuchané, ofinu

sčesanou ke straně, do čela a částečně i do oka jí padala blondatá

kadeř. Když teď neměla oči zarudlé a opuchlé od pláče, působila

mnohem atraktivněji. Rysy měla zajímavým způsobem ostře řezané –

zejména přimhouřené modré oči se sešikmenými horními víčky.

Coopa znovu napadlo, jak moc se podobá své sestře Ann z fotografií.

Sjel pohledem dolů a spatřil, že přišla bosa, stejně jako posledně.

Pozoroval její pěkně tvarované kotníky a téměř čtvercové, rudě

nalakované nehty na nohou a uvažoval, jestli v bytě chodí bosa

pořád.

„Vám něco upadlo?“ zeptala se.

Vzhlédl a zpozoroval, že se usmívá. Všimla si totiž, že si ji

pozorně měří, což ho přivedlo do mírných rozpaků. Rozhodl se, že

její otázku bude považovat za řečnickou. „Šel jsem kolem a říkal

jsem si, že snad budete mít pár minut ještě trochu si promluvit o

vyšetřování.“

Přikývla a o krok ustoupila, aby mohl vejít dovnitř. „Já mám

spoustu času, detektive…“

„Cooper.“

„Samozřejmě. Nezlobte se, ale jména si většinou nepamatuju.“

„A co obličeje, ty ano?“

„Ty ano.“

Prošel kolem ní a počkal, až se znovu usadí do šedého koženého

křesla. Poté se sám posadil na pohovku, na níž seděl i minule.

V bytě to stále vonělo po čerstvě uvařené kávě, stejně jako když

sem přišel poprvé.

„Pijete hodně kávy?“ zeptal se.

„Až moc,“ konstatovala. „Dáte si tentokrát?“

„Ne, díky.“ V bytě panovalo ticho. Tlusté zdi předválečné

budovy dovnitř nevpouštěly žádné zvuky z ulice, a protože se v bytě

téměř nic neozývalo, zdálo se, že monotónní vrčení lednice v

kuchyni působí velký hluk. Coopovi připomínalo bzučení lednice u

128

něj na chatě ten den, kdy tam vstoupil a objevil Bettino tělo. Pokusil

se vystavět si v mysli vůči tomuto zvuku zed podobnou stěnám téhle

budovy, která své obyvatele před rušivými zvuky chrání. „Sháněl

jsem se po vás v práci, ale řekli mi, že jste odešla dřív,“ vysvětlil

Caře. „Taky jsem zaslechl něco v tom smyslu, že jste prý dala

výpověd.“

„Je to tak.“

„Ale z města, doufám, neodjíždíte.“

Naklonila hlavu ke straně a upřeně jej pozorovala. „Tahle otázka

je taky součástí vyšetřování?“

„Samozřejmě, co jiného?“ Vydržet se jí dívat přímo do očí mu

působilo obtíže. Stejně tak jako pohled odvrátit. Bylo mu jasné, že

Cara si je vědoma, že jej vyvádí z rovnováhy, ale ještě se nerozhodla,

jak toho využije.

„Nevím, co jiného by to bylo,“ reagovala. „Zato vím, že vy ani ta

žena, co tu s vámi posledně byla, jste se neprokázali, že jste od

policie.“

„Já nejsem tak úplně od policie,“ vysvětlil Coop. „Provádím

souběžné vyšetřování a s policií spolupracuju.“

Cara jej nepřestávala sledovat. Ve tváři se jí zračil výraz, který

Coop neuměl dešifrovat. „Nastal čas, abyste toho balamucení nechal,

pane Coopere.“

„Přátelé mi říkají Coop.“

Její výraz se nezměnil. „Já vám tak možná říkat budu, a možná

ne. Kdo jste? A proč jste tady?“

Coop věděl, že nastal čas vyjít s pravdou ven. „Jmenuju se

Ezekiel Cooper a dřív jsem pracoval u newyorské policie. S tím, proč

jsem tady, je to trochu komplikované. Myslím si, že vaše sestra je

jednou z dlouhé řady obětí sériového vraha.“

Cara se předklonila. Coopovo tvrzení ji zaujalo. „To je názor

policie?“

„Ne. Ani názor FBI.“

„FBI?“

„Tenhle zabiják vraždí na různých místech a mění svoje metody,

takže si místní orgány myslí, že k těm zločinům dochází jen u nich.“

„A vy mezi nimi vidíte nějakou souvislost?“

129

„Ano, já i Deni, ale ještě jsme nedokázali přesvědčit policii ani

FBI, protože důkazy spojující jednotlivé zločiny nejsou dostatečně

přesvědčivé. Ale existují a já jim věřím.“

„Ta Deni – to je ta žena, co tu s vámi byla posledně?“

„Ano.“

„Taky dřív pracovala u policie?“

„Ne, píše detektivky. Napsala takovou románovou řadu o kočce,

která lidem pomáhá řešit zločiny. Přítulná kočka. Slyšela jste o ní

někdy?“

„Neslyšela, já mám radši psy.“

„To já taky. Máte nějakého?“

„Nemám. A co to má za smysl? To chce o tom sériovém vrahovi

napsat nějaký román?“

„Má to být literatura faktu,“ poopravil ji Coop. „Knihy s

Přítulnou kočkou už nejdou na odbyt jako dřív, tak začala fušovat do

opravdových zločinů.“

„Vy s ní spolupracujete?“

„Já nejsem spisovatel. Spolupracujeme jenom při vyšetřování.“

„Ale pustil jste se do toho kvůli penězům, stejně jako ona.

Dostanete přece procentuální podíl ze zisku z té knížky?“

„Ne, o tom jsme se ani nebavili.“

Cara se na něj zvědavě podívala. „Tak o co vám jde?“

Coop odpověděl až po chvíli váhání. „O mou dceru Bette. Stala

se obětí toho vraha. Stejně jako vaše sestra.“

„A do hajzlu,“ vyhrkla Cara a poposedla si hlouběji do křesla.

Její reakce Coopa překvapila.

„Pokud nebudete chtít spolupracovat, pochopím to.“

„Vy toužíte po pomstě,“ konstatovala.

„Ne, já toužím po spravedlnosti. A vy?“

„Já po pomstě,“ prohlásila a vstala. Coop očekával, že jej vyzve,

aby odešel.

Místo toho se jej zeptala: „Tak teď už si to kafe dáte, Coope?“

Hovořili potom ještě přinejmenším hodinu. Cara cítila, že ji tento

pohublý, odhodlaný policista ve výslužbě začíná zajímat čím dál tím

víc. Působil solidně a pravdomluvně, jako někdo, kdo ví, na čem je, a

130

uvědomuje si, co je jeho povinnost, a tu pak také splní. A takových

lidí bylo pořád míň a míň.

Cara většinou s nikým nechodila, a když ano, obvykle – nebo spíš

vždycky – se v něm dříve či později zklamala. Tentokrát možná ne,

říkal jí vnitřní hlas. Tenhle je opravdu jiný. Lepší. Je tu naděje. Ještě

tu je. Jiný vnitřní hlas ji přesvědčoval, ať se neopovažuje tomu věřit,

ať onen první hlas neposlouchá.

„… Posloucháte mě?“ zeptal se Coop. Usmíval se.

Uvědomila si, že se zamyslela.

„Ano, poslouchám,“ odpověděla.

26

Druhý den ráno Coopa z hlubokého spánku vzbudilo bzučení.

Zvuk však nevydávala zbloudilá vosa, která mu v bytě zůstala od

léta, jak si Coop myslel, ale bzučák od domovních dveří. Mrkl na

hodinky a zjistil, že je pět minut po osmé.

Vysoukal se z postele a bos přeťapal studenou dřevěnou podlahu

i hřejivé předložky v obýváku a předsíňce. Poté stiskl tlačítko

interkomu a zeptal se: „Kdo je tam?“

Ozval se Maureenin hlas. Zrovna na ni byl teď Coop zvědavý.

Bzučákem jí otevřel hlavní vchod.

Mezitím co Maureen vyjížděla výtahem nahoru, oblékl si kalhoty,

vypláchl si ústa a šplíchl si na obličej studenou vodu, aby se úplně

probudil. Nechal si ruce mokré a co nejlépe si uhladil přeleželé vlasy.

Vtom se ozvalo klepání na dveře.

Vzal si ručník, cestou ke dveřím si jím utřel ruce a otevřel.

Maureen vypadala zasmušile. Byla sobota ráno, a proto na sobě

měla oblečení ná víkend – maskáčovou bundu, světle hnědé tričko a

kalhoty barvy khaki, které si dole zastrčila do kotníkových bot.

Vzdouvaly se jí jako nějakému parašutistovi. Nad levým bokem se jí

pohupovala černá nylonová ledvinka a kolem krku měla na tenkém

řemínku zavěšený malý dalekohled. Komíhal se jí těsně pod prsy. V

pravé ruce držela složené noviny. Svírala je, jako by se jimi chystala

přetáhnout psa. Anebo Coopa.

131

Ani nepozdravila, prohnala se kolem Coopa a ótevřené noviny

plácla na desku stolu u zdi obývacího pokoje. Průvan, který tím

vyvolala, sfoukl na podlahu několik nezaplacených složenek.

„Podívej se na tohle!“ zavelela a zkřížila ruce těsně nad svým

dalekohledem.

Coop si pomyslel, že by se měl raději opravdu podívat.

Vzedmula se v něm vlna překvapení a poté vzteku. Část jedné z

vnitřních stran novin zaujímal článek s titulkem ZNIČENÝ OTEC

PÁTRÁ PO VRAHOVI SVÉ DCERY. K textu byla připojena

podobenka Deni Greenové a na další fotografii byl zachycen Coop,

jak přechází ulici. Uvědomil si, že musela být pořízena z výlohy

kavárny Safír.

Maureen soptila. „Zrovna jsem vyrážela pozorovat ptáky, akorát

jsem si skočila na minerálku a přečíst si noviny.“ Rozložila zkřížené

ruce a dlaní plácla do novin, čímž je zmuchlala a překvapivě tím

způsobila i dost hluku. „A narazila jsem na tohle!“

Coop očima článek rychle prolétl, zatímco mu do uší doléhal

Maureenin dech, z něhož bylo znát, jak je rozezlená. Stať obsahovala

pouze krátký popis kroků, které Coop s Deni při pátrání po Bettině

vrahovi podnikli, a citovala Deni, která uváděla, že je přesvědčena o

tom, že se Bette stala obětí sériového vraha.

Když se Coop od stolu odvrátil, Maureen pronesla: „Takže vy

vraha upozorníte, že po něm jde bývalý policajt, jehož dcera byla

jednou z obětí. Nepřipadá ti, že je to trochu problematická metoda?“

„Já to uznávám,“ reagoval Coop. Jemu samotnému se článek

nelíbil o nic víc než jí. Odešel do kuchyně uvařit konvici kávy.

Maureen jej následovala. „Netušil jsem, že k tomuhle dojde,“ řekl a

strčil do kávovaru značky Braun filtr. „Překvapilo mě to stejně jako

tebe. Muselo to napadnout Deni.“

Skutečnost, že za článkem může stát pouze Deni, Maureen

zaskočila. „No třeba se tím něco sledovat dá. A měl bys používat

hnědé, recyklované filtry, jestli s kávou nechceš pít i bělicí

chemikálie.“

„Na to, co tím sledovala, by ses musela zeptat Deni.“ Coop do

běleného filtru nasypal lžičku mleté kávy a do kávovaru nalil z

litrového umělohmotného džbánku vodu.

132

„Jsem ráda, že aspoň vaříš kávu z kupované vody.“

„Protože chutná líp než z kohoutku,“ vysvětlil Coop a kávovar

zapnul. Uvědomil si, že mu malichernost nedovolí poskytnout

Maureen zadostiučinění tím, že by připustil, že pro své zdraví

využívá něčeho přírodního. Maureen měla schopnost probudit v něm

ty nejhorší vlastnosti.

„Myslím, že š tím článkem to nebylo dobré,“ řekla.

„Tak ten dojem mám taky. Máš pravdu. Snižuje to

pravděpodobnost, že ho dopadneme.“

„O pravděpodobnosti mi tu nemluv. To já pracuju v

pojišťovnictví, to já se věčně zabývám pravděpodobností a tak.“

„Vždyť říkám, že máš pravdu,“ připomněl jí Coop, podrážděný

její útočností. „Nechtělas náhodou jít koukat na ptáky?“

„Říká se tomu pozorování ptáků a obnáší to mnohem víc než

nějaké koukání. Deni Greenová by ti to nejspíš vysvětlila líp. Kdybys

její knížky četl, víc by sis vážil jejích schopností.“

„Stejně nechápu, co tím zamýšlela,“ podotkl Coop. „Nezapomeň,

že to tys mě natlačila do toho, abych se s ní spřáhl.“

„To proto, že nám zavraždili dceru, a ty ani policie jste nic

nepodnikali. Což je další důvod, proč mám proti té zprávě v

novinách tak silné výhrady.“

„Tak teď nechápu, kam míříš.“

„Může to způsobit, že se policie zmobilizuje a začne někoho

krýt.“

„Někoho?“

„Bettina vraha. Jestli pracuje pro newyorskou policii, tak už teď

ví, že jste mu na stopě. Může se zasadit o to, abyste přišli o

informační kanály, nebo se dokonce postarat, abyste dostávali mylné

informace. Může někomu na správném místě podsunout myšlenku,

že se vměšujete do policejních záležitostí. Má teď totiž informace a

má možnosti. A může se chránit policejním odznakem.“

„Bette žádný policajt nezavraždil,“ prohlásil Coop.

„To nemůžeš vědět.“

„Ale jsem si tím na devadesát devět procent jistý.“

„A ještě něco může udělat,“ nedbala Maureen Coopových

tvrzení. „Může se začít zajímat o vyšetřování a dohlížet na něj, takže

133

kdyby mu začalo hořet za patami, bude mít možnost utéct a schovat

se. Slib mi, že po někom takovém budeš pátrat.“

„Slibuju,“ prohlásil Coop, protože došel k závěru, že jej to nic

nestojí.

„Ještě kdybys to tak myslel vážně.“

Do konvice již crčela tekutina a kuchyň se naplnila vůní kávy.

Coop si přitom vzpomněl na Caru Callahanovou. To na ni odted

bude myslet, kdykoliv ucítí kávu? Rozhodl se, že Maureen

nenabídne.

„Tak já jdu,“ oznámila. „Zavolej Deni Greenové a zeptej se jí,

proč s tím reportérem mluvila. Určitě měla dobrý důvod. A

očekávám, že mi o tom dáš vědět.“

„Jasně,“ neodporoval jí Coop.

„Budu v Central Parku.“

„Máš mobil?“

„Nemám, způsobují rakovinu mozku.“ Coopovi v obličeji škubl

sval, ale Maureen si toho bud nevšimla, nebo to alespoň předstírala.

„Buď mi dneska večer zavolej domů, nebo ti zavolám já zítra.“

Posunula si naditou ledvinku a vydala se ke dveřím.

Z nějakého důvodu Coop náhle zatoužil po tom, aby neodcházela.

Zažívali týž zármutek i bolest a v návaznosti na to i zlost. Coop se s

tím již dříve setkal a nyní to plně pochopil: spojuje je mrtvé dítě.

Jejich mrtvé dítě, to, které zplodili společně.

„Maureen…“

„Co je?“

Nevěděl, co říct. „Není na to nevhodná roční doba, jít se koukat -

jít pozorovat ptáky?“

„Pokud chceš sledovat, jak táhnou do teplých krajů, tak ne,“

odpověděla. „A ty bys měl sledovat, kam táhne ten sériový vrah.“

Vyprovodit Maureen ven se Coop neobtěžoval. Ještě než uslyšel

zvuk otevíraných a zavíraných dveří, zavolala na něj: „Ty noviny ti

tady nechám, můžeš si u toho kofeinu počíst.“

Byl rád, že mu je nechala.

Chtěl si článek o Zničeném otci přečíst slovo od slova.

134

27

Coop dočetl reportáž o Zničeném otci, nalil si druhý šálek kávy a

rozhodl se, že zavolá Deni.

Přenesl si noviny a kávu k psacímu stolu, posadil se a gumou na

konci tužky vyťukal Denino číslo. Poslouchal, jak telefon na druhém

konci vyzvání, a mezitím vyhlížel z okna. Podle pramínků na okně

poznal, že z šedivé ranní oblohy se na zem snáší drobný déšť. Počasí

Maureen naruší pozorování ptáků, napadlo jej. To je dobře.

Po šestém zazvonění Deni telefon zvedla a zabručela: „Haló.“

Když se Coop představil, vyčetla mu: „Vzbudil jste mě.“

To je dobře, pomyslel si znovu. „Ale není dost brzy na návštěvy.

Byla u mě bývalá žena a zase odešla.“

„A…?“ zeptala se Deni.

„Nechala mi tu noviny, které mi přišla ukázat.“

„Á-ha.“ Tón Denina hlasu se změnil.

„Píše se tam o našem vyšetřování a oba dva tam máme fotku.“

„Á-ha. No… Já jsem vás vyfotila, když jste přecházel ulici před

Safírem. Říkala jsem si, že by to mohlo být dobré do té mojí knížky,

na obálku. Chtěla jsem vám o tom říct. A chtěla jsem vám zavolat a

říct vám o tom článku, než si ho ráno přečtete. Byla to ode mě blbost,

že jsem to neudělala. Asi jsem zaspala.“

„Takže předpokládám, že jste ten článek ještě neviděla.“

„Já ho ve skutečnosti četla včera pozdě v noci, protože Alicia

byla tak hodná a poslala mi kopii.“

„Alicia?“

„Ten článek, to byl její nápad. Řekla si, že by našemu vyšetřování

mohly pomoct sdělovací prostředky a přispět tak k tomu, že kniha

vyjde.“

„A jak podle ní něco takového pomůže našemu vyšetřování?“

„Tak, že by se toho příběhu mohl chytit celostátní tisk. A policie

v jiných městech by si konečně mohla uvědomit, že mezi těmi

vraždami existuje souvislost a že tu řádí neuvěřitelně úspěšný a

nebezpečný sériový vrah. A možná i FBI by konečně mohla hnout

zadkem a začít trochu vyšetřovat. Někdy vás nechápu. Copak Bettina

vraha nechcete co nejrychleji dopadnout?“

135

„Tak vy jste o tom všem věděla a souhlasila jste s tím?“

„Samozřejmě. Já tu knížku potřebuju napsat, Coope.“ Tohle byla

stará Deni, jak ji znal: zaujala obrannou pozici a ostražitě vyčkávala.

Jako medvěd v jeskyni, kterého něco probudilo.

„Takhle se na to ale jít nedá, Deni. Akorát tím varujete vraha a

znepřátelíte si každého, kdo nám pomáhá.“

„Zatraceně, Coope, ten vrah už přece ví, že porušil zákon. A koho

z těch, kdo nám pomáhají, si znepřátelíme?“

„Policii, FBI, rodiny obětí… Nedá se odhadnout, jak budou

reagovat pozůstalí nebo lidi, kteří se k případu dostali natolik blízko,

že spatřili a ucítili tu prolitou krev. Já například vím, že moje bývalá

žena z toho, že se ta reportáž dostala do novin, zrovna dvakrát

nadšená nebyla.“

„Maureen to rozčílilo? To tedy nevím proč. Alicia mě přinutila,

abych si s ní promluvila, a Maureen mi sama některé informace do

toho článku dala.“

Její tvrzení Coopa ohromilo. „Vy jste mluvila i s Maureen?“

„No samozřejmě. Byla nadšená, že se se mnou seznámila. Víte o

tom, že přečetla většinu mých románů s Přítulnou kočkou?“

„A upozornila jste ji, že to, co vám řekne, se třeba dostane do

novin?“

„No, neupozornila. Já to tehdy dělala naslepo, sama jsem

nevěděla, že ten článek vznikne.“

Coop si tiskl sluchátko k uchu tak silně, až to bolelo, a rozlíceYtě

vyhlížel z okna, za nímž pršelo.

„Coope,“ pokračovala Deni volným tónem, který naznačoval, že

je to podle ní ona sama, kdo má rozum, „já pořád nechápu, proč by

se někdo mohl naštvat, že se tohle dostalo do novin.“

„Protože ani vy, ani Alicia jste mě to nenechali odsouhlasit.“

„A proč bysme měly?“

„Copak nechápete, že jsme civilisti, kteří se pohybují na hraně

stále probíhajícího vyšetřování vraždy?“

„To chápu, ale my přece neděláme nic protizákonného, ne?“

„To není záležitost zákonného nebo protizákonného jednání, ale

neustálé spolupráce. Musíme si vyměňovat informace, vzájemně si

důvěřovat. To znamená žádná překvapení.“

136

Deni si do telefonu povzdychla. „Mám takový pocit, Coope, že

máte přehnané reakce a že jste jediný, koho ta reportáž v novinách

naštvala.“

Coop praštil sluchátkem a poté už jen nehybně seděl a s pocitem

marnosti jej svíral v ruce.

V ruce mu i znovu zazvonilo.

Byl si jist, že mu volá zpět Deni, ale zachoval klid natolik, že

slovo „haló“ dokázal vyslovit mírným tónem.

V hlase, který mu odpověděl, hřímal hněv. „Coope, tady je

Billard. Co má znamenat ten článek o Zničeném otci, co je v

dnešních novinách?“

Coop mu vše objasnil a dal mu telefonní čísla Deni Greenové a

Alicie.

Když Billard s Coopem domluvil, pořád se ještě dost vztekal.

Coop měl za to, že kdyby nebyli staří dobří přátelé, spolupráce ze

strany policie by šla do háje.

Sledoval, jak déšť houstne a z nízkých šedivých mračen se snáší

čím dál šikměji, a snažil se uklidnit. Došlo mu, že Deni a Alicii se dá

důvěřovat ještě méně, než si myslel. Jestliže Deni mluvila s Maureen,

aniž by mu to oznámila, a ochotně vše vypověděla do novin, komu se

ještě mohla svěřit? Podíval se na podtitulek se jménem autora

článku: Earl Gitter. To jméno Coopovi nic neříkalo. Noviny složil a

hodil je do koše na odpadky pod stolem. Kéž by totéž mohl učinit se

všemi výtisky.

Telefon zazvonil znovu a Coop jej zvedl.

Byla to Deni.

„Tak už jste se uklidnil, Coope?“

„Ne, a myslím, že Arthur Billard taky ne.“

„Billard?“

„Volal mi a brzy zavolá i vám a Alicii.“

„Tak ať zavolá. Myslím, že není důvod…“

„To protože si neuvědomujete, co jste provedla.“

„Já myslím, že si to uvědomuju. Co kdybysme počkali, jaký to

bude mít dopad, než se začneme nervovat?“

„Tak já vám trochu připomenu, jaký to bude mít dopad,“

nepolevoval Coop. „Vrah teď přesně zná osoby, které po něm pátrají.

137

Zná naše jména, ví, jak vypadám já, jak vypadáte vy. A je možné, že

ho to naštvalo ještě víc než Billarda,“ dodal a znovu zavěsil.

Než mohla Deni zavolat nazpátek, vyťukal Coop číslo Whippet

Books.

Telefon však nikdo nezvedal a Coop si uvědomil, že je sobota a

nakladatelství má zavřeno.

Na to, aby si promluvil s Alicii, však nechtěl čekat až do pondělí.

Sluchátko nechal vyvěšené a ze zásuvky vytáhl telefonní seznam.

Doufal, že v něm Alicii Benhamovou najde.

Na pravou Alicii Benhamovou natrefil na druhý pokus. Všiml si,

že bydlí na Dvaaosmdesáté západní ulici a že se tam tedy dá snadno

dojít pěšky.

Stejně jako Coop ani Alicia ještě nesnídala, a tak se dohodli, že se

do hodiny sejdou u Morgana na Amsterdam Avenue, kde si budou

moci dát kávu a nějaké pečivo.

U Morgana se říkalo pekámičce, kde si lidé většinou kupovali

jídlo s sebou, ale dalo se tu i posadit u půltuctu stolků postavených

naproti vitrínce s pečivem a obslužnému pultu. U přepážky a

pokladny se jako obvykle nahromadilo několik zákazníků, obsazeno

však bylo pouze několik stolků. Když člověk vešel, začaly se mu

sbíhat sliny, protože pekárnou se linula vůně cukru a skořice.

Dokonce i káva voněla dobře, přestože Coop toho rána vypil již tři

hrníčky a ještě teď měl hořko pod jazykem.

Počasí se umoudřilo – krátce poté, co Coop vyšel z domu,

přestalo pršet. Mokrý černý deštník, který měl s sebou, opřel složený

o zeď u své židle, kde vypadal jako obrovský zhroucený netopýr.

Alicia dorazila oblečená jako obvykle v černém, dokonce i

pláštěnku měla černou. Vysoukala se z ní, ihned jak k Morganovi

vešla. Coopa spatřila okamžitě, usmála se na něj a vydala se k němu.

Dnes na sobě měla sukni, dostatečně krátkou na to, aby jí odhalovala

hubené, přesto však pěkně tvarované nohy.

Sedla si ke stolu naproti Coopovi. Oba si objednali teplé

skořicové závitky, které byly o trochu větší než talíře, na nichž se

podávaly.

138

„Vzhledem k tomu, že už jsem četla ranní noviny,“ spustila

Alicia, „dokážu si představit, o čem chcete mluvit. A předpokládám,

že jste naštvaný.“

„Jsem zatraceně naštvaněj. Zklamala jste mě.“

„Já se ale nikdy nevydávala za někoho, kým nejsem. Chci od

Deni rukopis, a to brzy. A udělám pro to téměř cokoliv.“

„Tak to je k pláči.“

„Coope, nepotkal jste náhodou cestou sem nějaké žebračky?“

„To nevím.“

„Možná že jste jim nevěnoval pozornost. Já se mezi ně zařadit

nechci.“

„A co vaše slovo, že se budete snažit chránit Bettinu pověst,

pokud se ji Deni pokusí pošpinit?“

„To jsem myslela vážně. Udělám, co bude v mých silách. Nemám

důvod to neudělat. Věřte tomu nebo ne, ale zamlouváte se mi,

Coope.“

Mezitím, co si své závitky krájela na čtvrtiny a ty si potírala

rychle se rozpouštějícím máslem, Coop jí vypověděl vše o

telefonátech, které absolvoval s Deni.

„Deni nijak neprotestovala, když jsem ji poslala, aby ten

rozhovor poskytla,“ řekla Alicia.

„Možná vám nedůvěřuje.“

„Samozřejmě že ne. Deni nedůvěřuje nikomu, protože ví, že

nikdo nemůže důvěřovat jí.“

Coop si pomohl vidličkou a kousl si skořicového závitku.

Lepkavé nebo mastné cukrovinky nepovažoval za jídlo, které by se

mělo jíst rukou, a dokonce i na hranolky používal vidličku. „S

jakými lidmi jsem se to sakra zapletl?“

„Od člověka, který pracoval u policie, zní ta otázka divně.“

Přemýšlel o tom a zjistil, že má Alicia pravdu. Rozhodně už

narazil na bezpáteřnější lidi, než byla Alicia nebo Deni Greenová. Na

spoustu takových. „Já se vás zeptám na něco jiného,“ řekl. „Bavila se

s vámi Deni o té své knize?“

„Jo, mluvily jsme o tom,“ odvětila Alicia, „ale ne nějak do

hloubky. Z toho novinového článku jsem se dozvěděla víc než od

samotné Deni.“

139

„Ona si zřejmě neuvědomuje, že toho vraha upozornila, že po

něm jdeme a uděláme všechno pro to, abysme ho dopadli. Navíc mu

prozradila, kdo jsme a jak vypadáme. Vystavila se tak smrtelnému

nebezpečí.“

„Zato ale rozvířila pozornost, takže zájem veřejnosti neopadne,

což se nakonec vyplatí. Uděláme cokoliv, co nám bude prodávat

knížky, Coope. Slyšel jste o žebříčku nejprodávanějších knih, který

sestavují New York Times?“

„Samozřejmě.“

„Pokud se Deni do toho žebříčku dostane, ohromně to nakopne

její kariéru a mně to na chvíli u Whippet Books zachrání místo, takže

se na rozdíl od mnoha jiných redaktorů nestanu obětí konsolidace a

nástupu technologie.“

„To je to opravdu tak vážné?“

„No, možná ne. Vždycky můžu dělat redaktorku na volné noze

nebo se stát agentkou. Ale všichni v nakladatelském oboru vědí a

cítí, že internet člověka smete, pokud si nedá pozor.“

„To je ten pokrok, co?“

„Jo, bohužel. Prostě vám to říkám na rovinu. A Deni ví, jak moc

jí ten rozhovor může pomoct. Snaží se toho vraha vykouřit z díry,

možná ho dokonce popíchnout, aby spáchal další zločin a udělal při

něm chybu, aby měla o čem psát.“

„Tohle ale není nějaký podělaný slohový cvičení,“ procedil Coop,

„tady jde o vyšetřování vraždy. Tady jde o skutečné lidi. Moje dcera

Bette byla zatraceně skutečná – a pro mě pořád je. To v sobě ani

jedna nemáte dost lidskosti, abyste to pochopily?“

„Jak vám říkám, památku vaší dcery se budu snažit chránit. A co

se týče Deni – no, tak to je prostě spisovatelka.“

„A to všichni spisovatelé uvažují takhle?“

„Ne tak docela – jedna vlastnost je u ní výraznější než u jiných

autorů.“

„A to?“

„Je to potvora. Ale musím ji trpět ze stejného důvodu jako vy a

vy byste v tom měl pokračovat, lim důvodem je, že ji potřebujete.

Anebo je vám přinejmenším prospěšná. A tu svoji knížku nakonec

napíše, takže já neztratím práci a vy budete mít přehled, co má za

140

lubem, a třeba budete moct i ovlivnit její text. A co je nejdůležitější:

může vám pomoct vyřešit vraždu vaší dcery.“

„Takže chcete říct, že ji potřebuju víc než ona mě.“

„Nebo alespoň stejně jako ona vás. A zkuste se nenervovat. Jsem

si jistá, že už brzy o psaní té knížky přestane mluvit a skutečně ji

napíše. Zatím se k tomu prokousává. Říkala mi, že ještě úplně

nepřišla na to, jak to téma pojmout. Ještě ani neví, kdo bude hlavní

hrdina.“

„Což znamená co?“

„To znamená, že se ještě nerozhodla, o kom bude ten příběh

pojednávat.“

„Doufám, že ne o Bette.“

„To vám nemůžu slíbit, Coope. Ačkoliv jsem Denina redaktorka

a budu se kvůli vám snažit ochránit Bettinu pověst, mám omezené

možnosti. Rozhodnutí, kdo se v Denině knize stane hlavním

protagonistou, závisí na tom, co Deni zjistí, a na tom, jak se to

rozhodne využít.“ Alicia si namazala další kousek skořicového

závitku. „Pokud to bude dostatečně zajímavé, bude ta knížka možná

hlavně o vrahovi. Anebo o té či oné oběti.“

Coop Alicii upřeně pozoroval. Zamyšleně vzal do ruky kousek

svého závitku a ani si nevšiml, že si polevou umazal všechny prsty.

Alicia se na něj přes stůl usmála, neboť věděla, co mu blesklo

hlavou. „Může být dokonce i o vás.“

28

Noční host seděl pod zkoseným střešním oknem svého

podkrovního bytu na Manhattanu a v rozptýleném světle, které jím

dopadalo dovnitř, si pročítal noviny. Většinu dne strávil v práci a

neměl čas sledovat zprávy. Proto měl radost, že se teď může posadit,

vypít si kávu a přečíst si u ní ve slábnoucím večerním světle noviny.

Přirozené světlo měl mnohem raději, možná proto, že trávil tolik

času pod umělým osvětlením a ve světle zářivek. Tedy v nezdravé

záři. Na takové věci byl citlivý. Kvůli své povaze byl citlivý na

spoustu věcí, k jiným zase naopak úplně necitlivý.

141

Reportáži s titulkem ZNIČENÝ OTEC PÁTRÁ PO VRAHOVI

SVÉ DCERY nejdřív nevěnoval téměř žádnou pozornost. Považoval

ji za obvyklý produkt nechutné honby za senzacemi.

Když už však pohledem přejížděl na další stránku, pohled mu

utkvěl na jméně uvnitř textu. Na jméně Sue Coppolinová.

Poposedl si blíže a zaměřil se na stránku před sebou.

Někdo, koho tu nazývali Zničený otec, se ženou, která očividně

psala knížky, učinil ve vězení rozhovor se Sue Coppolinovou o

vraždě Marlee Clarkové. Z textu se na něj vyhrnula další jména.

Některá volala jeho jméno. Pamatují se na něj. Ještě pořád se na něj

pamatují. Vybavily se mu tváře. A další. Myšlenky se mu rozutekly

jako švábové ve světle baterky. Teď už je i slyší! Slyší, jak hmyzí

nohy křehkým krokem šelestí na betonu!

Strnul hrůzou. Snad neztrácí kontrolu? Nezačíná šílet? To byla ta

vůbec nejčemější myšlenka. Ještě děsivější než pomyšlení na šváby.

Začni od začátku, řekl si. Tahle směsice pravdy a lží je

myšlenkově utříděná, tak toho využij a sám si svoje myšlenky utřid

taky.

Počkal, až se mu zpomalí tep, a přinutil se přečíst si první

odstavec.

O deset minut později vstal a odnesl šálek kávy, jíž se ani nedotkl

a která mezitím vychladla, do kuchyně. Kávu vylil do dřezu a hrnek

položil do malé myčky nádobí. Poté si vzal skleničku, otevřel dvířka

skříňky vedle lednice a z láhve, kterou uchovával vevnitř, si nalil

vydatnou dávku tradičního jižanského destilátu Southern Comfort.

Nepije náhodou poslední dobou víc než dřív? Nepije náhodou moc?

Ne, řekl si. Teď ne, teď ne. Teď není čas se starat o tohle.

Znovu se usadil na malou koženou pohovku, usrkl ze skleničky a

nepřestával upírat pohled na noviny, které nechal ležet na podlaze.

Prohlížel si fotografie zachycující bývalého detektiva newyorské

policie Ezekiela Coopera a spisovatelku Deni Greenovou. Ezekiel –

biblické jméno, pomyslel si. Považuje se snad ten muž za anděla

pomsty? Anebo spravedlnosti? A co ta Deni Greenová, žena, která s

tím svým záludným zábleskem v oku vypadá tak mužsky, tak

nemilosrdně? Ten záblesk Noční host znal, vídal ho v zrcadle

minulosti.

142

Z článku mimo jiné vyvodil, že tihle dva lovci (jak je novinář

pojmenoval) o své kořisti nic nevědí.

Jak tam však jejich oběť seděla, přesto ucítila bodnutí, jako by se

v ní něco nepatrného, ale živého pohnulo. Policie není tak hloupá,

aby všechno, co ví, vyklopila nějakému pisálkovi z podřadného

plátku. Tak proč by tihle dva byli tak naivní?

A vůbec, co můžou vědět? Proč by si kvůli nim dělal hlavu?

Intelektem a oduševnělostí je určitě převyšuje a postupoval vždycky

opatrně.

Usmál se a znovu trochu upil ze skleničky.

Co by zrovna tihle dva mohli vědět?

Usoudil, že nic. Zato on o nich ví o hodně víc. Všechno to je

tamhle na zemi v novinách. Často jej ohromovalo, jak naivní

dokážou lidé být.

Dost naivní na to, aby jej podcenili. Lidé se toho dopouštěli celý

život – podceňovali jej a důvod byl jasný.

Jemu zase bylo odjakživa jasné, že se lidé mýlí.

Odjakživa vlastně ne.

Ale postupně mu to došlo.

A jim to také dochází. Nevědomost nepřátel je jeho silou.

Napadlo jej, že tohle stojí někde v bibli. Stejně jako jméno

Ezekiel.

Deni se v bibli nevyskytuje, tím si byl jist.

Boží trest na ně oba.

Natáhl se na pohovku a pozoroval stíny mraků, které se ve výřezu

střešního okna míhaly jako černé myšlenky. Popíjel u toho svůj

alkohol a pomalu upadal do spánku. Myslel přitom na to, že na Bohu

ani ďáblu teď nezáleží.

Nočního hosta uklidňovalo, že Boha nepotřebuje. Nepotřebuje

přece Boha, aby je potrestal; svoje nepřátele může potrestat sám.

Může je zničit. Neznají svůj osud, ale on ho zná. On ano. Cita mors

ruit. Smrt přijde brzy. Noční host rozhodne, kdy to bude.

To on je jejich osudem.

Až nastane pravý čas. Ve spánku. Čas i spánek splynuly v jedno,

vědomí ochablo, až se vytratilo úplně. Sklenička Southern Comfort

vyklouzla na podlahu, poskočila na koberci a velkým obloukem se

143

odkutálela. Vyteklo z ní několik zbývajících jantarově žlutých kapek,

které se jako blyštivé flitry roztrousily do hrubých vláken koberce.

Noční host nad sebou ztratil vládu. Přemohl jej spánek.

Spánek vždy přemůže každého. Někdy člověka uvězní, jindy mu

poskytne útočiště.

29

Coop seděl v autě, motor nechal běžet naprázdno a topení

zapnuté. Čekal, až Maureen skončí v pojišťovně pracovní doba.

Vyšla s hlavou svěšenou a držela se u budovy, aby se vyhnula

pronikavému větru. Na sobě měla svůj nevýrazný hnědý kabát,

zapnutý až ke krku a límec vyhrnutý. Vypadalo to, jako by si do bot

z umělé kůže neoblékla ponožky, a přestože byla zima, neměla ani

čepici, ani rukavice. Coopa napadlo, že si Maureen asi myslí, že zima

je přírodní jev, a proto musí být zdravá.

Musela projít kolem něj, takže si jej všimla a zastavila se.

Coop se nahnul a stáhl okénko na straně spolujezdce. „Pojď si na

chvilku z té zimy sednout sem ke mně.“ vyzval ji. „Potřebujeme si

promluvit.“

Maureen se ke dveřím přiblížila, shýbla se a věnovala mu

nevlídný pohled. Vítr jí přitom připlácl vlasy k tváři, takže vypadaly

jako pařáty. „Potřebujeme? Já s tebou mluvit nepotřebuju.“

„Maureen, prosím tě. Týká se to Bette.“

Několik vteřin stála bez hnutí. Coopovi začínalo být chladno.

Nakonec se sehnula a nastoupila do auta, zůstala však od něj

sedět co nejdál. Dveře nechala otevřené.

Coopovi ovanul kotníky studený vzduch. „Zavři ty dveře,

Maureen.“

„Ne, takhle to stačí.“

Coop si řekl, že to bude muset stačit. „Chtěl bych tě poprosit,

abys mě poslouchala. Pokusím se ti vysvětlit, proč bys už s Deni

Greenovou neměla o Bette mluvit.“

„Deni se snaží vyřešit Bettinu vraždu a o to by ses měl snažit i

ty.“

144

„Deni a já máme spolupracovat,“ řekl Coop. „Ale že s tebou bude

mluvit, mi vůbec neřekla.“

„A proč by měla? Protože je ženská?“

„Panebože, Maureen…“

„Á ty jí vždycky řekneš, když si s někým jdeš promluvit? Řekls

jí, že si jdeš promluvit se mnou?“

Coop neodpověděl. Jako obvykle, když se spolu bavili, jej dostala

do úzkých. A musel uznat, že má Maureen pravdu.

Vítězoslavně se na něj usmívala.

„K tomuhle rozhovoru mě donutila Deni, protože děl<f věci za

mými zády,“ promluvil. „Jinak bych sem nepřišel.“

„Kéž bys ty dělal věci za něčími zády a na něco přitom přišel!

Místo toho se svýma kamarádíčkama hraješ ty jejich stupidní hry.

Tebe už jejich vnitřní policejní postupy nemusejí zajímat. Ty už

policajt nejsi.“

„Ale jestli chci dopadnout Bettina vraha, potřebuju s nimi

spolupracovat.“

„Mně to jako spolupráce nepřipadá. Deni mi říkala, že vám

policie vůbec nepomáhá.“

„Tak to se plete.“

„No a je snad nějaký podezřelý ve vězení? Není. Ve skutečnosti

žádný podezřelý vůbec neexistuje.“

„Ale bude. Já bych hlavně chtěl, aby sis uvědomila, že Deni píše

knížku a její vydavatel na ni tlačí s termínem. Maureen, ona to dělá

pro peníze. Proto z tebe tahá ty informace. A věř tomu, že až nastane

čas ty informace použít, tak ji nebude zajímat, komu tím ublíží.“

„Pokud dokáže vypátrat Bettina vraha, tak mě její postranní

úmysly nezajímají.“

„Ale ona nemá tušení, jak po něm pátrat. U policie nepracuje a

nikdy nepracovala.“

„Svým způsobem nejspíš vyřešila víc zločinů než ty. Její profese

ji přesně na takovéhle vyšetřování připravila.“

„To je ale absurdní! Vždyť píše knížky! Sedí u klávesnice a

vymýšlí si. Na papíře páchá zločiny a na papíře je i řeší. Tohle není

knížka, Maureen, tohle je skutečnost.“

145

„Tomuhle vyšetřování neuškodí, když se do něj zapojí někdo,

komu to myslí. Policie prostě jen shromažďuje informace, dokud jich

nemá dost, aby jí řešení samo spadlo do klína. Neřeší logické rébusy,

jako to dělá Deni v románech s Přítulnou kočkou. Policajti si neumějí

informace dát dohromady a něco z nich vyvodit.“

Jako by poslouchal Deni. „Tohle ti řekla?“

„To mi nemusela říkat. To je jasné skoro každému. Až na

bývalého policajta.“

„Deni toho ví míň, než si myslí. Nebo než si myslíš ty.“

„Četl jsi někdy nějakou detektivku s Přítulnou kočkou?“

„Ne. Zkusil jsem to, ale nešlo to.“

„Tak jak můžeš kritizovat její detektivní schopnosti?“

„Pokud si pamatuju, tak z Přítulné kočky nás na policejní

akademii nikdy nezkoušeli.“

Maureen vystrčila jednu nohu z auta. „Místo abys uvažoval, zase

začínáš se sarkasmem, takže jdu pryč.“

„Nezlob se. Akorát že když s Deni nepřestaneš mluvit, vystavuješ

ji, mě a možná i sebe nebezpečí.“

Maureen se otočila v pase, aby se mu mohla zpříma podívat do

očí. „Sebe?“

„Nikdo z nás neví, jak přesně takový zabiják uvažuje. Deni a já

pro něj představujeme jasnou hrozbu; možná ho to dokonce vybudí,

aby začal zabíjet ještě víc. A jestliže Deni napíše něco, co může budit

zdání, že i ty něco víš, – cokoliv, co pro něj může představovat

sebemenší ohrožení –, pak si tě může vyhlédnout jako další oběť.“

„To je přece směšný!“ vyprskla. „A co se vůbec staráš?“

„To víš, že se starám, Maureen.“ Zarazil se a dál nepokračoval,

protože věděl, jak by reagovala, kdyby jí řekl, že jej smrt dcery bolí

úplně stejně jako ji a že je mu jí líto.

„Sérioví vrazi si za oběti vybírají jenom určitý druh lidí,“

prohlásila.

„Vždycky ne.“

„Ano, vždycky. Právě s tím, koho si vybírají, se má při

vyšetřování začít.“

„Jak si můžeš být tak jistá?“

146

„Řekla mi to Deni. Taky mi říkala, že sérioví vrazi si podvědomě

přejí, aby byli dopadeni. Proto zabíjejí čím dál častěji a čím dál víc

riskují. A proto se taky někdo dostatečně inteligentní dokáže vžít do

jejich myšlení. K tomu, aby se nechali dopadnout, jim musíš akorát

napomoct.“

Coop by jí nejradši řekl, že mele nesmysly. Místo toho však

rozvážně pravil: „Jak takovíhle zabijáci přemýšlejí, bezpečně

nevíme. A tím, že zabíjejí čím dál častěji, protože schválně riskují,

aby se nechali dopadnout, bych si taky nebyl tak jistý. Možná se do

toho prostě jen zamotávají a ztrácejí kontrolu nad situací.“

„Tenhleten teda vypadá, že má situaci docela pod kontrolou,“

poznamenala Maureen. Posunula se stranou a vystoupila na chodník.

Coop pozoroval, jak jí vítr škube kabátem, pohrává si s rozepnutým

spodkem a odhaluje jí koleno. Takhle obnažené a zimou zarudlé

vypadalo jaksi vulgárně. Maureen přibouchla dveře tak prudce, až

něco upadlo a cinklo pod přístrojovou deskou.

Sledoval ji, jak se vzdaluje. Se skloněnou hlavou odhodlaně

vzdorovala mrazivému větru. Vzpomněl si na svatební den a poté i

na dobu, kdy se narodila Bette. Tehdy se dlouhé roky zdálo, že štěstí

je v lidském životě přirozená věc. Posléze nastala změna

- nejprve postupně, potom však s překotnou rychlostí smetla

úplně vše. Skrývala se snad tahle nová Maureen uvnitř té původní i

dřív? Byla to jen otázka času nebo nějakého stimulu, aby převládlo

její druhé já? Možná se naše druhé já skrývá uvnitř každého z nás a

je připraveno probádat ty nejzazší a nejtemnější kouty naší osobnosti,

kde už nevládne rozum.

Neznámí ukrytí v nitru neznámých. Neznámí, kteří občas vraždí.

Coop pochopil, proč ve středověku lidé věřili tomu, že se duše

může zmocnit dábel. Prostým způsobem si tak dokázali vysvětlit,

proč se někdo dopustil něčeho nenormálního. Možná že nebyli tak

daleko od pravdy. Kdo ví, kdo je ten člověk, který probudil spící

démony.

Cara se na posledního zákazníka ve frontě usmála, zručně

přepočítala hotovost vyplacenou ve dvacetidolarových bankovkách a

mezírkou ve svojí mramorové přepážce prostrčila stvrzenku.

147

Obchodní vzájemná banka byla zařízena po vzoru starobylých

spořitelen, jejichž interiér z mosazi, mramoru a dřevěného obložení

na vkladatele působí dojmem stability a bezpečí. Dubové obložení

však v Obchodní vzájemné ve skutečnosti nebylo ze dřeva, nýbrž z

umělé hmoty, na mřížce u přepážky byly místo mosazi použity

podobně zbarvené trubky z PVC toho druhu, jaký se používá u dřezů,

a mramor s růžovým žilkováním byl umělý. Ale na zákazníky měl

interiér kýžený efekt a peníze, se kterými se tu zacházelo, byly

opravdové.

Cara zavřela svoji přepážku, rozloučila se s Billem Farrowem,

kolegou odvedle, a šla si do místnosti pro zaměstnance za úvěrovým

oddělením vzít ze skříňky kabát.

U stolu seděl vedoucí úvěrového oddělení Lou Morganstern a z

plechovky popíjel limonádu. Kývl na Caru a usmál se. „Tak co, jak

se naší irské dámě u nás líbí?“

„Je to tu fajn.“ odpověděla Cara. Morganstern ji moc nezajímal

- malý plešatějící chlapík ve středních letech, který civěl na ženy

dlouho a upřeně, dokud se neodvrátily. Cara už dříve zakoušela jeho

pozornost a teď otočila hlavu zrovna včas, aby jej přistihla, jak

rychle uhýbá pohledem a tváří se provinile. „Přesně tak jsem si to tu

představovala.“

„Určitě si povedete dobře,“ prohlásil Morganstern, „až zjistíte,

jak to tu chodí.“

„Chodí to tu v podstatě stejně jako v každé bance,“ reagovala

Cara.

Morganstern se usmál. „To jo, akorát za někým jiným se tu

chodí.“

Cara si uvědomovala, že zaměstnání u Obchodní vzájemné

získala, protože je Annina sestra. I přes své zkušenosti musela začít

téměř od nuly, slíbili jí však, že až se dostaví nová pobočka na Long

Islandu, dočká se povýšení. Důvodem, proč ji přijali, ani pobočkou

na Long Islandu se Cara nezabývala, neboť s jejím momentálním

záměrem neměly co do činění. Kolem krku si ovinula červenou

hedvábnou šálu – stejnou, jako nosila Ann – a oblékla si kabát.

Venku byla zima a hrozilo, že začne sněžit.

148

Morganstern dopil limonádu a jednou rukou ležérně zmačkal

plechovku, jako by chtěl předvést, jak je silný. „Ann nám bylo všem

líto,“ poznamenal. „Když jste nastoupila, všechny jste nás překvapila

tím, jak moc jste jí podobná.“

Cara věděla, proč je to překvapuje. Hned jak ji do banky přijali,

obarvila si vlasy na Annin zrzavý odstín. Musela si pořídit umělý

cop, neboť tak dlouhé vlasy jako její sestra neměla. Poté si koupila

šedý kabát podobný tomu, který Ann měla na sobě, když byla

zavražděna, a stejnou červenou šálu z hedvábí. Když se zahlédla v

zrcadle, občas ji vyděsilo, jak moc se Ann podobá. Za dvojčata by je

lidé nepovažovali, ale nikoho by nepřekvapilo, že byly sestry. Obě

byly tentýž typ – typ, který Annina vraha přitahoval.

„Máte ještě nějaké další sestry?“ zeptal se Morganstern a odhodil

plechovku do nádoby na odpadky. Odrazila se od hrany a s řinčením

dopadla na podlahu.

„Ne,“ odpověděla Cara, „už nemám nikoho. Nikoho dalšího.“

Když odcházela, cítila na sobě Morgansternův zrak.

Na ulici si z kabelky vyndala rukavice, natáhla si je a vydala se

na autobusovou zastávku o ulici dál, stejně jako to dělávala Ann.

Přesně to byl účel: udělat ze sebe tutéž ženu jako Ann, nosit stejný

účes a stejné šaty, chodit jejími trasami, obědvat tam, kde obědvala i

Ann, jezdit stejným autobusem i podzemkou, nastupovat na stejných

zastávkách.

V Queensu Cara někdy zajela autobusem až na konečnou, k

areálu vyšší odborné školy, kde byla Ann zavražděna. Častěji však

po několika zastávkách vystoupila a přestala si na Ann hrát - jela pak

podzemkou zpátky za řeku na Manhattan a poté autobusem do bytu

na Upper West Side.

Na autobusové zastávce se teď postavila mimo chatrný přístřešek,

aby byla víc na očích. Dvou žen, které se choulily uvnitř, opřené o

plakát s reklamou na nějaké představení na Broadwayi, si nevšímala.

Bylo možné, že vrah žije nebo pracuje někde v okolí, nebo tu alespoň

tráví čas. Ať jej Ann přitahovala kteroukoliv svou vlastností, Cara

chtěla působit stejně.

149

S tím, o co se pokouší, se nikomu nesvěřila. Věděla, co by jí na to

řekli: že se tak chová ze zármutku, že je to naivní, že je to

nebezpečné.

Ze ze sebe dělá návnadu.

Pochmurně se usmála. Návnadu…

Foukal sychravý vítr a u nohou jí vířil útržky papírů a nedopalky.

Měla ucpaný nos. Sundala si rukavice a sáhla si do kabelky pro

papírové kapesníky. Klouby při tom zavadila o chladnou ocel

poloautomatického revolveru ráže 2,5 milimetru, kterou si koupila na

radu kamaráda v Brooklynu.

Jako návnada se necítila.

30

Toho večera si Coop přehrával vzkaz na záznamníku od

zpravodaje Earla Gittera, autora článku o Zničeném otci. Žádal

Coopa o rozhovor. Následoval vzkaz od Deni:

„Coope, starý brachu, já vím, že někdy jednám ukvapeně, že jsem

někdy potvora, ale my potřebujeme jeden druhého. Volala mi Alicia

a chtěla po mně nějaké podklady ke knize, že prý na ni tlačí

šéfredaktor. A samozřejmě že chceme vypátrat toho hajzla, co zabil

Bette. Ale jedno po druhém. Navíc obě věci – sepsání konceptu té

knížky i vypátrání toho sériového vraha, co vám odkrouhnul dceru –

spolu souvisejí. A ta moje knížka…“

Na kazetě došlo místo a záznamník její vzkaz přerušil.

To je dobře, pomyslel si Coop a stiskl tlačítko VYMAZAT.

Z lednice si vytáhl láhev piva, kterou si obden dopřával, a opatrně

ho nalil do ojíněné sklenice, kterou nechával v mrazáku. Zdálo se, že

když člověk z pití piva učiní obřad, chutná lépe. Coop se vrátil do

obývacího pokoje a posadil se do křesla naproti televizi. Pravou

rukou pozdvihl sklenici ke rtům, levou pomocí dálkového ovládání

televizor zapnul.

Obrazovka se zamihotala a naskočily místní zprávy na prvním

programu.

Zrovna byla celá hodina. Z pravého dolního rohu obrazovky se

Coop dozvěděl, že venkovní teplota dosahuje minus šesti stupňů. Byl

150

rád, že je doma. Sledoval zprávy, které divákům přinášela atraktivní

moderátorka: další případ člověka shozeného pod vagon podzemky,

při němž byl málem zabit turista z Omahy; tři děti přišly o život poté,

co se nadýchaly kouře při požáru bytu v Bronxu; další zmlácená a

znásilněná běžkyně v Central Parku; v Greenwich Village bylo v

popelnici objeveno tělo novorozeněte…

Zprávy natolik deprimující, že Coop dálkovým ovládáním vypnul

zvuk, a na obrazovce před ním se počal odehrávat němý výjev

řetězové srážky pěti aut na mostě Queensboro Bridge. Všude plno

dýmu, starší žena něco horečně vykládá a po čele jí zpod vlasů stéká

pramínek krve, muže v obleku a kravatě vedou do zaparkovaného

policejního vozu a on si zakrývá tvář novinami.

Coop televizor vypnul, seděl v tichu a popíjel pivo. Trochu mu

vadilo, že mu samota začíná připadat jako nejlepší přítel. Opřel hlavu

o měkké opěradlo křesla a zavřel oči.

Vtom zazvonil telefon. Coop však dál seděl bez hnutí a nechal

zapnout záznamník. Jakmile odezněl namluvený úvod, ozval se

Denin hlas:

„Coope, parťáku, opravdu bysme si měli promluvit. Vsadím se,

že tam jste a nezvedáte to. Sama to taky dost často dělám. To byste

koukal, kolik cvoků takové úspěšné autorce jako já volá. Řekla bych,

že tam sedíte, čtete si noviny a snažíte se mě nevnímat. Poslouchejte,

Coope. Haló. Haló! Haló, Coope, tak běžte do prdele!“

Usmál se. Najednou se cítil lépe.

Následujícího rána dlouho vyspával. Když vstal, zavolal do

banky Longpoint, kde pracovala Cara Callahanová, aby se zeptal, zda

si nevzpomněla na něco užitečného.

V bance mu sdělili, že Cara dala výpověď, a dozvěděl se, kdo je

její nový zaměstnavatel – další banka.

Když pokládal sluchátko, uvědomil si, že v té bance dřív

pracovala Ann Callahanová.

Seděl u telefonu a několik minut o tom přemýšlel. Poté se

rozhodl, že nebude volat, ale že si s Čarou promluví osobně – třeba

během polední pauzy.

151

Pět minut před polednem zaparkoval na Sedmapadesáté

východní, přímo proti sídlu Obchodní vzájemné banky.

Když Cara vyšla ze dveří, užasl: zrzavé vlasy, šedý kabát a

červená šála, dokonce i ty boty. Jako by to vše svlékla ze sestřina

mrtvého těla. Na vteřinu si myslel, že se dívá na Ann Callahanovou.

Zabočila doleva a kráčela po chodníku ke Třetí Avenue. Coop

vystoupil z auta, vyhrnul si límec kabátu a vydal se po své straně

ulice za ní.

Cara vstoupila do dveří, nad nimiž stálo napsáno LAHŮDKY, a

Coop přeběhl ulici.

Než do lahůdkářství vešel, nakoukl dovnitř zamlženou výlohou, v

níž byl vystaven čerstvě upečený chléb a sladké pečivo. Po obchodě

byly rozmístěny stolky s židlemi a sednout si bylo možno i v další

místnosti, kam vedl klenutý průchod. Cara čekala ve frontě u pultu.

Muž před ní si odnášel podnos s jídlem k jednomu ze stolků.

Coop poodešel o kus dále a předstíral, že si v jedné výloze

prohlíží knihy. Nevěděl, jestli si Cara neobjednává jídlo s sebou;

pokud se rozhodne najíst uvnitř, chtěl jí dát čas, aby se před jeho

příchodem usadila. Ze zkušenosti věděl, že za člověkem, jemuž chtěl

položit nějaké otázky, se vyplatí přijít, když sedí v restauraci a

zrovna mu přinesli jídlo – velmi to snižuje pravděpodobnost, že

dotyčný vstane a odejde.

Když uplynulo pět minut, vstoupil do lahůdkářství.

Cara seděla u stolu blízko okna. Kdyby býval pokračoval v chůzi

po chodníku, možná by si ho všimla.

Zrovna si na sendvič roztírala hořčici. Vycítila jeho přítomnost a

zvedla oči. Ty zelené oči – Cařiny, nikoli mrtvé oči Ann zírající ze

zahnědlé trávy pod stromy v kampusu – Coopa přimrazily na místě.

Nemohl si nevšimnout, jak jí nová zrzavá barva vlasů k těm očím i k

pleti sluší.

Ulevilo se mu, když se usmála a oslovila jej: „Coope! Posaďte se,

prosím vás. Už jste obědval?“

„Neobědval, ale nemám hlad.“ Posadil se na vratkou židli naproti

ní. „Volal jsem do banky Longpoint a tam mi řekli, že jste začala

pracovat tady.“

152

Znovu mu věnovala ten úsměv, který se mu tak líbil. „Myslíte

tady v lahůdkách?“

„Myslím v Obchodní vzájemné tady v ulici. Tam, co pracovala

Ann.“

Kousla si sendviče, žvýkala a zkoumavě si jej prohlížela.

„Chtěl bych si s vámi promluvit,“ řekl Coop. „Nevzpomněla jste

si náhodou na něco dalšího ohledně Ann? Něco, co by se dalo nějak

využít?“

„Myslím, že ne.“

„Když jsem vás spatřil na ulici, na chviličku jsem si myslel, že

jste Ann. To oblečení, ten nový účes a to všechno…“

„Lidi se se zármutkem vyrovnávají různě.“ poznamenala.

„V tomhle směru jsem toho zažil hodně.“

„Možná jsem na svou mladší sestru vždycky žárlila a teď bych

chtěla žít jako ona. Nemohl by to být motiv k vraždě?“

„Kdybyste to vykládala nesprávným lidem, tak ano. A teď máte,

co jste odjakživa chtěla. Jenže to tak není, viďte?“

Znovu se na něj krásně usmála. Jako hřejivé slunce v nadcházející

zimě. „Ne,“ odpověděla. Teprve teď odšroubovala ze své láhve dietní

coly víčko, nalila si ji do papírového kelímku a posunula láhev ke

Coopovi.

Poděkoval jí a napil se. „To není těžké uhodnout, Caro. Ty zrzavé

vlasy, ten způsob líčení. A ten nový šedý kabát a červená šála skoro

stejná, jako nosila Ann.“

„Ten kabát a šála se k barvě vlasů moc nehodí. Barvy Ann nikdy

kombinovat neuměla.“

„Ale jsou dostatečně výrazné, a o to vám přece jde, nebo ne?“

„Ano, o to mi opravdu jde.“

„A teď pracujete tam, kde Ann. A mám za to, že jste od ní nebo

od ostatních lidí v bance zjistila, že sem do lahůdkářství někdy

chodila na oběd. Dokonce sedíte u okna, aby na vás z ulice bylo

vidět.“

„Myslím, že Annin vrah v téhle čtvrti možná bydlel nebo

pracoval, nebo tu aspoň trávil čas. A pokud ano, tak se tu nejspíš

pořád ještě pohybuje. Třeba ji právě tady poprvé spatřil a napadlo ho

sledovat ji a zabít.“

153

„Možná, že ji poprvé spatřil v areálu té školy, kde přišla o život,“

namítl Coop.

„To ano, ale já se vsadím, že to bylo spíš tady a že pak vyčkával

na vhodnou příležitost. Třeba dokonce pracuje u nás v bance.“

„Podle policie tu vraždu nikdo ze zaměstnanců banky nejspíš

nespáchal.“

Uvelebila se na židli a zpříma na něj pohlédla. „Policie se může

plést. Já se taky možná pletu, že se vrah pohybuje v téhle čtvrti nebo

si dokonce ukládá peníze u nás v bance, ale možná taky ne. Aspoň

ohledně Anniny vraždy něco podnikám. Nepřitahuje snad sériového

vraha určitý typ žen, podobný jeho matce nebo přítelkyni, která ho

pustila k vodě, nebo někomu takovému?“

„Dost často to tak je,“ připustil Coop.

„No, a ze mě se teď stal stejný typ ženy jako Ann. Budu pracovat

a stravovat se tam, kde ona, chodit po stejných trasách, jezdit stejnou

linkou autobusu a podzemky. V práci se budu snažit něco

zaslechnout a budu se vyptávat lidí, s nimiž Ann pracovala. Zjistím

od nich, jaké další zvyklosti Ann dodržovala. Její a vrahův život se

předtím, než zemřela, musely někde protnout. A Ann ne –

* trávila čas skoro nikde jinde než v práci a doma.“

„Takhle se vám podaří stát se další obětí.“

„Anebo zjistit, kdo je vrah. Gn se s mou sestrou pravděpodobně

seznámil už dřív. Určitě se spolu někde bavili a on se přitom rozhodí,

že ji zavraždí. No a možná že se rozhodne seznámit i se mnou.“

„Takhle to vždycky nefunguje. Sériovým vrahům někdy padnou

za oběť i lidé, které nezná.“

„Tomuhle ne. Vypadá to, že ho oběti znaly, že mu dokonce

důvěřovaly.“

„To vám řekl kdo?“

„Nikdo. Před několika dny to bylo v novinách v jednom článku.

Prý to říkala vaše kolegyně Deni.“

Zatracená Deni, pomyslel si Coop. „Radši bych, abyste to

nedělala,“ trval na svém. „Děláte ze sebe návnadu.“

„Ne tak docela. A i kdyby, tak co? Na návnadu se občas chytí

ryba a pak skončí na pekáči.“

154

„A jindy se z té ryby vyklube pěkný žralok a z návnady pouhá

potrava. A vy se právě pohybujete ve vodě, v níž jeden plave, Caro.“

Opět vykouzlila ten svůj úsměv, tentokrát ho však doprovázel

jakýsi jiný výraz v očích. Už se s ním u Cary setkal – byla v něm

zatvrzelost.

Prohlásila: „A přesně v takové vodě chci nějakou dobu plavat.“

31

Detektiv seržant Roy Lyons ze seattleské policie seděl za

pracovním stolem a zamračeně upíral zrak na telefon. Včera jakási

žena napadla muže elektrickým přístrojem, kterým na zahradě

zabíjela slimáky – tenkým, rozžhaveným a ostře zašpičatělým

ocelovým prutem. Ve vlhkém seattleském podnebí se lidé se slimáky

potýkali ustavičně, protože to byli nejhorší škůdci rostlin. Užívali

proti nim nekonveční a vynalézavé metody, tak jako tomu bylo i

tentokrát. Zabiják slimáků, jak výrobce přístroj pojmenoval,

Lyonsovi připadal jako elektrická ohřívací tyčinka, kterou se za

chladného počasí rozehřívá a rozpouští olej v motoru, aby šlo

nastartovat auto. Ať tak či onak, Zabijákem slimáků bylo možné

nejen vraždit slimáky, ale taky ho použít jako rozžhavený kord.

Souseda oné ženy, jakéhosi Adama Adamského (neuvěřitelné

jméno), museli hospitalizovat s propíchnutým a popáleným střevem,

šermířku propustili na kauci.

K Lyonsově stolu přišel jeho kolega Marty Sanderson. V jedné

ruce držel hrnek s kávou, v druhé složku. Usmál se na Lyonse a

prohodil: „Potřebuješ píchnout?“

„Drž hubu,“ reagoval Lyons.

„Uch, och, ach.“

„Přestaň si ze mě dělat legraci.“

„Nepodařilo se najít svědky toho píchnutí?“ otázal se Sanderson.

Očividně potlačoval úsměv.

„Tu čtvrť pročesávají dva lidi. Až najdou nějakého svědka, mají

se ozvat. Už jsou tam několik hodin a telefon ještě nezazvonil.“

155

„Já přišel s něčím trošku jiným,“ vysvětlil Sanderson. „Pamatuješ

na tu ženskou, kterou někdo asi před měsícem ve vaně zpracoval

otvírákem na konzervy?“

„Takovéhle věci obvykle nezapomínám.“ Lyons nezapomněl ani

na to, co mu tehdy v márnici ukázal policejní lékař – jak té ženě vrah

hluboko do vagíny zastrčil plastikovou figurku nějakého svátého a

musel ji kvůli tomu naříznout nožem. Bohudík až po smrti. Tato

informace tisku i veřejnosti zůstala utajena. Kromě ochránců zákona

o tom věděl pouze vrah. Figurku^ světce běžně prodávali v

obchodech s církevními suvenýry – byla to obyčejná tretka, jaká se

používá i v květinářstvích jako dekorace květinových aranžmá a

smutečních věnců. Společnost, která tyto věci vyráběla, je prodávala

po tisících a svátý Augustin představoval jeden z nejoblíbenějších

druhů.

„Georgianna Masonová,“ připomněl mu přesto Sanderson.

„Pamatuješ, jak jsme v té koupelně našli otisk paty?“

„Jo, pamatuju. Ten vrah byl bos. Nejspíš si sundal oblečení, aby

si ho nepocákal vodou nebo krví přitom, co… pracoval s tím

otvírákem.“ Lyons si pamatoval i to, že otisk bosé paty byl natolik

nezřetelný, že by se u soudu nedal použít, ani kdyby si byli

skálopevně jistí, že chytili toho pravého.

Sanderson pohodil složku Lyonsovi na stůl. „Když se vrah

oblékl, zřejmě se ještě vrátil do koupelny, aby se před odchodem

pokochal svým dílem. Lidi z laborky našli svými lampami další

otisk, který člověk obyčejným okem nerozezná. Tentokrát to je

bota.“

„Myslí, že ten otisk udělal vrah?“

„Na podrážce té boty byla krev, proto byli schopni ten otisk najít.

Trvalo jim to dost dlouho. Potom ten záznam někam založili a našli

ho teprve včera. Tady v té složce máš počítačově zvětšený snímek.“

Lyons složku otevřel a podíval se na snímek. Pánská bota,

přibližně velikosti deset, usoudil. Skoda, že to není bota na běhání -

ty totiž mívají na podrážce složitý a výrazný vzorek, který se dá

snadno identifikovat. Neobvyklé na této botě bylo, že dezén

podrážky tvořily řady navzájem zkřížených vroubků, které se táhly

až ke krajům.

156

„Nepatří ta šlépěj někomu, kdo se v tom bytě pohyboval až poté,

co našli to tělo?“ napadlo Lyonse.

„Ne, to už jsme prověřili. A v laborce říkají, že krev se ještě

nezačala srážet, takže při styku s podrážkou musela být čerstvá,“

vyvrátil Lyonsovu domněnku Sanderson.

„Tak jo.“ Lyons byl za novou informaci vděčný, pochyboval

však, že by sama o sobě k něčemu vedla. Akorát další klíč k

nechutnému rébusu. Nechal složku otevřenou a pošoupl ji po desce

stolu směrem k Sandersonovi. „Zkus, jestli ten snímek bude

rozeznatelný, když ho rozešleme faxem, a začni oslovovat výrobce a

velkoprodejce obuvi. Možná ty boty najdeme. Nebude na škodu,

když zjistíme, jaké ten úchylák nosí.“

„Ať ta bota je, jaká chce, nejradši bych ho oběsil na tkaničkách,“

procedil Sanderson.

„To není zrovna profesionální, Marty.“

Lyons zpoza stolu pozoroval, jak Sanderson odchází, když vtom

zazvonil telefon.

„To je seržant Lyons?“ ozvalo se. „Tady strážník Eganer. Volám

ohledně toho včerejšího případu bodnutí…“

Dobrá zpráva, pomyslel si Lyons. Eganer byl jedním z policistů,

kteří zpovídali lidi ve čtvrti, kde došlo k útoku. Do řad policie

nastoupil nedávno, teprve před rokem, ale pálilo mu to, a přestože se

sotva začínal holit, měl před sebou světlou budoucnost. „Někoho jste

našli?“ zeptal se.

„Ženu, jejíž zadní dvorek sousedí se zahradou toho bodnutého

chlápka. Tvrdí, že slyšela dva hlasy, jak řvou a hádají se, tak se

podívala oknem z kuchyně a všechno viděla. Ten bodnutý tam prý

jenom tak stál, dokonce s rukama v kapsách, a ta ženská ho tou

věcičkou na šneky probodla.“

„Na slimáky.“

„Jo, máte pravdu.“

„Sepsal jste to?“

„Ano.“

„Dobrá práce, Eganere. Zkuste zjistit ještě něco a před obědem se

sem vraťte.“

„Provedu.“

157

Telefonát Lyonsovi zvedl náladu jen nepatrně. Muž s

popáleninami v břiše sice leží v nemocnici, ale je naživu. Proti

útočnici

shromáždili

dostatek

důkazů,

takže

bude

velice

pravděpodobně odsouzena za napadení smrtící zbraní. Ti dva mají

potíže, spravedlnost však zaznamenala úspěch.

V téhle práci se člověk s potížemi setká na každém kroku,

pomyslel si. Bývá to příšerně depresivní a vzpomínek na některé

výjevy se člověk do smrti nezbaví. Třeba na Georgiannu Masonovou

- nebo spíš na to, co z ní zbylo v její koupelně.

Ten chlápek v nemocnici a ženská se Zabijákem slimáků si jenom

myslí, že vědí, co jsou to potíže.

32

Cařin život zapadl do nových kolejí. Zvykla si za chvíli.

V práci se k zákazníkům chovala mile, od kolegů si však

udržovala odstup. Chtěla se s nimi bavit, naslouchat jim a zjišťovat

nové věci o Ann, ale o navazování nových přátelství nestála. Věděla,

že Coop má pravdu: podniká něco nebezpečného. Nemá tudíž právo

vystavovat nebezpečí někoho jiného.

Obědvala proto sama v restauracích poblíž banky, o nichž věděla,

že v nich jídávala i Ann. Když zaslechla, kam Ann během pauzy na

oběd chodívala nakupovat, vydala se tam hned druhý den. Byl to

obchod s oděvy u budovy Citigroup na Třetí Avenue. Cara si chvíli

prohlížela zboží, dokonce si zašla do kabinky vyzkoušet halenku.

Z obchodu odešla, aniž by si něco koupila, a poté strávila nějaký

čas v okolních obchodech na ulici i v budově Citigroup. Ačkoliv do

Vánoc zbýval ještě více než měsíc, ve vstupní hale budovy už se

vystavovalo velké množství modelů železnic a do detailů

propracované miniaturní městečko, jímž podle synchronizovaných

jízdních řádů projíždělo alespoň deset vláčků. Cara chvíli

fascinovaně přihlížela, potom rozsáhlou expozici začala obcházet a

pozorovat ostatní diváky. Maketa města byla tak veliká, že na

jednom konci panoval den a na druhém noc – tady v malinkých

domečcích zářila okna, silnice lemovalo drobounké pouliční

osvětlení a vlaky před sebe vrhaly kužely světla. Vypadalo to, že

158

nikdo nevěnuje Caře pozornost… snad až na muže stojícího naproti

ní, na noční straně města. Měl na sobě světle hnědý svrchník,

kostkovanou šálu a brýle s tónovanými tmavými skly. Právě kvůli

nim si Cara nebyla jistá, kam se ten muž dívá, ale zdálo se, že přes

model městečka zírá přímo na ni.

Je zvláštní, že si ty sluneční brýle nesundá ani vevnitř, napadlo ji.

Předstírala, že si jej nevšímá.

Rozhodla se, že půjde k výlohám. Chtěla zjistit, jestli ji ten muž

bude následovat.

Po chvíli se otočila a sjela pohledem zpět k výstavce vláčků.

Muže nikde neviděla.

Zdálo se jí, že jej zahlédla, jak se opírá do otočných dveří a

vychází ven, ale nebyla si jistá.

Srdce jí bušilo. Uklidni se, nakázala si. Toto bylo poprvé, kdy se

jí zdálo, že ji někdo pozoruje, a navíc to ani nevěděla jistě. Vystrašily

ji ty tmavé brýle a to, jak si pod šálou schovával dolní část obličeje.

Jako by nechtěl, aby jej někdo poznal.

Cestou k otočným dveřím si ale všimla dvou dalších mužů, kteří

si nechali brýle i uvnitř. Třeba to není tak neobvyklé. Sluneční brýle

nosí i během podzimu a zimy hodně lidí a leckdo si je zapomene

sundat. Teď se ostatně vyrábějí skla, která se zdají tmavá, ale je přes

ně vidět naprosto čistě.

Vyšla na chladný listopadový vzduch a vydala se ke stanici

podzemní dráhy mezi Třetí a Lexington Avenue.

Na nástupišti se to hemžilo lidmi a všichni vypadali zasmušile –

možná proto, že u eskalátoru pouliční hudebník vyhrával na housle

pochmurnou melodii. Pocházela z Irska a zněla jí povědomě.

Do stanice s rachotem dorazila souprava jezdící po trase F na

východ do Queensu a s duněním zastavila. Přitlačila před sebou

závan studeného větru, který Caře pocuchal vlasy.

Nastoupila a udeřil ji pach natěsnaných těl a možná i moči. A teď

i naftalínových kuliček proti molům, jak se na ni přitlačil někdo v

tlustém vlněném kabátu. Zůstala stát, aby se mohla porozhlédnout po

zbytku vagonu. Vlaková souprava sebou trhla a nabrala rychlost a do

Cary vrazila podsaditá žena, která se držela téhož madla jako ona.

Ani se jí neomluvila. Přes uličku seděl otrhaný stařec a prázdným

159

pohledem se na Caru díval. Vagon se zakymácel a od hebrejských

novin vzhlédl muž s bradkou. Na okamžik se jeho pohled střetl s

Cařiným.

Ani jeden ze spolucestujících muže s tmavými brýlemi a

kostkovanou šálou nepřipomínal.

Caře se nejprve ulevilo, potom se však dostavil pocit viny.

Ulevit by se jí nemělo. Vždyť chce udělat všechno pro to, aby

vraha vylákala z úkrytu. Dobrovolně a vědomě ze sebe dělá návnadu

ve vodě, v níž plave žralok, přesně jak říkal Coop.

Nečekaně ji zamrazilo strachy, jako by se přes ni převalila vlna

ledové vody. Ten pocit ji zasáhl tak silně, že se jí udělalo nevolno.

Křečovitě stiskla ocelovou tyč, které se držela, a začala se třást.

Propnula nohy v kolenou a snažila se v rozhoupaném uhánějícím

vagonu udržet rovnováhu.

Žena stojící vedle Cary si všimla její nezvyklé reakce a civěla na

ni.

Její výraz naznačoval, že jí je Cara úplně ukradená.

Dunící souprava se jako krev řinula potemnělou arterií pod

povrchem města.

33

Deni Greenová zvedla telefon a hned jím zase praštila. Venku se

vířil vítr, drnčel okenními tabulkami a lehce pohupoval závěsy. V

Denině bytě to profukovalo a nebylo tu moc k hnutí. Už to téměř

nedokázala snášet. Počítala, že touto dobou už bude bydlet někde

jinde, ale částky na šecích s autorským honorářem neustále klesaly,

což se záhy projevilo i na zůstatku na jejím bankovním účtu. Navíc ji

kamarád Midge přemluvil, aby nakoupila akcie společností

vyrábějících moderní technologie, a ty teď náhle zaznamenaly

prudký pokles.

Zničehonic okna zadrnčela ještě prudčeji a do toho se vmísil zvuk

kapek dopadajících na sklo. Počasí pod psa se drápalo dovnitř. Deni

znovu zvedla telefon a naťukala Coopovo číslo. Jakmile uslyšela

záznamník, zavěsila.

160

Zůstala na telefon upřeně hledět. Byl celkem moderní, ale nebyl

to bezdrátový aparát ani mobil. Ty se dají odposlouchávat pomocí

scannerů. Technologie… Kdo ví, kam se vyvíjejí? Cena jejích akcií

spadla, protože někdo vyvinul něco pokročilejšího. Nepřekvapilo by

ji, kdyby se všechny knihy brzy začaly publikovat na internetu. A její

se vydávat nebudou, pokud Přítulná kočka přijde o všech devět

životů a její nový román o skutečném zločinu nezabere. Čas pracuje

proti ní – Alicia začíná mít čím dál větší nároky a přichází s čím dál

horšími výhrůžkami. Kde je do prdele ten Coop?

Vstala a začala nervózně přecházet po pokoji. Měla na sobě svůj

neforemný červený svetr, šedé teplákové kalhoty a na nohou dvoje

ponožky, aby se chránila před průvanem nad podlahou. Pročísla si

rozcuchané vlasy. Co má Coop v plánu? Snad ji nechce potrestat za

to, že byla chytřejší než on a vzbudila zájem veřejnosti o vraždu jeho

dcery? Ten naivní kretén! „A cos od něj čekala?“ zeptala se sama

sebe nahlas. „Je to prostě tupěj policajt.“ Policajti neberou plat za to,

aby dokázali něco vymyslet. Aby přišli s nějakým nápadem. Na

rozdíl od spisovatelů.

Zahlédla se v zrcadle na zdi a ušklíbla se. Se svým vzhledem

nebyla nikdy spokojená. Problém s nadváhou ji trápil už na střední

škole. Na rande prakticky nechodila. Na vysoké se občas s někým

vyspala, ale byla si vědoma toho, že za tím není nic jiného než sex. A

ani ten za moc nestál. Hlava se jí rozhodně nikdy nezatočila. Až na

případy s… No, to je přece jedno, tehdy se jednalo o pouhý

experiment. Proklatý chlapi! Zatracenej Coop!

Cítila, že nabírá k pláči. Poslední dobou k tomu docházelo častěji

– to ten tlak a stres. Je to slabost, které se nesmí poddat.

Několikrát se hluboce nadechla a nepříjemný pocit zmizel, takže

mohla znovu s čistou hlavou uvažovat.

Ten vrah je sexuálně zakomplexovaný, určitě se zklamal sám v

sobě i v ostatních lidech. Právě proto se Deni domnívala, že dokáže

odhadnout jeho myšlení. Jsou totiž spřízněné duše. Má si o tom

promluvit s Coopem? Co o tom může chlap jako on vědět? Slyšela,

jakým způsobem se policajti baví o ženách, a věděla, jakým

způsobem uvažují. O nic hůře než ostatní muži, akorát své názory

neskrývají. Alespoň ne mezi sebou.

161

Znovu pohlédla do zrcadla na svou neforemnou postavu a

oplácaný obličej, v jehož růžovoučkých tučných tvářích se oči téměř

ztrácely, až vypadaly jako drobounké korálky. Každý přece nemusí

být hezký. Žena může žít i bez partnera – žít šťastně a produktivně,

aniž by se po ní sápal nějaký uslintaný a nadržený chlápek. Deni

přítele má – na elektrický pohon. Dají se na nem nastavit tři rychlosti

vibrace. Nic víc nepotřebuje. A když to mezi nimi trochu zajiskří a

elektrický přítel vypoví službu, může jej vyměnit. Navíc k němu

vždy dostane záruku vrácení peněz při reklamaci, což představuje

spolehlivější opatření než předmanželská smlouva.

Deni se vrátila k rozzářené obrazovce počítače na psacím stole.

Znovu jí zavolala Alicia a dožadovala se něčeho k té knížce o

sériovém vrahovi. Deni jí vysvětlila, že to není jednoduché, neboť

Coopovi náhle něco přeletělo přes nos a přestal spolupracovat. Alicia

prohlásila, že výmluvy už nebude poslouchat a že Deni se s tím

problémem bude muset nějak vyrovnat. No jistě. Co vlastně taková

redaktorka ví o tom, jak se píší knihy? Čím k tomu přispívá? Podle

Deni byla Alicia spíše na překážku.

Seděla u počítače a pokoušela se načrtnout základní osnovu

knihy. Něco Alicii dodá a to jí bude muset stačit. Snažila se sama

sebe přesvědčit, že Whippet Books autorku detektivek s Přítulnou

kočkou na dlažbu nevyhodí. Rada vydavatelů by se o možnost tuto

sérii odkoupit určitě poprala. Denina agentka Kate sice byla jiného

názoru, ta se však v minulosti už několikrát zmýlila. Zpočátku si

dokonce myslela, že Deni neprorazí ani s Přítulnou kočkou. Teď nad

tou sérií jásala a přeochotně si strhávala provize. Deni hned věděla,

že ženám se bude řada s Přítulnou kočkou nesmírně líbit - těm

nezadaným, které se potýkají se systémem, uhoněným kariéristkám s

rodinou, které hledají únik, vdaným potvorám, co úpějí pod

despotickým manželem. Kate ani ostatní však nechápou, že Deni

není žádný outsider. Jako žena zná ženské uvažování, ačkoliv

schopností využívat typických ženských lstí ji příroda neobdařila. A

rozumí zároveň i mužům, protože podobně uvažuje, až na to, že jí

mysl nezatemňuje jedovatý testosteron. Rozumí chybám, kterých se

ženy i muži dopouštějí.

162

Muž, který zavraždil Bette Cooperovou a ty ostatní, rozuměl

pouze ženám, sobě ne. Deni chápala myšlenkové procesy zástupců

obou pohlaví. Zatímco si vrah vyhlížel potenciální oběti a vyžíval se

v lovu a pak v zabíjení, Deni ho stopovala a blížila se mu. Přestože

občas skončila ve slepé uličce a věděla, že ještě zabloudí do dalších,

stále více se dostávala k jeho podstatě, k tomu, kdo a co je zač.

Věděla, že nakonec do choré mysli toho chlápka pronikne a

porozumí mu jako nikdo předtím, a poté jej vypátrá. Už teď mu

rozuměla víc, než by si Coop vůbec dokázal představit. Tenhle

zabiják, ten hajzl zmítaný testosteronem, jde tam, kam ho vede pták.

A ona jde po něm.

Rozhodla se, že Coopovi už volat nebude. Ať jde do prdele.

Potřebuje ji stejně jako ona jeho. Však on přileze.

Odešla do kuchyně, otevřela lednici a sáhla po dietní Pepsi.

Potom však ruku odtáhla, dveře zavřela a otevřela mrazák pod

lednicí. K čertu s dietní colou, místo toho si dá trochu čokoládové

zmrzliny. Za to, čím právě prochází, si to zaslouží.

Odnesla si misku zmrzliny do obývacího pokoje a posadila se s ní

za stůl k počítači. Hbitým pohybem posunula myš, několikrát na ni

klikla a poté se předklonila. Zamračila se, neboť po první lžičce

zmrzliny ji rozbolely stoličky. Začala zkoumat obrazovku.

Po několika minutách zavřela textový editor a přešla ke svým

oblíbeným internetovým stránkám v adresáři nazvaném Pátrání.

Nadále bude horlivě zkoumat veřejně přístupné materiály a hledat v

nich nějaké souvislosti, nadále se bude pokoušet dávat informace z

celostátních zdrojů do souvislostí. Kdyby natrefila na pořádnou stopu

vraha, bylo by po veškerých potížích s Alicii. Stejně tak s Coopem,

kdyby ten hajzl někdy zvednul telefon.

Náhle vedle ní zacvrlikal její vlastní aparát.

Volnou rukou zvedla sluchátko a přitiskla si ho k uchu. „Deni

Greenová, prosím.“

„Slečno Greenová, tady je Maureen Morganová.“

Deni vyčkávala. Té krávě, která vytočila nesprávné číslo nebo si

myslí, že jí může něco prodat, byla připravená pořádně vynadat.

„Pardon,“ pokračoval hlas. „Maureen Morganová, dříve

Cooperová. Bettina matka.“

163

Deni se usmála a tvář se jí rozjasnila. Začala si v hlavě procházet

pomyslnou kartotéku a pokoušela se vzpomenout si na vše, co zjistila

při předchozím rozhovoru s Maureen a co o své bývalé ženě vypustil

z úst Coop. Objímá stromy, nepije, horlivě hájí práva zvířat,

vegetariánka… „Á! Zrovna jsem na vás myslela!“

„Já na vás taky,“ řekla Maureen. „Coop mě varoval, abych se s

vámi už nebavila.“

„Tak v tomhle jsme na tom stejně.“

„Myslím, že navzdory tomu, co říká můj bývalý muž, bysme se

měly setkat a znovu si promluvit. Vy se leccos hodnotného můžete

dovědět ode mě a já od vás.“

„Aniž by o tom věděl Coop?“

„Samozřejmě.“

„Kdy byste se chtěla setkat?“

„Co zítra, jestli nemáte moc práce?“

„Zítra by to šlo. Můžeme si někde dát společně oběd. Vyhovovala

by vám nějaká restaurace blízko vaší práce?“

„To by myslím šlo.“

„Ale bude to muset být nějaká vegetariánská,“ prohlásila Deni a

nabírala si přitom na lžičku zmrzlinu. „Já totiž nejím maso ani

mléčné produkty. Nevadilo by vám to? Anebo pokud by se vám to

zamlouvalo líp, můžeme se sejít jenom na něco nealkoholického k

pití.“

„To bude možná lepší.“ souhlasila Maureen. „Máte ráda

nealkoholické daiquiri z manga?“

Deni olizovala lžičku. „Jsem ochotna ho vyzkoušet,“ odpověděla.

„Vlastně to zní báječně.“

34

Coop očekával, že Cara zatočí do lahůdek, kde obědvala dříve,

místo toho však kolem vchodu do lahůdkářství jen prošla, ze

Sedmapadesáté zabočila za roh a vstoupila do malé italské restaurace

Viva Trattoria, jíž před okny rostlo v Květináčích husté kapradí. Cara

očividně zjistila, že se jedná o další podnik, kam Ann často

chodívala.

164

Byl jasný, ale chladný den. Coop věděl, že Cara v restauraci

stráví delší dobu, a tak uvažoval, že se vrátí k autu a zaparkuje

naproti přes ulici. Mohl by nechat motor i topení puštěné a sedět

uvnitř. Poté to však zavrhl. Cara by se mohla rozmyslet a jít na oběd

někam jinam. Do té restaurace zašla jen proto, aby si ji všiml Annin

vrah. Mohl by to být kterýkoliv číšník nebo zákazník, který tu popíjí

francouzské víno či čeká na těstoviny. Mohl by vzhlédnout od nápoje

nebo od jídla a uvědomit si, že tu ženu odněkud zná a že ho

přitahuje. Pokud Cara správně odhadla situaci, představovala pro

onoho člověka stejné lákadlo jako předtím její sestra. Svým

vzhledem hlásala: Jsem stejný typ jako Ann Callahanová – jsem

tvůj typ. Coopa znovu napadlo, jestli Cara chápe, jakému nebezpečí

se vystavuje. Jak jen může být tak neskutečně hloupá nebo tak

nebojácná?

Zacouval ke dveřím obchůdku s hodinkami a elektronikou a

předstíral, že si prohlíží restaurované starožitné chronometry

vystavené ve výloze. Ve skutečnosti však pozoroval obě strany ulice

a všímal si lidí, aby si je zapamatoval, pokud se objeví, až bude

příště sledovat Caru. A bylo mu jasné, že ji znovu sledovat určitě

bude. Něco jej k ní přitahovalo jako magnet. A stejně silně to mohlo

přitahovat i vraha, i když z jiného důvodu.

Jestliže Cara trvá na tom, že ze sebe bude dělat návnadu, on se ji

pokusí chránit. Samozřejmě nemůže trávit veškerý čas jí v patách a

neustále na ni dohlížet, ale dost často ano. Nic lepšího nevymyslí.

Pokud se Caře podaří natrefit na Annina vraha, Coop třeba bude u

toho. Lovec, oběť a pronásledovatel.

Po zádech mu přeběhl mráz, počasí to však nezpůsobilo. Pokud

by se všichni tři opravdu setkali, jeho jediného by zbylí dva okamžitě

poznali. S Čarou se znal a díky Deni a rozhovoru, který poskytla

novinám, věděl i vrah, jak Coop vypadá.

Popošel blíže ke dveřím, aby unikl větru a pozornosti

kolemjdoucích. Znovu dostal vztek na Deni a její bezohlednost vůči

každému kromě sebe. Kromě Earla Gittera, který jej jako obvykle

žádal o rozhovor, aby mohl napsat další článek o Zničeném otci, mu

předchozí večer volala podle všeho i Deni, i když se nepředstavila;

165

jednou mu zanechala rozčilený vzkaz, poté to ještě několikrát

zkoušela, vždy se však dovolala pouze na záznamník a zavěsila.

Coop jí nechtěl volat zpět ani jí prozradit, že sleduje Caru, která

se pokouší nalákat vraha. Alespoň prozatím ne. Nejdřív ji trochu

podusí a dá jí lekci, jak se má správně spolupracovat. Možná se k

němu alespoň na chvíli začne chovat férově.

Deni předstírala, že jí daiquiri z manga chutná, ve skutečnosti

však po té přesládlé směsi dostala o to větší chuť na své obvyklé pití

– neředěný bourbon. Nenápadný bar na Broadwayi, v němž se

podávaly zdravé nápoje, nesl bizarní název Roste, roste, povyroste a

podle toho i vypadal. Prodávaly se zde bylinky, pokojové rostliny,

zeleninové a rostlinné nápoje a vonělo to tu šafránem. Deni se

rozhodla, že toto prostředí využije ve své knize. Měli tu malý

obslužný pult, řadu kulatých stolečků a miniaturních židliček, které

jako by patřily do obchůdku se zmrzlinou z poslední dekády

devatenáctého století. Zdálo se, že vše kromě nápojů je v obchodě

vyvedeno v odstínech bílé nebo zelené. Na nápisu za barem stálo

ZDRAVÍ, ZELEŇ, ZDAR. Deni si všimla, že na jednom ze zelených

kachlíků někdo rozmáčkl švába. Rozhodla se, že na to Maureen

neupozorní.

Oblečení Coopovy bývalé ženy opravdu stálo za to: jak Deni

zjistila, když si Maureen sundala svůj obyčejný hnědý kabát, měla

pod ním nebarvené volné kalhoty a pytlovitou halenku s dlouhými

rukávy. Nenalíčenou pleť měla nezdravě nažloutlou a trochu

podobanou, vlasy nevýrazné hnědé barvy. I negativ byl barevnější.

Kdysi se za ní muži možná ohlíželi, ale to už byla minulost.

Nejživější na ní byly praktické černé boty ke kotníkům, podivně

zašpičatělé. Byly vyrobené z materiálu, který vypadal jako vinyl.

Deni se ulevilo, když je Maureen schovala pod stolem; bála se, že se

nahlas rozchechtá. Ty boty by se hodily pro nějakého praštěného

skřítka.

Pak veškeré dojmy odsunula stranou a vyložila Maureen většinu

toho, na co s Coopem přišli. Obratně to podala tak, jako by sama

udělala největší kus práce a dosáhla většiny úspěchů. O to, zda by

Coopovi nevadilo, že se o těchto záležitostech dozví jeho bývalá

166

žena, se nestarala. Neobtěžuje se zdvihnout telefon, tak ať jde do

hajzlu. Stejně se jedná o informace, které se musejí ověřit z různých

zdrojů. Kdyby to Coopovi trochu myslelo, musel by jí za rozhovory s

Maureen poděkovat. S Deni je Maureen alespoň ochotná se bavit;

podle toho, co říkal Coop, s ním se leda hádá.

„Chtěla jsem vám osobně poděkovat za to, co jste udělala.“

prohlásila Maureen, zatímco usrkávala svůj nechutný nápoj z manga.

„A říct vám, že vám kdykoli pomůžu. Je mi úplně jasné, že vaše

snaha je mnohem plodnější než práce policie.“

„Oni se ale zabývají spoustou zločinů,“ namítla Deni, „a mají na

to málo času.“

„A taky klapky na očích.“

„To je sranda,“ prohodila Deni, „právě z toho jsem nedávno

obvinila vašeho bývalého manžela. Naštvalo ho to.“

„Jeho pravda často naštve. Proč s ním vůbec spolupracujete?“

„Přes něj jsme napojení na policii, což se cení. Já ho využívám k

tomu, abych od něj získala informace, a pak je použiju, jak sama

potřebuju. Proto bych taky nechtěla, aby se dozvěděl o téhle

konverzaci a dostal další záchvat vzteku.“

„Předpokládám, že teď zrovna jeden má kvůli tomu novinovému

článku.“

„Je to tak,“ potvrdila Deni. „A co si o tom článku myslíte vy?“

„Podle mě byl dobrý – alespoň něco. Nikdo nic jiného nepodnikal

a Coop jako by si to ani neuvědomoval. A jak už jsem vám říkala, o

našich rozhovorech už se ode mě nedozví.“

Deni si všimla, že Maureen slovo „rozhovor“ použila v množném

čísle, a byla tomu ráda. Předstírala, že opět upila svého mangového

nápoje, a nahnula se k ní. „Nemluvil s vámi Coop ještě o něčem

jiném, o čem zatím nebyla řeč?“

Maureen si začala pohrávat s umělohmotným brčkem. Vypadalo

to, že přemýšlí. „Myslím, že ne. Je zmatený a neví, co dál. Dokonce

mi jednou řekl, že ten vrah možná ani sám neví, že ty hrozné zločiny

spáchal. Ze prý takovíhle vraždící psychotici někdy ty svoje hrůzné

činy vytěsní a dokonce můžou projít na detektoru lži.“

„To je směšné,“ reagovala Deni. Tentokrát ze svého

nealkoholického daiquiri opravdu upila a málem se jí zdvihl žaludek.

167

„Samozřejmě. Představa, že někdo chodí po světě, aniž by věděl,

že je schopen spáchat takové věci, je absurdní. To je jak z nějakého

pseudoodborného časopisu o psychiatrii, který koupíte na každém

rohu v trafice. Vy považujete psychiatrii za vědu?“

Deni věděla, že by teď raději měla postupovat opatrně. „Za

vědu?“

„Byla jste někdy u psychiatra?“

„Ne, nikdy. A vy?“

„Jednou – poté, co se naše manželství rozpadlo. Nej větší kecy,

co jsem kdy slyšela.“

Deni se chápavě usmála. „To si dokážu představit. Akorát že za

tyhle kecy pořádně zaplatíte.“

„Mnohem radši bych se bavila s někým jako vy,“ řekla Maureen.

„S někým, kdo je přemýšlivý a dokáže proniknout k podstatě věci. Já

mám na tyhle věci čich a vím, že vy se do uvažování toho vraha

dokážete vžít, odhadnete, co si myslí.“

„Snažím se o to,“ odvětila Deni.

„Nejde o to se snažit.“

Deni uvažovala, co má Maureen na mysli.

Maureen se zamračila a zakroutila hlavou. „Než Coop dostal tu

rakovinu, dalo se s ním mluvit líp, víc mu věřit.“

„Rakovinu?“

„Ano. Teď je v remisi. Nedá se říct, kolik života mu zbývá.“

A kurva! pomyslela si Deni. To vysvětluje spoustu věcí –

například proč má Coop s dopadením vraha své dcery tak naspěch.

Tohle bude ohromný motiv do knížky. „To mě mrzí. Doufám, že už

je z nejhoršího venku.“

„To nikdy nebude, podle toho, co o těchhle věcech vím. A já toho

o nich vím dost, protože pracuju pro pojišťovnu, která prodává

životní pojistky. Takže alespoň podle statistik se z toho nedostane.

Věděla jste, že se výzkumem zjistilo, že rakovinné buňky

neodumírají? Jsou nesmrtelné.“

„Někde jsem to četla.“

„Takže se nedá říct, kdy ta nemoc znovu propukne.“ Maureen

upíjela brčkem svůj nápoj, až jej se srkavým zvukem vysála do

poslední kapky. Poté opět vzhlédla k Deni. „To chcete říct, že se s

168

vámi Coop pustil do dlouhodobého podniku a ani vám o té své

chorobě neřekl?“

„On se o ní zmínil,“ mlžila Deni, „ale nezacházel do podrobností.

Nechtěla jsem do toho šťourat – říkala jsem si, že to není moje

starost.“

„Já si myslím, že za takovýchle okolností se vás to taky týká.

Podle mě vám o tom měl říct.“ Maureen vrhla letmý pohled na

nástěnné hodiny, které vypadaly jako reklama na pivo, jenže místo

piva figuroval nějaký celerový nápoj. „Už bych měla vyrazit. To

byste koukala, kolik práce lidi v pojišťovně mají. A žádné fádní

práce – je to ohromně zajímavé.“

„To si dovedu představit,“ řekla Deni.

Maureen se na ni usmála. „Ano, vy určitě ano.“

Deni věděla, co má Maureen na mysli: obě náležejí k ženám,

které před samotou unikají k práci a cítí vzájemnou solidaritu. A obě

vědí, že samotě člověk jen tak neunikne.

Maureen se ještě jednou pokusila svou tyčinkou vysát ze dna

trochu daiquiri a potom vstala. „Jestli mě napadne něco, co by se

vám mohlo hodit, zavolám vám. Můžu o totéž poprosit vás?“

„Budu vás průběžně informovat,“ slíbila Deni. Uvědomila si, že

to byl druhý důvod, proč se setkaly, a že Maureen možná není úplně

hloupá.

Maureen přikývla, zdvihla kabát, který ležel složený na židli, a

rázným krokem vypochodovala z baru.

Na stole nenechala za svůj nápoj žádné peníze – a uhrazení účtu

nechala na Deni.

Za tu cenu se to vyplatilo, pomyslela si Deni.

35

Noční host začal pociťovat touhu.

Čím dál tím častěji. Takhle to přece podle policie a amatérských

psychologů má fungovat, nebo ne? Tlak roste. Sériového vraha to

čím dál víc nutí zabíjet, začíná se chovat iracionálněji, obezřetnost

opadá a časový odstup mezi zločiny se snižuje. Něco jako Newtonův

třetí zákon – zákon masa, krve a kostí, na jehož konci je však selhání.

169

Všechno jsou to idioti. Policie, pseudoučenci ze zábavných

televizních pořadů, agenti FBI, kteří sestavují psychologické profily,

pitomci, kteří sepisují knihy o psychologii sériových vrahů a o

ženské sebeobraně… V této jediné věci se však nemýlili: ony návaly

nutkání a potřeba ulevit si od nich přicházely stále častěji.

Se stále kratším časovým odstupem. Už zakrátko. Ale ne teď.

Teď ještě ne.

Skrze svůj odraz na skle vyhlédl z okna do chladné, temné noci a

poté si odešel ze skříně vzít kabát a klobouk. Z rukávu vytáhl

dlouhou kostkovanou šálu, omotal si ji kolem krku a vklouzl do

kabátu. Místo zrcadla se postavil před okenní tabuli, nasadil si

klobouk a narovnal si ho, šálu si utáhl kolem krku. Teď už mu téměř

nebylo vidět do tváře – přesně jak to měl rád.

Vypnul lampu a jeho odraz zmizel. Město teď před ním leželo

obnažené: jeho zubatou siluetu obsypala rozsvícená okna, dole se ve

spořádané jednolité záři pohybovala přední a zadní světla aut, řady

pouličního osvětlení se stejně jako lidské osudy zběsile protínaly a

všechny ty zářivé body propichovaly křišťálově jasnou noc.

Nastal čas vyrazit ven, na pravidelnou obchůzku. Procházky mu

dělaly dobře, uklidňovaly jeho nitro a vše, co v něm vřelo, když v

noci bez hnutí ležel v posteli. Odvrátil od té galaxie pod sebou zrak a

střešním okénkem vzhlédl na hvězdnou oblohu, již nepokrývaly

žádné mraky. „Julie,“ vypustil z úst tiché slovo, které představovalo

zaklení i šeptanou modlitbu.

Poté se tmou vydal ke dveřím. Tmou, kterou měl tak rád.

Když vyšel z domu do noci velkoměsta, na jeho smysly zaútočil

chlad a hluk. Nasadil si své lehce tónované brýle, přesvědčil se, že

má šálu u krku pevně omotanou, a vyrazil.

Přestože čas už pokročil, doprava ve městě ještě neřídla a po

chodnících se stále pohybovalo dost lidí. Zdálo se, že mu nikdo

nevěnuje pozornost, nikdo se po něm neohlíží. Žádný div. Lidé se na

ulicích míjejí zabraní do myšlenek, na druhé se stěží podívají, natož

aby je poznávali. On sám klidně může míjet toho Zničeného otce a

jeho řiťolezeckou spolupracovnici, tu spisovatelku, a poznat je,

zatímco oni nebudou vědět, o koho se jedná, protože nemají tušení,

jak vypadá.

170

Takže jaké nebezpečí pro něj ti dva vlastně představují? Policajt,

který patří do starého železa, a obtloustlá škrabalka, která má radši

kočky než lidi? Co mu můžou udělat, aby mu nebyli leda pro smích?

I kdyby se jejich cesty setkaly, nejspíš by k ničemu nedošlo.

Ačkoliv viděl jejich fotografie v novinách, možná by je na první

pohled ani nepoznal. Lidi nevypadají vždycky stejně jako na

fotografiích. Ani on sám ne. Nepodobal se ani svému odrazu na

potemnělé okenní tabulce. Hleděl z ní na něj i do něj někdo jiný,

zleva i zprava, zprava i zleva. Někdo úplně jiný?

Ne, úplně ne.

Jednoho člověka vždy pozná, když se jejich cesty střetnou

- s naprostou jistotou vždy pozná ženu, kterou časem policie a

sdělovací prostředky označí za jeho nejnovější oběť.

Nemají tušení, kolik se v tom označení skrývá pravdy.

Protože ta žena bude jeho nejnovější oběť, ale ne poslední.

Se svou nejnovější obětí se už setkal.

V Seattlu bylo netypicky teplo, nikoli však netypicky šedivo.

Jeho obyvatelé si během pozdního podzimu a zimy zvykli se šedí žít,

a když odtamtud odcestovali, někdy jim i chyběla.

Detektiv seržant Roy Lyons měl třetí den dovolené a ležel na

pláži na ostrově Topsail Island u pobřeží Severní Karolíny.

Bůhvíproč zatoužil po tom, aby slunce přestalo zářit, aby mohl

pohlédnout na oblohu, aniž by musel mít tmavé brýle nebo mhouřit

oči. Vedle něj ležela na břiše jeho žena Laverne s vrškem

dvoudílných plavek rozepnutým, aby jí na zádech nezůstala

neopálený proužek. Podepírala se lokty a střídavě usrkávala Pepsi

ohnutým umělohmotným brčkem a četla knihu – detektivku s

obrázkem kočky na přebalu.

„Ježíši!“ vyhrkl Lyons a zpříma se na ručníku posadil.

„Co je?“ zeptala Laverne, aniž by od své knihy vzhlédla.

„Já na něco zapomněl!“

„Všechno jsem před odchodem zkontrolovala,“ řekla, „tak se

aspoň pokus uvolnit.“

„To se ale našeho domu vůbec netýká. Zapomněl jsem někoho na

něco upozornit.“

171

„Myslíš v práci?“

„Jo.“

„To počká, Royi.“

Možná, pomyslel si a plácl sebou zpátky na lehátko.

Jen aby to ale nečekalo příliš dlouho a vrahovi to neposkytlo čas

odpravit další oběť. Ženu, která si teď žije obyčejným životem,

usmívá se, miluje, směje se nebo pláče. Možná už to dlouho dělat

nebude, jestli se Lyons bude dál válet na ručníku na pláži, vstřebávat

sluneční paprsky a přemýšlet o věcech, o nichž lidé na dovolené

přemýšlejí.

Znovu se posadil.

„Proboha, lehni si a uklidni se, Royi! Stíníš mi!“

„Podej mi prosím tě plážovou tašku,“ požádal ji Lyons.

Laverne si povzdychla a podala mu ji.

Sundal si sluneční brýle, a zatímco šmátral v tašce a hledal svou

peněženku, nechal je, aby volně visely na šňůrce a komíhaly se mu

na obnažené zpocené hrudi. Vylovil peněženku a vyjmul z ní

předplacenou telefonní kartu, kterou si koupil na letišti.

Obul si gumové žabky a vstal. „Vrátím se za chvíli.“

„V jednom starém filmu tohle říkal Arnold Schwarzenegger,“

sdělila mu Laverne, „a hned potom dostal infarkt. Měl by sis

odpočinout, Royi, a přemýšlet o něčem zábavném, ne o práci.“

„Hned jak vyřídím tohle,“ odvětil Lyons.

„Jaké tohle?“

„Jeden telefonát. Kousek dál na pláži je u stánku s občerstvením

veřejný telefon. Mám ti odtamtud něco přinést?“

„Ještě jednu pepsi,“ požádala jej a otočila stránku.

O deset minut později dorazil ke stánku. Zřejmě v levných

plážových žabkách kráčel příliš rychle, protože mu od nich začaly

mezi prsty naskakovat puchýře. Odkulhal do stínu doškové střechy

ke dvěma telefonům, u nichž stály dvousetlitrové ocelové barely

natřené nazeleno. Sloužily jako nádoby na odpadky a kolem nich

bzučely včely. Lyonse na okamžik napadlo, jaké bybylo dostat

žihadlo do míst, která si včera spálil.

Do jednoho z telefonů mluvila žena v dvoudílných plavkách

podobných těm, které na sobě měla Laverne. Stála u telefonu

172

schoulená a snažila se nevšímat si včel. Lyons došel ke druhému

telefonu, zasunul do něj kartu a vytočil nejprve číslo služebny v

Seattlu a poté linku Martyho Sandersona.

Sanderson byl v terénu, ale když se Lyons představil, přepojili ho

na mobil.

„Royi!“ vypravil ze sebe překvapeně Sanderson, když se Lyons

dovolal. „Jaké tam máš počasí?“

„Jako v Seattlu ne. Tady vylezeš ven a oblečení ti tu vlhne

zevnitř.“

„Tady ale neprší,“ řekl Sanderson. „Je tu nádherně. Na nebi ani

mráček.“

„Já vím, že si vymýšlíš, Marty, ale to je dobrý. Kvůli zprávám o

počasí ti nevolám.“ Lyons uslyšel, jak na druhém konci telefonu,

tisíce kilometrů od něj, zatroubilo auto. Sanderson je určitě někde

venku anebo jede autem a kolem je provoz. „Vzpomínáš si na ten

snímek z laborky, na kterém byl ten zakrvavený otisk boty z místa

vraždy Georgianny Masonové?“

„Jo… Jéžišmarjá, to je ta holka zpracovaná otvírákem na

konzervy, který jsme v rozkroku našli tu plastikovou figurku.

Obyčejným okem tu šlápotu nebylo vidět, ale technici z laborky ji

dík speciálnímu osvětlení našli a pořídili její fotku.“

„Jo, to je ono.“ Lyons uslyšel bzučení a volnou rukou odehnal

včelu. „A vzpomínáš si na to, jak nám před nějakou dobou volala ta

otravná spisovatelka z New Yorku? Taková ta, co jí vydávají nějaké

detektivky s kočkou, ale teď pracuje na románu o skutečném

zločinu.“

„Jo. Mluvil jsi s ní sice ty, ale vzpomínám si. Říkala, že ta její

knížka bude pojednávat o vraždě dcery nějakého Vysloužilého

policajta z New Yorku.“

„Jo, to je ona.“

„A taky říkala, že o nás v té knížce napíše, když jí poskytneme

něco, co by mohla využít. Ale my jsme tehdy v archivu neměli nic,

co by se jí hodilo.“

„Přesně tak, Marty. Ale to bylo dost dlouho předtím, než nám z

laborky přinesli ten zakrvácený otisk z bytu Georgianny Masonové,

173

takže se mi to hned nespojilo. Ta spisovatelka nás totiž o něco dost

podobného žádala. Potřebuju, abys jí zafaxoval kopii toho otisku.“

„Na tohle jsi přišel na dovolené?“

„Takhle funguje paměť, Marty. Zafaxoval bys jí prosím tě tu

fotku, až budeš moct? Její telefon a jméno určitě máme ve složce o té

vraždě. Jmenuje se nějak jako Denise nebo Deni.“

„No jasně. Ještě něco?“

„Ne. Teď už konečně můžu začít relaxovat, jak mi radí Laverne.“

„Pokud tě ovšem zase něco nenapadne.“,

„Jo, to máš pravdu. Tak já jdu. Musím na sebe napatlat trochu

opalovacího krému a vrátit se na pláž.“

„Já myslel, že se tam jedeš opálit.“

„Taky že jo.“

„Tak proč ten opalovací krém? To nedává smysl.“

„Ne,“ odvětil Lyons, „to ne.“

Rozloučil se se Sandersonem a zavěsil. Pomyslel si, že teď už se

na pláži opravdu bude moci natáhnout vedle Laverne a uvolnit se.

Věděl, že učinil správnou věc, a měl z toho dobrý pocit. Pocit

uspokojení.

Říkal si, že asi právě kvůli tomu se dal k policii. Kvůli tomu a

ještě kvůli vysokému platu a častým projevům přízně vděčné

veřejnosti.

36

Ze svého obvyklého místa na protějším chodníku Coop pozoroval

Caru, jak po práci vychází z budovy Obchodní vzájemné banky.

Kráčela jistě a energicky, nic nenaznačovalo, že by se chovala

ostražitě.

Věděl, že se Cara nechává vidět v obchodech a restauracích, o

nichž zjistila, že je Ann před smrtí pravidelně navštěvovala, a

nakonec se pěšky nebo autobusem vydává do centra a poté se ze

stanice na rohu Třiapadesáté ulice a Lexington Avenue podzemní

dráhou dopraví po trase F do Queensu na druhém břehu East River.

Tam bud nastoupí do autobusu, který jezdí na konečnou, kde byla

zavražděna její sestra, nebo si chvíli krátí čas procházkou či

174

nákupem. Pak se vydá podzemní dráhou zpátky na Manhattan a vrátí

se do svého bytu na Upper West Side.

Coop zůstal na své straně ulice a pověsil se Caře na paty. Kráčela

svižně, a Coopovi se z rychlé chůze zrychlil tep i dech a od úst mu

šly chomáčky páry. Ano, tohle je to cvičení. Akorát že takovýhle

druh námahy by doktor Gregory nejspíš neschvaloval.

Pronásledování bylo vyčerpávající a Coop musel využít všech

svých schopností, aby jej Cara za sebou nezahlédla. A nejen tento

večer, ale i všechny ostatní. Zatím považoval veškerou její snahu za

marnou – vypadalo to, že mezi lidmi, jež míjela na chodníku nebo v

podzemce, se nikdo nevyskytuje pravidelně. Autobusem si Coop tak

jist nebyl – neměl šanci nastoupit a svézt se s ní, aniž by si ho všimla.

Někdy se mu povedlo mávnout na taxi a nechat řidiče jet za

autobusem. Sedával ve voze mlčky, pouze uděloval pokyny řidiči a

pozoroval lidi, kteří vystupovali a nastupovali a jejichž životy se

navzájem letmo dotýkaly, aniž by si toho byli vědomi.

Vždy, když Coop Caru sledoval, uvědomil si, kolik lidí se v

newyorských ulicích, podzemní dráze a autobusech vyskytuje. Žádný

div, že Cařina snaha přicházela dosud nazmar.

Někdy ho zamrazilo při pomyšlení, že právě takhle chodíval vrah

v patách Ann, nejspíš dokonce těmito ulicemi. Cara se z dálky Ann

tolik podobala, že Coop možná kráčí doslova ve vrahových šlépějích,

vidí téměř přesně to, co viděl i vrah, a někdy i přemýšlí o tomtéž. Ale

jen někdy.

Sel dál, ale ten pocit mu byl nepříjemný. Vyhrnul si límec, aby

lépe vzdoroval zimě, a snažil se myšlenku, jak moc se jeho kroky

podobají krokům sériového vraha, vypudit z mysli.

A stejně jako Deni už i jemu bylo jasné, že se o sériového vraha

se skutečně jedná. Kromě nepřímých důkazů však jednotlivé případy

spojoval pouze vrahův rukopis a to bylo chabé pojítko. Potřebovali

by, aby se na více místech činu našly zřetelné otisky bot s tím

typickým vzorkem na podrážce – pomohlo by jim to konečně

dokázat, že po celé zemi řádí sériový vrah a zametá po sobě stopy

tím, že střídá města i způsoby vraždy. Bette a Ann, poslední dvě

oběti, zcela jasně zabila tatáž osoba. To mohl dosvědčit i svátý

Augustin. Coop se snažil přijít na to, jakou souvislost by mohla mít

175

jeho dcera Bette se svátým Augustinem, ale nic jej nenapadalo.

Domníval se, že už celá léta nezašla do kostela, ale nevěděl o ní

samozřejmě vše. To byla jedna z věcí, která jej děsila – co by o své

dceři mohl zjistit. A byl si jistý, že Maureen to nahání strach taky, ať

si říká, co chce.

Maureen měla pravdu v jednom – sérioví vrazi mají většinou

nutkání vybírat si za oběti určité typy žen, které se od sebe liší pouze

částečně.

A právě teď Coop sledoval odvážnou či pošetilou ženu, která

změnila svůj vzhled, aby se podobala mrtvé sestře a do této kategorie

se vměstnala. Pohání ji anděl pomsty, nebo přání zemřít?

Navzdory chladnému počasí dnes večer Cara ušla po Druhé

Avenue velký kus cesty. Blízko Jedenašedesáté východní ulice

zatočila a vydala se ke Třetí Avenue. Postupovala teď proti větru,

který tu ošlehával fasády budov, a na chvíli musela sklonit hlavu.

Přidala do kroku. Bylo patrné, že směřuje k určitému cíli, ale na to,

že zničehonic zmizí do jedné z budov, nebyl Coop připraven.

Když se přiblížil k místu, kde ji spatřil naposledy, uvědomil si, že

do té budovy nevstoupila. Zřejmě zašla do malé katedrály vklíněné

mezi dvě novější a vyšší budovy. Pseudogotický chrám působil mezi

moderními stavbami nemístně a ztraceně. Jeho kamenné zdi věkem

ztmavly a ozdobné věžičky vypadaly mezi vysokými stěnami

sousedních budov jako trpaslíci. Funkci rozšklebených kamenných

chrličů, kterým uražené a omšelé nosy a brady ještě přidaly na

ohyzdnosti, už kdysi dávno převzaly okapové roury, nyní už

zrezivělé. Na zašlé mosazné plaketě zasazené do kamenné zdi v

blízkosti vysokých klenutých vrat stálo, že jde o katedrálu svátého

Alexia.

Tak proto Cara dnes večer šla tak daleko pěšky, usoudil Coop.

Určitě se dozvěděla, že Ann sem občas chodívala a možná se tu

modlila, aby nalezla východisko ze své bezútěšné existence. A Cara

zřejmě nejela autobusem ani taxíkem, protože i šetrná Ann sem

přicházela po svých – a třeba právě přitom si ji vyhlédl vrah.

Coop znovu žasl nad Cařinou cílevědomostí. Snažila se vyvolat

prchavý okamžik, v němž se protnou dva životy a hlavou vraha se

mihne vzpomínka a vražedná touha. Okamžik, kterého si přihlížející

176

nepovšimne, ale který těm dvěma obrátí svět naruby. Coopa napadlo,

že takovým věcem se dá nejsnáz porozumět v kostele.

Katedrála byla malá, a tak věděl, že nemůže vstoupit dovnitř, aniž

by se vystavoval nebezpečí, že jej Cara spatří. Schoval se před

pronikavým větrem ke stěně novinového Stánku a čekal, až Cara

vyjde ven.

Stál tam se shrbenými rameny a zaťatými pěstmi vraženými

hluboko do kapes kabátu a uvažoval, jak by se všechno zjednodušilo,

nebo naopak zkomplikovalo, kdyby Cara zašla do katedrály svátého

Augustina – tedy pokud taková v New Yorku existuje.

Všiml si, že po chodníku na druhé straně ulice kráčí nějaký muž.

Co do vzrůstu i váhy byl střední postavy a na sobě měl světlehnědý

svrchník, tlustou šálu a klobouk se širokou krempou. Coopovi na

něm něco přišlo povědomé, ale nebyl si jistý, jestli ho už někdy

spatřil. Světlehnědých svrchníků a podobných klobouků se širokou

krempou se po New Yorku vidí spousty. Známý však Coopovi

připadal způsob, jakým si ten muž omotal šálu kolem brady a jak mu

do čela naražený klobouk zastiňoval tvář. Přestože se smrákalo, měl

na očích tmavé brýle. I to Coopovi cosi připomínalo.

Hned se však napomenul. Stejný svrchník a klobouk i brýle s

tónovanými skly nosí trvale řada lidí – pokud vůbec tónovaná jsou.

Třeba si ten člověk jen zapomněl sundat brýle proti sluníčku. Ale je

fakt, že pod tím kloboukem, šálou a brýlemi nebylo vidět, jak

vypadá. Pokud na něj Coop v budoucnu znovu narazí, nepozná ho.

I když to vše nemuselo nic znamenat, Coop si ho v duchu zařadil

do kategorie lidí, na něž si bude dávat pozor, pokud zkříží Caře

cestu.

Přesně po čtvrthodině Cara katedrálu opustila a volným krokem

se vydala po Třetí Avenue. Většinou vystupovala z autobusu u

křižovatky Druhé Avenue a Třiapadesáté ulice a chodívala

Třiapadesátou směrem ke Třetí Avenue a ke stanici podzemní dráhy.

Anninou cestou k záhubě. Cara tudy chodila vytrvale – jezdila po

trase F do Queensu, někdy seděla, jindy stála, poočku sledovala

spolucestující, ale vyhýbala se očnímu kontaktu. Taková byla

pravidla chování v podzemní dráze; zdvořilostní tanec před smrtí.

177

Cara se uvnitř chrámu zahřála, takže jí cesta pěšky ke stanici

podzemní dráhy zřejmě nevadila. Coop však mezitím postával ve

venkovním chladu, a proto byl rád, když sešli ze schodů do

vestibulu, k budce, v níž se prodávaly žetony, a k turniketům, kam se

žetony vhazovaly.

Viděl, jak Cara ke vstupu do prostoru za turnikety používá

elektronickou průkazku, a vydal se za ní. Sám použil jeden z žetonů,

které si ze zvyku nechával v kapse – dělal to od té doby, kdy mu

kdysi dávno člověk, kterého pronásledoval, zmizel, neboť Coop u

sebe neměl žádné jízdné. Musel tehdy přelézt turniket a toho si

kromě mnoha rozezlených cestujících všiml i pronásledovaný, takže

se bez potíží skryl v davu na nástupišti a nastoupil do soupravy, která

zrovna odjížděla, zatímco Coop teprve sjížděl po eskalátoru.

Tentokrát Coop žeton měl, a načasoval si vše správně. Že ji

sleduje na nástupiště plné lidí, Cara nezaregistrovala.

Lidé postávali blízko sebe, jako by se navzájem chtěli zahřát, a tu

a tam do sebe vrazili. Z temného tunelu zavanul vítr a přijela

souprava. Někteří cestující si vestoje četli knihu, časopis nebo

přehnuté noviny, nebo alespoň předstírali, že čtou, jiní postávali jako

v transu. Další den v lidském životě se chýlil ke konci. Coop věděl,

že jen málo lidí si uvědomuje, jak drahocenné a pomíjivé ty dny jsou.

Na opačném konci nástupiště začal pouliční hudebník tlouci do

bubnů z kbelíků od barvy, jako by tím divokým hlučným rytmem

chtěl lidem, kteří tu čekali a občas letmo pohlédli do černého tunelu,

pomoci zahnat jejich strašáky a přinést jim klid.

Caru musela noční procházka unavit. Tentokrát žádný Queens

nebude. Nastoupila do soupravy na trase F ve směru do Brooklynu,

později bud přestoupí anebo si vezme taxík a ten ji po Broadwayi

dopraví na Upper West Side.

Odchýlila se od trasy mrtvé sestry – pro dnešek to zabalila.

Coop se rozhodl, že za ní nepůjde. Vydá se nazpátek a autobusem

dojede po První Avenue k místu, kde nechal zaparkované auto.

Cestou k eskalátoru vrhl letmý pohled na soupravu mířící do

Queensu. Už jela tak rychle, že se její okna míhala jako

promíchávané karty. Zdálo se mu, že za jedním zahlédl muže ve

178

světlehnědém obleku, klobouku se širokou krempou a šále, ale s

jistotou to nevěděl.

37

Tak chladno Maureen nebylo už dlouho, ale nevadilo jí to.

Poposunula si transparent, který podepírala ramenem, a pohlédla na

výsek temné oblohy mezi budovami. Na olověně šedém pozadí se

valila nízká černá mračna. Hnal je před sebou vítr, který si dokázal

najít cestu i Maureen za límec, kdykoliv se na chodníku obrátila

čelem vzad a spolu s ostatními demonstranty vykročila opačným

směrem.

Hank, organizátor demonstrace a koordinátor Sdružení lidu za

identitu zvířat (SLIZ), poodstoupil stranou k obrubníku. Majestátní

bradku mu vítr odfoukl ke straně a zpod černé pletené čepice zářil

jeho vlídný buclatý obličej. Pozdvihl dlouhé ruce a několikrát za

sebou zakřičel: „Více krysí krve, nižší sledovanost!“

Maureen i ostatní demonstranti se ke skandování přidali.

Maureen křičela nejhlasitěji a mávala přitom transparentem, který si

sama pečlivě namalovala: I KRYSY MAJÍ PRÁVA!

Televizní společnost, před jejímž ústředím právě stávkovali, si v

jednom seriálu dovolila odvysílat díl, v němž zbídačelé děti na

skládce puškami loví krysy, a to neodpovídalo představě, jakou

sdružení SLIZ mělo o fungování světa.

Zdálo se, že většina kolemjdoucích nevěnuje činnosti skupiny

SLIZ příliš pozornosti. Někteří se však usmívali nebo přímo nahlas

smáli.

„Krysa je společenský tvor stejně jako my!“ zařvala na

posměváčky Maureen. „Má svou rodinu, stará se o druhé, dokonce je

schopná se obětovat za skupinu! Co kdybyste jednou z těch krys ze

včerejšího dílu seriálu Pizza pro pět byli vy? Jak by vám bylo?“

Zabočil k ní postarší prošedivělý muž oblečený v černé kůži a se

zlatou kruhovou náušnicí v uchu. Usmíval se, ale z jeho zestárlé

ztrhané tváře čišel smutek.

179

Maureen si stála za svým: „Jak byste se cítil, pane, kdyby po vás

šli nějací sadisti s puškou? Věděl jste, že při natáčení těch scén

použili živé krysy?“

„Ne, to jsem nevěděl,“ odpověděl muž.

„I krysy mají práva!“ zaječela na něj Maureen. „Proboha, ukažte

těm božím tvorům, že s nimi máte soucit!“

„Jsem s tebou, sestro. Odkroutil jsem si Vietnam. Sám jsem byl

krysa.“

„No tak to byste se k nám možná měl přidat,“ navrhla už klidněji

Maureen.

Zavrtěl hlavou, že ne. „Tí na druhé straně byli totiž taky krysy,“

vysvětlil jí.

„Tohle je ale něco jiného.“

„Možná byste těm krysám měli rozdat zbraně,“ řekl.

Všichni kolem Maureen začali křičet a vydávat posměšné zvuky.

Odvrátila zrak od člověka, s nímž hovořila, a spatřila tři muže v

oblecích, kteří se odvážili sejít do vstupní haly a stáli hned za

zamčenými skleněnými dveřmi do budovy. Byli elegantně upravení,

dobře živení a nesnesitelně arogantní a samolibí.

Znenadání se od jednoho křídla skleněných dveří odrazil veliký

kámen. Pohlaváři uvnitř se vylekali a ustoupili. Vzduchem zasvištěl

další kámen, tentokrát vržený prudčeji než ten první. Ozvalo se

zapraskání a skleněná výplň jednoho křídla zbělela jako mléko.

Na popraskané bezpečnostní sklo, které však stále drželo

pohromadě, začaly dopadat další a další kameny, ne však takové,

které se na Manhattanu běžně najdou na ulici – házející si je sem

zjevně přinesli záměrně.

Vidět a slyšet, jak kamení dopadá na sklo a ničí jej, vzbuzovalo v

Maureen radost. Už jí nebyla ani trochu zima. Ta akce ji celou

pohltila a zahřála, jako by ji uvnitř zachvátila bouře násilí a její

plameny jí šlehaly přímo ze srdce. Ať si všichni myslí, co chtějí!

Dělá to, co je správné, a právo je na její straně. Přidává se na stranu

slabších, bezmocných stvoření, která svou bolest nemohou vykřičet

do světa. Nějaká žena zaječela něco, čemu Maureen nerozuměla, a

chladným vzduchem zaburácel souhlasný řev.

Maureen zamávala svým transparentem. „I krysy mají…“

180

Na lokti ucítila pevný stisk.

Otočila se a zjistila, že ji svírá veliký policista v uniformě. „My

jsme legální sdružení!“ zakřičela.

„Bráníte plynulosti dopravy.“ odvětil. „A to nemluvím o

podněcování k výtržnostem.“

V povyku davu jej sotva slyšela.

„Tohle je Amerika!“ zařvala.

„Ať je to, jak chce, půjdete se mnou, paní.“

Vzpírala se jen chvíli. Upustila při tom svůj transparent a omylem

na něj šlápla. „I krysy mají…“

„Já vím, paní.“

„Okamžitě přestaňte! Můj manžel…“

„Já vím, paní,“ reagoval s vážnou tváří policista.

„Žádám vás, abyste mi přečetl má práva.“

Policista udělal něco lepšího: odříkal jí je hlubokým monotónním

hlasem zpaměti. Zatímco tak činil, zahlédla Maureen koutkem oka,

jak do nedaleko postavené bílé policejní dodávky bez zadních oken

odvádějí Hanka.

Uvědomovala si, že policista, který ji drží, domluvil a teď ji

odvádí k dodávce.

Kopla ho do nohy.

Trhl sebou. „Ale no tak, paní…“

Kopla jej znovti, hned ji však popadl další policista. Znenadání se

ocitla na tvrdé špinavé zemi s pažemi zkroucenými za zády a tváří

přitisknutou k mokrému chodníku. Na zápěstí jí nasadili chladná

pouta. Bolelo to.

„Žádám vás, abyste…“

„Opatrně, ať se nepraštíte do hlavy, paní.“

Skončila v potemnělé dodávce. Vedle ní seděla nějaká

pofňukávající žena a naproti ní, s vítězoslavně rozzářenou tváří,

Hank.

„Sákryš, tak nás zatkli!“ vyhrkl. „Vidělas všechny ty televizní

kamery?“

Maureen si jich nevšimla. Otupěle zavrtěla hlavou. Ještě nikdy v

životě zatčená nebyla. Vnitřek dodávky jako by ji svíral a příšerně to

tam zapáchalo. Měla strach a neustávající vzlykání vedle jí také

181

nedodalo. Ostatní členové sdružení SLIZ, kteří seděli skrčení v

dodávce, vypadali sklíčeně a odevzdaně.

„Jsme zatčení,“ opakovala po Hankovi. „Oni nás opravdu

zatkli…“

Hank hlasitě zahalekal.

„Přestaň, Hanku,“ obořila se na něj jedna z žen.

„Prosím.“ dodala Maureen.

Do dodávky nahlédl muž v tmavém obleku bez kabátu a hned

zase zmizel. Maureen si všimla, že měl ke klopě připnutý odznak.

Vtom se zadní dveře dodávky zabouchly a vůz se dal do pohybu.

„A… co bude teď?“

Hank se na ni usmál. „Máš někoho, kdo za tebe zaplatí kauci?“

Stejně jako dříve šel s určitým odstupem za ní a zimě nevěnoval

pozornost. Po směně v klenotnictví se Theresa Dravicová vydala

nikoliv ke své zastávce autobusu, ale po Columbus Avenue k baru U

Milligana.

Noční host s ní držel krok. Pozoroval, jak se jí pohupují dlouhé

vlasy, jak se jí pod kabátem vlní široké boky, a sledoval její

pravidelné, uměřené kroky odsekávané vysokými černými podpatky.

Sejde se dnes u Milligana s Chrisem?

Nočnímu hostovi netrvalo dlouho, aby si uvědomil, že Chris

představuje potenciální problém. Potenciálního milence, který se

zmocní Theresina těla a sejme z ní hříchy. Malý, hranatý Chris s

pyšnou chůzí a jeho potenciál. Zrovna takový potenciál posunul

dopředu ručičky na hodinách, které odměřovaly čas Georgianny

Masonové. Tentokrát to způsobí Chris.

Ale bylo v tom víc než jen Chris. Noční host věděl, že si někteří

alkoholici nepamatují nic z doby, kdy byli opilí – až do doby, kdy se

opijí znovu. Svět alkoholového opojení má jiný rozměr a vstupenkou

do něj je hlt něčeho ostrého. Ale také některé drogy. Tentýž svět,

tentýž sen, různé brány.

O to, že se z Theresy stává alkoholička, se Noční host nestaral.

Stačilo mu, že ji několikrát viděl opilou, jak vratkým krokem vychází

z baru U Milligana a pak vysedává na lavičce v parku, dokud

dostatečně nevystřízliví, aby mohla pokračovat v cestě domů. Víc

182

vědět nepotřeboval. Ale přinutilo ho to k činu, stejně jako to, že se v

její přítomnosti začal stále častěji vyskytovat Chris a měl na ni čím

dál větší vliv. A navíc už stejně nastal pravý čas. Vždycky poznal,

kdy pravý čas nastane. Jen díky času se vše neudálo naráz. Času

Noční host rozuměl, času měl hromadu.

A co Theresa? Nastal čas na setkání s Chrisem?

38

Deni zavěsila telefon a usmívala se. Právě domluvila s

detektivem Sandersonem. Zpočátku se na něj nepamatovala, v

paměti jí zůstal pouze vrchní detektiv Lyons, ale Sanderson jí

vysvětlil, že Lyons je právě na dovolené a že mu volal odkudsi ze

Severní Karolíny.

A pak Sanderson pověděl Deni vše, co si přála slyšet: že při další

prohlídce bytu Georgianny Masonové dokázali lidé z laboratoře

seattleské policie odhalit zakrvácený otisk, který nebylo obyčejným

okem možné spatřit; že se vrah se evidentně svlékl, aby se sám

nezakrvácel při tom, co prováděl Georgianně, a poté, co dílo

dokončil, se oblékl a chystal se zmizet, ale udělal chybu – šlápl do

krve své oběti, asi nevědomky. Anebo o tom i věděl, ale myslel si, že

si podrážku boty otřel dost důkladně. Otisk odpovídal stopám

nalezeným na místech vraždy Bette Cooperové a Marlee Clarkové.

Marlee, Bette, Georgianna… Tri oběti v různých částech země. Na

tohle už ten debil Willingham z FBI uslyší. Nezbude mu, než tomu

uvěřit.

Coop na to uslyší taky.

Denin fax zapípal, což značilo, že brzy dorazí faxová zpráva.

Určitě ta, kterou slíbil poslat Sanderson.

Odešla si stoupnout k faxu a na tváři jí vytanul široký úsměv. Z

přístroje totiž vylézal papír se snímkem, na němž byl zachycen

poněkud rozmazaný, ale nesporný otisk podrážky, jejíž vzorek

tvořily řady navzájem zkřížených vroubků a jež se shodovala s

ostatními otisky.

Teď už jen zbývalo předat fax Willinghamovi. Anebo Coopovi.

183

Deni pozorovala, jak přístroj za stálého skřípání dokončuje

faxovou zprávu, a přemýšlela.

Ne, Willinghamovi ne. To by mohl být unáhlený krok. Tihle

paličáci z FBI si často případ zaberou pro sebe a pak s ním dělají

velké tajnosti. Nejenže by nespolupracovali tolik jako policie, navíc

by jí zahradili přístup k informacím, které potřebuje do své knihy.

Takže to bude muset být Coop.

Ale ne hned.

Coop ji potřebuje víc než ona jeho. Chvíli si ten fax ponechá pro

sebe a dá mu lekci, kdo má při téhle akci navrch.

To ona uháněla seattleskou policii a starala se, aby jí přeposlali

každou novou informaci. Ať jde Coop do hajzlu. Ať se smaží ve

vlastní šťávě, mizera jeden.

Faxový přístroj dvakrát zapípal a ztichl. Deni vzala zprávu do

ruky a láskyplně si ji přenesla na druhý konec místnosti ke stolní

kopírce.

Udělala si dvě kopie, strčila je do spodní zásuvky psacího stolu a

originál faxové zprávy od Sandersona zasunula do velké žluté

obálky. Zítra si ji v bance uloží do bezpečnostní schránky.

Od New Jersey se hnala bouře. Oblohu protínaly blesky, dunění

hromů se však ještě neozývalo. Lampa na pracovním stole zablikala

a okenní tabulky zařinčely pod náporem větru. Měla rázem úplně

jinou náladu. Její zaneřáděný a stísněný byt najednou nepůsobil

pochmurně, ale příjemně a řinčení oken ještě více zdůrazňovalo, že

mizerné počasí panuje až za zdí. Uvnitř bylo teplo. Teplo a útulno.

Deni zašla do kuchyně, objevila čistou skleničku a nalila si

vydatnou dávku kanadské whisky Crown Royal.

Se skleničkou se vrátila do obývacího pokoje a přešla k oknu.

Nějakou dobu vyhlížela ven a pozorovala, jak se shůry snáší déšť, a

přestože je teprve podvečer, tma rychle houstne.

Opět pomyslela na Coopa a pohlédla na telefon umístěný na

pracovním stole. Věděla, že by mu novinu o faxu ze Seattlu měla

zavolat okamžitě, a cítila se trochu provinile.

Ale jen trochu. Za to, jak se jí vyhýbal, si nezaslouží vstřícnost.

Nebýt toho, že je v podstatě slušná ženská, žádné výčitky svědomí by

neměla.

184

„Do prdele s Coopem,“ řekla nahlas.

A připila svému mihotavému odrazu na okenní tabulce.

¦ ¦ ¦

Toho večera ve 22:30 zazvonil Coopovi telefon. Zrovna spolykal

své prášky a uložil se do postele. Sledoval ten den Caru, byla zima a

Coopa to vyčerpalo. Proto se rozhodl, že se dnes ani nepodívá na

noční zprávy v jedenáct hodin a místo toho se pořádně vyspí.

Povzdychl si a posadil se. Znovu zapnul lampičku a telefon zvedl.

Ještě než měl čas se představit, hlas na druhé straně linky spustil:

„Coope?“ Maureenin hlas.

„Děje se něco?“ zeptal se a uvažoval, jestli mu Maureen může

volat z jiného důvodu, než aby jej obtěžovala a něčím trápila.

Rozhodl se, že pokud jí jde o tohle, prostě jí zavěsí a vypojí z

telefonu kabel.

V telefonu bylo ticho. Coop přemýšlel, jestli náhodou nezavěsila.

„Maureen?“

„Potřebuju pomoct.“

39

Coop se srdečně bavil, ale ze všech sil se snažil, aby to na něm

Maureen nepoznala. Seděla vedle něj s rukama složenýma v klíně a

otupěle hleděla přímo před sebe. Vezl ji nočními ulicemi domů, do

jejího bytu v New Rochelle. Řídil mlčky a soustředil se na provoz.

Jediný zvuk v autě vydávaly neúnavné stěrače klouzající po předním

skle.

Konflikt se zákonem nezbavil Maureen veškeré škrobenosti.

„Předpokládám, že čekáš, že ti teď poděkuju,“ vypravila ze sebe

konečně.

„Nebylo by to od věci.“ řekl Coop, „vzhledem k tomu, že jsem

vylezl z postele a jel na okrsek, abych za tebe zaplatil kauci a tys

nemusela strávit noc ve vězení se svými přáteli.“

„Ty to podáváš tak, jako kdybych se na ně vykašlala,“ odsekla.

185

Jako krysa, co utíká z potápějící se lodi, pomyslel si Coop, ale

neřekl nic.

„Já nebyla jediná, koho někdo dostal ven,“ dodala.

Coop přibrzdil a zabočil za roh. „To je pravda. Ten chlápek Hank

ven z těch dveří přímo vyrazil.“

„On měl jenom radost, když viděl, že dorazily televizní štáby.“

„Myslíš na tu krysí demonstraci, nebo na policii?“

„Tam i tam. Snažili jsme se, aby si nás lidi všimli, zastavili se a

zamysleli nad tím, co se na téhle planetě každý den děje zvířatům. To

byl cíl naší demonstrace. Podle Hanka další publicita kolem zatčení

té naší věci jenom pomohla.“

„To asi jo, Maureen. Ačkoliv většina lidí nemá krysy zrovna v

lásce.“

„To ani sebe navzájem.“

„Jistě, ale řekni upřímně: už jsi někdy cítila něco pozitivního ke

kryse?“

„Opravdu chceš, abych tě chytla za slovo?“

Musel se zasmát. „No, asi jsem si naběhl.“

Maureen se místo odpovědi zasmála svým typickým, přidušeným

smíchem. Klouzání stěračů po předním skle neustávalo. „Díky, žes

za mě zaplatil tu kauci, Coope,“ vypravila ze sebe, když projížděli

další křižovatkou.

Tohle přiznání muselo bolet, pomyslel si Coop, když uvážil, jaký

vztah k němu Maureen má. Především ji určitě muselo stát hodně sil

mu zavolat. Ale na koho jiného by se měla v takové situaci obrátit,

když ne na bývalého manžela, který dřív pracoval u policie? „Nemáš

zač.“ Zavrtěl hlavou. „Krysy…“ Znovu se zasmál.

Tentokrát se k němu Maureen nepřidala. „Když jsem čekala, až

pro mě přijdeš, hodně jsem uvažovala,“ řekla.

„To jako o krysách?“

„O Bette.“

„Aha.“

„Chtěla bych tě požádat o laskavost.“ Stará Maureen se vrátila.

„Už zase?“

186

„No tak jo, už zase. Ale nežádám o ni pro sebe, ale pro naši

dceru. Myslím, že tehdy v Havertonu neproběhlo vyšetřování

důkladně.“

„To proto, že k vraždě dóšlo v New Yorku.“

„Ale s Bettinými přáteli a kolegy nikdo pořádně nemluvil, jenom

letmo. A co Lloyd Watkins? Vždyť s ní byl skoro zasnoubený.

Nemyslíš, že o ní mohl vědět něco víc? Že do toho mohl trochu víc

vidět?“

Coop si pomyslel, že s Watkinsem by mohla mít pravdu. Měl sice

připravený dobrý příběh, neprůstřelné alibi, a Coop jej dokonce začal

mít rád, ale možná se jím přestal zabývat příliš brzy a pustil ho ze

zřetele. Takový vliv mohla mít na uvažování policisty zeměpisná

poloha. Ve prospěch vraha hovořila vzdálenost. Vzdálenost

představovala jeden z důvodů, proč Coop s Deni pátrali po sériovém

vrahovi. A proč jiní ne.

„Uděláš to pro mě a pro Bette, Coope? Zajedeš zpátky do

Havertonu a položíš jim ještě pár otázek?“

„Pojedu tam a udělám to,“ odvětil, „pokud ty uděláš něco pro

mě.“

„A to?“

„Pokud přestaneš mluvit s Deni Greenovou.“

„Já se s ní bavila jen proto, že jsem si myslela, že to něčemu

pomůže.“

„Ničemu to nepomůže. Není to policajt, je spisovatelka.“

„Ale píše detektivky. Ví, jak funguje mozek kriminálníka a jak

řešit zločiny.“

„To, že píšeš o detektivech, z tebe detektiva neudělá,“ řekl Coop.

„Píše i o vrazích a pochybuju, že někdy někoho zavraždila jinak než

na papíře.“

Dorazili do ulice, kde Maureen bydlela. Coop zabočil za roh,

dojel do poloviny ulice a zaparkoval před Maureeniným domem.

Nechal běžet motor, ale protože drobný déšť ustal, vypnul stěrače.

„Tak dobře,“ soukala ze sebe Maureen. „Něco za něco. A kdy

vyrazíš do Havertonu?“

„Hned jak to půjde,“ odpověděl Coop. „Nejdřív ale musím vyřídit

pár věcí.“

187

„To je mi jasné,“ zareagovala, ale nezněla naštvaně, pouze

odevzdaně. V očích se jí leskly slzy, jen jen jí skanout po tváři.

Instinktivně k ní vztáhl ruku, zaváhal, ale poté Maureen pohladil.

Strnule seděla a nehýbala se. Coop se pomalu předklonil a jemně

ji políbil na rty. „Chceš, abych…“

„Prosím tě, ne!“ přerušila jej.

„Prožili jsme spolu spoustu let, Maureen, a některé ty roky stály

za to.“

„A některé zase ne.“

„Nebud naštvaná.“

„Já nejsem.“ Chvíli upřeně vyhlížela předním sklem. „Coope…?“

„Co?“

„Ale nic.“ Vydala zoufalý povzdych. „Nic, jako vždy.“

Aniž by vysvětlila, co tím měla na mysli, otevřela si dveře a bez

ohledu na louže zamířila k domovnímu vchodu.

Motor běžel, Coop seděl v autě a pozoroval Maureen, tu dobrou

duši, která má tak ráda krysy a tolik nenávidí jeho, dokud nezmizela

uvnitř budovy.

Přemýšlel, proč nemůže mít ráda obojí.

40

Ve čtyři ráno zavolal Coopovi Billard. „Jseš vzhůru, parťáku?“

To ale bylo před dvaceti lety. Zrovna se z nich stali detektivové a

pracovali společně na případu, kdy jakýsi chlápek v Brooklynu

usekl…

Ba ne, tohle je současnost. Coop je vzhůru a z Billarda je pán ve

středních letech, co tloustne. Ve středních letech je i Coop, ale ten už

možná o moc víc nezestárne.

„Bože můj,“ odpověděl do telefonu. „Připomněls mi doby víc než

před dvaceti lety.“

„To se ti asi něco zdálo.“ Coopovi však připadalo, že v

Billardově hlase zachytil známku pochopení; možná má stejný pocit.

„Asi jsi spal.“

„Jo, to já tak ve čtyři ráno většinou dělám.“

188

„Tak to máš dobrou prostatu. Ale proč volám: na kraji Central

Parku u vchodu z Sestaosmdesáté západní ulice došlo k vraždě. A

vypadá to na toho našeho chlapíka.“

„Zase tam nechal svátého Augustina?“

„Jo, nechal. Tentokrát na zemi. Zřejmě záměrně, anebo měl

naspěch, ta figurka mu upadla a on neměl čas se zastavit a zvednout

ji.“

Coop už byl úplně vzhůru a seděl na okraji postele. „Ty tam

budeš taky?“

„Jo, ale dřív než ty nedorazím. Bude tam tomu šéfovat nějaký

Porter – je to nadporučík z dvacítky. Už jsem mu o tobě říkal.“

Billard Coopa opravdu bere, jako by oněch dvacet let neuplynulo.

Coop pochopil, že „dvacítkou“ Billard míní, že Porter, který bude

mít místo činu na starost, pracuje ve dvacátém okrsku, a odvětil:

„Díky, Arthure.“

„No, doufám, že bude za co.“

Obětí se stala dlouhovlasá brunetka. Ležela v parku na lavičce,

jako by spala. Porter nadzdvihl policejní pásku, aby Coop mohl

vstoupit do vytyčené zóny, a dovedl jej k ní. Nad tělem se shýbalo

několik lidí, kteří se kolem něj opatrně pohybovali. Coop se příliš

nepřibližoval. Profesní ohleduplnost. Z chladné oblohy navíc zářil

měsíc, takže dobře viděl i ze svého místa.

Porter byl robustní snědý muž, který se očividně už hodně dlouho

neholil. Ke klopě kabátu měl připnutý odznak nadporučíka. Sledoval,

jak Coop na mrtvou ženu strnule hledí.

„Předpokládám, že na stanovení doby úmrtí je ještě brzo,“

prohodil Coop.

„To jo, ale došlo k tomu minimálně před pár hodinami, ne-li

dřív.“

Coop byl zklamaný. I tato žena měla sice dlouhé vlasy, ale

rozcuchané, nikoliv rozprostřené kolem hlavy jako obvykle. A teď

když se přiblížil, viděl, že oči jí taky nikdo nezavřel. Navíc spíš

vypadala, jako by ji vrah na tu lavičku odhodil, než že by ji pečlivě a

láskyplně naaranžoval.

189

Nadporučík Porter zarazil ruce do kapes kabátu. „Billard říkal, že

ten chlápek, kterého hledáte, mění způsoby vraždy.“

„Ale tak moc asi ne, nadporučíku. A jak ji odpravil?“

Bylo to úžasné. Je na místě činu sotva pár minut a už se

vyjadřuje, jako by od policie nikdy neodešel. To Billard jej nakazil.

„Velkým nožem, sekyrkou nebo něčím podobným – rána do

zátylku. Podle policejního lékaře nastala smrt okamžitě, jako by jí

setnul hlavu. Prý přerušené nervové spoje nebo tak.“

Marlee Clarková.

„Možná by to nakonec přece jen mohl být ten můj,“ řekl Coop.

O umělohmotné figurce nepadlo ani slovo. Porter by se civilistovi

s takovou informací nesvěřil a nemohl tušit, že je Coop do této věci

zasvěcen.

„Něco ho možná vyplašilo,“ spekuloval Porter.

„Možná jo. A ještě něco zajímavého? U něj nebo u oběti? Nějaké

otisky podrážek?“

„Nic takového,“ odpověděl Porter. „Akorát se dá říct, že oběť asi

ráda četla. Anebo někdo jiný.“

Coop na něj pohlédl. „Ráda četla?“

„Tohle se našlo pod lavičkou, jako by jí to upadlo.“

Porter nastavil Coopovi před oči brožovaný román. Držel jej

opatrně za růžek stránek, aby nenarušil případné otisky prstů.

I když stále ještě panovalo šero, rozeznal Coop na lesklé obálce

siluetu kočky i jméno autora: Deni Greenová.

„Vám to něco říká?“ zeptal se Porter, když spatřil výraz v

Coopově tváři.

Coop mu otevřeně vysvětlil situaci.

„To bude nejspíš náhoda,“ reagoval Porter. „Z kabelky jsme

zjistili, jak se oběť jmenuje: Theresa Dravicová. Taky už víme, kde

bydlela – s nějakou letuškou, která je momentálně pracovně mimo

New York někde na druhém konci země. Už jsem se dozvěděl i to, že

prý mají v bytě plno detektivek a hodně z nich od téhle autorky.

Dokonce jsme té mrtvé v peněžence našli členskou kartu nějakého

knihkupectví.“

„Na čtení tu je dost tma,“ poznamenal Coop. „Tedy pokud si sem

nesedla dlouho předtím, než zemřela.“

190

„Vypadá to, že jí ta knížka vypadla z kabelky. A ještě něco –

taková umělohmotná náboženská figurka, možná nějaký svátý nebo

prorok. Ale našla se kousek od lavičky, takže ji tam mohl upustit i

někdo jiný. Třeba s tím zločinem nesouvisí. Ale nevypadá to, že by

tomuhle počasí byla vystavená moc dlouho.“

Coop to nijak nekomentoval. „Chybělo jí v peněžence něco?“

„Vypadá to, že ne. Peněženky ani peněz se zřejmě nikdo nedotkl.

A navíc jí na zápěstí zůstaly docela slušné hodinky Seiko, takže tady

k žádné loupeži nedošlo. Tedy pokud toho pachatele nikdo

nevyrušil.“ Porter se poškrábal na ježaté bradě tak drsně, jako by

rukou přejel struhadlo. „Náhoda,“ zopakoval, ale moc přesvědčivě to

neznělo.

Oba u policie pracovali dlouho a o náhodách si mysleli své.

Přišel k nim policista v civilu, věnoval letmý pohled Coopovi a

pak se obrátil na Portera. „Nadporučíku, v rádiovém voze máte

hovor.“ Coop věděl, že se vysílá na speciálním pásmu určeném jen

pro detektivy.

„Klidně si to běžte vzít,“ vybídl Portera. „A díky.“

„Kdybyste se chtěl ještě na něco zeptat, zavolejte mi,“ řekl Porter.

Coop jej ujistil, že ano, ale vzápětí spatřil, jak do vjezdu do parku

zabočuje televizní dodávka, a bylo mu jasné, že ze zítřejších zpráv se

o Therese Dravicové dozví spoustu informací.

Zrovna když se vracel na ulici, dorazil neoznačený vůz a z něj

vystoupila Billardova objemná postava. Coop se rozhodl, že tu ještě

chvíli zůstane a možná si pak s Billardem někam zajde na kávu.

Mohli by třeba ještě chvíli předstírat, že jim je o dvacet let méně.

41

V lahůdkářství se podávala snídaně.

Cara souhlasila, že se tu s Coopem sejde hodinu předtím, než

bude muset jít do práce v Obchodní vzájemné bance, což pro Coopa

nepředstavovalo žádný problém, neboť byl vzhůru už od čtyř od

rána.

V obchodě bylo teplo a vůně čerstvého pečivá a kávy lákala

dovnitř zákazníky. Většinu obratu tvořil pultový prodej nebo jídlo s

191

sebou a zákazníci stejně jako Cara pocházeli z řad lidí, kteří byli

zaměstnáni v blízkém okolí.

Coop se rozhlédl a spatřil, že Cara už sedí v boxu u okna – svého

oblíbeného, neboť ji odsud bylo z ulice vidět. Na lavici vedle sebe si

složila svůj šedý kabát, na sobě měla pohodlné černé kalhoty a šedý

svetr. Zrzavé vlasy si spletla do copu, který se jí volně komíhal na

zádech. Z velkého hnědého kelímku, z něhož se kouřilo, jako by z

něj právě sejmula kryt, popíjela kávu.

Ujistila ho, že s ním posnídá, a tak Coop koupil u pultu dvě

opečené bagety a pro sebe černou kávu a šel se k ní posadit.

Líbilo se mu, jak se na něj usmála a jak je jim spolu dobře, jako

by byli staří přátelé z dob dávno minulých. Zase mu na mysli

vyvstala otázka, zda je rozumné se do někoho zamilovat, když

člověku možná nezbývá moc času. Ale má vůbec na výběr? A komu

vlastně zbývá hodně času?

„Vypadáte, jako byste přemýšlel o něčem závažném.“ začala s

hrnkem u úst konverzaci Cara.

„Taky že ano. A jak se vám daří s vaším plánem kopírovat Annin

způsob života? Přineslo to něco?“

„Já nevím. Možná, že s ní ten její vrah nenavázal kontakt

okamžitě.“

„Na to skoro můžete vzít jed. Většina sériových vrahů svoje oběti

nejdřív nějakou dobu sleduje a pak teprve udeří. Prodlužují si tak

zvrácené potěšení.“

„Vidím, že jste si opravdu jisty, že Ann se stala obětí sériového

vraha.“

„Jistý si jsem, ale dokázat to nemůžu.“

Usmála se na něj. „Takže policejní instinkt?“

„Jednak instinkt, jednak o tom přibývá důkazů.“

Zvážněla. Postavila kouřící kelímek před sebe a zeptala se:

„Získal jste nějaké nové?“

„V parku byla objevena mrtvá žena,“ řekl a pověděl jí o Therese

Dravicové.

„Tím se vysvětlují ty vaše kruhy pod očima,“ podotkla.

„Vypadáte, jako byste byl už několik hodin vzhůru, protože už

192

několik hodin vzhůru jste. A je jisté, že se ta žena stala obětí stejného

vraha?“

„Kdo si může být něčím jistý? Ale myslím, že je to

pravděpodobné.“

Přikývla a začala si na bagetu roztírat tavený sýr. Činnost, při níž

se nelze neumazat. Odložila nůž na kraj talíře a olízla si dva prsty.

„Vzhledem k tomu, že zemřela až poté, co jsme si smluvili tuhle

schůzku, tak jsme tu určitě z jiného důvodu. Máte snad nějaké další

nové důkazy?“

„Nemám. A pokud jsem vám zavdal příčinu, abyste si to myslela,

tak se omlouvám.“

„To nemusíte. I kdybysme se sešli, jenom protože jste mě chtěl

vidět, taky dobře.“ Situaci mu rozhodně neulehčovala.

„Jenom kvůli tomu ne. Měl jsem o vás starost. A poté, co jsem

viděl tu Theresu Dravicovou, mám ještě větší. Myslím, že mám lepší

nápad, než je ten váš plán chodit tam, kam chodila Ann, nosit

podobné oblečení a vypadat téměř jako ona. Tím si akorát koledujete

o malér.“

„Já myslela, že to, že mi to neschvalujete, už jsme si vyjasnili.“

„To jo, ale já vás nežádám, abyste s tím přestala nadobro.“

„Cože?“

„Jenom na pár dní.“

Zkoumavě jej pozorovala. Bylo zřejmé, že se snaží přijít na to, co

má Coop za lubem. Říkal si, jak úžasně jí to se zrzavými vlasy sluší.

Jak rád by…

Jsem to ale idiot! Zabránil myšlenkám, aby se nadále ubíraly

tímto směrem. Stárnoucí idiot na prahu smrti!

Zdálo se však, že Cara jej takto nevnímá. Vypadala ostražitě.

„Proč byste měl chtít, abych s tím na chvíli přestávala? Jaký rozdíl

by…“ Vtom vyvalila oči, neboť jí to došlo. „Vy jste mě sledoval,

Coope?“

Nezmohl se hned na odpověď, ale věděl, že jí nebude lhát.

„Coope?“

„Někdy,“ přiznal. „Vždyť vám říkám, že o vás mám starost.“

„A tak mě chcete chránit.“

„Samozřejmě že ano. Jste totiž…“

193

„Co?“

„Zdá se, že si to neuvědomujete, ale potřebujete ochranu.“

Ukousla si bagety, očistila si rty ubrouskem a zamyšleně žvýkala.

Poté zapila sousto douškem kávy a zeptala se: „Všiml jste si někoho,

když jste mě sledoval?“

Věděl, co má Cara na mysli – jestli si nevšiml nějakého muže,

který by mohl být vrahem její sestry a mít spadeno i na ni. „Myslím,

že ne,“ řekl. „Ale právě o to jde. Třeba ho nepoznáme. Sérioví vrazi

obvykle na sériové vrahy nevypadají.“

„Ale vy máte přece zkušené oko.“

„Určitě víc než vy, a proto vás taky sleduju – abych zjistil, jestli

náhodou někdo nedělá totéž.“

„Děláte to neuvěřitelně šikovně,“ pochválila jej s náznakem

úsměvu. „Vůbec jsem si vás nevšimla.“

„A zrovna tak byste si nemusela všimnout jeho, dřív než bude

pozdě. Proto vás chci požádat, abyste se po stejných cestách a do

stejných obchodů jako Ann už nevydávala a abyste nejezdila stejnou

linkou podzemky a autobusem, kterým jezdívala Ann. Jen pár dní.“

„To proto, že někam vyrážíte a nemůžete mě chránit?“

Přikývl. „Jedu do Havertonu, kde žila a pracovala Bette. Chci si

ještě jednou promluvit s některými jejími známými.“

„A kdybyste se o mě strachoval, tak by vás to rozptylovalo.“

„Přesně tak.“

Upřeně se na něj zadívala; pak jako by se v ní něco uvolnilo.

„Tak dobře, nebudu tou podzemkou a těmi autobusy jezdit.“

„A co ty obchody a restaurace?“

„Potřebuju někam chodit na oběd, Coope. A nebude vám

doufejme vadit, když budu nadále chodit do práce a vydělávat si.“

Usmál se. Došlo mu, že se chová autoritativně a nemá na to

právo. „Dobrá. Děkuju vám.“

Dotkla se hřbetu jeho ruky a naklonila se k němu. „Je hezké, když

se o člověka někdo stará.“

„Ten pocit jsem nezažil dlouhé roky.“

„Tak si na něj zvykněte,“ řekla mu.

Najednou Coopa přešel hlad. Cítil se ohromně, ale chuť jej přešla.

Alespoň chuť k jídlu.

194

Cara snadno odhadla, na co myslí. „Za chviličku se musím

zvednout a vyrazit do práce, Coope.“

„Co kdybychom šli místo toho ke mně? Nebo k tobě,“ řekl

někdo. Ne, uvědomil si Coop, vždyť je to jeho vlastní hlas! Nejradši

by natáhl ruku a pochytal ta slova ze vzduchu dřív, než je Cara

uslyší.

„Já si dneska můžu vzít volno maximálně na dopoledne.“

Coopovi se zatajil dech. „Vím tady v okolí o jednom hotelu.“

Usmála se na něj. „Takže předpokládám, že už si kávu nedáš.“

Políbil ji a teprve pak jí pomohl z kabátu. Jakmile na rtech ucítil

hřejivou špičku jejího jazyka, veškeré jeho pochyby a rozpaky se

rozplynuly. Jejich kabáty skončily pohozené přes opěradlo křesla a

oblečení roztroušené po podlaze.

V posteli se chystal promluvit, ale Cara jej znovu políbila. Potom

mu jazykem sjela dolů po hrudi, po břiše a vzala si jej do úst.

„Ještě ne,“ řekla, posadila se na něj a sehnula se k němu. Zalapal

po dechu. Propnula ruce a vztyčila se nad ním a Coop dostal

příležitost kochat se jejími prsy. Jeden po druhém je políbil a špičkou

jazyka jemně masíroval bradavku. S úžasem si uvědomoval, že

veškeré jeho výhrady k navazování vztahů se utopily v přívalu touhy,

kterou ke Caře cítí.

Oba se potili a její pach a chuť povzbudily jeho touhu. Sklonila

trup a začala se pohybovat. Coopovy ruce spočinuly na jejích

hýždích a několik minut si vychutnával, jak se stahují a uvolňují.

Poté ji opatrně, aby jí neublížil, přetočil na záda.

Kdysi slyšel, že Francouzi orgasmus označují za „malou smrt“.

Tady v hotelu Atherton, v pokoji číslo 276, jehož zdi ani okna

dovnitř nevpouštěly ranní chlad a venkovní chaos, měl Coop úplně

opačný dojem.

Společně se osprchovali a v poklidu se oblékli. Ani jednomu se

nechtělo odejít, ale věděli, že musí.

Cara jej políbila na rty, vzala si na sebe svůj šedý kabát, okolo

krku si ovinula červenou šálu a vpředu si ji zavázala. Coopovi prolétl

hlavou obraz muže ve světlehnědém svrchníku a objemné šále, ale

hned jej zase potlačil.

195

„Cestou do banky mě prosím nesleduj,“ řekla. „Je to jen pár ulic.

Jestli chceš, tak tu ještě chvíli zůstaň. Nic se mi nestane.“

Coop se s ní však vydal dolů. Před hotelem se zastavili a zapínali

si kabáty.

„Dej mi vědět, až se vrátíš do New Yorku, ano?“ požádala jej.

„Neboj. Zavolám ti, abych se ujistil, že jsi v pořádku.“

Na rozloučenou ji k sobě přímo na chodníku přivinul a políbil.

Nedbal na to, že se na ně dívá portýr. Takovou věc by nikdy dříve

neudělal.

Jak se tohle vyvine? uvažoval. Jak se tohle hergot vyvine?

Když se Coop vrátil k sobě domů, zrovna vyzváněl telefon.

Zamkl za sebou dveře, prošel obývacím pokojem a zvedl sluchátko.

Stále ještě myslel na Caru.

Na jeho „haló“ hlas v telefonu odpověděl: „Coope, tady Alicia.

Chtěla bych vás poprosit o laskavost.“

Coopovi bylo víc než jasné, v čem ona laskavost bude spočívat.

42

„Volala mi Deni,“ oznamovala do telefonu Alicia. „Prý jste na ni

– na nás – pořád ještě naštvaný, protože mluvila s tím reportérem, co

pak napsal do novin ten článek.“

Coop mlčel a čekal, že Alicia bude pokračovat, ale dál už nic

neřekla. Telefonát, o němž se zmiňovala, se musel odehrát

předchozího dne. Alicia bud zmeškala zprávy, nebo si smrt Theresy

Dravicové do souvislosti s Deni Greenovou nedala. Zprávy, které

viděl a slyšel Coop, se o Denině románu nalezeném nedaleko těla

nezmiňovaly. Nevadí, Deni jí nejspíš brzy zavolá.

„Nejde jen o to,“ prohlásil. „S Deni je čím dál složitější

spolupracovat.“

„Ona ale říkala, že jí nezvedáte telefon.“

„To je pravda.“

„Takže spolupráce je těžká spíš s vámi.“

„Já s ní vůbec nespolupracuju,“ řekl Coop. „Alespoň ne teď.“

„Deni mě požádala, abych vystupovala jako prostředník.“ Alicia

zachovala klidný a přátelský tón. Coop si ji představil, jak sedí ve

196

své kanceláři oplývající tlumenými odstíny, zdi lemují police plné

knih a rukopisů a za jejími zády se z širokého okna skýtá výhled na

Sochu svobody. Dvě tvrdé ženy, jejichž víra v budoucnost nepřestává

planout.

Aliciin uvážlivý tón Coopa popouzel. „Já myslel, že to vy jste mě

před Deni varovala.“

„Taky že ano, ale situace se změnila. Je třeba znovu zaměřit

pozornost na náš projekt.“

„Já jsem od něj pozornost nikdy neodvrátil. Pořád vyšetřuju,

akorát už ne s Deni.“

„I kdybyste ji nepotřeboval, Coope, může vám pomoct.“

„Zatím mi vůbec nepomáhala.“ Věděl však, že to není pravda.

Věděla to i Alicia, ale nechtěla se hádat. „Já vím, že vám záleží

nejvíc na vyšetřování. A co si budeme nalhávat, Deninou prioritou je

ta její knížka.“

„Její zatracená kariéra.“

„Její a moje,“ doplnila ho Alicia. „A pokud to vidíte v tomhle

světle, tak snad chápete, proč je Deni tímhle projektem tak posedlá.

Já taky chci, aby ta knížka měla úspěch. Ne že bych si nepřála, aby

se smrt vaší dcery objasnila. Jenže aby ta knížka uspěla, musí se

nejdřív napsat.“

„Nezmínila se vám o Bette?“

Aliciin hlas se změnil, zazněl starostlivěji. „Vy se pořád

strachujete, že Deni vaši dceru očerní, vidte?“

„A můžete mi zaručit, že k tomu nedojde?“

„Můžu vám zaručit, že udělám vše, abych tomu zabránila.“

Coop pomyslel na brzkou cestu do Havertonu a na to, co by mohl

zjistit, bude-li dále pátrat. Zejména pokud trochu víc zmáčkne

Lloyda Watkinse. Věděl, že Maureen má pravdu: měl se vrátit už

dávno a víc se vyptávat. Bál se tehdy odpovědí. Jak si však

uvědomil, jistých odpovědí se bojí každý.

„Věříte mi, Coope?“

„Ano.“

„Tak prosím vás zavolejte Deni a dejte se s ní zase dohromady, ať

aspoň může hodit na papír něco definitivního. Až to udělá, sejme to z

nás část tlaku a budeme mít lepší představu, na čem jsme.“

197

„Já jí tedy zavolám, ale stejně jí nevěřím.“

„To já taky ne, ale oba můžeme její snahu využít ke svému

prospěchu.“

„Spojím se s ní během pár dní,“ upřesnil Coop. „Musím si ještě

vyřešit nějaké další záležitosti.“

„Jestli se to týká vašeho zdraví…“

„Kdo vám říkal o mém zdraví?“

„Deni se o tom zmínila.“

Coop cítil, jak mu začínají pochodovat nervy. Věděl, od koho se

Deni o jeho rakovině dozvěděla. „Měl jsem ji nechat ve vězení,“

zabručel.

„Cože? Koho?“

„Svojí bývalou ženu Maureen. Složil jsem za ni kauci. Včera ji

zatkli během té demonstrace za práva zvířat.“

„To byla ta akce s krysami?“

„V lidské i zvířecí podobě, ano.“

„Ježíši!“

„Takže během pár dní,“ zopakoval neústupně Coop.

„Rozumím,“ přitakala Alicia. „Dávejte pozor.“

„Na co?“

„Na krysy v lidské i zvířecí podobě.“

Deni seděla v internetové kavárně na Amsterdam Avenue. Právě

dojedla pozdní svačinu. Bylo po půlnoci, ale ještě se od počítače

nezvedala. Popíjela latté a surfovala na internetu.

Většina ostatních zákazníků již odešla, spolu s ní tu zůstal pouze

muž, který vypadal jako bezdomovec. Choulil se nad stolem na

druhém konci restaurace, ukusoval z koblih, kterých měl před sebou

plný talíř, popíjel k nim vodu s ledem a zároveň ťukal do klávesnice.

Třeba byl ještě před měsícem milionář a teď se tu ohřívá a hledá

pornostránky, napadlo Deni. Při pádu akcií počítačových firem přišel

o peníze kdekdo…

Anebo si zrovna prochází stránku s rodokmeny a hledá nějakého

příbuzného, s nímž by mohl navázat kontakt.

198

Pomyšlení, že ten smutně vyhlížející muž třeba pátrá po nějakém

člověku, kterému pokrevní spřízněnost nedovolí, aby se k němu

obrátil zády, ji skličovalo.

Zapudila tu myšlenku a soustředila se na internetovou stránku o

nevyřešených případech vražd, na niž narazila a kterou zřídil nějaký

spolek z Vancouveru. Že se jeho členové vyžívají zrovna v tomhle, jí

přišlo trochu morbidní, ale informace, které posbírali, se jí mohou

hodit.

Klikla na fotografii mrtvé ženy usazené v autě a upila svého latté.

Mezitím se na zářící obrazovce načítal příběh, který se ke snímku

vázal. Domácí hádka. Žena zemřela na následky zranění poté, co ji

bud její manžel, nebo milenec brutálně zmlátili. Oba byli nezvěstní a

jeden z nich možná zabil toho druhého. Neobvyklý a velmi zajímavý

příběh, ale nic, co by se hodilo, pomyslela si Deni.

Starý Korejec, který podnik vedl, utíral vedlejší stůl a občas na ni

vrhl letmý pohled. Očividně doufal, že už brzy odejde, aby mohl

vystrnadit toho bezdomovce a zavřít.

Ať jde do prdele, pomyslela si Deni. Aby jej naučila, že na ni

nemá zírat, úmyslně vylila zbytek svého latté na podlahu a objednala

si další.

Když zmatek s novou kávou a vytíráním té staré ustal, obrátila

Deni pozornost zpět k počítači a přitom si všimla, že její kabelka

odložená vedle na židli je rozepnutá. Rozhlédla se a spatřila, že

člověk vypadající jako bezdomovec je pryč. Na obrazovku jeho

počítače už naběhl spořič, na kterém se ryby různých velikostí

požíraly navzájem.

Že by nechala kabelku otevřenou? Možná ano, ale vůbec se jí to

nepodobá. Sáhla do objemné tašky, a hned jak nahmatala peněženku,

bylo jí jasné, že něco nesouhlasí. Kožená peněženka nebyla složená,

ale rozevřená dokořán a nacpaná na bok kabelky, jako by ji tam

někdo chvatně zastrčil.

Nakoukla dovnitř. Původně v ní měla čtyřicet sedm dolarů. Teď

byly peníze pryč.

Vyskočila ze židle, převrhla při tom svůj nový hrnek latté a

vystartovala ke dveřím. Na mokrých dlaždičkách čerstvě vytřené

podlahy jí však uklouzly nohy.

199

Tvrdě dopadla na podlahu a levým bokem jí projela ostrá bolest,

ale hned se zase vyškrábala na nohy, a tentokrát už opatrněji se dala

znovu do běhu. Cestou se přidržovala opěradel a pultu. Chvíli jí

trvalo, než otevřela dveře a vyběhla na chodník, a zlomila si přitom

nehet.

Před kavárnou se zastavila, dala ruce vbok a rozhlížela se po celé

ulici.

Po bezprizorním chmatákovi se slehla zem.

„Chcípni!“ proklela jej nahlas a s poraněným prstem v puse se

odtrmácela zpátky do kavárny.

Korejec se uvnitř opíral o mop a bázlivě pozoroval, jak se Deni

oklikou po suché části podlahy vrací k židli, popadá kabelku a

odchází pryč. Účet neuhradila. Jen ať ji ten parchant zkusí zastavit a

požádat ji o peníze, když jí tu zrovna vykradli kabelku přímo pod

nosem!

Když se stále ještě rozzuřená vrátila domů, zjistila, že jí zloděj

ukradl kromě peněz i klíčenku.

Nosila na ní klíče od bytu a klíček ke skříňce v tělocvičně, kam

někdy chodila posilovat. Získat od správce budovy nové klíče

nebude problém, ale nahradit klíček od skříňky nebude legrace.

Možná bude muset za jeho ztrátu zaplatit pokutu.

Otočila a zalomcovala kulovou klikou, ale věděla, že to nemá

smysl – nikdy z bytu neodcházela, aniž by za sebou zamkla. Kdo by

to tak v New Yorku nedělal? Došlo jí, že klíček od skříňky nebude

jediný výdaj. Pro jistotu bude muset nechat vyměnit i oba zámky na

dveřích od bytu, ten na klice i ten bytelný se západkou.

V levém boku ji znovu prudce zabolelo, jako by se jí tělo

vysmívalo, kolik má smůly a jak mizerný život vede. Zase další

bolest! Na těle i na duši. Přesně toho má zapotřebí! Musela si bok při

pádu v restauraci šeredně pohmoždit. Tohle se hned tak nezahojí.

Bez sebe vzteky praštila do ocelí vyztužených dveří tak prudce,

až jí dlaní proběhla palčivá bolest.

Zuřivě si mnula rozbolavělou ruku o stehno a kulhala po

schodech dolů, aby vzbudila správce a podělila se s ním o svůj vztek.

200

43

Noční host se usmál. Tentokrát vše vyšlo tak, jak mělo. Ne jako

tehdy s Theresou Dravicovou. Vzpomněl si, jak ztuhla úděsem, který

ji dočasně ochromil. Trvalo několik vteřin, několik nekonečných

vteřin, než jí z očí do očí předal poznání, že on ztělesňuje osud a

život, zatímco jejím osudem je smrt. To vědomí se mezi nimi

rozklenulo jako duha. A jak čistě ji udeřil! Ránu téměř nebylo vidět.

Potom ji rychle strhl dozadu, jako by ji zaklonil na závěr tance, a

položil ji na lavičku, aby se nezakrvácel. Natáhl si latexové rukavice

a do pravé ruky jí vkládal knihu a přichystal si svátého Augustina,

když vtom zatroubily klaksony a ozval se štěkavý mužský hlas.

Musel okamžitě zareagovat, na přemýšlení nezbyl čas. Jako blesk

zmizel ve stínech a mezi vysokými stromy.

Až později zjistil, že šlo jenom o hádku dvou taxikářů. Sice jej

nezahlédli, ale teď už se mohl vrátit jen stěží. Ztratil náladu a jeho

rituál byl předčasně přerušen, takže letitá bolestivá touha se brzy

vrátí.

Ale tentokrát vše proběhlo dobře, protože ta žena je neopatrná –

nedbale se obléká i chová. Nebyl problém sáhnout Deni Greenové do

kabelky a vytáhnout odtamtud klíče, když s davem lidí čekala na

přechodu na zelenou. Využil svých starých zkušeností a rozepnutého

zimníku, aby svůj čin schoval před zraky veřejnosti, a vše provedl s

takovým klidem, že jí z kabelky schválně vytáhl i peněženku. Vyndal

z ní peníze a měl dokonce i dost času, aby ji vrátil zpět do kabelky.

Peněženku nepotřeboval – adresu Deni Greenové si vyhledal v

telefonním seznamu a viděl ji z onoho činžovního domu vycházet.

Než na semaforu naskočila zelená, budoucnost Deni Greenové

nabrala jiný směr.

Ponechal si za ní odstup, ale držel se jí v závěsu. Přešla dvě ulice.

Už zase vypadala zaujatě, klopila hlavu a jako býk dusala kupředu,

takže jí lidé kráčející v opačném směru raději uhýbali z cesty.

Noční host byl rád, že vešla do internetové kavárny. Znal to tu, už

párkrát se tady zastavil na jídlo a pracoval na místních počítačích. Ať

už si objednala cokoliv, chvíli potrvá, než při placení zjistí, že

postrádá peníze. A pokud si sedne k nějakému počítači a bude na

201

něm chtít něco dělat, což je pravděpodobné, nevrátí se do bytu hned a

zůstane tu třeba hodnou chvíli.

Několik minut ji sledoval výlohou: usadila se k jednomu stolku s

počítačem a u číšníka v bílé košili si něco objednala. V tom

okamžiku se rozhodl.

Nedělal to sice kvůli tomu tlaku, to ne. I když tlak v něm rostl, ta

bolestná touha a ten démon, přesně jak se předpovídalo v odborné

literatuře. Probouzel jej uprostřed noci, prostupoval jeho osobnost,

sápal se po něm, zevnitř mu neúprosně diktoval sexuální potřeby.

Možná se mu trochu uleví, ale kvůli tomu to nepodnikal. Potřeboval

zjistit, co vše Deni Greenová ví, co si myslí, že ví, co neví a co nikdy

vědět nebude.

K bytu Deni Greenové to pěšky nebylo daleko. Noční host si

nechal šálu ovinutou až přes bradu, narovnal si tmavé brýle a

vstoupil do budovy.

Uvnitř nestál žádný portýr a ani v malé vykachličkované vstupní

hale nikoho nepotkal. Zkušeným okem se rychle rozhlédl kolem sebe

a spokojeně shledal, že pohyb v hale nesnímají žádné videokamery,

které by zaznamenávaly příchody a odchody nájemníků a jejich

návštěv. Všudypřítomné videokamery jen přispívají ke globální

paranoii, usoudil.

Vyjel výtahem na podlaží, kde bydlela Deni Greenová. Cestou

potkal pouze mladou ženu, která vystoupila v přízemí z výtahu, než

do něj nastoupil. Nesla nádobu, v níž se rozvážejí teplá jídla, a

vypadala, že mu nevěnuje pozornost. Zřejmě se vrací pro další várku,

domyslel si. Jedna z těch postav, co přicházejí a odcházejí, vstupují

lidem do životů a vzpomínek a hned z nich zase mizí. Anebo v nich

zůstanou navždy, aniž by si to uvědomili. Také už zažil, že se mu v

životě náhle a překvapivě objevila nová tvář, stejně jako tahle žena.

Docházelo k tomu zdánlivě bezdůvodně. Zdánlivě. A potom na ně

zase zapomněl. Ale nikdy z jeho života definitivně nezmizely.

Ukládal si je k ledu na správný okamžik.

O pár chvil později už se ocitl uvnitř spisovatelčina bytu,

nevkusně zařízeného a přetopeného. Zapáchalo tu zkažené jídlo. A

samozřejmě v něm panoval nepořádek – na nízkém stolku stály

prázdné plechovky od coly a limonády, na podlaze ležely poházené

202

časopisy a noviny i dekorativní polštář z pohovky. Navzdory vedru si

Noční host neodložil kabát a rovnou se vydal k počítači na

pracovním stole. Zručným pohybem si stáhl rukavice, a odhalil tak

pod nimi ještě jedny, latexové. Zapnul počítač.

Když počítač naběhl, zasunul do něj prázdnou disketu. Neznal

sice Deninu IP adresu ani přístupové heslo, takže se nedostal na

internet, ale z jejího pevného disku si zkopíroval vše, co se dalo.

Včetně dočasných souborů a cookies, ze kterých pozná, kam Deni při

brouzdání internetem zavítala.

Jakmile na disketě došlo místo, vložil do počítače druhou, a

zkopíroval na ni další soubory a záznamy o stažených datech a

používaných e-mailových schránkách, k nimž zatím neměl přístup.

Pociťoval neodolatelnou touhu něco jí v bytě po sobě zanechat,

aby věděla; že tam byl – něco, co by ji vyděsilo natolik, že by celé

noci probděla, že by trpěla tak, jako trpěl on. Zažije-li člověk

pořádný strach, už se jej nikdy docela nezbaví. Ale může si z něj

udělat spojence. A přítele. Dokonce i sluhu. Strach může člověk

někomu půjčit, či si jej vypůjčit sám. Někomu jej půjčit a tak

dotyčného zruinovat.

Dostal chuť ještě se tu chvíli zdržet, pokoušet tak štěstěnu a

riskovat, že se Deni vrátí domů, uvědomí si, že postrádá klíč ode

dveří a přivolá správce budovy, možná dokonce i policii.

V tomto smyslu je strach nebezpečný, ačkoliv mu dodává odvahu

a poskytuje pláštík neviditelnosti.

Potěšení ze strachu může být nepřítelem obezřetnosti, strach z

potěšení nepřítelem života.

Když skončil s kopírováním z pevného disku Denina počítače,

zasunul si diskety do kapsy kabátu a z jiné vytáhl hrudku vosku. Do

něj pečlivě z obou stran otiskl klíče z Deniny klíčenky – nechá si

vyrobit vlastní sadu. Zatímco ho ta spisovatelka hledá, bude s ním

nevědomky sdílet vlastní byt. To pomyšlení jej zahřálo na duši. Deni

Greenová nebude vědět, jakou nad ní má Noční host moc, dokud se ji

on sám nerozhodne uplatnit. On to však vědět bude a to prozatím

stačí.

Když byl s otisky hotov, vložil vosk do umělohmotného sáčku,

do jakého se dávají svačiny, a opatrně ho zasunul do kapsy kabátu.

203

Nastal čas odejít. Získal tu vše, co potřeboval.

U dveří do chodby stál malý stolek pokrytý jemnou vrstvou

prachu. Měl sto chutí napsat na něj prstem v rukavici: Umyj mě!

Umyj mě, prosím!

Místo toho na něj položil spisovatelčinu klíčenku, aby si myslela,

že ji tu při odchodu odložila a zapomněla na ni. Zástrčku nechá

nezasunutou, takže Deni dojde k závěru, že ji při odchodu nezamkla,

i když jí to bude divné.

Až ji správce vpustí do bytu a ona spatří klíče, bude muset

připustit, že je tam na odchodu v zamyšlení nebo z roztržitosti

odložila a pak na ně zapomněla, podobně jako na zástrčku. Paměť

bývá vrtkavá. Lidé zapomínají. Klidně se to takhle mohlo přihodit.

Takže si řekne, že jí zloděj sebral peníze, ale ne klíče.

Nebude trvat dlouho a sama sebe přesvědčí, že se to odehrálo

přesně tak, a rozhodnutí vyměnit zámky u dveří hodí za hlavu. Proč

by je měla měnit, když klíče jen nechala doma na stolku a pak je tam

nalezla?

Noční host věděl, že spisovatelka uvěří, že v bytě nikdo nebyl a

nikdo od něj nemá klíče, protože tomu zkrátka bude chtít věřit. Bude

chtít věřit, že je v bezpečí a démoni jsou venku, ne uvnitř.

Věděl, že o tom sama sebe přesvědčí.

Věděl, jak uvažují.

Věděl, co jsou zač, úplně všechny. Znal nejen jejich uvažování,

ale i srdce. A nejen jejich srdce, ale i duše.

Cestou z budovy a ještě kus po chodníku nikoho nepotkal. Jako

by byl neviditelný.

Aby mu nefoukalo na krk, omotal si šálu pevněji kolem krku a

pokračoval dál se skloněnou hlavou. Vítr je jako čas a čas je jako vítr

– obrušují lidské tkáně, dokud nezbudou pouhé kosti.

Denin nový spolubydlící se usmíval. Ale bylo to vidět jen hodně

zblízka.

44

Coop projížděl kolem nové obytné zástavby u hlavní silnice

vedoucí do Havertonu a za oknem mírně sněžilo. Blíže k městu stály

204

starší domy. Když sem Coop zavítal naposledy, působily zchátrale,

ale nyní jim zářivá sněhová pokrývka dodávala spíše malebné

vzezření.

Ve městě samotném míjel modernější a dražší budovy, až dorazil

do centra, jehož dominantou byl kostel s věžičkami a naproti němu

přes náměstí radnice z šedého kamenného zdivá. Po zasněžených

ulicích rychlým krokem přecházelo jen několik lidí zahalených proti

mrazu do zimních vrstev, pouze uprostřed náměstí se neohroženě a

bez hnutí, jako tichý svědek Coopova hněvu, tyčil voják Unie na

válečném památníku a vypadal, že Coopa pozoruje, jak projíždí

kolem.

Coop náměstí přejel a zamířil do Hlavní ulice. Dnes nezastavil u

cihlové budovy s bílými sloupy, kde dříve pracovala Bette. Už

předtím zavolal do realitní kanceláře Prudent Stand, vyžádal si

Lloyda Watkinse a dozvěděl se, že Watkins momentálně má

dovolenou, ale z města neodjel. Coop se rozhodl, že Watkinse bez

ohlášení navštíví. Usoudil, že překvapení, které mu způsobí, když se

coby Bettin otec znovu ukáže před jeho prahem, by jím mohlo otřást

natolik, že mu uklouzne něco, co by si raději nechal pro sebe.

Východně od města zabočil do bytového komplexu Beau Jardin.

Jeho bílé a světle hnědé cihlové budovy, chráněné mansardovými

střechami obílenými sněhovou pokrývkou a obehnané nízkým živým

plotem, vypadaly dokonale – jako z pohlednice.

Čísla domů a názvy ulic se ztrácely pod vrstvami sněhu, takže

Coopovi nějakou dobu trvalo, než byt Lloyda Watkinse na ulici Rue

de Montre našel. Zabrzdil u obrubníku, jeho honda však ještě asi o

metr popojela, než úplně zastavila. Coop přemýšlel, jestli budou

cestou zpátky do New Yorku silnice sjízdné.

Když vystoupil z auta, všiml si, že během posledních pár hodin

výrazně klesla teplota. Ucítil, jak jej v nose a v krku štípe mrazivý

vzduch. Stále sněžilo sice drobně, ale vytrvale, a na chodníku se

nakupila několikacentimetrová vrstva sněhu, kterou nikdo neodházel.

Coop stiskl tlačítko zvonku u samostatného vchodu do řadového

domku a vyčkával. Cítil jemné dotyky chladivých sněhových vloček,

které mu dosedaly na tvář a hřbet rukou.

205

Slabě zachrastilo něco jako zámek řetězu a poté Watkins otevřel

dveře. Ačkoliv bylo odpoledne, tmavé vlasy měl rozcuchané a na

sobě župan a manšestrové pantofle. Když Coopa spatřil, brada mu

poklesla a husté obočí se mu svraštilo a zamračilo. Pokusil se

promluvit, ale jen něco zakoktal. Coop podobnou reakci očekával,

ale tak silnou ne.

„Ehm, pane Coopere…,“ vypravil ze sebe nakonec Watkins.

„Zastavil jsem se v Havertonu a napadlo mě pár dalších otázek

ohledně Bette,“ spustil Coop, jako by si nevšiml Watkinsových

rozpaků. „Tak jsem si říkal, že se zastavím a zjistím, jestli jste

doma.“

„Já… ehm…, jo, jsem.“

„Ano. A nevadilo by vám, kdybych šel na pár minut dovnitř?“

„No, nevadilo, jenže…“

Za Watkinsem se zjevila postava.

Tentokrát byl překvapený Coop.

„Pojďte dál, pane Coopere,“ pozvala jej Hillary Blandová. Na

sobě měla žluté hedvábné negližé a pod ním byla v pyžamu.

Watkins vypadal zahanbeně. Sklopil hlavu a ustoupil stranou, aby

mohl Coop vejít.

V bytě panoval mnohem větší pořádek než posledně. Časopisy,

které tu předtím ležely rozházené po zemi, teď byly na hromadě

vyrovnány na stolku. Vedle stály na korkových táccích dvě skleničky

s oválnými kousky rozpuštěného ledu, které se vznášely v naředěné

tekutině jantarové barvy.

Watkinsovi se stále ještě nevrátila řeč. Hillary si z čela odhrnula

pramen dlouhých kaštanových vlasů a opětovala Coopův pohled.

„Jestli si myslíte, že mezi námi k něčemu došlo, tak máte pravdu,“

pravila. „Jestli si myslíte, že k tomu docházelo už před Bettinou

smrtí, tak pravdu nemáte.“

Coop si oba dva prohlížel. Poté přikývl. „Budu vám věřit.“

Sundal si kabát, přeložil ho mokrou stranou dovnitř a položil jej přes

opěradlo křesla. Pokynul směrem ke skleničkám na stole. „Mohl

bych taky dostat něco k pití?“

206

Watkins se chopil příležitosti, aby se něčím zaměstnal nebo aby

mohl zmizet z místnosti. „My jsme pili jednosladovou skotskou,“

pronesl. „Glenfiddich.“

„To je zrovna moje oblíbená,“ předstíral Coop. „S ledem, prosím

vás.“

Watkins ze stolu sebral obě skleničky a odkvapil do kuchyně.

Vrátil se za chviličku se třemi skleničkami skotské s ledem.

Hillary do té doby nic neříkala. Vzala si od něj pití a posadila se do

rohu pohovky. Coop se usadil v křesle, přes jehož opěradlo si

předtím přehodil kabát, a Watkins si sedl co nejdále od Hillary na

opačný konec pohovky.

Coop si nepatrně usrkl skotské. Ve skutečnosti o ni nestál. „Já

nejsem od mravnostní policie ani jsem nepřišel strkat nos do vašeho

soukromí. Akorát se s vámi ještě chci pobavit o Bette.“

„Rozešli jsme se s Bette ještě předtím, než…, než se jí to stalo,“

připomněl mu Watkins. „Může vám připadat, že k tomuhle došlo

příliš brzo, ale prostě k tomu došlo. Když jsem volal Bette, vždycky

přicházela s nějakou výmluvou, říkala, že jí není dobře…“

„Dál to vysvětlovat nemusíš, Lloyde,“ zastavila jej Hillary.

Věnovala Coopovi přímý pohled. Zamlouvala se mu čím dál víc.

„Ptejte se, na co chcete, pane Coopere.“

„Říkala Bette, že se necítí dobře?“ položil otázku Coop a zrakem

přejel od Hillary k Watkinsovi.

Watkinse otázka na několik vteřin zmátla. „Aha, už to chápu. Ne,

neříkala. Abych řekl pravdu, pochybuju, že by byla opravdu

nemocná. Řekl bych, že mě akorát nechtěla vidět, a tak si vymýšlela

zdvořilé výmluvy.“

„Nebrala si někdy ze zdravotních důvodů volno?“

„Ne,“ odpověděla Hillary. „Bette už si vybrala dny, kdy se smí

zůstat doma bez neschopenky, a šéfové v Prudent Stand absence

neradi vidí.“

„Myslíte si, že někdy mohla jít do práce nemocná, protože jí šlo o

místo?“

„Ne. Ale směřovalo to k tomu.“

„To je teda zaměstnavatel,“ konstatoval Coop. „Jak to, že tam lidi

vydrží?“

207

„Protože dobře platí,“ podala Hillary prosté vysvětlení.

„Jestli si Bette už veškeré dny povoleného volna vybrala, nestihla

asi spoustu práce.“

„Ona si to volno nevybírala v kuse,“ upřesnila Hillary. „Nanejvýš

tři dny najednou.“

„Máme u nás povolené dva týdny,“ doplnil ji Watkins. „A máte

pravdu, v práci chyběla dost. Nějak se to nastřádalo. Brzy už by jí to

strhávali z dovolené, ale nestihli to, protože si svoje dva týdny

vybrala těsně předtím, než se vydala do New Yorku k vám na chatu.“

„A ona nikomu neřekla, kam míří a proč?“

„Alespoň o tom nevíme,“ řekla Hillary.

„Mně řekla, že si tam chce trochu odpočinout od pracovního

stresu,“ pokračoval Coop.

„Nevíte, v čem ten stres spočíval?“

„To nevíme,“ odpověděl Lloyd. „Ale že byla pod tlakem, si

dokážu představit, to je u Prudent Stand každý. Třeba jí opravdu

nebylo dobře a začalo ji to zmáhat. Sakra, vždyť já se tak někdy

cítím taky. A když se Bette přihodila ta věc, musel jsem si pár dní

taky vybrat. Byl jsem na tom tehdy tak mizerně, že jsem se většinou

ráno ani nemohl vydrápat z postele.“

„Nevěděli byste, kam chodila k doktorovi?“

„Tak to bohužel ne,“ řekl Watkins.

„V práci by to mohla mít v záznamech,“ prohlásila Hillary.

„Můžu vám tam zavolat.“

Než Coop stačil odpovědět, už byla na cestě do kuchyně, podle

všeho k telefonu.

Do obývacího pokoje dozníval její tlumený hlas. Watkinsovi asi

zněl jako mručení vlastního svědomí. Vypadal nesvůj.

Když se vrátila a znovu zaujala místo v rohu pohovky, prohlásila:

„Jakmile to najdou, zavolají mi zpátky. Řekla jsem jim, že ležím

doma nemocná a že k Bettinu doktorovi chci zajít taky.“

„Ale budou přece volat na Lloydovo číslo,“ namítl Coop.

Hillary se lehce usmála. „Jsme s tou dotyčnou kamarádky, takže

o mně a o Lloydovi ví.“

Maloměsto, pomyslel si Coop, a nevelká firma k tomu. O Lloydu

Watkinsovi a Hillary Blandové ví nejspíš každý. Co by tak mohli

208

ještě vědět o Bette? Možnosti, které se skýtaly, Coopa vyděsily –

zažil už všechny stránky lidské povahy, vše, co se může skrývat za

nevinným výrazem.

Podruhé upil skotské a rozhodl se, že už ji pít nebude. „Nevíte o

Bette ještě něco? Něco, co vám třeba nepřipadá podstatné a co jste

mi poprvé neřekli.“

Watkins zavrtěl hlavou. „Bohužel ne. Hrozně rád bych vám

pomohl, ale nemám jak.“

„A neměla mimo vás ještě nějaké další přátele?“

„Ale ano, jednoho možná přece jen ano!“ vyhrkla Hillary. Ve

tváři se jí zračilo upřímné překvapení, že ji to nenapadlo dřív. „Občas

pracovala jako dobrovolnice v knihovně, v pobočce na východě

města. Někdy se zmiňovala o ženě jménem Sternová. Ale na křestní

jméno si nemůžu vzpomenout.“

„Abigail!“ doplnil ji horlivě Watkins. „Vzpomínám si, že mluvila

o nějaké Abigail Stemové. Určitě tam v té knihovně pracuje.“

Coop letmo pohlédl na hodinky. „Jak má ta knihovna otevřeno?“

„Za tohohle počasí budou zavírat v pět, tomu věřte,“ odpověděla

Hillary.

„To je za hodinu,“ konstatoval Coop. Vstal a oblékl si kabát.

„Nepočkáte si na to jméno Bettina doktora?“ zeptala se Hillary.

„Já vám zavolám, až v té knihovně skončím. Budete ještě tady?“

Zarděla se a přikývla.

Watkins vyskočil, aby jej doprovodil ke dveřím. „Doufám, že

jsme vám pomohli, pane Coopere.“

„To já taky.“

U dveří Watkins Coopovi podal ruku.

No proč ne? pomyslel si Coop. Život jde přece dál.

Cestou k autu si uvědomil, že ještě před několika dny by zřejmě

takto zareagovat nedokázal. Změna nějak souvisela s Čarou

Callahanovou.

Ne, souvisela s ní v plné míře.

Knihovnu nemohl dlouho najít, a když dorazil, do pěti hodin

zbývalo pět minut. Knihovna však již měla zavřeno. Zdálo se, že je

vevnitř zhasnuto. Coop zabouchal na dveře, ale žádnou reakci to

nevyvolalo.

209

Zklamaně se rozhodl odjet. Cestou do motelu autu nepříjemně

podkluzovala kola. Když dorazil, zavolal Hillary Blandové do

Watkinsova bytu.

Hillary mu prozradila, jak se jmenuje Bettin doktor. Byl to

obvodní lékař, který se specializoval na zažívací potíže. Nějaký Scott

Ferguson. Hillary se dokonce podařilo získat adresu jeho ordinace a

telefonní číslo.

Coop si údaje pečlivě zaznamenal, poděkoval jí a odtrmácel se

stále hlubším sněhem do motelové restaurace.

Kvůli sněhu musel všechno odsunout na zítřek.

Kéž by šlo odsunout i ten zítřek.

45

U vchodu do katedrály svátého Alexia se Cara na chvíli zastavila,

poté vystoupala po otlučených betonových schodech a vešla dovnitř.

Budova katedrály byla dlouhá a úzká, uprostřed vedla ulička a do

lavic se po obou stranách vměstnalo asi jen deset lidí. Vitrážovým

oknem za kazatelnou dovnitř dopadalo tlumené, lehce obarvené

světlo. Vitráž znázorňovala samotného svátého Alexia, oděného ve

zdobném rouše, se svatozáří nad hlavou a křížem po levici. Cara

věděla, že byl ochráncem žebráků, řemenářů, ošetřovatelek, poutníků

a cestovatelů. Pomyslela si, že je-li patronem těch dvou posledních,

dělá to z něj ochránce prakticky všech.

Ačkoliv byla katedrála tak úzká, měla pozoruhodně vysokou

trámovou střechu a stěny s ochozy ozdobené starými freskami a

zčernalými soškami apoštolů vysoko v mělkých výklencích. Po vřavě

newyorských ulic tu panovalo nezvyklé ticho. Hřejivé světlo, které

zvenčí dopadalo okny v horní části chrámové lodi, sem proudilo tak

sytě, až se zdálo, že by se jej člověk mohl dotknout.

V jedné ze zadních lavic seděla žena předkloněná tak hluboko, že

jí zezadu téměř nebylo vidět hlavu. O kousek dále na druhé straně

uličky mezi lavicemi klečel zpustle vypadající muž, i on s hlavou

skloněnou. Zdálo se, že kromě těch dvou věřících a Cary v katedrále

nikdo není.

210

Caře a Ann se dostalo katolické výchovy, Cara se však od

katolicismu dávno odklonila a posléze i od náboženství jako

takového. Na rozdíl od ní Ann zůstala věřící a Cara zjistila, že sem

ke svátému Alexiovi chodila často hledat útěchu a modlit se.

Svůj slib Coopovi, že během jeho nepřítomnosti nebude kráčet v

Anniných stopách, Cara dodržela, ale domnívala se, že by mu

nevadilo, když si zajde ke svátému Alexiovi. Důvody, proč sem

přišla, se netočily jen kolem Ann – Cara vždycky slýchávala, že lidé

s katolickou výchovou se do kostelních lavic dříve či později vrátí.

Sebe sice mezi ně nepočítala, ale po nedávných událostech kupodivu

začala pociťovat potřebu se pomodlit. Ničemu to neuškodí a možná jí

to pomůže vše pochopit, lépe se vyrovnat se zármutkem i vztekem a

spát celou noc, aniž by se budila.

Neslyšnými kroky, které tlumil vybledlý červený koberec

táhnoucí se chrámovou lodí, se blížila ke kazatelně. Smítka prachu

vířící v závoji měkkého světla a jemná kostelní vůně jí připomněly

první přijímání a dávná nedělní rána, která by tehdy nejraději trávila

někde jinde. Světlo zbarvené vitrážovým sklem jí připadalo jako

ztvárnění umělcovy představy, jak to vypadá v nebi. Starobylé

leštěné dřevo, zatuchlina, kamenné zdivo, které přečkalo staletí,

vzduch prodchnutý kadidlem – to vše splynulo v jediný vjem, který

překonal bolest i plynoucí čas a naplnil jí duši klidem. Přemýšlela,

jestli to není ta poslední věc, která to dokáže.

V přední části kostela poklekla a pokřižovala se, což neučinila již

dlouhé roky, a šla si sednout do jedné z lavic. Kabelku si položila

vedle sebe na dřevěnou desku, sklopila vypolstrované klekátko a

znovu si klekla.

Myslela na Ann, jak v dětství během mše tolikrát sedávaly vedle

sebe, jak se Ann pokaždé hrnula do fronty na hostii, zatímco Caru k

tomu musela matka přemlouvat, někdy ji i popostrčit. Vyvstal jí před

očima obraz Ann doma s matkou a otcem, s jejich otcem.

Vepředu na kabátu se jí objevilo několik skvrnek. Překvapeně si

uvědomila, že je způsobily její vlastní slzy – ani si nevšimla, že jí

kanou.

Sklonila hlavu ještě níže, pevně zavřela oči a propukla v téměř

neslyšný, křečovitý pláč.

211

Chvíli tak zůstala, bez pohnutí; smiřovala se s vlastní minulostí a

urputně z ní hledala cestu ven.

Teprve při pomyšlení na Coopa příval jejích slz ochabl a znovu

se vzchopila. Uvažovala, jestli sem vlastně nezašla i kvůli tomu, co

se odehrálo v hotelu Atherton – jestli se z ní znovu nestává

spořádaná katolička, kterou tíží tělesný hřích.

Zpovídat se však nechtěla, protože to, k čemu došlo mezi ní a

Coopem, v ní nevyvolávalo žádný pocit viny – přineslo jí to jen

radost a hřejivou vzpomínku. A naději.

Pomodlila se, aby podobnou naději dodala i Coopovi. Když jí

pověděl o své chorobě, odpověděla, že jí na tom nezáleží. Remise

může trvat roky a kdo o sobě může říci, že ví, kolik času mu zbývá?

Doufala, že mu pomohla pochopit, že své zoufalství potlačoval v

sobě. Hromadilo se tam a hrozilo, že jej zničí, i kdyby se o to

nepostarala rakovina. Kéž by si to uvědomil!

Konečně přestala plakat.

Nevěděla, jestli se cítí lépe, ale byla unavená a setřásla ze sebe

alespoň část svého napětí a utrpení.

Rychle se vztyčila a posadila se zpátky na lavici. Polkla, rukou si

otřela uslzené oči a poté sáhla po kabelce, aby z ní vytáhla papírový

kapesník.

Zjistila, že kabelka je pryč.

46

Ráno se Coop vydal nejprve do knihovny.

Přestalo sněžit, na trávnících a na střechách však zůstala ležet asi

osmicentimetrová vrstva. Coop projížděl havertonskými ulicemi a

sledoval, jak lidé oškrabávají čelní skla automobilů a odhazují sníh z

chodníků, ale nevlídné zimní počasí je nejspíš vůbec netíží. Někteří

dokonce věšeli vánoční ozdoby. Sníh z vozovek shrabaly sněžné

pluhy již brzy ráno, a tak Coopa při jízdě do knihovny, kde Bette

působila jako dobrovolnice, nic nezdrželo.

Ani o své práci v knihovně Bette rodičům nic neřekla. Coopa

mrzelo, jak moc se všichni tři navzájem odcizili. Dochází k tomu

snad ve většině rodin?

212

U policie Coopovi postupně začalo připadat, že nikdo nikoho

opravdu nezná. Jako by vztahy po určité době ztrácely svou váhu.

Opět jej znepokojilo, co by se mohl dozvědět. Připadalo mu to jako

hledání těla při vyšetřování vraždy, jako kopání jámy, v níž by rád

něco našel, ale zároveň se toho děsí.

Zaparkoval na odklizené části parkoviště u nízké cihlové budovy

a těžkým krokem odpochodoval dovnitř. Na veliké gumové rohožce

si očistil podrážky a vypravil se hledat Abigail Sternovou.

Jako ve všech knihovnách visel i tady ve vzduchu pach starého

papíru, lepidla a inkoustu z tiskáren a mísil se s vůní dřevěných

lakovaných stolků, které tu stály v úhledných řadách. Vůně čtenářské

svatyně.

Abigail Sternová se pohybovala mezi policemi, kam rovnala

vrácené knihy.

Coop obešel ocelové regály a spatřil, že je to útlá žena ve

středních letech. Zrovna balancovala na stoličce a na horní regál

rovnala z náruče knihy. Připomněla mu starou knihovnici ze střední

školy - měla tytéž neupravené šedivé vlasy, brýle s tlustými rámečky,

staromódní šaty a dokonce i kostnaté nohy protkané křečovými

žílami. Přinejmenším svým vzhledem dokonale splňovala tradiční

představu o knihovnici. Coop uvažoval, jestli tomu tak je i v

ostatních ohledech.

„Paní Sternová?“ zeptal se, ačkoliv žena za přepážkou, která jej

sem nasměrovala, ji popsala dost jasně, takže nebyl na pochybách.

Abigail Sternová k němu shlédla a přikývla. Zároveň jej

obdarovala úsměvem, který se nedá popsat jinak než jako krásný. Za

tlustými čočkami brýlí jí hrály živé a přívětivé modré oči.

Coop jí prozradil, že je Bettiným otcem, a paní Sternová svolila,

že si s ním promluví. Měla jemně modulovaný hlas a precizní

výslovnost. Coop se zděsil představy, že pracovní místa lidí jako ona

jsou nahrazována počítači.

Sedla si naproti němu k zastrčenému stolku poblíž u oddělení s

časopisy a složila ruce na výtisk Magazínu záhad Elleryho Queena,

který tam někdo nechal. Coop doufal, že jeho pátrání dojde podobně

jasného a uspokojivého konce jako příběhy na stránkách tohoto

časopisu.

213

Abigail Sternová se na úvod vyjádřila, že soucítí s Coopovým

zármutkem, a vylíčila mu, že Bette považovala za milou a vstřícnou

dívku.

„Neměla náhodou tady v knihovně s někým nějaký spor?“ zeptal

se jí Coop. „Třeba s nějakým návštěvníkem, co si přišel půjčit nebo

vrátit knihy?“

„Na nic takového si nevzpomínám,“ prohlásila Abigail Sternová.

„A upřímně řečeno, nedokážu si představit, že by se Bette s někým

moc pohádala. Tím nechci říct, že by postrádala vlastní osobnost –

prostě rozuměla lidem a vycházela s nimi. Jednou mi řekla, že nebýt

peněz, ráda by se stala knihovnicí.“

Tomu se Coopovi nechtělo věřit. Možná Bette jen uplatňovala

svou schopnost rozumět lidem a vycházet s nimi.

„Nikdy nebývala otrávená,“ pokračovala Abigail Sternová, „ani

když se necítila dobře,“

„A to bylo kdy?“ zeptal se Coop, neboť si vzpomněl, že než si

Bette vybrala část dovolené, aby si odpočinula, pár dní nebyla ze

zdravotních důvodů v práci.

„No, posledních pár týdnů předtím, než…, než odjela do New

Yorku.“

„Řekla vám, že na nějakou dobu odjíždí na naši rodinnou chatu

na pláži?“

„To ne. Bette toho moc nenamluvila, spíš uměla báječně

naslouchat.“

„Ale když jí nebylo dobře, tak vám o tom přece řekla.“

„Jenom někdy. Jindy jsem to poznala, protože vypadala pod psa,

ale nestěžovala si.“

„A řekla vám, co s ní je?“

„Ne, nikdy. Někdy jsem na ni narazila v hale, seděla tam u stolku

a vypadala, že má příšernou depresi. Jednou mi dokonce připadalo,

že brečí, ale nejsem si jistá. Ale když jsem ji viděla naposledy, to

bylo pouhé dva týdny před tou tragédií, tak nevypadala dobře, to vám

povím. Bylo znát, že se musí nutit, aby k návštěvníkům byla

přívětivá. A taky byla nezvykle bledá. Přisuzovala jsem to tomu, že

má možná střevní chřipku, která se tehdy po Havertonu šířila.“

„Nevšimla jste si, jestli nebrala nějaké léky?“

214

„Nebrala, dokonce ani aspirin.“

„Říká vám něco jméno Lloyd Watkins?“

Abigail Stemová zamyšleně sklonila hlavu a po chvíli zase

vzhlédla. „Myslím, že to byl její nápadník. Potom se spolu ale

rozešli. Zmínila se o tom pouze jednou, pak se zřejmě rozhodla, že o

svém trápení nikomu vykládat nebude, a já na ni nenaléhala“

Vy ne, tomu se dá věřit, napadlo Coopa. „Nenapadá vás, komu

by se ještě o svých zdravotních potížích nebo milostném životě

mohla zmínit?“

„Tady v knihovně už nikomu, tím jsem si jistá. My dvě jsme tu

téměř pokaždé pracovaly samy. Proto ji tu dočasně zaměstnali - aby

mi vypomáhala. Přecházíme na plně automatizovaný systém.“

„To je škoda. A bude to mít nějaký vliv na vaši pozici?“

„Já trávím tři večery týdně v počítačovém kurzu, pane Coopere.

Nenechám se převálcovat dobou.“

Usmál se. „Kéž by takový přístup mělo víc lidí! Nezmiňovala se

Bette někdy o jakémsi doktoru Fergusonovi?“

„To si nevzpomínám. To byl její lékař?“

„Údajně ano.“

„V tom případě bude o Bettině zdraví víc vědět on.“

„To ano.“ Vstal. Okny na druhé straně knihovny spatřil, že začalo

mírně sněžit. Ve sněhu jezdil po dálnicích nerad, a tak se rozhodl, že

ještě navštíví doktora Fergusona a až pak se vydá nazpátek do New

Yorku.

„Já jsem vás tím nechtěla vyhánět ze dveří,“ zdůraznila Abigail

Sternová. „Jestli chcete, klidně se můžeme o Bette bavit dál.“

„Já myslím, že jste mi už pomohla dost,“ prohlásil Coop. „A

díky, že jste mi věnovala tolik času.“

„Čas je drahocenný, ale pokud to přispěje k dopadení Bettina

vraha, věnuju ho ráda.“

Obojí jí Coop věřil.

Poté, co mu Coop do telefonu vylíčil, kdo je, souhlasil doktor

Ferguson, že si najde chvilku na rozhovor. Další člověk, kterému je

čas drahý.

215

Lékařova ordinace se nacházela ve druhém patře zdravotnického

zařízení v těsné blízkosti malé havertonské nemocnice. Coop se ocitl

v komfortní čekárně se zeleným kobercem a pohodlnými

čalouněnými křesly. Stěny zdobily grafické listy jásavých barev od

impresionistických malířů jako Renoir, Manet nebo Cézanne. Na

stole stála soška ve stylu art deco – znázorňovala ženu, která se

chystá skočit šipku do vody.

Coop stiskl tlačítko. Otevřelo se posuvné okénko s matovým

sklem a vykoukla z něj mladá žena v bílé uniformě a se zářivým

úsměvem. Sdělil jí, jak se jmenuje a že má na jedenáct hodin

domluvenou schůzku s doktorem Fergusonem. Reagovala na to

nadšeným „Ahá!“, jako by měla nesmírnou radost, že jí to připomněl.

Okénko se zase zasunulo a otevřely se dveře. Coop sestru

následoval chodbou, z níž vedly dveře do místností, kde se prováděly

rozličné zdravotní procedury. Uvedla ho do ordinace doktora

Fergusona, sdělila mu, že doktor ihned přijde, a poté odešla a zavřela

za sebou dveře.

Coop se rozhlédl kolem sebe a spatřil další umělecká díla,

obvyklé zarámované diplomy, fotografie atraktivní blondýnky a

dvou malých dětí – pravděpodobně lékařovy rodiny – a police

napěchované objemnými lékařskými knihami vázanými v kůži. Na

konci jednoho regálu zahlédl pár brožovaných bestsellerů. Od Deni

Greenové nic. Doktor Ferguson dával přednost Johnu Grishamovi a

Stephenu Kingovi. Ordinace měla jediné okno, po stranách

olemované těžkými béžovými závěsy. Zvenčí sem příliš hluku

nedoléhalo.

Otevřely se dveře a do ordinace spěšným krokem vstoupil

usměvavý muž po čtyřicítce, s velmi tmavými vlasy i očima,

středního vzrůstu a s počínajícím bříškem obvyklým u mužů

středního věku. Toho rána se oholil tak důkladně, že se párkrát řízl

do brady.

Představil se Coopovi, potřásl si s ním rukou a posadil se k

pracovnímu stolu. Vzduchem při tom zavanul jemný pach jódu. Na

stole vedle psací podložky leželo zelené plnicí pero. Lékař je vzal do

rukou a začal si s ním pohrávat.

216

Z tváře mu zmizel úsměv a prohlásil: „Ta zpráva o Bette mě

zarmoutila.“

Coop mu za vyjádření účasti poděkoval a pravil: „Zajímalo by

mě, jak na tom Bette byla zdravotně.“

Doktor Ferguson naklonil hlavu ke straně a vyloudil nepatrný

úsměv, přestože mu do smíchu očividně nebylo.

„Musím vás upozornit, pane doktore, že Bette bohužel zemřela a

její smrt se vyšetřuje jako vražda, nemluvě o tom, že jsem její otec.

Nejde tedy o žádné lékařské tajemství.“

„Takže předpokládám, že vám o tom neřekla.“

„Mně? A co mi měla říct?“

„Vám i zbytku rodiny a komukoliv dalšímu, komu důvěřovala.

Bette měla jít na operaci, pane Coopere. Na jedné ledvině měla

rakovinné cysty.“

Coopovi to vyrazilo dech.

„Je mi líto, že jsem vás takhle zaskočil.“

Rozhodl se, že doktoru Fergusonovi o své vlastní rakovině nic

neřekne. „A ohrožovalo ji to na životě?“

„To ještě ne. Testy ukázaly, že cysty zatím nemetastázovaly.

Problém spočíval v tom, že ty rakovinné nádory jí rostly nedaleko

sleziny. Proto souhlasila s operací.“

„Co to mělo být za operaci?“

„Nějaký úplně nový postup – způsob, jak odejmout část ledviny,

aniž by se přitom poškodila slezina, ale byl by k tomu zapotřebí

buněčný transplantát.“

Coop o tom přemýšlel. „Je řeč o biogenetice? Mohla by jí dorůst

zbývající část ledviny?“

„Její ledviny zrovna ne. Účelem operace bylo nahradit chybějící

ledvinovou tkáň jinou živou tkání. Nejnovější experimenty

naznačují, že původní orgán je schopen přijmout ledvinovou tkáň

zvířecího dárce, v tomto případě prasete. Jestli vás to zajímá,

nedávno o tom vyšel článek v New England Journal…“

„To chcete říct, že mojí dceři chtěli doktoři implantovat část

prasečí ledviny?“

„Zjednodušeně řečeno, je to tak. Chtěla to podstoupit dobrovolně

a já jí to odsouhlasil. Pokud by to neabsolvovala, hrozilo jí bud trvalé

217

poškození sleziny a možná i rychlejší rakovinné bujení, nebo dlouhé,

ale neodvratné čekání na to, až rakovině podlehne. Chirurg, který ji

měl operovat, takové operace za poslední půlrok provedl třikrát se

stoprocentní úspěšností.“

„To ji měli operovat v Havertonu?“

„Ne, to ne! Tady na to nemáme vybavení. V New Yorku, v

nemocnici U Panny Marie Milosrdné. Tam Bette podstoupila

diagnostické testy. Na přípravné procedury odjela do New Yorku,

některé z nich byly dost agresivní, a pak…, pak měla přijít na řadu

samotná operace. Tady v Havertonu svou chorobu všem zatajila

- bála se, aby se to nedoneslo až k vám do New Yorku. Chtěla

vám to říct až poté, co by tu operaci úspěšně podstoupila.“

„Ale proč?…“

„Na to jsem se jí taky ptal, ale neprozradila mi to. Předpokládám,

že prostě nechtěla, abyste o ni vy nebo její matka měli strach.“

Tak proto odjela na tu chatu, domyslel si Coop. Klidné místo,

kde měla soukromí a kde se mohla připravit na agresivní zdravotní

testy a posléze i na závažnou operaci. A bylo mu jasné, proč jim tu

operaci zatajila. Bylo to z obavy, co by si její matka pomyslila,

kdyby uslyšela, že její dceři do těla zavedou živou tkáň jiného

živočišného druhu. Proč jen jsi nepřišla za mnou, Bette? Proč jen

jsi nepožádala svého otce o pomoc?

Řekl si, že by tak nakonec nejspíš učinila. Možná krátce před

samotnou operací.

Rozhodl se, že tomu bude věřit.

„Pitevní zpráva se o rakovinném bujení na jedné ledvině vůbec

nezmiňuje,“ namítl.

„Já nejsem policejní lékař, pane Coopere, ale příčina Bettiny

smrti byla dost jasná a ty rakovinné cysty neodhalil ani celý tým

špičkových diagnostiků. Dokud se neodeberou vzorky tkáně, lze si ty

cysty splést s obyčejnými, neškodnými anomáliemi, takže při

policejní pitvě se daly snadno přehlédnout.“

Coop na okamžik vyhlédl z okna na oblohu bez jediného mráčku.

„Jakou by měla naději?“ zeptal se.

„Kdyby tu operaci podstoupila? Nechtěl bych se mýlit, ale řekl

bych, že dobrou.“

218

„Takže by to přežila?“

„Myslím, že ano.“

Coop vstal a zjistil, že se mu točí hlava.

„Není vám špatně, pane Coopere?“

„Ne, jsem v pořádku. Děkuju, že jste si na mě udělal čas, pane

doktore.“

Lékař za stolem povstal. „Opravdu doufám, že jsem vám ničím

nezpůsobil další smutek…“

„Ne,“ pravil Coop, „to už ani nejde.“

Otočil se a odešel z ordinace. Doktor Ferguson jej sledoval a v

očích se mu zračilo mnohem víc soucitu, než bývá u lékařů obvyklé.

47

Během celé zpáteční cesty do New Yorku sněhu neustále

přibývalo. Sníh se již sypal skoro kolmo a v obrovských vločkách.

Když Coop parkoval u obrubníku, dalo se čekat, že celý vůz zapadne

pod sněhem či pod závějemi od sněžného pluhu. Automobilový i pěší

provoz už téměř zcela ustal a z ulic a chodníků se rychle stávala

celistvá bílá pláň. Cestou k domovnímu vchodu Coop cítil, jak se mu

do černých kožených polobotek vkrádá mráz.

Správce domu Dave odházel sníh z cesty i ze schodů, ale od té

doby napadla další několikacentimetrová vrstva. Coop se jí

propracovával a říkal si, že si musí vzpomenout a koupit letos

Daveovi k vánocům dárek o deset dolarů dražší.

V bytě bylo teplo a Coop se tam cítil pohodlněji než kdy předtím.

Ale ještě než si odložil kabát, začal zvonit telefon.

Byla to Alicia. Coop jí vysvětlil, že se zrovna vrátil, a požádal ji,

jestli by jí nemohl zavolat za chvíli. Odvětila, že je to v pořádku, a

překvapivě mu dala telefonní číslo k sobě domů.

O čtvrt hodiny později, s čistými suchými ponožkami na nohou a

s hrnkem instantní horké čokolády si Coop sedl k pracovnímu stolu a

přehrál si vzkazy na záznamníku. Ve dvou případech volající osoba

zavěsila a nezanechala vzkaz. Krom toho tam byla prosba o

příspěvek do Policejního dobročinného fondu, zpráva od Earla

Gittera, který jej už potřetí prosil, aby mu zavolal ohledně

219

novinového článku o pátrání po Bettinu vrahovi, a dva vzkazy od

Alicie. Žádala, aby jí zavolal zpátky.

Když tak učinil, prohlásila: „Snažila jsem se s vámi spojit skoro

celý den.“

Coop se rozhodl, že o tom, kde byl, jí nic nepoví. „Máte dobré

nebo špatné zprávy?“

„Já bych řekla, že dobré. Už jste volal Deni?“

Odpověděl, že nikoliv.

„Myslím, že byste měl. Má nějaké nové informace.“

„A o co jde?“

„Musela jsem jí slíbit, že vám to neřeknu.“

Coop cítil, ho rozehřívá nejen čokoláda, ale i vztek. „To si děláte

legraci?“

„Já vím, že je to dětinské, ale ona se strašně dožere a nebude s ní

k vydržení, když vám to prozradím. Radši jí ani neříkejte, že jsem

vám volala.“

„Co to má sakra znamenat, tahleta hra?“ zeptal se Coop.

„Prostě vám to chce povědět sama. Chce – nebo spíš potřebuje

- zadostiučinění.“

„Tohle jsou přesně ty hovadiny,“ podotkl Coop, „proč s ní nerad

spolupracuju.“ A s vámi taky, mohl klidně dodat.

„To vám nemůžu mít za zlé, ale já jí to slíbila.“

„Že byste zrovna vy dodržovala sliby?“

„Jenom některé. Tenhle ano, protože je to v mém zájmu. Pomáhá

to udržovat nezbytné pouto s autory. Ale že vám nezavolám, jsem jí

neslíbila. Chtěla jsem, abyste věděl, co se děje, a zbytečně dlouho

neotálel, než se jí ozvete.“

Ozývat se Deni se teď Coopovi chtělo ještě méně. Věděl, že

informace, které jí a Alicii připadají důležité, nemusejí mít při řešení

případu žádnou hodnotu. „Týká se to Bette?“ zeptal se.

„Ne – to vám ještě řeknu.“

Neměl na vybranou. Musel na hru přistoupit. „Tak dobře, Alicie,

já se s Deni spojím.“

„Brzo?“

„Brzo je relativní.“ Ať už se ta nová informace týká čehokoliv,

určitě počká. Deni možná zjistila, že se na místě vraždy Theresy

220

Dravicové nalezl jeden z jejích románů. Anebo si něco vymyslela,

aby si získala jeho pozornost. Není třeba pospíchat a volat jí hned.

Kvůli hustému sněžení se teď všechno beztak zpomalí nebo dokonce

zastaví a město, které nikdy nespí, si alespoň zdřímne.

„Máte vztek a já se vám nedivím, ale pokusíte se alespoň

pochopit mou situaci?“

„No dobře.“

„Buďte prosím hodný, já vím, že takový jste, Coope.“

„Dobrá, Alicie, já Deni brzo zavolám.“

„A jak se cítíte?“

„Jak se cítím? Jo tak.“ O své chorobě se bavit nechtěl. „Teď si

dám něco k večeři a pak se chystám asi tak deset hodin prospat.“

„Vy jste dělal něco náročného?“

„Musel jsem celé odpoledne řídit v tom sajrajtu venku.“

„Dobře, nebudu do toho strkat nos, Coope.“

„Díky, Alicie.“

Coop využil vhodné příležitosti a zavěsil.

Znovu se musel zamyslet nad tím, s jakými lidmi se to spolčil.

Slib, že zavolá Deni, splní, ale ať má Deni na srdci cokoliv, bude

to muset počkat, protože nejdřív si potřebuje promluvit s někým

jiným.

Cara se s ním setkala na snídani opět v lahůdkářství. Tentokrát

bylo v boxech u výlohy obsazeno, a tak se posadili ke stolku u zdi,

na níž visela série zarámovaných fotografií hvězd. Celebrity se na ně

podepsaly a většinou připojily i lichotivou poznámku o zdejším

lahůdkářství. Coopovi připadalo zajímavé, jak moc se rukopis na

všech fotografiích s výjimkou Barryho Manilowa navzájem podobá.

Bylo svěží, chladné ráno, ale zářivé sluneční paprsky již začaly

navzdory

mrazu

rozpouštět

povrchovou

vrstvu

sněhu.

Nejpesimističtější předpovědi o sněhových srážkách se sice

nenaplnily, ale i tak Coopovi sněžný pluh nahrnul na auto tolik

zledovatělé břečky, že mu ho zatarasil u chodníku. V podzemce

naštěstí nesněží, čehož Coop toho rána stejně jako mnoho dalších

Newyorčanů využil, aby se dostal, kam potřebuje. Jako vždy jej

překvapilo, jak brzy po hustém sněžení jsou na chodnících

221

prohrabány přinejmenším úzké cestičky. V ulicích sice vznikaly

dopravní zácpy, ale provoz se pohyboval kupředu. Newyorčané mají

tuhý kořínek

- nikdo a nic je nesrazí do kolen, ani sněhové bouře.

Cara vypadala nádherně. Coop se sklonil, a než si sedl naproti ní,

políbil ji na tvář. „Ty tu pořád ještě jsi,“ řekl.

„Tady v lahůdkářství?“

„Tady na světě, pro mě. Nechtěla bys dneska zase dorazit do

práce později?“

„Po ničem jiném netoužím, můj milý.“ Dychtivě se mu podívala

přes stůl do očí. „Akorát se obávám, že takhle už bych tam zítra

nemusela chodit vůbec.“

„A potřebuješ vůbec do práce chodit?“

„No samozřejmě.“

„Já teď asi trochu předbíhám, že jo?“

Dotkla se hřbetu jeho ruky. „Zas tak moc ne.“

Přesně to chtěl slyšet. Přesně to chtěl.

Ukousla si své bagety s taveným smetanovým sýrem, a než se

znovu dala do řeči, sousto dožvýkala a spolkla. Jak jen může žena

vypadat tak smyslně, když pojídá bagetu se sýrem? „Když jsi byl

pryč, zašla jsem si do kostela. Říkala jsem si, že by ti to nevadilo,“

oznámila mu.

Coop položil hrnek kávy a usmál se. „Do kostela? Chodíš tam

pravidelně?“

„Skoro vůbec.“

„Tak přestaň tajnůstkařit a vysvětli mi to, prosím.“

Cara Coopův úsměv neopětovala. „Chovala jsem se, přesně jak

jsi mě žádal, a když jsi byl pryč, přestala jsem se potulovat v

místech, kam chodila Ann. Akorát jsem zašla do kostela, který Ann

občas navštěvovala.“

„A proč?“ Podráždilo jej to a na jeho hlase to bylo znát.

„Protože se mi zachtělo jít do kostela,“ vysvětlila Cara poněkud

obranným tónem.

„Do kostela, kam chodila Ann?“

„Je pravda, že částečně jsem tam šla i kvůli tomu,“ připustila.

„Copak sérioví vrahové obvykle zevlují před kostelem?“

222

„Častěji, než by sis mohla myslet. Moje bývalá žena má dokonce

podezření, že se potloukají i na policejních stanicích.“ Divil se, proč

mu to Cara vypráví. Kdyby o tom pomlčela, nedozvěděl by se to.

Proč o tom začala hovořit? „Stalo se v tom kostele něco?“

„Ano, ale pochybuju, že by to nějak souviselo s Anninou

vraždou. Ukradli mi tam kabelku.“

„To ti ji někdo vytrhl z ruky?“

„To ne – nenápadně ji sebral, když jsem se nedívala.“

„A toho zloděje jsi viděla?“

„Neviděla. Klečela jsem a modlila se. Taky jsem brečela. A když

jsem zvedla hlavu a sáhla pro papírový kapesník do kabelky, kterou

jsem si položila na lavici, zjistila jsem, že kabelka je pryč.“

„A co jsi v ní měla?“

Pokrčila rameny. „Kreditní karty, propadlý řidičák, klíče od bytu

a asi padesát dolarů. A samozřejmě lísteček se svojí adresou,

kdybych tu kabelku ztratila.“

Coop se opřel o opěradlo. Ta událost jej rozzlobila i vyděsila.

„Vždyť klidně mohl sedět přímo za tebou.“

Cara se pokusila napít kávy, ale ruka se jí tak třásla, že toho

nechala a hrnek odložila. „Myslíš si, že si to neuvědomuju? Ať už tu

kabelku vzal kdokoliv, musel se pro ni natáhnout přes opěradlo

lavice, kde jsem klečela.“ Znovu se zkusila napít. Přehnaně

soustředěnými pohyby si přiložila hrnek k ústům, upila kávy a

postavila ho přesně na původní místo – jako když opilý člověk

předstírá střízlivost. Jenže ona předstírala, že nemá strach. „Ani to

nemusel ukrást ten vrah,“ přesvědčovala Coopa i sebe.

Chtěl ji vzít za ruku a utěšit ji, ale pořád mu ještě bránil vztek.

„Nemusel, ale mohl. Ať ti tu kabelku ukradl kdokoliv, zná teď tvoje

jméno i místo bydliště.“

„Callahanová je dost běžné jméno.“

„To myslíš vážně? To si opravdu myslíš, že si to ten vrah

nespojí? Díky tomu, jaký sis nechala udělat účes a jak se teď oblékáš,

by vás s Ann mohli považovat za dvojčata.“

„No tak si to možná spojí, ale že mi ukradli kreditní karty, už

jsem oznámila v bance a v bytě si nechávám vyměnit zámek.“

„Aspoň že tak!“

223

Natáhla ruku přes stůl a popadla Coopa za rukáv. Nešťastně

vyhrkla: „Vadí mi, když jsi na mě naštvaný. Nezlob se. Nemohli

bysme na to zapomenout?“

„Naštvaný asi jsem,“ řekl. „Ale taky o tebe mám strach.“

„Já mám taky strach. Takhle jsem to neplánovala. To já chtěla

najít jeho a potom ho dovést do pasti.“

„Co to bylo za kostel?“ zajímalo Coopa.

„Svatý Alexius na Sedmapadesáté východní ulici.“

„Takže nedaleko banky, kde pracuješ.“

Caře se na tváři zračilo znepokojení. „Myslíš, že mě odtamtud

možná sledoval cestou do práce?“

„Možné to je.“

„Možné taky je, že ten zloděj nikdy nikoho nezavraždil. Že s

kabelkou utekl někam ven, vzal si z peněženky peníze a potom

všechno ostatní zahodil do kanálu nebo do popelnice. To bys asi

věděl ty, kolik kabelek se každý den v New Yorku ukradne. A ta

moje je možná prostě jenom jedna z nich.“

Coop věděl, že Cara má pravdu. Ale také věděl, že Cara nechápe,

že si lidi od policie o náhodách myslí svoje. „Musíme předpokládat,

že tvoji kabelku vzal vrah,“ prohlásil nekompromisně. „Ze si všiml,

jak se podobáš Ann – možná až příliš – a byl zvědavý.“

Povzdechla si, což znamenalo, že na dohadování s Coopem

rezignovala. „Pokud je ten zloděj vrahem a ví, že Ann byla moje

sestra, nezačne náhodou tušit, že se na něj líčí past, a nevycouvá?“

„To by mohl, ale taky by tě mohl považovat za výzvu, před

kterou nelze utéct. Možná u něj nutkání převáží nad inteligencí. A

pokud ano, zavěsí se na tebe jako hladový vlk.“

Sklonila hlavu. Zmocnil se jí strach a už to nebyla schopna

skrývat.

Vždyť tohle jsi přece chtěla! pronesl Coop málem nahlas. Ale

přestože v ní chtěl vyburcovat vědomí, v jakém nebezpečí se nachází,

měl ji natolik rád, že ji nechtěl ještě více strašit.

Pohlédl přes lahůdkářství ven. Prohrabanými cestičkami na

chodnících proudily kolem každou hodinu stovky lidí. Stejně tomu

bylo i před bankou, kde pracovala Cara. Jaká je pravděpodobnost, že

někdo z nich zavraždil její sestru, všiml si, jak moc jí je Cara

224

podobná, a proto ji sledoval do katedrály svátého Alexia a vzal jí

kabelku? Malá. Ale i na dostizích vyhrávají úplní outsideři dost často

na to, aby na ně lidi sázeli. „Tvoje číslo není v seznamu,“ řekl nahlas.

„V té kabelce, kde uvádíš svoji totožnost, jsi svůj telefon měla?“

„Ano. Zkusím z práce zařídit, jestli si ho můžu nechat změnit.“

„To nedělej,“ požádal ji Coop.

Vypadala překvapeně. „Proč ne?“

„Protože tak můžeme dostat odpověď na naši otázku. Pokud ti ten

člověk, co ti kabelku ukradl, zavolá, poznáme, že se jedná o Annina

vraha.“

Ztěžka polkla. „Bože můj, takovému hovoru bych se radši

vyhnula.“

„Pomůže nám to zjistit, na čem jsme. Nech si zapnuty záznamník,

třeba nechá vzkaz.“

Přinutila se vyloudit mdlý úsměv. „To by bylo lepší.“

„A měla bys vědět ještě jednu věc,“ dodal Coop. „Možná ti bude

volat, aby zjistil, jestli jsi doma.“

Podívala se na své rozechvělé ruce a zaklesla je do sebe, aby se

přestaly třást.

„Nechceš, abych zůstal u tebe? Myslím přes noc?“

Chvíli se na něj upřeně dívala. Coop doufal, že odpoví ano.

„Ne,“ řekla. „Annin vrah páry nestopuje. A navíc si pořád

myslím, že ta krádež kabelky s Anninou vraždou nemá nic

společného.“

Přikývl, a i když se mu to nelíbilo, musel ocenit její zatvrzelost.

„No, kdyby sis to náhodou rozmyslela…“

Usmála se na něj. „Tak komu mám zavolat?“

„Tohle je doufám jen řečnická otázka.“

„To je.“

„Zbraň máš?“

Hrklo v ní. „Nemám. Měla jsem ji v kabelce.“

„Kristepane!“

„Nezlob se, Coope.“ Vypadala, že se rozpláče, a to Coop nechtěl.

To by nemusel zvládnout.

„Vlastně to ani nevadí,“ prohlásil. „Já mám zbraň v kufru auta,

tak ti ji dám, až půjdeme. Slyšela jsi někdy o Sullivanově zákonu?“

225

„Ano.“

„Dobrá. Jenom chci, aby sis uvědomila, že chodit po New Yorku

se zbraní znamená porušovat zákon, a já ti k tomu napomáhám.“

Pohlédl na její očividně novou kabelku, kterou si položila na sedátko

vedle sebe, a potěšilo ho, že je opatřena zipem a má dlouhý popruh.

„Nos tu zbraň v kabelce a popruh si přetáhni křížem přes rameno.

Sice to není elegantní, ale odrazuje to zloděje, aby se ti ji

nepokoušeli vytrhnout.“ Prohlížel si ji. Situace ji zjevně

znepokojovala, ale v obličeji měla vepsáno odhodlání a zelené oči jí

planuly. Byla nádherná. „Taky můžeš zůstat u mě, než se to všechno

vyřeší,“ nabídl jí.

Mírně se usmála a zavrtěla hlavou na znamení, že Coopovo

pozvání odmítá. „To je to samé, jako kdybys přespal ty u mě. Strašně

ráda bych, ale necháme to na jindy. Jestli se mi konečně povedlo, že

se vrah zakousl do návnady, přece ho teď neodradím.“

„To přirovnání k návnadě mě děsí,“ přiznal se Coop.

„Mě taky. Ale zároveň je dost trefné a už mi to nikdo neodpáře.“

Coop dopil kávu, bagety se však ani nedotkl. Teď spíš potřeboval

strávit nejnovější vývoj událostí. Dá jí zbraň a doprovodí ji do banky

a tam už by měla být v bezpečí. „Měli bysme se sejít na oběd,“

navrhl.

„Ne, to bude dobré, můj milý, opravdu. Já si umím dávat pozor.“

„V tom případě běž na oběd znovu sem. A až odejdeš z banky,

choď jen po chodnících, kde se pohybuje hodně lidí, a nechod

žádnými oklikami. A pokud možno poobědvej s nějakým kolegou

nebo kolegyní z práce.“

„Tak jo, slibuju.“ Pozvedla bradu a jejich pohledy se setkaly.

„Ale měla bych ti něco říct. Já s tím nepřestanu, ať se stane cokoliv.

Ještě si chci promluvit s pár Anninými známými.“

„Já myslel, že žila poměrně samotářsky.“

„To ano, ale minulý rok jí v nemocnici Panny Marie operovali

koleno a několik měsíců tam ambulantně docházela na terapie.“

Nemocnice Panny Marie. Další shoda okolností. Nebo snad ne?

Nemocnice Panny Marie Milosrdné byla jedna z největších nemocnic

ve městě. „Chodila rekreačně běhat?“

226

„Ann? To sotva. Sporty ani žádná jiná tělesná aktivita ji moc

nezajímaly. Vymkla si koleno, když vystupovala z autobusu.“

„Fajn,“ prohodil Coop. „Aspoň nebudu muset běhat, abych ti

stačil.“

Zatvrzelý výraz z Cařiny tváře postupně zmizel. Očekávala, že

spor bude pokračovat, ale Coop si uvědomil, že by bylo zbytečné

snažit se jí celé to pátrání po Annině vrahovi rozmlouvat. Začínal ji

poznávat blíže a zjišťoval, že jednou z jejích silných stránek je

odhodlání.

Naklonil se přes stůl a políbil ji na tvář. „Doufám, že to bude

fungovat.“

„Ze bude fungovat co?“

„Tvoje modlitba u svátého Alexia. Doufám, že to, za co ses

modlila, ti vyjde.“

„To už mi vyšlo.“ prohlásila.

Pozdvihl jí ruku ze stolu a políbil ji. Jak galantní. No ne,

pozastavil se sám nad sebou.

„Byla tohle milenecká hádka?“ zeptala se a pohladila jej po tváři.

„Rozhodně ano,“ odpověděl.

„Možná že když do práce přijdu později jen o pár hodin,“ řekla,

„dokážu jim to ještě vysvětlit.“

Tentokrát se v tomtéž hotelovém pokoji milovali méně dravě,

nespěchali a zvykali si na sebe. Zbývalo toho hodně, co poznávat, a

každý krok jim přinášel radost.

Po milování Cara zůstala ležet na něm a hlava jí spočívala na jeho

obnažené hrudi. V pokoji bylo teplo a vonělo to v něm sexem - s tou

vůní si už pak Coop tento hotel navždy spojoval.

Nejdříve jí hladil po vlasech, potom do nich zapletl prsty a nechal

je tam volně spočinout.

„Všiml sis,“ promluvila Cara bez hnutí, „že se k sobě hodíme?“

„Částečně jo,“ odpověděl.

Jemně jej kousla do hrudi, ale dost silně na to, aby to u Coopa

vzbudilo reakci. Cítil, že se Cara usmívá.

„Já tě chci,“ řekla, „Božemůj, já tě tak chci!“

„Znovu?“

227

„Ne, to nemyslím. Mám na mysli, že chci tebe“

„Vypadá to,“ reagoval Coop, „že mě máš.“

„A ty? Ty mě taky chceš?“

„Jo, chci,“ odpověděl, „a nechci, aby se ti něco stalo.“

„Například abych nepřišla o práci?“

„To zrovna ne,“ řekl, shodil ji ze sebe dolů a vlastní vahou ji

přimáčkl k měkké matraci. Obě zápěstí jí držel nad hlavou a zároveň

se sehnul, aby se tváří přiblížil k té její. Téměř mu uklouzlo:

Například abys přišla o život.

Místo toho ji políbil.

48

Coop se rozhodl, že pokud se to Deni nedozvěděla v rámci svých

policejních konexí, o vraždě Theresy Dravicové ani o brožovaném

vydání jejího románu nalezeném na místě činu mluvit nebude.

Zejména o románu ne. Tuto informaci možná Porter nedal tisku ani

veřejnosti k dispozici a bude ji chtít použít jako trumf, až naleznou

nějakého podezřelého. A na lesklé obálce se třeba našly vrahovy

otisky prstů. Jestliže si to vrah uvědomuje, nedá se odhadnout, co

podnikne. Coop si vzpomněl, jak si jeden člověk v Brooklynu odřízl

bříška prstů, aby se vyhnul obvinění z vraždy poté, co uškrtil svou…

Deni zvedla telefon po druhém zazvonění a o vraždě Dravicové

se nezmínila. Možná o ní ještě neslyšela, nebo ji ještě nenapadla

žádná souvislost. Anebo ji natolik zaujalo a nadchlo to, o čem mu

právě vyprávěla a co považovala za průlom v jejich honbě za

sériovým vrahem – fax, který obdržela a na němž byl vyobrazen

otisk podrážky nalezený na místě vraždy Georgianny Masonové.

Coop litoval, že jí nezavolal dříve. Mýlil se – tady nešlo o nějaký

ztřeštěný nápad jako v případě její teorie o stevardech. Tady měli

konkrétní důkaz.

Tedy pokud tomu je tak, jak popisovala.

Otisk podrážky na místě činu v Seattlu by téměř s jistotou

potvrzoval, že v různých městech řádí prohnaný a činorodý sériový

vrah, navíc dostatečně inteligentní na to, aby měnil své metody tak,

228

aby souvislost mezi zločiny neodhalila dokonce ani FBI – pokud by

místní policii vůbec napadlo FBI do případu zapojit.

Tento nový důkaz přinutí FBI k aktivitě. O seattleském otisku by

se co nejdříve mělo říci Fredu Willinghamovi a měl by dostat k

dispozici jeho kopii. A pokud vrah Georgiannu Masonovou také

posmrtně potupil jako ostatní oběti, newyorská policie by třeba

mohla dojít k rozhodnutí, že odtajní informace o umělohmotné

figurce světce. Coop si byl jist, že to zatím neudělala, protože si

chrání svou vlastní teritoriální působnost. Právě s tím vrah počítal a

hrálo mu to do karet.

Ale Deni už v minulosti Coopa oklamala, takže jej napadlo, že

než zavolá Willinghamovi, bylo by rozumné, aby se na otisk podíval

sám. Oznámil Deni, že zajede k ní domů a snímek zaslaný faxem si

prohlídne.

„Vy mi nevěříte?“ zeptala se do telefonu.

„Nenuťte mě, abych na to musel odpovídat, Deni. Jakmile

zavěsím, vyrážím k vám.“

„Uvidíte, že jste mi měl věřit celou dobu. A mít větší respekt k

mým vyšetřovacím schopnostem.“ Pokud by telefonní linka

propouštěla škodolibou radost, Coop by se v ní utopil. „Omlouvat se

mi nemusíte, Coope, ale očekávám, že mi pogratulujete, že jsem ten

případ vyřešila.“

„Já bych neřekl, že ten případ je vyřešený, Deni. Nevíme, jaká je

spojitost mezi oběťmi, a nevíme, kdo je vrah.“

„K tomu dojdeme.“

„Jestli to, co říkáte, je pravda a ten fax skutečně obsahuje to, co

tvrdíte, potom jsme k tomu mnohem blíž.“

„Ten snímek je zřetelný a u soudu se za něj zaručí odborníci.“

Toto již Coop v minulosti zažil – věděl, že Deni by člověku

navykládala vše možné, jen aby jej mohla využít ke svému záměru.

„Až k vám dorazím,“ prohlásil, „nechci slyšet, že vám ten fax sežral

pes.“

„Já psa nemám,“ odvětila nakvašeně. „Mám kočku.“

„Jo? A od kdy?“

„Teda přemýšlím, že si opatřím kočku.“

229

Coop zapomněl, že má auto zatarasené pod sněhem a ledem.

Takže další cesta podzemní dráhou, tentokrát pomalejší a

přeplněnější než minule. Newyorčané byli opět na nohou a dávali

najevo, že je nezastaví žádné počasí a že se jim jen tak před něčím

nerozklepou kolena, od Godzilly až po atomový útok. Ten postoj

Coop odjakživa obdivoval.

Než stiskl tlačítko domácího telefonu u Denina bytu a než jej

Deni vpustila dovnitř, uplynula téměř hodina.

První věc, které si povšiml, byla, že uvnitř Denina bytu to

přehnaně voní parfémem nebo deodorantem, což ovšem nedokáže

zakrýt tělesný pach. V obývacím pokoji panoval nepořádek: polštář a

zamotaná prošívaná přikrývka nacpaná v rohu pohovky, prázdné

plechovky od limonád rozestavené okolo kůrky od pizzy na nízkém

stolku. Deni na sebe dnes navlékla volné pomačkané kalhoty a něco,

co vypadalo jako vrchní díl flanelového pyžama. Zjevně ze svého

doupěte do venkovního nečasu celé dopoledne nevytáhla paty.

Televize hrála s vypnutým zvukem a na obrazovce moderátorka

zřejmě vyzývala diváky, aby si koupili nějakou knihu. Možná jim

jednoho dne bude vnucovat tu Deninu.

„Jak se v té slotě jelo?“ zeptala se Deni, když jej zavedla dovnitř.

„To se mě momentálně netýká, protože mi sněžný pluh

zabarikádoval auto u obrubníku.“

„Zkurvenej New York,“ prohlásila a vyslala ke Coopovi závan

nechutného zápachu z úst. To ta pizza, odhadl.

Bez dalších slov se pyšným krokem odebrala k pracovnímu stolu,

vzala do ruky list bílého papíru a vrátila se ke Coopovi, aby mu jej

ukázala.

Sáhl pro něj, ale Deni jej palcem a ukazováčkem svírala tak silně,

až jí zbělely nehty. „Já vám udělám kopii,“ řekla mu s protivným

úsměškem.

Coop si fax prohlížel, aniž by se jej dotkl. Otisk boty byl skutečně

takový, jak jej Deni popisovala. Jakmile se laborantům v Seattlu

povedlo vyvolat na snímku krvavé skvrny, objevil se neporušený

otisk podrážky, který vypadal stejně jako ty ostatní a měl stejný

nepravidelný vzorek z řad navzájem zkřížených vroubků. Z této

šlépěje bylo zřejmé, že největší část vzorku se nachází na bříšku

230

chodidla. Špička podrážky byla zřejmě vyrobena z jemné kůže nebo

gumy.

„Tohle vám zafaxoval Lyons ze Seattlu?“ ujišťoval se Coop.

„Lyons ne, Sanderson. Lyons byl tehdy na dovolené na nějakém

šťastném a zdravém místě, kde svítí slunce. Na tu šlápotu si ale

vzpomněl a zavolal Sandersonovi, ať mi ji zafaxuje. Takže jsem je s

tím, že hledám otisk podrážky^neotravovala nadarmo – tohle je

výsledek. Ale už jsem je fakt srala, to mi bylo jasný.“

Coop Lyonse a Sandersona chápal, přesto ze sebe však vypravil:

„Gratuluju, Deni.“

Její úšklebek se ještě rozšířil, ani ne tak radostí jako spíše ze

sadistického potěšení. Coop podle ní uznal svou porážku.

„Udělejte mi kopii, prosím vás,“ požádal ji.

Sledoval, jak kráčí ke kopírce na psacím stole a pořizuje duplikát.

Když mu jej předala, oznámil jí: „Předám to Fredu

Willinghamovi.“

„Willinghamovi? Tomu z FBI?“

„Ano.“

„Možná bysme ještě chvíli měli počkat,“ navrhla. „Uvidíme, kam

to povede. Možná budeme schopní odhalit nějakou souvislost mezi

oběťmi.“

„O to jsme se přece snažili celou dobu,“ připomněl jí.

„Ne tak docela. Taky jsme se snažili prokázat, že je zabil tentýž

člověk. Toho jsme více méně dosáhli a z toho teď můžeme vycházet.

Tak co kdybysme se pokusili získat před Willinghamem a FBI trochu

náskok?“

„Nikdo nedokáže vraha identifikovat líp než FBI, Deni.“

„Zatím tomu nic nenapovídá. Vždyť je sakra ta naše teorie o

sériovém vrahovi vůbec nezaujala.“

Coop zamával faxovou zprávou. „Tohle je zaručeně zaujme.“

„Ne, když jim to neřekneme.“

„Víte, že zadržovat důkazy v případu vraždy je zločin?“

Deni na něj nevraživě pohlédla. „To zní jako výhrůžka. A co

uděláte, Coope? Udáte mě?“

„To nebyla výhrůžka, Deni.“

231

„A co to teda je? Masírujete si tu svoje chlapské ego? Nebo jde o

nějakej zasranej smysl pro povinnost?“

„Jestli to nepředáme FBI, bude mít vrah víc času na to, aby za

sebou nechal další oběť.“

Zavrtěla hlavou a vysmála se mu, jako by Coop byl beznadějný

případ. „Řeknu vám k tomu dvě věci, Coope: zaprvé by FBI

nechytila ani chřipku, i kdyby venku bylo tak jako dneska. A zadruhé

FBI nepíše žádnou zatracenou knížku.“

„No, FBI tu a tam taky někoho dopadne. A ta knížka je v

porovnání s dopadením vraha na vedlejší koleji.“

„Pro mě ale ne!“

„Vy jste prostě posedlá.“

„Ale? A čímpak?“

„Tou svojí knihou. A svou kariérou.“

Na tváři měla zlostný a agresivní výraz, ale zároveň se jí chvěl

spodní ret. „Tak to si pište, že jsem posedlá. Já jsem totiž celebrita,

úspěšná spisovatelka! A mám v plánu dotáhnout to ještě výš!“ Z

koutku oka jí skanula slza. „Pochopte přece, že je to, do prdele, úplně

všechno, co v životě mám! Všechno! Bez toho mám akorát…

strach…“

„To je mi vás líto. Opravdu, Deni.“ Zamířil ke dveřím.

„Jenom trochu času, Coope… Jenom abych měla možnost strávit

chvíli u počítače, kouknout se na internet a prověřit si své zdroje.

Budete překvapený, jaké kybermagie jsem schopná. Prosím vás!“

„Trochu času vám dát můžu,“ souhlasil na odchodu.

„Pár dní?“

„Pár hodin.“

S prudkostí, v níž se mísil vztek s lítostí, za sebou zabouchl

dveře. Znechutilo jej, že svolil a dal Deni ještě trochu času. Kdyby

byla zavražděna další žena…

Cara…

49

Coop si v kopírovacím centru poblíž svého bytu udělal dvě kopie

faxové zprávy, kterou mu Deni dala. Potom se vydal sněhem na

232

namáhavou cestu domů. Byl rád, že nebe se už vyjasnilo a že sněžit

už snad nebude. Na čerstvě napadlý sníh byla radost pohledět, ale

příliš rychle se měnil v odpornou šedivou břečku. Kolem se stále

ještě s pípáním a vrčením přesouvaly sněžné pluhy, které teď

rozšiřovaly jízdní pruhy v bočních ulicích. Když Coop procházel

kolem své zaparkované hondy, spatřil, že většinu sněhu, který auto

blokoval, již seškrábla radlice sněžného pluhu. Třeba se s ním už dá

odjet.

Nastoupil do auta a zkusil ho vyprostit, ale bylo stále ještě pevně

zablokované. Radlice sněžného pluhu zřejmě nahrnula všechen ten

rozbředlý sníh pod podvozek a na pneumatiky. To je beznadějné,

usoudil. Nejspíš s tím nehne dřív než na jaře.

Vylezl z nízkého auta, znovu jej zamkl, aby ochránil rádio, a

pokračoval dál svou cestou.

Před dveřmi do bytu si stáhl rukavice a kabát. Byl unavený,

nejspíš z řídkého chladného vzduchu, ale nebyl si jistý. Zdálo se mu,

že i srdce mu tluče o něco rychleji. To jej vystrašilo, a tak si vyzul

boty a na chvíli se natáhl na záda na pohovku.

Zvenčí sem doléhal tlumený hukot dopravy, troubení klaksonů v

dálce, rány, jak něco tvrdého dopadá na beton, rachot sbíječky.

Někde blízko něco křičel mužský hlas a ženský mu odpovídal;

zaburácel motor autobusu a vůz odkodrcal ze zastávky na rohu

- všechno jeden velký, živý sen. Coop o nic z toho nechtěl přijít.

Uvědomil si, že mu zvlhly oči.

Sebelítost. Bože, jak jen nenávidí sebelítost. Ještě jako bažant

jednou na místě činu pošlapal veškeré důkazy. Hrozně ho za to

seřvali, ale jeden starší policista mu poradil, ať neztrácí čas a nelituje

se, protože je to každému stejně ukradené. Nejlepším lékem na

sebelítost je práce – je to sice drsné, ale funguje to, jak Coop zjistil.

Tou radou se od té doby řídil.

Posadil se, spustil nohy z pohovky a znovu se obul. Už necítil

takovou únavu a tep se mu srovnal. Setkání s Deni a dlouhé

plahočení městem na suchém mrazivém vzduchu dokázalo utahat i

úplně zdravého člověka.

Dostal žízeň, a tak chvíli uvažoval, že si dá pivo, potom se však

místo toho vydal do kuchyně a natočil si studenou vodu. Donesl si ji

233

zpět do obývacího pokoje, posadil se k psacímu stolu, vzal si obálku

a napsal na ni jméno agenta FBI Freda Willinghama a jeho adresu na

detašovaném úřadě FBI v New Yorku. Do obálky opatrně zasunul

složenou kopii Denina faxu spolu s krátkým vzkazem, v němž

Willinghamovi vysvětlil, o co se jedná. Bude mít dobrý pocit, že

informace Willinghamovi poslal jen několik hodin poté, co je získal,

a pomalá pošta zároveň poskytne Deni čas, o který tolik stojí.

Poté zavolal Billardovi a řekl mu jak o faxu s otiskem podrážky,

tak o tom, že kopii zaslal Willinghamovi. Jednak si tím kryl záda,

jednak Deni neslíbil, že Billarda okamžitě neupozorní.

Billard ho též požádal o kopii, přesně jak Coop předpokládal, a

tak ihned, jakmile zavěsil, nadepsal a známkou opatřil další obálku.

Znovu se zachumlal do kabátu, šály a rukavic a vydal se k

poštovní schránce na rohu. Když do ní obě obálky vhazoval, všiml si,

že schránku vyberou v pět hodin odpoledne. Poté se vrátil do bytu, a

když si lehl na pohovku, tentokrát okamžitě usnul.

Z hlubokého spánku jej několik minut po šesté telefonem

probudila Cara.

„Já jsem tě vzbudila, můj milý?“ zeptala se, když sljyšela jeho

ospalé „haló“.

„Akorát jsem se před chvílí natáhnul na pohovku,“ pdpověděl, „a

najednou je šest. Jsi v pořádku?“

„Jo, dobrý. Nezní to, že bys byl moc vzhůru, ale jestli jo, tak bych

ti něco chtěla říct.“

Jazykem objel ústní dutinu. Zuby měl hrozně ulepené a v ústech

nepříjemnou pachuť. „Jsem vzhůru, povídej.“

„Říkala jsem si, že bych ti měla hned zavolat a říct ti, že mám

svoji kabelku zpátky.“

Coop se vsedě ještě více napřímil. „Jak to?“

„Někdo mi ji anonymně poslal ve velké vypolstrované obálce.

Když jsem se vrátila domů z práce, měla jsem ji v poště.“

„A určitě u toho nebyl žádný vzkaz?“

„Nebyl, koukala jsem se pozorně.“

„A co zpáteční adresa, byla tam?“ Ani se však nemusel ptát.

234

„Nebyla. A na té obálce je razítko hlavní pošty na Grand Central

Station. Ať to poslal kdokoliv, chtěl zůstat v anonymitě. Dokonce si

myslím, že to byl ten člověk, co to ukradl. Že se mu to rozleželo v

hlavě.“

„Caro, ty lidem moc důvěřuješ.“

„Ty máš dost nedůvěry za nás za oba, Coope. A navíc si ten

zloděj z peněženky vzal peníze, než ji bud on nebo nějaký jiný

dobrodinec vrátili.“

„A co kreditní karty?“

„Ty jsou taky pryč. Ale to je všechno.“

„To je teda pocit viny. To si to teda pěkně rozmyslel.“

„Tu kabelku mi určitě vzal obyčejný zlodějíček, možná někdo,

kdo zoufale potřeboval peníze a ta kabelka pro něj představovala

moc silné pokušení.“

„V kostele,“ doplnil ji Coop.

„Důležité je, že to vypadá, že ta krádež neměla s Anninou

vraždou nic společného.“

Coop usoudil, že Cara má nejspíš pravdu.

„Chybíš mi,“ řekl. „Nechtěla by sis se mnou zajít na večeři?“

„Počasí pořád ještě nestojí za nic. A navíc jsem si už objednala

pizzu.“

Pořád umíněná, pomyslel si. Pořád odhodlaná. Možná až posedlá.

Jako já? „A to mě ani nepozveš k sobě? Měl bych nějaké červené

víno, to se k pizze hodí.“

„Dneska ne, můj milý. Udála se spousta věcí a já potřebuju

trochu popřemýšlet.“

Rozhodl se, že ji nebude nutit. „Já vlastně asi taky.“ Uvažoval,

jestli by jí měl říci o vraždě Georgianny Masonové a o faxu, který

Deni dostala od Sandersona. Dospěl k názoru, že raději ne. Nejlépe

bude, když o tom přede všemi pomlčí, dokud Willingham neobdrží

onu kopii. Musel se sám nad sebou usmát. Policejní postup. Mít

krytá záda. Starých návyků se zbavuje těžko.

„Dobře se vyspi.“ popřála mu.

„Už se stalo.“ Ve svém hlase zaslechl touhu a skrytý návrh.

Tiše se zasmála. „To je ten policajt v tobě. Ty se prostě nikdy

nevzdáváš.“

235

„To je pravda, nikdy.“

Další starý zvyk.

Když už v ruce držel telefon, zatelefonoval si ještě jednou,

tentokrát meziměstsky do Seattlu.

Byl odhodlán Martyho Sandersona vyslídit a klidně jej i

vytáhnout z postele.

Ale nebylo třeba. Sanderson byl ve službě a po pár minutách jej

měl Coop na lince.

Coop se představil a dodal pár informací, které prokazovaly jeho

identitu, a pak si ověřil, že Lyons je skutečně na dovolené v Severní

Karolíně a že Sanderson Deni zaslal faxovou zprávu, kterou Coopovi

ukazovala.

„Můžu vám pomoct ještě s něčím?“ otázal se ho pak Sanderson.

„Měl bych jednu otázku,“ řekl Coop.

„Pokud budu moct, odpovím vám.“

„Vlastně spíš jen dvě slova – svátý Augustin.“

Sanderson se chvíli odmlčel a pak utrousil: „Jo.“

„Tak v tom případě bych měl ještě pár dalších otázek,“ oznámil

mu Coop.

50

Nejdřív se přesvědčil, že Deni už odešla. Pak si odemkl jejím

vlastním klíčem a vešel. Hned za dveřmi div nešlápl na ohromného

vyděšeného švába. Ta hnusná špindíra! Než se šváb stačil ponořit

do tmy pod lištou, Noční host ho popadl a mrštil jím o zeď.

Odložil si hnědou aktovku a posadil se ke spisovatelčině počítači.

Netrvalo dlouho a úplně všechno z něj vymazal. Připravil počítač o

veškerou nebezpečnost i význam – a stejně to udělá i s Deni.

Když skončil, zůstal sedět a hlavou si nechal probíhat staré

známé myšlenky; čekal tak, dokud neuslyšel rachotit klíč v zámku.

Popadl aktovku, vstal ze židle a tiše jako kočka se přesunul k

vestavěné skříni, kam si nejspíš věší kabát.

Ze zkušeností věděl, jak zareaguje, až otevře dveře skříně a spatří

ho za nimi. Bude následovat dlouhý, předlouhý okamžik úleku,

zděšení a čpící hrůzy, který mu poskytne spoustu času jednat,

236

protože jí poplyne čas jinak než jemu. Zalapá po dechu a bude

zadržovat dech v plicích jako netušenou drahocennost. Možná omdlí.

Jde o to, aby hned, jak otevře dveře, spatřila onu propast.

Jenže ona je neotevřela.

Tentokrát ne.

Osud však má nekonečnou trpělivost. Noční host čekal a

sledoval, jak si Deni už ve dveřích svléká kabát a pohazuje ho na

pohovku. Bordelářka a špindíra, u níž se nedají předpokládat žádné

návyky. To o ní pochopil i z toho, jak vypadá její byt. Ale co na tom

záleží, jakým způsobem ta ženská dojde vstříc svému osudu?

Mezitím, co zmizela v předsíni, Noční host z kapsy vytáhl velkou

vlněnou ponožku naplněnou jemnozrnným pískem a postavil si

aktovku k nohám. V méně šikovných rukou by se tento měkký

obušek minul účinkem, ne však v těch jeho.

Zrovna když se chystal opustit skříň, uslyšel tekoucí vodu –

nezaměnitelný zvuk vodního proudu tvrdě se rozstřikujícího o dno

staré litinové vany. Když počká ještě chvíli, vleze si Deni do vany

stejně jako Georgianna Masonová. Budiž. On může improvizovat. To

on je budoucnost – zná ji a může ji utvářet k obrazu svému.

Deni učinila další nepředvídaný krok – vpochodovala do

obývacího pokoje zabalená do obrovské růžové osušky a posadila se

k pracovnímu stolu. Zapnula počítač a pokusila se jej spustit, ale

marně. Operační systém už byl sprovozen ze světa; zbývalo

sprovodit ze světa ji.

Pořád ještě zmateně civěla na zářící monitor, když Noční host tiše

otevřel dveře vestavěné skříně, rychle překonal vzdálenost, která je

dělila, a udeřil ji obuškem.

Jenže zrovna když máchl rukou, ta mrcha se nějak pohnula - sice

o pouhých několik centimetrů, i to však stačilo, aby jej to vyvedlo z

rovnováhy.

Znovu obušek pozdvihl a zasypal jí hlavu a ramena sprškou ran.

Pokoušela se mu zadržet ruku, až se konečně sesunula a hlava jí

spadla na desku stolu.

Než si do skříně došel pro aktovku a vytáhl z ní manhattanský

telefonní seznam a těžkou třiceticentimetrovou železnou trubku, Deni

237

už zase seděla ve svém kancelářském křesle vzpřímeně, ale napůl

omámená. Ruce si roztřeseně pozdvihla k očím.

Nepřekvapovalo jej to. Spíše to očekával.

Jediným ladným pohybem jí přiložil telefonní seznam na temeno

a praštil ji přes něj trubkou. Bylo zapotřebí čtyř nebo pěti dalších

prudkých, tvrdých ran, než sebou znovu žuchla na stůl. Hlava jí

zůstala ležet v ohbí lokte, jako by spala.

Tahle mu ale dala zabrat – víc než všechny ty ostatní, které

pochopily situaci a při umírání spolupracovaly.

Noční host se nad ni naklonil, pokusil se jí nahmatat pulz a zjistil,

že žádný nemá. Vzal ji za prst a zlomil ho. Žádná reakce ani na tak

razantní impuls, pomyslel si a spokojeně se usmál.

Na to, co mělo přijít na řadu, se předem připravil. O něco dříve

toho večera, zatímco Cara Callahanová prala v dobře osvětlené a

bezpečné prádelně v budově, kde bydlela, Noční host vstoupil k ní do

bytu, který si otevřel duplikátem jejího klíče. Nejprve se jako vždy

porozhlédl kolem, aby se o ní dověděl víc, a při té příležitosti objevil

zbraň.

Tohle potřebovat nebude, pomyslel si a zasunul zbraň do kapsy.

Uvažoval, jak si dokázala tak brzy obstarat náhradní za tu, kterou

dříve nosila v kabelce a jež teď odpočívala u něj v bytě.

Když se později vrátil k sobě domů, povšiml si, že na modravé

oceli té druhé zbraně jsou vyryta slova Policejní speciál, a okamžitě

věděl, kde se ke zbrani dostala. V tom okamžiku mu to došlo. To ten

policajt. Ten Zničený otec. Ten starozákonní hajzl. Noční host se

rozhodl, že se postará, aby se ten chlap musel zaobírat i něčím jiným

než jen naplňováním primitivního pojetí spravedlnosti. Ten nápad

přišel spontánně, jako zjevení z Knihy.

Aniž by spouštěl oči z překvapivě houževnaté Deni Greenové,

zastrčil revolver do telefonního seznamu, použil masu jeho stránek

jako tlumič a vypálil sérii výstřelů. Mířil do krásně měkkého

opěradla čalouněného křesla, aby se kulky nezdeformovaly.

Tlumenou střelbu snad nikdo neslyšel, ale vyloučit se to nedalo –

výstřely zazněly hlasitěji, než očekával. Musel si pospíšit.

Napěchoval telefonní seznam, trubku a obušek do aktovky a

zbraň zasunul do kapsy.

238

Spokojeně se rozhlédl kolem a spěšně byt opustil. Kromě tří dětí

předškolního věku, které si hrály na schodech ve vstupní hale, si jej

nikdo nevšiml. Opatrně našlapoval kolem roztroušených hraček a

usmál se na děti s pozdviženými obličejíky plnými života. Život

uprostřed smrti.

O několik pater výše Deni Gréenovou probudil zvuk klaksonu z

přilehlé ulice. Pohnula se a zdvihla hlavu. Hned se ale zhroutila

zpátky na stůl.

Následujícího rána se ke Coopově radosti počasí ještě zlepšilo.

Kuchyňským oknem, které vedlo do světlíku, pronikal zvenčí třpyt

studeného slunce. Coop se již osprchoval a nyní seděl u kuchyňského

stolu. Snídal toast z žitného chleba namazaný máslem a k němu

popíjel kávu, když vtom zazvonil telefon.

To by mohla být Deni. Rozhodl se, že telefon nechá vyzvánět a

po snídani jí zavolá zpátky.

Hlas na záznamníku ve vedlejší místnosti však patřil Billardovi.

„Coope? Jsi tam? Jestli jo, tak to radši zvedni.“

Coop odložil toast na papírovou utěrku, kterou používal místo

talíře, prsty od másla si utřel do utěrky, natáhl ruku a zvedl sluchátko

z nástěnného telefonu u dřezu.

„Vydrž, Arthure.“ Stiskl křížek a hlasité kvílení v záznamníku

ustalo – přístroj se vypnul.

„Coope?“

„Jo, děje se něco?“

„Někdo dost drsně zmlátil Deni Greenovou. Nějakým tupým

předmětem ji praštil přes hlavu a taky jí zvalchoval záda, ramena a

paže.“

Coopovi trvalo několik vteřin, než vstřebal, co Billard říká. „Je to

s ní špatný?“

„Museli ji hospitalizovat, je v kritickém stavu. Zřejmě k tomu

došlo někdy během noci. V jejím bytě přetekla vana a voda

prosakovala do bytu o patro níž, tak si správce odemkl a našel ji

tam.“

239

Coop sebou škubl; před očima mu probleskl obraz mrtvé

Georgianny Masonové, jak leží ve vaně na nožičkách plné krvavé

kaše. Unikla snad Deni takovému příšernému osudu?

„Sice na sobě měla akorát osušku,“ pokračoval Billard, „ale ve

vaně nebyla. Jako by se tam právě chystala, ale potom si na něco

vzpomněla a sedla si k pracovnímu stolu. Její počítač byl zapnutý.

Vypadá to, že se bránila, možná s tím útočníkem zápolila tak dlouho,

až to vzdal, nebo ho vyplašilo něco jiného.“

Tupý předmět… Coop si lámal hlavu, jestli pokus o vraždu Deni

Greenové může mít něco společného s ostatními případy. Žádná z

obětí četná poranění tupým předmětem neutrpěla.

Zarazil se. Samozřejmě že se nejspíš stala poslední z dlouhé řady

obětí téhož sériového vraha. Pouze změnil svou metodu – ale právě v

tom koneckonců jeho metoda spočívá. Navíc znal Denino jméno,

takže si snadno zjistil její adresu. Možná se k němu při pátrání

dostala příliš blízko, takže usoudil, že je třeba ji zastavit. Pokusil se o

to a něco jej vyplašilo.

Možná že nastal čas zastavit Coopa.

„Kde je Deni teď?“ zeptal se.

„Na jednotce intenzivní péče v nemocnici Panny Marie. Doktoři

jí dávají šanci na přežití, ale nemělo by nás překvapit, kdyby z toho

nevy vázla.“

Coop stiskl sluchátko tak silně, až mu zbělely klouby. Možná že

se to vrahovi přece jen povedlo.

„Je v bezvědomí,“ upřesnil Billard. „Prý se z něj nemusí už nikdy

probrat. A pokud jo, možná si nevybaví, co se stalo, ani kdyby

neutrpěla trvalé poškození mozku.“

„A odkud voláš?“

„Z jejího bytu,“ vysvětlil Billard. „Technici to tu stále ještě

prohlížejí. Když jsem se tu zprávu doslechl, sebral jsem se a vyrazil

sem, protože mi bylo jasné, že o tomhle budeš chtít znát

podrobnosti.“

„Nevadilo by ti, kdybych se tam zastavil?“

„Říkal jsem si, že se na to zeptáš,“ reagoval Billard. „Ne, klidně

doraz.“

„Vyrazím během pár minut. Budeš tam ještě?“

240

„Jasně,“ povrdil Billard. „Jak bych se mohl připravit o tak

skvělou společnost?“

Coop zavěsil telefon, naposledy se napil kávy, až si spálil jazyk, a

odchvátal se do ložnice obléci. Vzal si na sebe čistou bílou košili,

kravatu s předem uvázaným uzlem a černé sportovní sako. Nejlepší

bude, aby co nejvíce připomínal policistu ve službě. Poté si navlhčil

vlasy a přičísl si je prsty dozadu. Naposledy se na sebe podíval do

zrcadla a odešel se přidat ke společnosti u Deni.

„Podle toho, co jsem zaslechl,“ prohlásil šéf techniků, „se z

tohohle vyklube nejspíš vražda, tak koukejte, na co saháte a kam

šlapete.“ Toho křivonohého zrzavého chlapíka po šedesátce si Coop

pamatoval z minulosti. Vzpomněl si, že se jmenuje Garrity. Technici

tímto způsobem s policisty na místě činu obvykle nemluvili, Garrity

však ano. Jelikož mu nikdo nenařídil, ať sklapne, usoudil Coop, že

nad ním někdo drží ochrannou ruku. Anebo je Garrity natolik

mazaný, že o tom dokáže všechny přesvědčit.

„Vypadá to, že ji překvapil, když se soustředila na počítač,“

pravil Billard, který stál opodál opřený o zed. „Našli ji zhroucenou

na stole, s hlavou na lokti.“

Coop pohlédl na pracovní stůl a prázdné kancelářské křeslo na

kolečkách. Denin monitor stále ještě zářil a na spořiči se

kyberprostorem neslyšně vznášely kočky.

„Možná že se chystala vlézt do vany a akorát si odskočila

zvednout telefon.“ dohadoval se Coop.

„V koupelně je taky telefon,“ řekl jeden z detektivů v civilu, který

jej zaslechl. Poté se vrátil ke svému zápisníku v černé kůži, do nějž

něco zapisoval kuličkovým perem. „A funguje.“

„Spíš si vzpomněla na něco, co chtěla vyřídit na počítači, a přišla

to sem udělat, než na to zapomene nebo než se jí napustí vana, a

jakmile se usadila, došlo k útoku.“

„Útočník se mohl schovávat v tamté skříni,“ prohlásil detektiv se

zápisníkem, vysoký hubený chlapík ve věku okolo čtyřiceti let a v

hnědém obleku, který vypadal, jako by jej ušili v Armádě spásy.

Coop usoudil, že detektiv má s onou skříní nejspíš pravdu. Stála

na opačné straně obývacího pokoje přímo naproti pracovnímu křeslu.

241

Viděl, jak si tam Deni věšela kabát. Měla tam odložené pouze

kabáty, vysavač, který používala málokdy, a pár kousků rozmanitého

harampádí.

„Ukradl něco?“ zeptal se.

„To ještě nevíme,“ odpověděl detektiv, aniž by vzhlédl od svých

poznámek.

Takovou odpověď Coop očekával. Zločin byl příliš čerstvý

- nebylo zatím dost času posbírat fakta.

„Já vím, kdo ji chtěl zabít,“ pokusil se Coop vytáhlého detektiva

přinutit, aby alespoň vzhlédl od svého zápisníku. „Akorát nevím, jak

se jmenuje.“

„Nebo jak s ním navázat kontakt,“ doplnil detektiv. Potom

opravdu zvedl hlavu a smutně se usmál. „Nadporučík Billard už mě

informoval.“

„Předpokládám, že asi nevíte, jestli byla v době útoku připojena k

internetu.“

„To ne. Na to ještě nebyl čas.“ Detektiv pohlédl na počítač zářící

na pracovním stole a na nekonečný zástup koček plujících přes

obrazovku. „Pokud to dobře chápu, je to spisovatelka.“

„Přesně tak, píše detektivky s kočkou.“ Coop mávl rukou směrem

ke knihovně, v níž bylo vystaveno několik románů s Přítulnou

kočkou.

„Takže kočka, která řeší zločiny?“

„Jenom pomáhá. Hlavní postava je napsaná podle samotné Deni

Greenové.“

„Ona má kočku?“

„Nemá. Já myslím, že je nemá ráda. Anebo kočky nemají rády

ji.“

„Tak to u koček bývá,“ prohodil detektiv. „Jsou vybíravé.“

„Tak to bývá i u lidí, kteří píšou o kočkách, co řeší zločiny.“

„Jestli si můžu zahrát na nezvířecího detektiva,“ vložil se do

rozhovoru Garrity, „řekl bych, že toho útočníka vyrušilo něco

neočekávaného. Já jsem totiž oběť viděl, než ji odvezla záchranka

- všechna její poranění byla způsobena násilně a brutálně. Není to

tak, že by se ten člověk, co ji mlátil, prostě unavil nebo ho to přestalo

bavit. On se ji snažil zabít a něco ho vyrušilo.“

242

Detektiv Garritymu nevěnoval pozornost. Zaklapl zápisník, přešel

ke Coopovi a natáhl ruku. „Já jsem Dickerson,“ představil se. „Jsem

z Devatenáctého a mám to tady na starost. Mluvil jsem s

nadporučíkem Billardem a přibližně vím, s čím jste přišel, ale rád

bych to slyšel od vás.“

„Samozřejmě,“ přisvědčil Coop a potřásl Dickersonovi obří

rukou. Má prsty pianisty, pomyslel si. Mimořádně dlouhé a silné.

„Až tady zjistíme víc,“ řekl Dickerson, „zavolám vám, nebo

můžete zavolat vy mně, a já dodám podrobnosti, abyste byl v

obraze.“

„A teď už odsud radši všichni zmizte,“ požádal Garrity. „Dejte

nám prostor na práci, ať pak máte prostor na tu svoji. Tedy jestli

nechcete, aby se vaše otisky prstů objevily na nesprávném místě a z

vás se stali adepti na obvinění.“

„Tady v ulici je malá kavárna,“ poznamenal Dickerson směrem

ke Coopovi, jako by Garrity pro něj nebyl víc než vzduch. „Můžete

mi to tam v klidu vypovědět, třeba bysme si mohli dát i něco malého

k snídani.“

Takhle se spolu dokážou bavit jenom policajti, napadlo Coopa.

V jaké jiné profesi by dva lidé postávali u skvrn od krve na místě,

kde někoho brutálně zmlátili, a bavili se o tom, že si zajdou na

snídani?

„Já už jsem po jídle,“ vysvětlil, „ale to ostatní beru.“

„Nemusíme tam být dlouho,“ řekl Dickerson. „Ale stejně nemá

smysl, abyste teď jezdil do nemocnice za vaší kolegyní. Podle lékařů

to vypadá, že se z bezvědomí jen tak neprobere.“

Coop ho neurazil tím, že by se ujišťoval, jestli tam policie bude

Deni hlídat a pořídí její výpověď, až – a pokud – Deni nabude

vědomí a bude schopna promluvit.

Všichni kromě policejního fotografa a laboratorních techniků,

kteří pracovali převážně v koupelně a v ložnici, se postupně sbírali k

odchodu. Billard prohlásil: „Uvědomil jsem FBI, Coope. Freda

Willinghama. Když to došlo až sem, už jsem neviděl jinou možnost,“

„To je v pořádku, Arthure. Já bych udělal totéž,“

„Když jsem Willinghamovi říkal o tom faxu, zněl dost nadšeně.“

„Jo, určitě skákal metr do vzduchu,“ poznamenal Coop.

243

Billard se od nich o kousek dále na ulici oddělil a šel si po svém,

zatímco Coop s Dickersonem zamířili ke kavárně za křižovatkou.

Coop věděl, že to pro něj mohlo dopadnout mnohem míň příjemně –

Dickerson ho mohl vyslechnout v Denině ložnici nebo ve vstupní

chodbě budovy.

Dospěl k názoru, že se mu Dickerson zamlouvá. Že se mu líbí

jeho profesionální zdvořilost.

Možná se s ním ztotožňuje a závidí mu, jaký život žije – život,

který Coop miloval i nenáviděl a který mu nikdy nepřestane chybět.

U vchodu do kavárny omotávaly dvě mladé dívky nosné sloupy

miniaturními elektronickými vánočními svíčkami, jedna z nich

balancovala na židli. Dickerson s Coopem poodešli ke stolu v zadní

části podniku, kde nikdo jiný neseděl a kde už ona drobná průhledná

světélka zářila.

Otázky, které Dickerson pokládal, by Coop na jeho místě položil

taktéž. Je úžasné, jaký spád má policejní výslech, když obě strany

znají pravidla a vyslýchaný nemá co skrývat.

Dickerson do sebe obrátil poslední espreso a podal Coopovi

složený list papíru. „Tohle se našlo nalepené zespoda na psací

podložce na Denině pracovním stole. Nemáte ponětí, co je to zač?“

Coop spatřil seznam samých ženských jmen, za nimiž

následovala data a města. Mezi jmény se objevovaly ženy, u nichž s

Deni dospěli k názoru, že se pravděpodobně jedná o oběti sériového

vraha. Uváděla se i města, kde zemřely, a data smrti.

Coop Dickersonovi vysvětlil, co seznam představuje. „Deni se za

pomoci počítače pokoušela vystopovat další možné oběti,“

pokračoval. „To jsou podle mě ta další jména. A ten zabiják si

neuvědomil, že si to vytiskla, anebo si toho nevšiml, anebo musel

zmizet dřív, než měl možnost si to u ní pořádně prohlédnout.“ Z

kapsy vytáhl propisku. „Nevadilo by vám, kdybych si to opsal?“

Dickerson mu dal svolení a Coop si informace opsal na papírový

ubrousek.

Nabídl se, že kávu zaplatí. Dickerson přijal, ale než z kavárny

odešel, zanechal na stole spropitné.

244

Coop ještě chvíli zůstal sedět, popíjel chlazenou vodu a zkoumal

ženská jména na seznamu. Byl si jist, že všechny se staly obětí

vraždy a města a data u jmen známých obětí se týkají jejich smrti.

Na soupisu Coopa zaujaly dvě věci. Ačkoliv se v datech

nacházely tři pauzy, kdy vrah zůstával nečinný, celkově se přestávky

mezi vraždami zkracovaly, což odpovídalo rostoucímu nutkání a

šílenství psychosexuálního sériového vraha. Druhou věcí bylo, že

jedno datum – 28. srpna – se na seznamu objevilo třikrát. Tři data

smrti po obdobích nečinnosti.

Coop dospěl k závěru, že se o tom datu se musí dovědět více.

51

Coop se vrátil do svého malinkého vyhřátého bytu. Bylo tu sice

útulno, ale padla na něj tíseň. Zavolal Alicii a informoval ji o tom, co

se přihodilo Deni.

„Panebože!“ vyhrkla Alicia. „Co bude teď s tou knížkou?“

Ta slova jí evidentně nechtěně vyklouzla z úst a Coopovi se

taková reakce nelíbila. Nakladatelský byznys zřejmě některé lidi dost

poznamenává. Nebo spíš některé lidi, kteří si ukousnou příliš velké

sousto. Možná že zaměstnání u policie nakonec nebyla tak drsná a

devastující práce, jak si myslel.

„A chudák Deni! Říkáte, že její stav je kritický?“

„Jo, kritický,“ potvrdil Coop.

„To je strašné! Myslíte, že to, co se jí stalo, může mít nějakou

souvislost s vaším společným vyšetřováním?“

„Myslím, že jo,“ odpověděl Coop, „ačkoliv na to neukazuje

žádný přímý důkaz.“

„Ale policejní intuice ano?“

„Víc než to – tenhle náš zabiják totiž vždycky sáhne do svého

kouzelnického klobouku a zanechá za sebou vodítka, která mají za

cíl svést ze stopy. Chrání se tím, že si nasazuje různé masky.“

„Ale Deni tvrdila, že po sobě vždycky nechává něco, čemu říkala

‚vizitka‘. Prý to tak dělá každý sériový vrah.“

„Tenhle taky, ale ne dost jasně na to, aby na těch vraždách byl

patrný určitý rukopis.“ Pomyslel na dlouhé vlasy rozprostřeně kolem

245

hlav obětí. Ale bylo tomu tak jen u některých obětí – Deni byla

pouze napadena, Theresa Dravicová zavražděna ve spěchu a vraha

zřejmě někdo vyrušil. A Deni má navíc krátké vlasy. Georgianna

Masonová měla vlasy sice dlouhé, ale v nedobrovolné lázni, v níž se

mísila napuštěná voda s krví, se jí namočily a zacuchaly. Kromě

Deni všechny oběti ležely nebo se opíraly zády v pohodlné pozici a

byly naaranžovány s pečlivostí, která si nezadá s prací zřízence

pohřebního ústavu. Ale kolik obětí vraždy se našlo na zádech? Něco

přes polovinu. Ty v téhle poloze vydechly naposled a rozloučily se se

světem. Minimálně dvě oběti – Marlee Clarková a Ann Callahanová

– měly zrzavé vlasy. Bettina přirozená barva vlasů byla kaštanová,

nanejvýš s narezlými pramínky. U Georgianny a Theresy Dravicové

si nebyl jist. Možná že nějaké schéma tu bylo.

Byly tu však ony otisky podrážek a jejich výrazný vzorek ze

zkřížených vroubků. Teď se navíc objevily i v Seattlu.

A samozřejmě svátý Augustin. Začalo to u Bette a pokračovalo u

Georgianny Masonové a Theresy Dravicové, tedy u posledních tří

známých obětí. K jejich vraždám došlo s menším časovým odstupem

a brutálněji. U Deni nedošlo ke zmrzačení a sexuálnímu násilí, ale

Coop si byl jist, že bud šlo o vrahův chytrý tah k odvrácení

pozornosti, nebo jednoduše neměl čas. Anebo na Deni nezaútočil z

psychosexuálního nutkání, ale aby učinil přítrž jejímu vyšetřování a

připravované knize. Umělohmotné figurky svátých by pro knihu

představovaly dobrý motiv, pomyslel si Coop. Onu vizitku, o níž

hovořila. Vrah nyní stále více upadal do osidel své nutkavé potřeby,

a tak začal vystavovat na odiv své příšerné dílo a vysmívat se policii

– nebyl s to odolat, ačkoli tím zvyšoval šanci, že bude dopaden.

„…Je Deni při vědomí, Coope?“

Uvědomil si, že Alicia k němu stále hovoří.

„Není,“ vytrhl se Coop ze svého zamyšlení. „Podle lékařů není

jisté, jestli vůbec znovu přijde k sobě.“

„Podle toho, co jste říkal, toho útočníka možná viděla.“

„To je pravděpodobné. Chvíli s ním totiž bojovala.“

„Vy o něm vždycky mluvíte jen v mužském rodě, jako byste

věděl, že člověk, co páchá ty vraždy, je muž.“

246

„Neříkala vám Deni, že tomu většinou tak je? Žena tímto

způsobem jinou ženu nezabije, tedy pokud k tomu nemá nějaký jiný

motiv než agresivní sexuální potřebu.“

„Jako například potřebu napsat bestseller?“

To Coopa šokovalo. Na okamžik dokonce sluchátko odtáhl a

zůstal na něj nevěřícně zírat jako v nějaké podřadné televizní scéně.

„Co tím chcete říct, Alicie?“

„Vlastně nic. Já vím, že bych se měla stydět, ale než k tomu

došlo, tak jsem,… no, spekulovala o různých věcech.“

No jen to řekni, pomyslel si Coop. Nestyd se a vysyp to. „O tom,

že vraždila Deni? Že pojala a prováděla ďábelský plán, aby mohla

sepsat knihu o skutečném zločinu?“

„Nemyslete si o mně nic špatného, Coope. Říkala jsem vám, že to

byla jenom pustá spekulace. Asi se projevila moje temná stránka.“

„Já bych řekl, že takovéhle spekulace teď můžeme pustit z

hlavy.“

„Ano, a zaplaťpánbůh za to.“

Coop věřil, že to Alicia nemyslí vážně. Nejspíš ji jen napadlo, že

kdyby Deni tím vrahem byla, dal by se z toho vytěžit bestseller -

který by napsal jiný Aliciin autor.

„Jak podle vás chtěla tu knížku zakončit?“

„Nad tím jsem si taky lámala hlavu,“ pronesla Alicia po odmlce.

V silných starých zdech zařinčelo a zarachotilo parní potrubí, což

Coopovi připomnělo, že je venku zima. „Má Deni nějaké příbuzné,

které bychom měli uvědomit?“ zeptal se.

„Určitě ne. Alespoň ne někoho, koho by chtěla informovat. Má

nevlastního otce, jehož nenávidí, její matka prý zemřela a žádné

sourozence nemá.“

Coop ucítil, že se mu lítostí nad Deni sevřelo srdce. Byl to téměř

stejný pocit, jako když navždy přišel o Bette. Deni ve skutečnosti

není tak špatný člověk, akorát si s sebou nese břímě a hlubokou

bolest z minulosti, tak jako spousta lidí. Prozatím přežila, ale smrt se

po ní sápe a umírání bývá zatraceně osamělá záležitost. „Připadá mi,

že kromě nás dvou by se měl zajímat ještě někdo jiný, jestli Deni žije

nebo ne,“ prohlásil.

„Já zavolám jejímu agentovi.“

247

„Fajn, alespoň něco. Třeba bude vědět, komu zavolat dál.“

„Navštěvovat ji nemá smysl, když je v bezvědomí. Někdy vás na

jednotce intenzivní péče k člověku ani nepustí a musíte zůstat za

oknem. A pacientovi ani nejde přinést květiny, aby neznečistily

vzduch.“

„Já se v té nemocnici později stavím a zajdu za ní,“ pravil Coop.

„Bože můj!“ vyjekla Alicia hlasem, v němž bylo slyšet upřímné

zděšení. „Vždyť my tu budeme muset něco vymyslet! Musíme

uspořádat redakční poradu, možná najmout nějakého jiného

spisovatele… No, vždyť to znáte. Tohle je nevypočitatelná a drsná

branže, Coope.“

„Jo, začínám do toho vidět,“ prohodil.

„Já se tu budu muset vrhnout do práce. Budete tak hodný a dáte

mi vědět, jak na tom Deni je?“

Slíbil jí to a zavěsil.

Ještě než se spojení přerušilo, zaslechl, jak Alicia na někoho

rozrušeně volá: „To bys neuhod, co jsem právě zjistila!“

Další Coopův telefonát směřoval Caře do Obchodní vzájemné.

Řekl jí, že Deni někdo ošklivě zmlátil, a kladl jí na srdce, aby se

chovala mimořádně opatrně.

„Doufám, že se z toho vylíže,“ reagovala Cara okamžitě.

„Já mám ale na mysli tvoji bezpečnost.“

„A já zase tvoji, Coope. Přijde mi jasné, že pokud ten vrah Deni

vnímal jako větší hrozbu, než jsem já, bude tak vnímat i tebe.“

„To vždycky uvažuješ tak nesnesitelně logicky?“

„Ne,“ odpověděla. „A ty to moc dobře víš.“ Na chvíli se

odmlčela. „Já o tebe nechci přijít, můj drahý. Za nic na světě.“

„Neboj se, nepřijdeš. Ty nepřijdeš o mě ani já o tebe.“

„A jseš si jistý, že Deni napadl ten vrah? Vždyť ji nezabil.“

„Ale pokusil se o to. Anebo mu stačilo vědomí, že jí na zbytek

života znemožní jasně uvažovat. Anebo proti němu svědčit, kdyby na

to došlo.“

„To ji zranil tak vážně, že utrpěla trvalé poškození mozku?“

„To nevím, ale možné to je. Budeš na sebe dávat velký pozor?

Kvůli sobě i kvůli mně?“

„Budu, můj drahý, pokud mi slíbíš totéž.“

248

„Slibuju,“ zalhal. Nebo mu to alespoň připadalo jako lež, i když

lhát nemínil. Odpověděl čistě automaticky, jak si zvykl u policie.

Ačkoliv teď u policie už nepracoval.

Když vracel sluchátko na původní místo poté, co dohovořil s

Čarou, všiml si, že se mu třese ruka. Uvědomil si, že ho bolí žaludek,

a zničehonic jej přepadl silný pocit únavy.

Věděl, že jej zapříčinil stres spojený s vyšetřováním a jeho

posedlost dopadnout Bettina vraha. Doktor Gregory měl pravdu,

když mu radil, ať se stresu vyhýbá, a poukazoval na těsnou

souvislost stresu a choroby, dvou ničivých elementů. Útěchou mu

bylo, že vrah je nejspíš pod stejným, nebo ještě horším tlakem.

Rozpadá se mu osobnost. Pokud není neobyčejně silný, rozpadá se

mu osobnost.

Sykot a řinčení starého parního topného tělesa působilo

konejšivě. Coop se vzepřel rukama, vstal a přešel k pohovce. Měl v

úmyslu si lehnout a odpočinout si a přitom přemýšlet o událostech

poslední doby i o tom, co znamenají. Ale už když si zouval boty a

narovnával si pod hlavu polštář, bylo mu jasné, že si svůj úmysl jen

nalhává.

Během několika minut totiž usnul.

Toho odpoledne mu zavolal Billard.

„Stav Deni Greenové se nezměnil,“ oznámil. „Jestli to přežije a

vzpomene si, co se stalo, snad vám řekne, kdo to na ni zaútočil.

V nemocnici říkají, že utrpěla rozsáhlá poranění hlavy způsobená

tupým předmětem. Něco jako výslech za pomoci telefonního

seznamu.“

Coop věděl, co má Billard na mysli. Za drsnějších časů policisté

přikládali na hlavu podezřelého telefonní seznam a tloukli do něj

pendrekem. Energie z úderů se telefonním seznamem přenášela na

lebku a způsobovala bolest a rozsáhlé újmy, ale zanechávala velice

málo zevních důkazů, že k bití došlo. Dokonce, i když podezřelý

zemřel, policejní lékař ani koroner většinou nebyli s to odhalit

pravou příčinu smrti.

249

„Dále utrpěla pohmožděniny a zlomeninu prstu, ale to jsou

relativně podružná poranění,“ dodal Billard. „Na životě ji ohrožuje

právě to zranění hlavy.“

„Má frakturu lebky?“

„Nemá, ale k tomu ani dojít nemuselo, jestli ji tloukl měkkým

obuškem nebo něčím, po čem se otřesy po úderech přenášely a

rozprostíraly. Doktoři stále ještě neurčili rozsah poškození mozku.

Vždyť víš, jak to funguje, Coope – skutečná zranění způsobují

nárazy mozku uvnitř lebky. Počítačovou tomografií a magnetickou

rezonancí se zjistilo, že dochází k silnému vnitřnímu krvácení, a tak

jí navrtali lebku, aby ten tlak zmírnili.“

„Ježíši Kriste!“

„Takže jestli ji napadl ten chlap, po kterém jdeš, tak už zase

změnil techniku.“

„V tom spočívá jeho hra,“ vysvětlil mu Coop. „Byl to on. Narazil

na ni kvůli tomu novinovému článku, zjistil, jak vypadá a kde bydlí.

Určitě ho něco vyplašilo, nebo si myslel, že je mrtvá, jinak by ji

zabil.“ A taky že ji možná zabil.

„Já doufám, že si ho Deni dobře prohlídla. Snad ho bude schopná

popsat nebo třeba i identifikovat.“

„Šlo to snad někdy takhle jednoduše, Arthure?“

„Pokud si pamatuju, tak ne,“ připustil Billard. „A tentokrát

nejspíš taky ne.“

„Objevila se nová informace, o níž bys měl vědět. Týká se

Georgianny Masonové, té oběti v Seattlu zavražděné před necelým

měsícem. Další svátý Augustin.“

„Já vím, dozvěděl jsem se o tom, když jsem po telefonu mluvil s

Martym Sandersonem. Říkal mi, že ses na to ptal.“

„Došel jsem k názoru, že už to došlo do toho bodu, kdy někdo ty

případy musí spojit.“

„Jo, udělal jsi dobře. Stejná laciná umělohmotná figurka, stejný

řez vaginálním traktem umožňující snažší přístup dovnitř.“

Coop mu pověděl o seznamu jmen nalezeném v Denině bytě. „Na

tom seznamu se jedno datum objevuje častěji než ostatní. Nenapadá

tě, čím je podstatný dvacátý osmý srpen, Arthure?“

250

„Jasně že jo, chodil jsem do katolické školy. To datum mě vůbec

nepřekvapuje.“

„A co to tedy je, toho dvacátého osmého?“

„Svátek svátého Augustina. Slaví se po celém světě.“

„Podle mě to náš vrah slaví dost specifickým způsobem,“ utrousil

Coop. Cítil, jak v něm narůstá vztek, ale pokoušel se jej potlačit.

„To je ale zkurvenej svět!“ rozčílil se Billard.

Že je to jediný svět, který mají, mu Coop připomínat nemusel.

Billard Coopa ujistil, že jej bude průběžně informovat, a zavěsil.

V bytě bylo nyní příliš velké horko a Coop se potil. Cítil, že mu

košile v podpaží a za krkem zvlhla. Příliš dlouho ležel na jednom

místě, protože se tak vyčerpal, že se mu nechtělo hýbat. Na okamžik

uvažoval, že otevře okno; potom si však řekl, že by to byl

nejrychlejší způsob, jak si přivodit zápal plic.

Dlouho seděl na kraji pohovky a upřeně pozoroval sníh, který se

nakupil na okenních římsách naproti přes ulici. Na jedné z nich

hřadoval rozčepýřený a promrzlý šedivý holub. Vypadal osaměle.

Zdálo se, že nešťastnýma očima opětuje Coopův pohled. Ponurý

výjev, ponurá doba.

52

Nebylo to tak strašné, usoudil Noční host. Zabíjet z čiré

nezbytnosti je odjakživa přijatelným činem a svědomí to příliš

nezatěžuje. Někteří lidé se toho dopouštějí každý den – politici,

generálové, policisti. Tak tomu bylo i se zabitím té spisovatelky, a že

ještě nebyla oficiálně mrtvá, nebylo podstatné. Byla to jen otázka

času a tu její část, která mu mohla ublížit, zničil a utopil v krvi.

Dát si práci a rituál dokončit nebylo třeba. Jeho vraždění mělo

odlišnou podstatu: byly to velebné projevy milosrdenství a

nezměrného porozumění vyjádřeného oběma stranám – té, které

dává, i té, které přijímá a nakonec pochopí.

I když na odstranění hrozby v podobě Deni Greenové mu vlastně

moc nezáleželo, spíš mu to poskytlo další příležitost, jak svést

ochránce zákona ze stopy. Deni nezapadala do žádného schématu ani

kategorie – kromě kategorie otravný hmyz.

251

Nebezpečný otravný hmyz.

Přežít – to je motivem veškerého zabíjení, ať se jej dopouštějí

politici, generálové, nebo policisti. A proto zabil onu spisovatelku.

Sprovodil ze světa ji i všechno, co věděla. V budoucnu se už její

cesta s tou jeho nezkříží, protože ona už žádnou budoucnost nemá. Je

to tak prosté, a přece i úžasně komplikované.

Hrozbu však stále představoval ten policajt a Noční host si toho

byl vědom. Viděl jeho fotografii a posléze i jeho samého. Ale i na

zrnité černobílé fotografii v novinách se to tomu chlapovi zračilo v

očích – čišelo to z novinového papíru a zasáhlo to Nočního hosta

jako blesk z čistého nebe. On je mou odvrácenou tváří. Nikdy se

nezastaví, protože nemůže.

Zničený otec.

Ale to má čas. Čas se o něj postará. Speciální policajt, romantik.

Policejní speciál.

Čas se postará o nás všechny každého jedince. Úlomky osudu,

spánek v kolébce věčnosti. Každého nakonec obestře krása.

Někteří budou odpočívat klidněji. Odnesou si pochopení navždy.

Každého nakonec obestře krása.

Vzduch byl chladný a vznášel se v něm odér dezinfekce. Coop

seděl v čekárně na třetím podlaží nemocnice Panny Marie Milosrdné

na zelené umělohmotné židli a upřeně pozoroval ošoupané špičky

svých černých kožených bot. Čekárnu ve skutečnosti tvořil pouhý

výklenek s pohovkou, několika židlemi, automatem na kávu a jiným,

tentokrát červeným prodejním automatem na vodu a limonády.

Čekárna byla napojena na širokou chodbu, na jejíž podlaze byl

položen modrozelený koberec. V polovině chodby mezi čekárnou a

přibližně patnáct metrů vzdálenou sesternou koberec končil a

začínaly navoskované, matně lesklé dlaždice.

V sesterně panoval čilý ruch – za kruhovým pultem tu posedávaly

tři zdravotní sestry, které ověřovaly různé záležitosti na počítači,

přijímaly telefonní hovory, kontrolovaly nebo zapisovaly zdravotní

údaje. Co chvíli některá z nich odklopila zvedací část pultu a

odcupitala kamsi do hloubi chodby, kam ji přivolalo blikající světlo,

anebo aby přinutila nějakého pacienta spolknout pilulku či

252

podstoupit menší zdravotní proceduru. Andělé působící úlevu i

bolest.

Kromě zdravotních sester, které měly na třetím podlaží službu, po

chodbě kolem čekárny sem a tam přecházeli i další členové

nemocničního personálu. Jednotka intenzivní péče se nacházela v

hloubi chodby po Coopově pravé ruce. Doleva vedly několikerý

lítací dveře, které se automaticky se syčením otevíraly, když se k nim

z některé strany někdo přiblížil. Kolem procházela plejáda

zdravotních sester v bílém, lékařů v zeleném, lidí v oblecích i

neformálních šatech. Někteří z nich před sebou tlačili pojízdné

nemocniční lůžko nebo vozík s prádlem a většina z nich vypadala, že

má napilno. U sesterny jich spousta zahnula k výtahům, jiní

pokračovali rovně kolem jednotky intenzivní péče a dál za široké

lítací dveře.

Coop dostal svolení, aby se zašel podívat na Deni, což bylo

opravdu vše, co mohl udělat. Musel stát za širokým oknem, aby

nedýchal Denin čištěný vzduch a nekontaminoval jej.

Ležela na posteli a velkou část hlavy měla obvázanou. Průhledná

hadička jí do nosu přiváděla kyslík, další jí visela z koutku úst. Oči

měla Deni zavřené a tvář bez výrazu. Kdyby nebylo modřin na pravé

tváři, vypadala by jako vosková figurína, které její tvůrce ještě

nepropůjčil totožnost a charakter. Z ocelového stojanu vedle postele

volně visel umělohmotný sáček, z nějž odkapávala tekutina do

hadičky, kterou měla Deni zapíchnutou na vnitřní straně paže do žíly.

Kapku po kapce tamtudy proudil život.

Do místnosti vstoupil Denin hlavní ošetřující lékař, vytáhlý

chlapík, jehož sestra označila za doktora Lewellyna. Letmo pohlédl

na Coopa za oknem a potom začal studovat tabulku se zdravotními

údaji na konci postele, něco do ní zapsal a opět z místnosti odešel.

Coopa napadlo, že by za ním mohl zajít a promluvit si s ním, doktor

však již pokračoval na další vizity.

Coop spatřil, že v hlavní čekárně se uvelebil policista v uniformě

a čte si časopis, ale rozhodl se, že si k němu nepřisedne a o

nezávaznou konverzaci se pokoušet nebude. Místo toho si v čekárně

u sesterny vypil kelímek hořké kávy a poté zaujal místo na tvrdé

253

umělohmotné židli, kde na něj bylo dobře vidět, kdyby se náhodou

Denin stav změnil.

Personál nemocnice nepřestával proudit oběma směry, zvuk

kroků však na vydlaždičkované podlaze podlaze zanikal. Na

procházející lidi upozorňovaly jen jejich matné pohybující se stíny,

vrhané světlem stropních zářivek, a tu a tam vrznutí boty na podlaze.

Něco Coopa přinutilo vzhlédnout. Policista zacházel u sesterny za

roh a mířil k výtahům. Jedna ze sester upírala pohled Coopovým

směrem.

Atmosféra se změnila. Čas jako by se zpomalil. Kolem Coopa

prošel posmutnělý muž v šedém overalu podobném těm, jaké nosí

údržbáři. Jeho boty na voskovaných dlaždicích pištěly jako pokusné

myši. Coopovi v hlavě utkvěl pohled na cedulku našitou nad náprsní

kapsou s písmeny: RE V. Zajímavé. Co ta písmena znamenají?

Revizní lékař? Reverend? Revmatolog? Z opačného směru přicházel

vysoký muž v zeleném chirurgickém plášti, jemuž se ve tváři zračila

únava. Denin lékař doktor Lewellyn. Na nohou měl boty s

gumovými podrážkami skoro stejné jako ten člověk se jmenovkou

REV, ale jeho kroky nevydávaly vůbec žádný zvuk. Člověk by si jej

spletl s duchem.

Coopovi blesklo hlavou neurčité podezření a ta jiskra se vzápětí

rozhořela plamenem.

„Pan Cooper?“ zeptal se lékař. „Vy jste kolega Denise

Greenové?“

Coop přisvědčil. Denise.

„Bohužel právě zemřela,“ oznámil doktor Lewellyn. Zvedl ruku a

zlehka se dotkl Coopova ramene. „Je mi to líto. Ale moc velkou

naději neměla.“

„Neprobrala se z bezvědomí? Neříkala něco?“

Lewellyn zavrtěl hlavou. „Nic takového, ani vzdáleně.“

Coop přikývl. „Díky za úsilí, pane doktore.“

„Sestra říkala, že nejste její příbuzný… Je někdo, koho by

nemocnice měla kontaktovat?“

„Asi jejího agenta.“

„Agenta?“

254

„Byla to spisovatelka, takže jejího agenta, její redaktorku v

nakladatelství Whippet Books…“

„Oznámím to sestrám.“

S doktorem prve přišla zdravotní sestra, která na Coopa upírala

pohled, ale zůstávala diskrétně a bez hnutí stát opodál se zkříženýma

rukama. Když teď vytušila, že rozhovor dospěl k závěru, přistoupila

blíže.

„Pan Cooper?“

„Ano.“

„Máte telefon. Můžete si to vzít v sestemě.“

Coop doktoru Lewellynovi ještě jednou poděkoval a vydal se za

sestrou.

Jiná sestra, usazená za kruhovou přepážkou, zvedla sluchátko na

dlouhé šňůře a položila ho na desku pultu. Coop se od ní odvrátil a

do sluchátka řekl: „Haló?“

„Tady Arthur Billard, Coope. Mám pro tebe pár dalších informací

o Deni Greenové.“

„Arthure, Deni právě…“

„Volám ti jako kamarád, Coope, ale pořád jsem taky policajt,

takže si dávej bacha na to, co řekneš.“

Co má tohle znamenat?

„Všechny údaje z pevného disku Denina počítače někdo smazal.“

oznámil mu Billard, „a to natvrdo. Ten člověk věděl, co dělá, protože

podle našich nejlepších techniků nelze nic zachránit.“

„Stejně jako v případě počítače Georgianny Masonové,“

konstatoval Coop. Vzpomněl si, že Bettin notebook se nikdy nenašel.

„To by mohlo pomoct.“

Co tím Billard myslí?

„Když došlo k vraždě té Masonové, tys byl v New Yorku, že jo?“

„Myslím, že jo, jasně.“

„A co v době, kdy došlo k útoku na Deni Greenovou?“

„Proč?“ zajímalo Coopa. Začínal být ostražitý.

„Technici objevili v opěradle čalouněného křesla u jejího

pracovního stolu zarytou kulku. Vypadá to, že ten člověk, co ji

zmlátil, po ní taky vystřelil, ale netrefil se.“

255

„V tom případě ta kulka přece nemůže být tak zdeformovaná. Ať

to FBI projede svojí počítačovou databází a zjistí, z jaké zbraně ta

střela vyšla. Možná že budou mít v evidenci i takovou kulku

samotnou a budeme schopní identifikovat konkrétní zbraň i jejího

nositele.“

„Evidenci FBI není třeba procházet – měli jsme to v naší

policejní databázi. Náboj vyšel z hlavně policejní osmatřicítky

značky Smith & Wesson a ta zbraň je tvoje, Coope. Je to ta, kterou

sis nechal, když jsi odcházel do výslužby.“

Coop nic neříkal. Snažil se porozumět tomu, co právě slyšel.

V kabelce, kterou Cara dostala po krádeži nazpět, chyběly

kreditní karty a její zbraň. Coop jí místo ukradené zbraně půjčil svoji

a tu teď použil člověk, který zaútočil na Deni. Coop si byl jist, že do

toho křesla vystřelil právě proto, aby po provedení balistické

zkoušky padlo podezření na něj, na Coopa.

„Ještě pořád tu zbraň máš, Coope?“

„Ne.“ Slyšel, jak se Billard ztěžka nadechuje.

„Jestli Deni přijde k sobě, může toho útočníka identifikovat a

všechno se vysvětlí.“

„Deni právě zemřela.“

„Tak v tom případě máme na krku vraždu.“

„Zapomeň, žes mi volal, Arthure.“

Coop zavěsil.

Otočil se ke zdravotní sestře, která mu o telefonátu řekla. „Můžu

vás poprosit o laskavost?“ zeptal se.

Sestra odložila tužku a usmála se. „Jistě.“

„Když jsem tu seděl a čekal na vyjádření lékaře, všiml jsem si, že

většina zdravotnického personálu nosí boty, které tady na těch

dlaždicích na podlaze nevrzají. Má to nějaký důvod?“

„Kromě toho, že nás to vrzání dohání k šílenství, ruší doktory na

operačním sále. Mohlo by se stát, že si budou špatně rozumět

- dost na tom, že mluví přes chirurgické roušky.“

„A vy si kupujete nějaké speciální boty?“

„Ano, většinou s měkkou podrážkou, aby byly pohodlné.“

„Ale ty přece na dlaždičkách vržou víc než kožené.“

256

„Některé ano, ale můžete podrážky naříznout a pak vrzat

nebudou.“

„Opravdu? A to se v nemocnicích dělá běžně?“

„Tady u Panny Marie ano, takže to určitě dělají i v jiných. Hlavně

personál, který se pohybuje na operačním sále. Vy děláte v

obuvnickém průmyslu nebo tak něco?“

„Tak něco.“

Coop jí poděkoval a co nejrychleji nemocnici Panny Marie

Milosrdné opustil. Div neutíkal. Gumové podrážky jeho bot kvílely

na voskovaných dlaždicích jako v agónii.

53

Nebezpečí teď číhalo všude. Coop se rozhodl, že si před

nemocnicí nemávne na taxi, chtěl totiž jít pěšky. Aby mohl

přemýšlet. Nakonec zašel do telefonní budky na Sedmapadesáté

východní ulici, vhodil do přístroje prostydlou minci a zavolal Caře

domů.

Postával se sluchátkem u ucha, prstem si zamáčkl druhé, aby

odclonil hluk provozu, a poslouchal, jak na druhém konci linky

telefon znovu a znovu vyzvání.

Už před desátým zazvoněním mu došlo, že Cara telefon

nezvedne. Řekl si, že zůstala dlouho v práci, nebo se po práci někam

vydala. Nebo si prostě někam zašla na večeři.

Vzduch prořízlo pronikavé houkání sirény, zpoza rohu vyjel

policejní hlídkový vůz a okamžitě zabředl do hustého provozu. Ulici

z jedné strany zužoval nakupený šedivý sníh s povlakem špíny.

Hlídkový vůz uvízl v zácpě, a jeho řidič proto ze sirény vyluzoval

opakované sopránové vytí. Coop zavěsil telefon a pokračoval v

chůzi.

Noční host vylezl ze sprchy a začal se pečlivě, téměř rituálně

oblékat. Boxerky, poté kalhoty, pásek, který si zapnul, než se posadil

do nohou postele. Jednu ponožku, po ní botu, zavázat botu, následně

si natáhnout druhou ponožku a druhou botu. Toho dne zářilo slunce a

spolu s teplem, které vycházelo z podkrovního bytu, rozpustilo

257

všechen sníh usazený na střešním okně a sluneční paprsky se

odevšad odrážely tak intenzivně a oslnivě, že poté, co se Noční host

učesal, ani se na sebe nepodíval do zrcadla. Věděl, co by spatřil, a

měl k tomu odpor.

Je čas hledět dopředu, usoudil Noční host a ze skříně si z mnoha

svých kravat jednu vybral.

Rozhodl se pro značkovou, z červeného hedvábí, která měla

delikátní propletený vzor.

S kravatou přehozenou přes natažený ukazováček zůstal několik

vteřin nehybně stát.

Zvolil uzel Windsor.

Uměl jej uvázat, aniž by se musel dívat do zrcadla.

Cara si vzala taxi do nemocnice Panny Marie Milosrdné a

nechala se vysadit před nejbližším vchodem do křídla fyzikální

terapie.

Zaplatila řidiči a pak s novou kabelkou křížem přes rameno, jak jí

poradil Coop, prošla otočnými skleněnými dveřmi do vstupní haly.

Uvnitř bylo teplo. Hned za dveřmi ležela široká gumová rohožka,

na níž se v zablácených kalužích rozpouštěl sníh z nesčetných bot.

Uprostřed vstupní haly se tyčil umělý vánoční stromek ověšený

pouze červenými ozdobami a u něj stály hliníkové štafle. Žena za

přepážkou Caru nasměrovala na podlaží, kde se předtím ambulantně

několik měsíců po operaci kolene léčila Ann.

Cara minula řadu automatů na noviny a malý obchod s dárky a

květinami a došla až k výtahům. Jedním z nich vyjela ve společnosti

dýchavičného muže a mladého dobrovolníka, který měl na starost

ženu na vozíčku, do šestého patra.

Když sem Ann začínala docházet, Cara ji sem jednou

doprovázela taxíkem, a protože se Ann pohybovala o berlích,

pomáhala jí při vstupu do nemocnice a nastupovat i vystupovat z

výtahu. Časem si Ann pohyb o berlích osvojila a trvala na tom, že na

terapeutická sezení bude docházet sama.

Caře nepřipadala ani jediná sestra povědomá, dokud nenahlédla

do místnosti pro personál, kde spatřila korpulentní tmavovlasou

ženu, jak sedí u stolu a pije kávu.

258

Strčila hlavu do místnosti a rozhlédla se. Všimla si mateřského

znaménka na straně ženina nosu, což jí potvrdilo, že to byla právě

ona, kdo Ann v Cařině doprovodu přijímal na první terapii.

„Můžu dál?“ zeptala se. „Ráda bych s vámi na minutku mluvila o

svojí sestře.“

„Zajděte si prosím vás do sesterny, tam vám všechno řeknou,“

vybídla ji zdravotní sestra. „Chodbou dozadu a za roh k výtahům,

tam to je.“

„Já vím, ale já bych si chtěla promluvit s vámi osobně. Myslím,

že jsme se setkaly, když jsem sem doprovázela Ann na terapii.“

Sestra upila kávy a přemýšlela, co má Caře odpovědět.

„U nás se ale léčí spousta žen se jménem Ann, mladá paní.“

„Ann Callahanová. Byla po operaci kolene.“

Sestra náhle projevila zájem. „Ta Ann Callahanová, co ji…“

„Ano.“

„Pojdte dál, posadte se. Nalijte si kávu.“

„Kávu si sice nedám, ale posadím se,“ prohlásila Cara a usadila

se do jedné z lisovaných umělohmotných židlí naproti ní.

„Já se jmenuju Justine,“ představila se zdravotní sestra.

„Cara Callahanová.“

„Jo, vzpomínám si. Dopadli toho člověka?“

„Ne, a i to je důvod, proč s vámi chci mluvit. Nepamatujete si,

jestli se kolem Ann nedělo nic neobvyklého, když sem docházela?“

„Vy jste od policie?“

„Ne. Já jsem od Ann.“

Sestra se usmála a mateřské znamínko jí nakrabatilo nos. Celý

kulatý obličej kromě čela měla opálený, jako kdyby se právě vrátila z

dovolené na Floridě, kde si před sluncem chránila hlavu kloboukem.

„Já si na nic zvláštního nevzpomínám. Pomáhala jsem Ann cvičit a

kontrolovala jsem její rehabilitační režim. Byla pořád veselá. Milá

osůbka.“

„Nedoprovázel ji sem kromě mě někdo jiný?“

„Pokud si pamatuju, tak ne. A i vy jenom jednou. Ann byla

takový ten nezávislý typ, který je nerad na obtíž. Přijížděla sem sama

taxíkem a později, když už odložila berle, prý autobusem.“

259

Cara sestře na ubrousek naškrábala své telefonní číslo a předala jí

ho, kdyby si dodatečně vzpomněla na nějakou užitečnou informaci.

Potom jí poděkovala a vstala.

„Když o tom tak přemýšlím,“ prohlásila Justine, když byla Cara

u dveří, „na něco si přece jenom vzpomínám. Ale to byste si měla

promluvit s někým na chirurgii, kde jí operovali to koleno.“

„A pročpak?“

„Já si přesně nepamatuju, o co šlo, ale vím, že se mluvilo o tom,

že se na pokoji postoperační péče stalo něco divného.“

„Něco divného?“

„No, tak divného zase ne, nedělejte si plané naděje. Šlo o běžné

nemocniční drby, a ještě k tomu zřejmě ne moc zajímavé, jinak bych

si to pamatovala.“

„A koho konkrétně bych se tady mohla zeptat?“

„Eileen Damppové, píše se to se dvěma pé. Dělá sestru na

operačním sále. Ale nevím, jestli má dneska večer službu. Víte, jak

se dostanete na chirurgii?“

Cara si nechala vysvětlit složitou cestu, která vedla všemi

možnými směry, výtahem, po schodech, podle šipek…

Poděkovala jí a nechala ji, aby si v klidu dopila kávu.

Cestou se dvakrát musela zeptat na cestu, až nakonec chirurgii

nalezla v pátém patře protějšího křídla, v nověji vypadající části

budovy postavené nad krytým parkovištěm.

Dospěla k názoru, že nemocniční labyrinty jsou spletitější než

uvažování šílence.

54

Většina chirurgických zákroků se odehrává ráno. Odpoledne a

večery jsou vyhrazeny stabilizovaným a zotavujícím se pacientům.

Na chirurgickém patře nemocnice Panny Marie se nacházelo několik

pokojů pro pacienty a tu a tam prošel kolem návštěvník s balíčkem

nebo květinami v ruce. Jakmile se však pacienti dostali z nejhoršího,

většina se jich přesouvala do místností o patro výš.

Za kruhovou přepážkou sestemy posedávala pouze jediná sestra –

měla světlé vlasy pískové barvy, na nose kuriózní staromódní brýle s

260

rohovinovou obrubou a působila pracovitě. Vyslechla Cařinu prosbu,

přisvědčila, že Eileen Damppová, ať už má pé, kolik chce, dnes večer

má službu, a vybídla Caru, aby se posadila do čekárny. Cara se tam

vydala a ještě před odchodem zahlédla, že se sestra začíná s někým

bavit po telefonu.

V čekárně, jejíž zdi každý den nasávaly lidskou netrpělivost a

úzkost, momentálně nikdo nebyl. Zařízena však byla luxusně,

nábytek byl z černého vinylu a sedět se tu dalo na pohovce a dvou

nastavitelných křeslech, které s pohovkou tvořily soupravu. Na

televizoru nainstalovaném vysoko na zdi bez zvuku běžela stanice

CNN. Moderátorka na obrazovce překypovala rozhořčením a

soucitem. V rohu byl obvyklý automat na kávu a halda časopisů se

zohýbanými rohy.

Cara se posadila, vzala do ruky Newsweek a očima přelétla

zprávu, která pojednávala o jakési přelomové události na poli

biogeneze, jejíž význam nechápala. Význam slov na stránkách, které

držela před sebou, však nebyl podstatný. Na text se nesoustředila.

Vydržela se nehýbat celých deset minut. Teprve poté dorazila

Eileen Damppová, nevysoká přitažlivá žena s pomněnkově modrýma

očima a tváří, v níž by každá Irka hned poznala irské rysy.

I když se nehýbala, budila zdání, že jí v krvi koluje nezměrná

energie.

„Vy jste Cara Callahanová?“

Cara chtěla vstát, ale Eileen Damppová jí pokynula, aby zůstala

sedět, a sama se posadila na opěradlo jednoho z křesel. „Já jsem

Eileen Damppová. Řekli mi, že byste se chtěla zeptat na něco o své

zesnulé sestře Ann.“ Mluvila příjemným hlasem, věcně a přívětivě.

Cara usoudila, že zřejmě má pro svou práci mimořádné nadání a patří

k těm, kdo se pro povolání, v němž se lidé starají o druhé, narodili.

„Dozvěděla jsem se, že když tady sestře před devíti měsíci

operovali koleno, došlo k něčemu podivnému,“ spustila Cara. „Vy

jste asistovala na operačním sále?“

„Ano,“ přisvědčila Eileen Damppová, „ale myslím, že to, o čem

vám říkali, se událo během postoperační péče. Když se Ann probírala

z anestezie, dala se do křiku. Údajně viděla, že na ni zírá děsivá

dřevěná maska. Ta maska samotná prý ani tak příšerná nebyla,

261

dokonce byla hezká a měla vlídný výraz, ale Ann vyděsily oči.

Říkala, že z té masky ji pozorovaly nenávistné, úděsné oči.

Takováhle panická reakce není až tak neobvyklá, ale dalo nám práci

ji uklidnit. Ann věřila, že šlo o skutečnost, a bůhvíproč jí to nahnalo

obrovskou hrůzu.“

„A ptal se jí někdo, co si o tom snu myslí?“

„Ne, domnívali jsme se, že ten sen nemá žádný význam. Lidem,

kteří se probouzejí z hluboké anestezie, se často zdá o všem možném.

Po zdlouhavé operaci má člověk obyčejně v podvědomí pěkný

zmatek. To byste se divila, co někdy během probouzení slýcháme.

Tenhle případ mi utkvěl jenom kvůli tomu ječení, protože ho zaslechl

jeden z doktorů a seřval sestry ve službě, že s tím hlukem nic

nedělají.“

„Ann se nikdy o ničem takovém nezmínila,“ podotkla Cara.

Sestra Damppová pokrčila rameny. „Nejspíš si uvědomila, že se

nejednalo o nic vážnějšího, než když měla v dětství noční můry, a tu

událost vytěsnila.“

„Nejspíš ano,“ přisvědčila Cara.

Sestra Damppová začala vstávat, potom si to však rozmyslela a

znovu se posadila. „Vaší sestry je mi líto. Doufám, že toho pachatele

dopadnou.“

„Díky,“ řekla Cara. „Právě kvůli dopadení pachatele tady jsem.“

Sestra se na ni podívala, jako by zamýšlela něco dodat. Místo

toho však vstala. „Kdybych vám ještě mohla nějak pomoct, klidně mi

zavolejte a dejte vědět.“

Cara jí poděkovala.

„Callahanová, to je evidentně irské jméno.“

„Naprosto evidentně,“ doplnila ji Cara.

„A Cara taky. V gaelštině to znamená přítel. A vy se pokoušíte

prokázat sestře přátelskou službu.“

„To asi ano.“

„Já se za svobodna jmenovala Reillyová.“

Cara se usmála. „To je vidět. Ještě jednou vám děkuju za

pomoc.“

262

Sestra Damppová její úsměv opětovala. „Až tady dnes večer

skončím, jedu do Brooklynu správně po irsku zapíjet zemřelého, tak

připiju na váš zdar.“

A já na váš, pomyslela si Cara, když sledovala, jak se ta robustní,

energická žena rychlým krokem vrací k práci.

Takhle irský se cítila naposled při zpovědi. Odříkejte třikrát

zdrávas a jednou otčenáš. Z nějakého důvodu jí to připomnělo Ann

a musela zadržet slzy.

Noční host vyjel výtahem do pátého patra nemocnice Panny

Marie Milosrdné. Ve výtahu s ním jeli další tři lidé. Jedna žena se

usmála, ale jakmile si všimli jeho obličeje, rychle odvrátili zrak

- předstírali, že dar jeho otce nevnímají.

Stalo se to kdysi dávno, a přitom včera.

Ta grotesknost (ačkoliv to tak neoznačovali) nebyla tak nápadná,

jak mu připadalo (to mu řekli včera a kdysi dávno). Ve vlastních

představách si ji zveličoval a předpokládal přehnané reakce lidí.

Nakonec prozřel.

Mýlili se, ale přitom měli pravdu. Nakonec dospěl k úplnému

prozření. Pod zdánlivou komplikovaností to bylo prosté. Úděs a

osvobození. Za všechno se platí.

Dva ze tří zbylých pasažérů vystoupili v nižších patrech. Než

výtah vyjel do pátého patra, zůstal v něm jen Noční host a malý

nervózní muž, který podle rozsvíceného políčka s číslem mířil do

sedmého patra na oddělení hematologie a rentgenologie.

Dveře se rovnoměrným pohybem otevřely, Noční host vystoupil

a jen zběžně přelétl očima hlouček lidí napravo, kteří se chystali sjet

vedlejším výtahem dolů.

Vtom se zasekl v půli kroku.

S půltuctem lidí, kteří právě vešli do výtahu, nastoupila i Cara

Callahanová!

Opravdu se mu to nezdálo! Není o tom sporu! Předtím ji zahlédl

se Zničeným otcem a teď v nemocnici Panny Marie. Cara

Callahanová!

Určitě se tu bavila s místními zaměstnanci – a na pátém patře!

263

Místo aby pokračoval v cestě na pooperační oddělení, rychle

udělal čelem vzad a vešel do výtahu směřujícího dolů.

Hned jak nastoupil, dveře se za ním zasunuly a zahradily tak

výhled na sestru za přepážkou, která se jej užuž chystala přivítat a

teď za ním užasle zírala.

55

Coop bloumal ulicemi s hlavou svěšenou a rameny shrbenými.

Zimu téměř nevnímal. Otisky podrážek konečně prozradily své

tajemství. Nabyl jistotu, že vrah je zaměstnán v nemocnici. Ale na

jakém postu? Ze by lékař?

Tomu se Coopovi nechtělo věřit, přestože vrah smrtelné rány

zasadil opravdu mistrně. Vybavil si, že lékařská zpráva v případu

Marlee Clarkové popisovala, jak jí hluboká rána zasazená zezadu do

krku přesekla míchu a jako ostří gilotiny jí oddělila mozek od těla.

Theresa Dravicová byla zavražděna stejným způsobem, Ann

Callahanová skonala přesně mířeným bodnutím nože a Georgianna

Masonová sice zůstala při vědomí většinu toho času, kdy ji vrah ve

vaně masakroval otvírákem na konzervy, ale ven nevystříkla téměř

žádná krev ani voda. Aby ji takto udržel při smyslech, ale zároveň z

ní učinil bezbrannou oběť, která se nemůže ničemu vzepřít, to určitě

vyžadovalo notnou dávku zručnosti. Dovednost zřetelně vykazovaly

i nožem provedené řezy, které vrahovi umožnily zasunout

umělohmotnou figurku světce hlouběji do vaginálního traktu.

Lékařskou dovednost.

Bette v nemocnici Panny Marie absolvovala diagnostické testy,

Ann Callahanová zase operaci kolene.

Coop zastavil u dalšího telefonního automatu. Rozhlédl se a

uvědomil si, že došel k parku na Riverside. Zašmátral v kapse,

vylovil odtamtud další mince, prokřehlými prsty je nastrkal do

telefonu a vytočil číslo k Maureen domů.

Telefon zvedla až po sedmém zazvonění.

Když se představil, nevrle reagovala: „Co chceš?“

„Jednu laskavost. Pro mě a pro Bette.“

„A v Čem by spočívala?“ zeptala se s pochybnostmi v hlase.

264

„Nemohla bys ještě teď večer zajít k sobě do kanceláře?“

„Do pojišťovny? Dneska? A v tuhle dobu? A co bych tam asi tak

dělala?“

„Potřeboval bych, abys mi něco zjistila. Udělej to pro mě. A pro

Bette. U vás na počítači a ve vašich programech.“

„A co Deni Greenová? Ta snad počítač nemá?“

„Deni je mrtvá.“

„Mrtvá…,“ opakovala Maureen ohromeně.

Coop jí vylíčil, co se stalo, a dodal: „Ty jsi jediný člověk, který

teď něco může udělat. A Deni by stejně nebyla schopná dostat se k

těm důvěrným informacím, které potřebuju – potřebujeme.“

„K jakým důvěrným informacím?“ zeptala se mdlým hlasem

Maureen. Zpráva o Denině smrti s ní zjevně silně otřásla.

„Zdravotní a pojistné záznamy. Jestli máš přístup k počítači a do

databází, potřeboval bych, abys prověřila jména žen, o kterých si

myslím, že by mohly být další potenciální oběti Bettina vraha.

Potřebuju vědět, jestli během posledních pár let podstoupily nějaký

lékařský zákrok, který jim pojišťovna hradila. Mohla bys jim prověřit

zdravotní pojištění?“

„Pokud jsou pojištěné u naší pojišťovny, bude to jednoduché.

Jestli mají pojištění od někoho jiného, bude to taky možné, ale potrvá

to trochu déle. A co konkrétně hledáš?“

„Chtěl bych zjistit, jestli a kde byly hospitalizované a koho měly

za ošetřujícího lékaře a kdo další ze zdravotního personálu u toho

ještě byl.“

„To poslední by mohl být problém. Já mám k dispozici akorát

účetní záznamy.“

„A pokusíš se?“ poprosil ji Coop. „Půjdeš prosím tě do kanceláře

a zkusíš to?“

„Ne.“

Ovládl se. „A proč ne?“

„Já nikam chodit nemusím, protože přístup na pracovní počítač

mám z domova. Můžu to udělat přímo tady za stolem v obýváku.

Nebo se o to aspoň pokusit. Výsledek ovšem nezaručuju. Mám ti

zavolat, až něco najdu? Tedy jestli něco najdu?“

265

„Ne,“ pospíšil si s odpovědí. „Já ti vždycky tak jednou za hodinu

zavolám, budu se teď totiž trochu přesouvat z místa na místo. Máš po

ruce papír a tužku?“ zeptal se, než mohla začít vyzvídat, kde že se

bude pohybovat.

Požádala jej, aby chvilku počkal, a za okamžik se znovu vrátila k

telefonu.

Zpaměti jí pečlivě odhláskoval jména obětí, u některých dokonce

připojil adresu. Dodal by i jména, která mu poskytl Dickerson, ale

papírový ubrousek, na nějž si v kavárně jména opsal, nechal doma.

„Zavolám ti,“ řekl na závěr. „A děkuju ti, Maureen.“

„Dělám to pro Bette,“ prohlásila a zavěsila.

Maureen však Coopovi neprozradila, že když mluvila v Denině

bytě se spisovatelkou naposledy, ukázala jí Deni seznam několika

dalších pravděpodobných obětí v různých částech země, a když se

Deni odebrala na záchod, Maureen využila příležitosti a na její

kopírce si pořídila kopii. Měla v úmyslu seznam použít, aby Coopa

popohnala k intenzivnější práci.

Odvrátila se od telefonu a zapnula počítač. Poté se začala

přehrabovat v zásuvkách a hledat seznam těch jmen. Bude zajímavé,

když je společně s těmi Coopovými porovná na internetu s žádostmi

o uhrazení pojistných nároků.

Noční host stál v přeplněném výtahu těsně za Čarou a v lesknoucí

se oceli posuvných dveří výtahu si prohlížel její mírně zdeformovaný

odraz – kdykoli se byť nepatrně pohnula, zachvěl se jako odraz na

vodní hladině. Působilo to jako výjev ze sna. A proč by ne – některá

východní* náboženství považují Boha za skutečnost a život za iluzi,

pouhý sen.

Jeho tváře, když se vměstnával do výtahu, si nevšimla, tím si byl

jist. Stále ještě byla otočená zády a někomu se omlouvala, asi proto,

že mu stoupla na nohu. Teď už jeho zdeformované rysy odrážející se

ve dveřích nebyly moc k rozeznání od těch jejích. Jen on sám věděl,

že deformaci nevytváří pouze onen odraz, jen on ji viděl. Plastická

operace, kterou kdysi dávno podstoupil, se ve skutečnosti maximálně

povedla. Jizvy, svěšená víčka s poškozenými nervy, kvůli nimž

266

věčně vypadal unaveně, ostře ohraničenou skvrnu, jež se mu táhla

podél hrany sanice a kvůli níž se mu koutek úst jakoby stáčel ke

straně, což mu i ve spánku propůjčovalo cynický, arogantní výraz –

to vše mu napravili. Potíž tkvěla v tom, že takto rozsáhlá operace

dovedla sice jeho obličej k dokonalosti, ale jeho rysům dodala

strnulost masky. Přitahovalo to zvědavé pohledy. Jako by na lidskou

bytost napasovali bezvadně vyřezanou hlavu loutky. Takový

Pinocchio, akorát s dokonalým nosem.

O tom, k čemu došlo na pokoji intenzivní pooperační péče, o tom,

jak se Cařina sestra Ann pod vlivem anestetik vyděsila a rozkřičela,

se doslechl. Podstupovala jednoduchou operaci kolene, při níž z něj

byla odstraněna uvolněná chrupavka. Ačkoliv se dala použít lokální

narkóza, na jeho radu se rozhodla pro celkovou. Nejprve relaxant a

hypnotikum na zahnání úzkosti, a také proto, aby si na zákrok vůbec

nepamatovala, a potom sedativa – větší dávka, než bylo zapotřebí,

vše zavedeno nitrožilně. Možná jí nepodal dostatečnou dávku

hypnotika. Vůbec nepochyboval, že Ann Callahanovou v

pooperačním pokoji vyděsila grotesknost jeho obličeje, umocněná

narkotickým omámením.

Jeho mysl nyní tížilo podezření, že se o Annině příšerné vidině

doslechla Cara Callahanová. Onu událost si lidé na oddělení určitě

pamatovali, neboť ten kretén Evans seřval některé sestry za to, že na

Ann nedohlížely. Říše snů, která se snaží ovlivnit další sen.

Výtah sestupoval do přízemí, směrem do pekla. Ještě pořád se

dodržovala pravidla chování ve výtahu – každý upíral pohled přímo

před sebe nebo mírně vzhůru. Pohlédne Cara jeho směrem, až budou

lidé z výtahu vystupovat?

Ve třetím patře výtah zastavil a ven vyšli tři lidé. Ve druhém dva

další. Zbývající pasažéři se rozestoupili, aby si kolem sebe vytvořili

přirozený prostor, v němž se naivně cítili bezpečněji. Mysleli si, že

ve výtahu začíná být více místa. Ve skutečnosti se však prostor

zmenšoval a začínala v něm stoupat teplota.

Když výtah zastavil v prvním patře, nahrnuli se dovnitř čtyři lidé

– dvě ženy a dva muži. Jeden z mužů byl přímo obr a tak tlustý, že

skoro nemohl dýchat. Celý výtah se naplnil jeho ustavičným

namáhavým funěním, které připomínalo nadouvání měchů. Všichni

267

přítomní poodstoupili dozadu. Noční host se odtáhl od Cary k

protější ocelové stěně tak, aby mohl nadále stát kousek za ní.

Výtah se prudce ponořil, zpomalil, dosedl na přízemní podlaží a

dveře se otevřely. Lidé, kteří nastoupili jako poslední, teď

vystupovali nejdříve. Obézní muž se zasmál a jedné z žen obtočil

ruku kolem ramen. Zdravotní sestra, jejíž jméno znělo nějak jako

Amanda, couvla stranou a pustila před sebe postaršího muže a

nějakou ženu, a teprve pak vystoupila sama.

V tom okamžiku Cara na Nočního hosta pohlédla.

A pak ještě jednou a hned zase odvrátila zrak.

Ale on už věděl. Věděl, že je ta pravá – znal je všechny a spatřil

božskou jiskru v jejích očích.

A ona zase věděla, kdo je on. Z ulice, z katedrály, z popisu

sestřiny vidiny, z prolínání myslí v časoprostoru věděla, že už se

setkali.

To všechno Noční host pochopil během okamžiku, kdy se čas

zastavil. V přízemí na výtah nikdo nečekal. Otočnými dveřmi se do

vstupní haly právě prosmýkla nějaká žena, všimla si výtahu a přidala

do kroku, aby stihla nastoupit. Cara Callahanová se vší silou snažila

nedívat se na něj a chystala se vystoupit.

A co pak? Začne ječet? Poběží ke strážnému? Zavolá policii?

Na to se známe až moc dobře, pomyslel si Noční host a natáhl po

ní ruku.

56

Caře se to téměř povedlo. Pravou nohou už došlapovala na

dlaždice v přízemí, když vtom ucítila, jak ji zezadu kolem pasu

popadla silná paže. Pokusila se nabrat dech k výkřiku, ale nestihla to

– jedním škubnutím se ocitla zpátky ve výtahu.

Okamžitě se jí kolem krku obtočila cizí ruka a umlčela ji. Mamě

se jí vzpírala. Hrábla do kabelky a snažila se nahmatat zbraň a přitom

zahlédla, jak ten muž druhou rukou mačká tlačítko ZAVŘÍT

DVEŘE. Všimla si, že šikmo přes halu pospíchá k výtahu jakási

žena, jenže jí cestu zkřížili ti čtyři, co právě vystoupili, takže musela

268

počkat. Caře na ni zablokovali výhled. Brzy se však vynoří a uvidí,

co se tu odehrává.

Potom se dveře začaly zasouvat.

Když se výřez vestibulu zúžil na tenkou vertikální škvíru, zdálo

se Caře, že v ní letmo zahlédla tmavý kabát pospíchající ženy. To už

se však mezera úplně zavřela.

Cara ve výtahu zůstala sama s mužem, o němž si byla jistá, že jí

zavraždil sestru. S mužem, o němž se Ann po operaci určitě zdálo.

Byl neuvěřitelně pohledný – až příliš na to, aby to byla skutečná

krása. Jako by vznikl pod rukama uměleckého fotografa pomocí

retuše. Jeho prapodivně poklidný obličej budil zdání neskutečnosti,

vypadalo to, že je neschopný pohybu jako nějaká maska. Maska,

kterou Ann nejspíš spatřila, když se na operačním sále na okamžik

probrala z narkózy. Maska s nenávistnýma očima, které na ni zíraly a

nečekaly, že jejich pohled opětuje.

Cara viděla, že natáhl volnou ruku a ukazováčkem silně stiskl

nejspodnější tlačítko označené písmenem S. Kvůli tomu musel

přenést váhu a částečně povolit sevření. Pochopila, že má stále ještě

naději – právě tuto jedinou naději!

Ruku zaryla hlouběji do kabelky a šátrala ve změti; nahmatala

zmuchlaný papírový kapesník, hřeben, kuličkové pero a balíček

žvýkaček. S ochromující hrůzou si uvědomila, že zbraň, kterou jí dal

Coop, v kabelce není. Musela ji zřejmě zapomenout doma, i když si

nevzpomínala, že by ji vyndávala.

Znenadání sebou škubla, neboť ze strany na krku ucítila ostrou

bodavou bolest, jako by ji štípl nějaký hmyz.

Nebo se k ní snad ten muž s tváří loutky naklonil a velice jemně ji

kousl? Že by vampýr? Proto vypadá tak nepřirozeně a nelidsky? To

je absurdní!

Potom ucítila, že padá.

Výtah klesal.

Její děs zůstal nahoře. Pomalu od ní odplul.

Noční host si byl jist, že to, k čemu došlo ve výtahu, nikdo

nezaregistroval. Žena, která právě vešla do vstupní haly, neměla

správný úhel pohledu, aby je zahlédla. A všechno se odehrálo velice

269

rychle. Rychle a hladce. Paže, kapsa, tlačítko, injekce. Zablesknutí

tesáků, zaseknutí drápů. Potřeba přežít vede k úspornosti myšlení i

pohybů.

Mohl počítat s tím, že u výtahu v suterénu pavilonu chirurgie

pravděpodobně nikdo nebude. Údržbáři, pokud se na toto dolní

podlaží vůbec vypravili, se většinou zdržovali na opačném konci,

daleko od místa, kde byly uloženy mrtvoly. A téměř pokaždé

používali nákladní výtah.

Když výtah dosedl, shlédl Noční host na Caru, která ležela

zhroucená na podlaze v bezvědomí, navozeném silným uspávadlem.

Cestou dolů totiž nahmatal jehlu na jedno použití, kterou vždy nosil

v kapse saka pro případ, že by se pacient začal vzpouzet, jednou

rukou z ní sejmul umělohmotný kryt a připravil si ji, ještě než výtah

sjel do přízemí. Injekcí pak Caře vstříkl uspávadlo. Nyní pouze

doufal, že jí v nevyhnutelném spěchu nevpíchl žádný vzduch, který

by způsobil embolii. Určitě ne. A i kdyby, takové případy jsou jen

zřídkakdy tak vážné, jak si laik mohl myslet podle toho, co viděl v

televizi nebo četl v detektivkách.

Z Cařiny krásné tváře vyzařoval klid a bezstarostnost, z čehož

měl Noční host radost. Trochu se sehnul, natáhl ruku a pozdvihl její

dlouhý zrzavý cop. Jemně po něm přejel prsty a něžně jí ho přehodil

přes rameno.

Jeho chvilková úzkost i chvilková panika pominuly. Jako ohnivý

záblesk meteoritu na jinak nerušené nebeské báni. Schéma, temnota,

světlo a stín, cizí hlasy.

Osud převážil nad náhodou.

Znovu si získal kontrolu.

„Julie.“

57

„Nightgast,“ pronesla Maureen, když jí Coop později toho večera

zavolal. Překvapilo jej, jak energicky, jak nadšeně její hlas zněl.

„Měl jsi pravdu.“ pokračovala. „Veškerá jména, která jsi mi dal,

to znamená všechny zavražděné, podstoupily nějaký zdravotní

zákrok bud ve dvou z newyorských nemocnic, nebo v Seattlu a v

270

Miami. Jednalo se o různé procedury, drobné i závažnější. Ellen

Bantaová, Bette a Theresa Dravicová v New Yorku, Marlee Clarková

v Miami a Georgianna Masonová v Seattlu.“

„No a co je teda zač ten Nightgast?“ zeptal se Coop. „Doktor,

který ty zákroky prováděl?“

„Ne, dělali je čtyři různí doktoři.“

„Tak kdo je ten Nightgast? Někdo ze zdravotního personálu?“

„Anesteziolog,“ vysvětlila. „Ti si svou práci často účtují

samostatně, v medicíně pracují takříkajíc na volné noze, takže mi

chvíli trvalo, než jsem to našla. Doktor Victor Nightgast byl u

každého zákroku přítomen jako ošetřující anesteziolog. Dlouhé roky

působí v newyorském regionu, ale chirurg v Miami si ho vyžádal,

aby mu asistoval u operace té hvězdy Marlee Clarkové. Specializoval

se na sportovní zranění, a než se odstěhoval na Floridu, pracoval rok

v nemocnici Panny Marie, pak se z Floridy přesunul na západní

pobřeží do Kalifornie a do státu Washington, a před jedenácti měsíci

se vrátil do New Yorku. A nejen to, zavolala jsem jednomu

známému z té nemocnice a zjistila, že Nightgast tam stále provozuje

praxi. Údajně má hezkou, strnule nehybnou tvář – důsledek nějaké

nehody v dětství, o které nikdy nemluví. Sestry mu říkají Noční host,

protože jeho příjmení zní podobně, když se rychle vysloví, a protože

pacienty, kteří toho rána podstoupili operaci, přichází kontrolovat

vždycky pozdě v noci. To většina anesteziologů nedělá.“

Tvář jako maska. Coopovi před očima vytanul obraz muže v

dlouhém kabátě, s vyhrnutým límcem, objemnou šálou omotanou

kolem krku až po bradu a krempou klobouku staženou vepředu do

čela, lim vším si zahaloval velkou část tváře.

Nemocnice Panny Marie.

Cara říkala, že si tam půjde promluvit se zdravotními sestrami o

Ann.

„A ještě něco, Coope: Deni mi dala jména dalších

pravděpodobných obětí za uplynulých pět let – z Floridy, Kalifornie

a ze státu Washington. Všechny uplatňují nějaký pojistný nárok za

lékařský zákrok, k němuž během toho období došlo, a vždycky u

toho byl jako ošetřující anesteziolog doktor Nightgast.“

271

Coopovi bylo jasné, že se určitě jedná o jména, která Dickerson

nalezl u Deni v bytě. „Díky, Maureen! Chtěl bych tě poprosit ještě o

jednu laskavost: zavolej Arthuru Billardovi a pověz mu všechno, cos

právě řekla mně. A řekni mu taky, že v nemocnici Panny Marie je

možná Cara Callahanová i Nightgast. Uděláš to pro mě?“

„Cara Callahanová?“

„Maureen, prosím tě!“

„No když chceš.“

Nadiktoval jí číslo k Billardovi domů a na oddělení.

„Nezapomeň, Maureen.“

„Poslechni, bud…“

To už však Coop zavěsil, vstoupil do vozovky a zoufale se

rozhlížel, jestli někde v ulici nespatří taxi. Studený vítr, který si

pohrával s jeho límcem, vůbec nevnímal.

Složená pojízdná nemocniční lůžka, skládací invalidní vozíky,

prodřené matrace, prázdné kyslíkové lahve. Noční host věděl, že do

suterénního skladiště nikdo nepřijde. V rohu stál tucet zastaralých

invalidních vozíků opřených o stěnu. Až za chvíli skončí večerní

návštěvní hodiny a dorazí noční směna, budou do nemocnice

přicházet davy lidí a plno dalších bude na odchodu, takže nastane

vhodná chvíle. Přiváže Caru na kolečkové křeslo, přikryje ji dekou a

postranním vchodem ji vyveze ven. Odtamtud to je k jeho

zaparkovanému automobilu už jen kousek. Měl na sobě oblečení na

ven. Kabát, klobouk a šálu si nechal v šatní skříni v místnosti pro

zaměstnance ve třetím patře. To však nevadí – sundá si kravatu,

vyhrne si límec u košile, aby zakryl jizvy na sanici a na krku, a

skloní hlavu jako člověk, který má starost o pacienta. Zaměstnanci

nemocnice si budou myslet, že tu pracuje jako dobrovolník a že

někoho odváží k přistavenému autu nebo vozu taxislužby. Pro účely

pojištění to je nezbytný postup.

Noční host se usmál.

Díky bohu za zdravotní pojištění.

Cara ležela na zádech na nějakých krabicích, které Noční host

přirazil k sobě, a spala. Končetiny jí volně visely do stran. Povolná

oběť bohům. Jako Julia.

272

Jenže tady nemohl rituál dokončit. U Deni Greenové se o to

nepokoušel, nepotřeboval to. V případě Theresy Dravicové se nechal

vyrušit. Cara je perfektní. Stejně už na ni je téměř připraven. Odveze

si ji do ústraní svého bytu a rituál vykoná, kdy chce sám, učiní z něj

svůj drahocenný okamžik, a potom se těla zbaví na opačné straně

města.

Ruka mu spočinula na Cařině zápěstí a nahmatala slabý, ale stálý

pulz – krev a život. Zavřel oči. Drahocenný okamžik.

Julia. Když mu bylo dvanáct let, Julii bylo deset a byla dokonalá

a krásná. Dlouhé zrzavé vlasy nosila spletené do copu. Těšilo ji

každý večer si je rozpouštět a rozčesávat a potom každé ráno ziiovu

splétat. To byl její rituál. Vždycky, když procházel kolem otevřených

dveří jejího pokoje, nahlížel dovnitř a pozoroval, jak spí, jak už nemá

vlasy spletené, ale rozprostřené jako načervenalý med rozteklý po

světlém polštáři.

A jedrié noci už nedokázal pouze projít kolem a vešel dovnitř.

Lehl si k ní, začal ji hladit po vlasech a po celém těle a prozkoumávat

jej. Věděl, že spánek pouze předstírá, jako ostatně všechny. Zeny

vždycky všechno jenom předstírají.

Vrátil se k ní i následující noc a pak i ty další a další, dokud

nezašátral příliš hluboko, až vykřikla.

Do místnosti vtrhl jejich otec, zastavil se a zůstal stát jako socha

starověkého válečníka v muzeu. Pod postelí míval uloženou

baseballovou pálku a tu teď třímal jako meč.

A potom meč dopadl. Noční host pevně sevřel oči. Pamatoval si

jen, jak na něj dopadal jeden těžký úder za druhým, potom záblesk

ostří a jizvy, které mu otec udělal, aby se na něj už žádná žena

nepodívala dvakrát.

O jeho zločinu se nikdy nemluvilo, bylo to něco, co se událo v

jiném, temnějším světě. Poslali jej však do přísné internátní Školy

svátého Augustina, světce, který tělesně zhřešil. Už nikdy se s Julií

neocitne sám. Naplnila jej hanba, spousty nocí strávil tím, že

zvažoval sebevraždu, nakonec však utekl a živil se kapsářstvím a

drobnými krádežemi. Jednou jej přistihli, ale soudní mašinérii unikl

díky nízkému věku – jenom ho předali do ústavní péče.

273

Drželi jej na místě plném švábů, kteří se v těch končinách

vyskytovali v obzvláště velké odrůdě. Šustili tak/že je bez problémů

vnímal pouhým uchem. Slýchával je v noci, někdy dokonce i cítil,

jak mu neuvěřitelnou rychlostí přebíhají po holém těle. Ačkoli

dosahovali velikosti lidského palce, jejich letmý dotek na jeho měkké

tváři působil jako šimrání ptačího pírka.

Nakonec si na ně zvykl, naučil se kontakt s nimi snášet. Stejně

jako on byli tvorové temnoty.

Potupa i jizvy ho poznamenaly, skvrny se rozšířily. Tu dobu

uzamkl kdesi hluboko v mysli.

O čtyři roky později k němu do pokoje přišla jeptiška a sdělila

mu, k čemu došlo: jejich otec ubil Julii k smrti a poté spáchal

sebevraždu. V řadovém rodinném domku na kraji města se oběsil na

trámu v garáži.

Později se Noční host dozvěděl podrobnosti o incestním poměru,

který otec s Julií udržoval a jejž před ním chovali v tajnosti. Řádové

sestry a lékaři nemohli vědět, jak moc se mu ulevilo – přece jen to od

něj nakonec nebyla taková zvrácená ohavnost a otec jej nechtěl

potrestat, ale zbavit se soka.

Ačkoliv stále ještě truchlil nad ztrátou Julie a nemohl se přes ni

přenést, začal chovat lepší mínění o sobě i o své inteligenci. Nakonec

jej z ústavu propustili. Pokračoval ve studiích, tentokrát na Akademii

svátého Alexia. Svatý Alexius, ochránce, pomocník a patron

ošetřovatelek a poutníků. Onu tak neúspěšnou plastickou operaci

podstoupil během studií na lékařské fakultě, kam nastoupil poté, co

dokončil Akademii. Operace mu připadaly jako série snů; na

skutečný svět měly jen dočasný vliv. Na čas se jimi sice člověk

oprostil od minulosti, ta se však po chvíli opět vnutila zpět.

Šťastnější okamžiky, než když Julia lehávala bez hnutí a

dovolovala mu, aby se jí dotýkal, nikdy nepoznal. Od té doby se

nikdy s podobnou důvěrou a přívětivou reakcí nesetkal. Ty momenty,

které se kdysi dávno odehrávaly v tichém dětském pokoji, určily

volbu jeho kariéry. Čas od času ještě pocítil nutkavou touhu ony

momenty znovu prožít. Nejdříve se však vždy musel postarat o to,

aby žena na rozdíl od Julie nevykřikla, aby už nikdy nepatřila

žádnému jinému muži a aby jí žádný jiný muž neublížil.

274

Georgiannu Masonovou zabil z prozíravosti a opatrnosti, u

Theresy Dravicové byl vyrušen, Deni Greenovou zavraždil, protože

to bylo nezbytné.

Už ale ne, pomyslel si. Tentokrát ne. U téhle Julie ne. Dva osudy

se protnuly. Z volby se stal osud.

Noční host si už příliš dlouho odpíral rituál, který by vykonal až

do konce a nepospíchal při něm. Rituál, jímž pečlivě a do posledního

detailu navozoval ony noci strávené s Julií.

Odpírat si déle by bylo nesnesitelné.

58

Na Rooseveltově bulváru došlo k dopravní nehodě a na silnici se

vytvořila kolona, která se táhla přes čtyři křižovatky.

Coop bez hnutí seděl na zadním sedadle taxíku, sledoval dlouhou

řadu vozidel před sebou a naslouchal kakofonii troubících klaksonů,

která doprovází každou dopravní zácpu v New Yorku. Ze zpětného

zrcátka visel hrozen tří miniaturních vánočních ozdob svázaných

dohromady červenou stužkou. Vzduch byl prosycen vůní doutníku,

jako by jej ve voze nedávno někdo kouřil. Patrně řidič.

„Zkuste to postranními ulicemi,“ instruoval řidiče. „Bude to

rychlejší.“

Muž jeho pokyny prostě nebral na vědomí.

„Postranními ulicemi!“ opakoval Coop. „Přejedte na První

Avenue!“

„Tudy je to kratší,“ prohlásil taxikář, aniž by otočil hlavu.

„Mnohem rychlejší.“

„Zatraceně, tohle je důležité!“

„Všechno je důležité, příteli. Věřte mi, ve své práci se vyznám.“

Taxikář zesílil rádio, z nějž se linula hudba, kterou Coop neznal.

Něco jako jazz vyluzovaný jazýčkovými nástroji s opotřebovaným

plátkem.

Taxík opět zabrzdil a zůstal bez hnutí stát.

Coop z peněženky vydoloval desetidolarovou bankovku a nacpal

ji do otočného tácku v tabuli z plexiskla, která oddělovala pasažéra

od řidiče. Otevřel dveře a vystoupil.

275

„Příteli, vraťte se. Tohle je nejrychlejší způsob, věřte mi.“

Coop však nemohl. Rozhodl se, že poběží po První Avenue a

pokusí se směrem na horní Manhattan odchytit další taxi.

„Zapomněl jste si tu peníze nazpátek!“ zaječel na něj taxikář.

„Tady máte nazpátek, příteli!“

Coop mu nevěnoval pozornost a pospíchal pryč. Hlavou mu

probleskla pochybnost, zda neměl tomu muži přece jen důvěřovat.

Cara téměř nemohla pohnout rukama ani nohama. Někdo ji

přemísťoval potemnělou místností a táhl ji přitom nohama po zemi.

Jedna bota se jí vyzula a zůstala ležet na podlaze, potom i druhá.

Pokoušela se úplně probrat, ale nešlo to. Něco tu nesedí, něco tu

vůbec…

A pak si vzpomněla. Srdce jí poskočilo v hrudi.

Pořád nebyla schopna jasně uvažovat. Cítila, jak ji cizí ruce tlačí

dolů a nutí ji, aby si sedla do křesla, na zápěstích vnímala chladný

kov. Cizí ruce jí něco ovázaly okolo trupu a přitáhly ji tím těsněji k

opěradlu. Pokusila se o odpor, ale všechno, co se dělo, jí připadalo

podivně vzdálené. Měla pocit, jako by se jí ruce a nohy pohybovaly,

ale nebyla si jistá.

Potom uslyšela, jak sé něco trhá. Když jí cizí ruce kolem paží

začaly omotávat pruhy nepoddajného materiálu, a přivazovaly je tak

k opěrkám, pochopila, že šlo o zvuk trhané pásky. Že by ta stříbřitá

instalatérská? Nebo leukoplast? Srdce se jí opět rozbušilo strachy.

Věděla, kdo to s ní provádí, ale teď z něj byl pouhý stín, který

popochází sem a tam, shýbá se nad ní, ale sám se jí nedotýká - místo

toho používá pásku a další materiály, kterými ji pevně poutá ke

křeslu. Nohy jí u kotníků násilím sevřel k sobě a dole i na lýtkách je

svázal. A potom stehna. Teď už mohla hýbat jenom prsty na nohou a

na rukou. Vzápětí se však ozval další trhavý zvuk. Páska se jí ovinula

i kolem prstů. Pokusila se vykřiknout, ale krk i kořen jazyka měla

ochablý. Nebyla si ani jistá, jestli vůbec otevřela ústa. Žádný zvuk z

nich nevyšel.

Na hřbetu pravé ruky ucítila ostrou bolest. Tentokrát už ji

poznala. Jehla, která jí proniká pod kůži. Pálení, jak jí něco z injekční

stříkačky proudí do krevního oběhu.

276

Uslyšela, jak hlas, který zní jako ten její, kdesi v dálce žádá: „Ne,

prosím vás, ne…“

Všechno se vytrácelo, odcházelo kamsi do dáli. Snažila se tomu

vzpírat, usilovně se pokoušela zůstat při vědomí. Že by znovu

usínala? Nebo umírala? A jaký je mezi tím rozdíl?

Za chvíli už jí to bylo jedno.

Noční host vytáhl Caře jehlu ze žíly a průhlednou injekční

stříkačku si prohlédl. Chtěl si být jist, že ji barbiturátem

nepředávkoval. Ještě ne.

Cara se opět napůl probrala z bezvědomí, usínala a zase se

probouzela; to, co se s ní děje, si uvědomovala jen mlhavě a

nezajímalo ji to. Noční host její stav polovičního vědomí přesně znal

- bude si všeho částečně vědoma, ale zároveň se nebude moci

bránit a půjde s ní manipulovat.

Vrátil injekci do kapsy a na vpich na Cařině ochablé ruce přiložil

chomáček vaty a připevnil jej úzkým proužkem lepicí pásky. Nechá

tu ruku odkrytou, aby Cara vypadala jako pacientka, které právě

nitrožilně podali nějaký medikament. Pokud by se vyskytl nějaký

zvědavec, dalo by se tím vysvětlit její omámení. Noční host cítil, jak

Caře zemdlely svaly na krku a kolem sanice, a chvilku jí masíroval

hrdlo. Byl si jist, že nebude schopna promluvit, i kdyby ji napadlo,

co říct.

Naposledy se důkladně rozhlédl. Asi bude zřejmé, že ve skladišti

někdo byl, ale vetřelcovu totožnost nic neprozradí.

Teď už akorát musel Caru z nemocnice odvézt, aniž by jej někdo

odhalil. A Noční host věřil, že toho je schopen. Brzy si ji doveze na

místo, kde je nikdo nebude rušit.

Už brzy.

Pomyslel si, že by ji byl rád poznal důkladněji, než jí

zprostředkuje konečné poznání. Znal však alespoň její sestru Ann.

Když Ann v předoperační místnosti podával relaxant a hypnotikum,

ptal se jí na obvyklé záležitosti – zdravotní problémy v minulosti,

rodinu, na to, jestli si náhodou nevzala nějaké léky. Když nad sebou

ztrácela kontrolu, začal jí pokládat důvěrnější otázky – o jejím

osobním životě, jakého má poskytovatele internetového připojení a

heslo na internet, o finanční situaci, milostném životě. Z kabelky,

277

kterou si odložila v drátěném košíku a kterou zamykali do skříňky, jí

vytáhl klíč od domu, otiskl si ho do vosku a do kabelky jej vrátil.

Pacientky se ani nedotkl. Tehdy ještě ne.

Poté dorazila zdravotní sestra z operačního sálu a spolu s ním tam

pacientku odvezla. U některých pacientek to tak dělával – doporučil

celkovou narkózu a nitrožilní podávání sedativ během zákroku, aby

na ně na operačním sále mohl dohlížet a postarat se tak o to, aby

něco neprozradily. Po operaci je večer navštívil, promluvil si s nimi a

ujistil se, že hypnotikum zabralo. Žádná pacientka bez rozdílu si

nevzpomínala na nic ani z operace, ani z předoperačního rozhovoru.

Potom jim jako stín vstoupí do života. Důvěrně je poznal, ačkoliv

ony prakticky zapomněly, že existuje. Díky tomu se stane jejich

neuvědomovanou a nehmatatelnou součástí, jako jsou sny a

vzpomínky.

A teprve potom, až každou z nich bude znát jako vlastní sestru,

nastane poznání a konečné sblížení.

I přes dychtivé očekávání zachovával jasnou hlavu. Dokázal to.

Díky tomu, kolik toho věděl a chápal, dokázal téměř cokoli.

Kravatu, kterou si už dříve sundal, použil stejně jako předtím

leukoplast a pruhy opotřebeného ložního prádla a Caru ještě pevněji

připoutal. Vyhrnul si límec a sklonil hlavu, aby nebyla vidět jeho

grotesknost.

Vyjde to, ujistil se. Lidé mu pohlédnou do tváře a rychle zase

odvrátí zrak. Jako by se ani nepodívali. A proč by člověk, který

vchází do nemocnice nebo ji opouští, ať už návštěva nebo

zaměstnanec, věnoval nějakou mimořádnou pozornost pacientce,

kterou někdo převáží autem? Její pobyt v nemocnici je prostě u

konce. Problém by mohl nastat, jen pokud by potkal někoho

známého. Ale potřebuje urazit jen krátkou vzdálenost a nemocnice

Panny Marie je obrovská, takže riziko je mizivé.

Mizivé, ale přece existuje, a on je bude muset podstoupit. Bude se

muset dopustit nějaké lži. Jestli někomu dojde, že Cara z nemocnice

zmizela, jestli si ji s ním někdo náhodou spojí, dokáže se s tím

vypořádat. A i kdyby někdo – Zničený otec? – na takovou souvislost

přišel, zůstalo by u pouhého podezření. Všichni jej mohou nanejvýš

podezřívat. Po stínech nezůstává žádná stopa, dokonce ani žádný

278

pach. V jedné chvíli tu jsou, ale za okamžik už jsou zase pryč. Byly

tu vůbec?

Sebejistě roztlačil invalidní vozík ke dveřím.

59

Po Coopovi stále pátrala policie i FBI a on si toho byl vědom.

Doufal, že Maureenin telefonát Billardovi vzbudí pořádné pozdvižení

a že do nemocnice Panny Marie včas dorazí pomoc. To by však

neznamenalo, že Coop je mimo podezření nebo Cara mimo

nebezpečí.

Po rušné První Avenue se vydal se sklopenou hlavou, držel se u

zdí domů a vyhlížel taxi s rozsvíceným střešním světlem, které značí,

že je vůz k dispozici. Přemýšlel o Nightgastovi. Během posledních

několika let získal Coop s lékařskými zákroky a nemocničními

procedurami bohaté zkušenosti, byť jen z pohledu pacienta. Věděl,

jakým způsobem může anesteziolog zneužít své profese, aby se o

svých pacientech dozvěděl víc, než by měl. S pacientem přichází do

styku bud u něj na pokoji, nebo v nějaké oddělené kabince, tam mu

pokládá mnoho preventivních otázek a uklidňuje ho, než mu do žíly

vpíchne injekci. Zanedlouho pacientovi v krvi koluje látka, pod jejíž

vlivem se uvolňuje a zároveň se mu rozvazuje jazyk. Potom něco,

aby zapomněl – lékaři si nepřejí, aby si pacienti pamatovali bolestivé

nebo krvavé podrobnosti jakéhokoli lékařského zákroku nebo nějaký

nepříjemný hovor, který sám pacient nebo zdravotní personál vedl.

Coop si vzpomněl, jak se dvě zdravotní sestry spolu bavily o tom,

jestli operace bolí. Jedna argumentovala, že pokud si pacient bolest

nepamatuje, potom bolest prakticky neexistuje. Coop si myslel něco

jiného – zažil již příliš mnoho případů, kdy oběť zločinu nebo

nehody vytěsnila prožité hrůzy z paměti i bez anestetika. A takové

oběti prožily bolesti spoustu.

Jak tak kráčel, znovu jej rozzuřilo, že dochází k případům, kdy

lékař zneužije své pacienty, a zatímco upadají do narkózy a jsou pod

vlivem medikamentů, zjistí si o nich důvěrné informace.

Představoval si, jak Nightgast ze svých pacientek mámí veškeré

potřebné údaje – číslo bankovního účtu, jméno přítele, počítačové

279

heslo. Určitě jim ukradl klíče, opatřil si duplikáty a klíče zase vrátil,

než se probraly z vlivu anestetika, které jim sám podal. Proto je pak

téhož večera na pokoji pooperační péče navštěvoval – nikoli proto,

že s nimi soucítil, ani z profesionální péče, ale aby se ujistil, že nic

netuší, že si nepamatují, na co se jich ptal a co učinil.

Coopa napadla další děsivá myšlenka: když Nightgastovy

budoucí oběti o ničem nevěděly a nemohly se bránit, dovolil si k nim

snad něco po fyzické stránce? Nějakou nehoráznost pro začátek, než

je začne pronásledovat a než je zabije, protože nějaký jejich rys

probudil jeho nutkavou touhu vraždit? Hlavou mu probleskly

vzpomínky na Bette, od dětství až do dospělosti, a musel vzteky

zatnout zuby.

Blízko něj vyšplíchla voda a zakvílely brzdy.

Poděšeně uskočil stranou. U obrubníku vedle něj zastavil v

hluboké kaluži rozbředlého sněhu automobil s rozsvíceným světlem

na střeše a nápisem na boku.

Policie?

Ne. Taxi! A bez pasažéra!

Coopovi se zklidnil pulz a polila jej vlna úlevy.

Řidič se vyklonil z bočního okénka a s očekáváním na Coopa

hleděl. Na hlavě měl turban a na rtech široký úsměv. Coop se pořád

ještě nehýbal a snažil se zotavit z překvapení a překonat instinkt dát

se na útěk, a tak taxikář prstem ve vzduchu nakreslil otazník a ukázal

na zadní sedadlo.

Coop přikývl a rychle do taxíku nasedl.

„Nemocnice Panny Marie! Je to…“

„Já vím přesně, kde to je, pane,“ přerušil jej bezvadnou

angličtinou taxikář.

Šlápl na plyn a vzápětí vozem zazněla nahrávka nabádající

pasažéry, aby si zapnuli bezpečnostní pás.

Dobrá rada. První dvě křižovatky projeli rychle.

Potom však znovu zabředli do zpomaleného provozu.

Taxikář na Rooseveltově bulváru měl pravdu. Coop frustrovaně

vyhlížel ze zabláceného okénka, naslouchal téže disharmonické

symfonii klaksonů a vyčkával, až se provoz rozmělní a jeho taxi

bude moci vyrazit vpřed.

280

Momentálně by k příští křižovatce dorazil rychleji i po čtyřech.

60

Billard už se s agentem FBI Fredem Willinghamem dříve setkal.

Neměl toho muže nikdy v oblibě a nedůvěřoval mu. Musel však

připustit, že jeho nedůvěru teď ještě posílilo přátelství ke Coopovi a

víra, kterou v něj choval. Billard věděl, že Coop žádnou vraždu

nespáchal. Věděl také, že Willingham postupuje náležitě a obezřetně,

přesto se mu však jeho kroky nezamlouvaly.

Představitelé FBI dorazili do nemocnice Panny Marie chvilku po

policii a prakticky převzali Velení nad celou operací. Billard, který

stál ve vstupní hale u obchodu s dárkovým zbožím a nedaleko

výtahů, se neubránil obdivu, jak rychle a hladce akce probíhá. Dost

rychle na to, aby řadový člen newyorské policie pocítil komplex

méněcennosti. Jako by se hráč, který hraje baseball někde v divizi,

znenadání ocitl v elitní lize.

Nikdo v nemocnici kromě jejího vedení netušil, co se tu

odehrává. Nejenže to bude bezpečnější pro pacienty, řekl Willingham

- přesvědčil o tom i primáře oddělení chirurgie –, ale je taky

nezbytně nutné, aby si podezřelý nevšiml ničeho neobvyklého.

Agenti nenápadně převzali úlohy zřízenců a zdravotních sester.

Několik se jich dokonce procházelo po chodbách ve světlezelených

operačních pláštích, na boty si nazuli umělohmotné galoše a na krk

zavěsili stetoskopy.

Willingham Billardovi udělil pokyny, jaká místa má zaujmout

policie. Na místo přijel i Útvar rychlého nasazení FBI. To Billard

považoval za přehnané, Willingham však neměl na vybranou. Na

FBI konečně došli k závěru, že mají co do činění s děsivým a

nebezpečným typem sériového vraha, a tak teď nemocničními

chodbami procházeli střelci s elitním výcvikem a na střeše nad

hlavními vchody byli rozmístěni odstřelovači.

Billard pohlédl na náramkové hodinky. Každý, kdo se na operaci

podílí, obdržel pokyny před pouhými několika minutami, ale Billard

usoudil, že většina už číhá připravena na svém místě.

281

Skončily večerní návštěvní hodiny, a kdykoli se na přízemním

podlaží otevřel výtah, vyhrnulo se z něj plno lidí. Také se měnily

směny a sestry v uniformách a další zaměstnanci nemocnice

přicházeli a odcházeli. Z jednoho výtahu vystoupil třicátník v

pracovním oděvu s plyšovým medvídkem v ruce, za ním následovala

žena se dvěma malými dětmi. Billard si všiml, že třetí dítě – kojenec

zavěšený v jakési konstrukci na zádech – vykukuje zpoza ženina

ramene. Odved si tu rodinu odsud, zakřičel v duchu na muže,

zatímco rodinka bez spěchu kráčela k východu.

Billard zahlédl, jak Willingham rychlým krokem přechází vstupní

halu a míří k němu. Pohledný chlapík v úhledném obleku a s

kravatou, klidně by jej mohli považovat za jednoho z lékařů.

Navzdory očekávání, které se mu dalo vyčíst z tváře, vypadal klidně

a rozjařené jako moderátor nějaké televizní soutěže. Na lovu. Na

lovu, jehož kořistí má být Coop. Billard cítil, jak v něm opět vzrůstá

podráždění.

„Všechno v pořádku?“ zeptal se Willingham.

„Všechno podle pokynů,“ odpověděl Billard.

Willingham určitě zaznamenal, jak odměřeně Billardův hlas zní.

„Nezapomeňte, že Cooper je i můj kamarád. Ale nemáme na

vybranou, tohle si prostě situace vyžaduje.“

Billard přikývl. Mýlil se nerad. A Willinghamovo kázání se mu

nelíbilo.

„Už vaši lidé v civilu dorazili na čtvrté a šesté patro?“ zeptal se

Willingham.

Billard odpověděl, že jeho muži jsou na místě. Agenti FBI

hlídkovali na na pátém a sedmém patře, kde se nacházela chirurgie a

oddělení intenzivní pooperační péče. „A co Nightgast?“ otázal se.

„Dneska nemá být ve službě, ale podle sester se i tak často objeví

a kontroluje pacienty. Zadržíme ho při příchodu.“

„A když se neukáže?“

„Doktorem Nightgastem se budeme zabývat, až se vypořádáme s

Cooperem, jestli se ukáže.“

„Myslíte, že je to dobrý nápad – ještě čekat?“

„Nadporučíku Billarde, vy přece znáte Cooperovu ženu. Podle ní

se tentýž anesteziolog podílel na zdravotních procedurách u různých

282

obětí – to není zrovna důkaz, ze kterého bysme byli všichni na

větvi.“

Billard věděl, že Willingham tím myslí, že hlavním podezřelým

pořád zůstává Coop, nikoli Nightgast. Chtěl se Willinghama zeptat

na figurky svátého Augustina, potom si však vzpomněl, že

newyorská policie tuto informaci FBI neposkytla. A proč by taky

měla? zeptal se Billard sám sebe. Podílet se na případu se FBI

uráčila teprve před několika hodinami. „A co ty otisky bot? Ty

identické vzorky podrážek?“

„Na tohle jsme se poptali,“ odpověděl Willingham, „a doktor

Nightgast není jediný, kdo si boty takhle nařezává.“

„A co Cara Callahanová?“

„Ať už se jí to týká jakkoliv,“ prohlásil Willingham, „zdá se, že ta

už je z nemocnice pryč.“

Billardovi došlo, jak to myslí, a vůbec se mu to nezamlouvalo.

„Podle vás Coop tu věc s Nightgastem vykonstruoval, aby nás svedl

ze stopy, že jo?“

„Nejsem si jistý, ale možné to je. Jestli se tu doktor Nightgast

objeví, tak fajn. A jestli nám Cooper poskytne víc podkladů, tvrdě po

tom doktorovi vystartujeme.“

„Vy prostě potřebujete něco pořádného, než se zapletete s

takovým spořádaným občanem, jako je Nightgast, že ano?“

Willingham pozdvihl obočí. „Přesně tak, nadporučíku. Co kryté

parkoviště pod tímhle křídlem – je pod dohledem?“

„Je tam ochranka.“

„Radši tam taky pošlete jednoho člověka od vás.“

„Jestli je Coop vinen, nejspíš nepřijede až sem a nezaparkuje v

nemocniční garáži. Podle hlídky u jeho bytu má navíc auto pořád

zaparkované u sebe v ulici. A taky nemáme dost lidí – je to velká

nemocnice.“

„Že je velká, to vím,“ prohodil Willingham. „Mohl bych vám to

říct na metr přesně. Pošlete tam dolů toho člověka, nadporučíku,“

dodal a odkráčel, aniž by si počkal na odpověď.

Billard sledoval, jak Willingham mizí za rohem, potom sáhl pro

vysílačku připnutou za pasem, aby stáhl jednoho muže z

nemocničního bufetu a převelel jej do garáže.

283

Dneska se z toho vyklubal den pěkně na hovno, pomyslel si. Ať

už je to s Coopem nebo s tou jeho bláznivou exmanželkou, jak chce,

Billard doufal, že se Coop v nemocnici Panny Marie v dohledné

době neukáže.

Cara hladce a rychle proplouvala průsvitnou tekutinou. Nejdříve

se prohnala skrze houšť struktur tvořených černotou a světlem. Poté

nabyla jistoty, že se ocitla ve výtahu. Téměř úplné jistoty. Když se

člověk pohybuje ve stavu beztíže, je těžké to poznat.

Jak je to dlouho? Po obou stranách neslyšně prokluzovaly tvary

kráčejících lidí a tyčící se obdélníkové obrysy dveří. Kolem bylo

slyšet rozhovory, občas se někdo zasmál. Pokusila se jim něco říci,

cokoli vyslovit, ale jazyk se jí v ústech nepohnul. A potom už je

pohltila minulost.

Dlouhá chodba, kde bylo chladněji, potom dveře a vzduch ještě

chladnější. Pokles teploty ji trochu probudil, ale ne nadlouho.

Najednou se jí uvolnily končetiny – mohla teď hýbat pažemi i

nohama. Někdo s ní začal manipulovat – ohýbat ji a zase narovnávat.

Slyšela jeho dech. Ucítila olej nebo benzín. Auto? Vnímá před sebou

nějaký pohyb? Že by otevírání dveří u auta?

Byla vyzdvižena do výše, hlava se jí zvrátila dozadu a dostala se

do těsné blízkosti potemnělého betonu. Objevily se mihotající

světelné body.

Poté byla opět usazena a něčím připoutána k sedačce. K sedačce

ve voze! Ano! Bezpečnostní pás. Dobrá.

Ruce složené v klíně. Jako poslušné děvče. Dotyk. Jedno zápěstí

na druhé. Něco je drží u sebe. Pocit hebkosti – zahalena pokrývkou

až ke krku. Z nějakého důvodu nebyla schopna rozeznat její barvu.

Příjemně hřála. Cara se téměř usmála.

A potom si uvědomila, že tomu tak být nemá. Že ona tu být

nemá.

Nemohla si však vzpomenout proč. Dostala se snad do nějakých

potíží? Zavřela oči a pokusila se vzpomenout si, co se předtím

přihodilo, ale dokázala vnímat jen křehkou přítomnost, která brzy

pomine.

284

Uslyšela, jak se poblíž zabouchly dveře od auta. A potom ještě

jedny.

Cestou od nákladních výtahů chodbami, kudy převážel Caru na

invalidním vozíku, nepotkal Noční host nikoho, kdo by jej mohl

poznat.

Svůj černý mercedes měl zaparkovaný poblíž. Na parkovišti to

nebyl jediný vůz této značky – jezdilo jimi mnoho zdejších lékařů a

měli tu pro sebe vyhrazená místa.

Na vzdáleném konci parkoviště měl své stanoviště strážný Eddie,

starý dobrácký černoch, penzionovaný policista v brýlích s tak

silnými skly, že vypadaly jako rybí oči. Ale i kdyby měl zrak

dokonalý, na takovou vzdálenost by Nočního hosta stejně nepoznal;

jelikož Nightgast nepatřil ke stálým zaměstnancům, neměl vyhrazené

konkrétní místo k parkování.

Naposledy Caru zkontroloval, že sedí dostatečně vzpřímeně.

Měla už otevřené oči a otupěle civěla kolem sebe, ale to nevadilo.

Lidé často odváželi domů pacienta ještě omámeného narkózou.

Starý Eddie na něj vrhl letmý pohled, ale už se zase obrátil a

loudal se zpátky ke své vyhřáté strážné budce.

Výborně. Noční host může použít svou elektronickou kartu,

zvednout si dřevěnou závoru a odjet vzdálenějším výjezdem, daleko

od stanoviště strážného.

Otočil klíčkem v zapalování a motor rozměrného auta se s

rachotem probudil k životu. Jeho síla a spolehlivost Nočnímu hostu

dodávaly sebedůvěru. Byl na sebe hrdý – jen jemu to opravdu myslí,

to on je skutečný a pohybuje se ve snu všech snů.

Tohle klapne. Všechno se povede báječně. Už brzy, už brzy se

vrátí do svého starého světa.

Už brzy.

61

Jen několik ulic od nemocnice Panny Marie Coopovo taxi opět

zabředlo do hustého provozu, a tak Coop znovu zaplatil a vystoupil,

aby zbývající vzdálenost ušel pěšky. Říkal si, že newyorskou

dopravu snad musel postihnout boží trest.

285

Když už mu zbývalo přejít jen dvě ulice, začal přemýšlet, jak se

do nemocnice nejlépe dostat. Bylo možné, že Maureen Billardovi

jeho vzkaz nepřetlumočila přesně, ale i kdyby ano, Coop věděl, že se

po něm stále pátrá. Možná na něj čekají v nemocnici a Coop nechtěl

skončit ve vazbě a strávit několik dní tím, že se bude pokoušet dostat

ven.

Pokud na něj opravdu čekají, určitě hlídkují i u jeho bytu a budou

vědět, že má vůz stále zaparkovaný u domu. Možná by se měl

pokusit proklouznout dovnitř přes parkoviště – z té strany by jej

mohli očekávat nejméně.

Na semaforu naskočila červená, takže se Coop musel na

křižovatce zastavit a čekat na zelenou. Nechtěl před rozjíždějícími se

auty přebíhat, nechtěl se dopustit ničeho, co by mohlo připoutat

pozornost.

Potom spatřil, jak z nemocniční garáže vyjíždí černá limuzína

značky Mercedes a na zelenou zrychluje. Proplula kolem něj a

zastavil ji až provoz na další křižovatce.

Coop zůstal nevěřícně stát. Že by si to tak usilovně představoval,

až mu ten obrázek skutečně vyvstal před očima?

Ba ne. Byl si jist, že v mercedesu na sedadle spolujezdce zahlédl

Caru. Seděla s přivřenýma očima a v obličeji, který se od černého

koženého čalounění odrážel jako úlomek kosti, měla omámený

výraz.

Kvapně se obrátil a chystal se za automobilem rozběhnout, uviděl

však, že se doprava dává znovu do pohybu. Brzdová světla pohasla a

mercedes se rozjel.

Jakmile naskočila zelená, přešel Coop chvatně ulici a vydal se do

krytého parkoviště, odkud se mercedes vynořil.

Z osvětlené budky vystoupil vysoký štíhlý černoch v uniformě

strážného a loudavým krokem se vydal směrem ke Coopovi. U boku

mu visela zbraň – žádná z těch nových ráže devět milimetrů, ale starý

služební revolver stejný jako ten, který Coop dal Caře poté, co jí její

zbraň byla odcizena.

Strážný se usmál a skrze silné brýle na Coopa zamžoural. „Přejete

si?“

286

„Nevíte, kdo byl v tom autě, které právě odjelo? V tom velkém

černém mercedesu?“

„Nevím. Pravděpodobně nějaký doktor. Takovými auty jezdí

většina z nich.“

Coop cítil, jak mu ubíhá čas, jak se mu zoufale nedostává času.

Musel něco rychle podniknout, začít jednat.

„Vy něčím takovým taky jezdíte?“ zeptal se.

Strážný roztáhl pusu od ucha k uchu. „Depák! Já se vozím

támhletím starým dodgem.“

„Tím modrým?“

„Zádnej jinej tu není, pokud vím.“

„Poslyšte,“ prohodil Coop s úsměvem a př/ístoupil blíž.

Znenadání staříkovi uštědřil pořádnou ránu pěstí do břicha, až jej

zabměl kloub malíčku, jak při tom zavadil o kovovou přezku opasku.

Strážný se bez hlesu složil na zem, pouze mu z úst do nevytápěné

garáže unikl obláček páry.

Ještě než stačil dopadnout na zem, Coop mu z pouzdra vyprostil

zbraň. Potom mu začal prohledávat kapsy, až našel to, co hledal –

klíčky!

Strážný přišel o brýle a jen z podlahy ustrašeně civěl na Coopa.

Lapal po dechu a byl bez sebe hrůzou, že jej Coop zastřelí.

Ten už však sprintoval k zaparkovanému dodgi.

Veterán nastartoval okamžitě. Coop dupnul na plyn a namířil si to

k východu.

Dřevěná závora nekladla větší odpor a roztříštila na kusy. Vůz se

ocitl na ulici.

Coop prudce otočil volantem a zabočil ostře doprava, vzápětí

zrychlil, aby dojel auta před sebou. Pod zpětným zrcátkem se jako

kyvadlo pohupoval osvěžovač vzduchu v podobě drobného

stromečku. Při jízdě to rachotilo a pod kapotou se něco uvolněného

klepalo. Zkusil zapnout přední světla. Po nárazu do závory stále ještě

fungovalo alespoň jedno.

V zrcátku zahlédl, jak k němu někdo běží, potom však rezignuje a

stojí v předklonu dlaněmi opřený o kolena. Lámat si hlavu s tím, kdo

to byl, neměl Coop čas.

287

Na Čtyřiapadesáté zrovna končilo divadelní představení a dav se

vydával do hotelu nebo domů, případně ještě do restaurace na pozdní

večeři či na skleničku. Provoz tu zhoustl natolik, že se téměř zastavil.

Cara sice na sedadle mercedesu zůstala sedět, nyní však už ve

zhroucené poloze. Občas se jí zachvěla víčka, ze rtů jí tu a tam

unikaly tiché vzdychy. Ze sevřeného řečiště silnice, v němž proud aut

docela zamrzl, se neslo vřeštění klaksonů, řidiči si stahovali okénka a

bez výsledku pokřikovali. Po chodníku chvátali chodci; auta je

dokázala předjet jen na chviličku, když jim naskočila zelená nebo ze

silnice zmizela nějaká překážka, ale za další křižovatkou stejně zas

doprava uvázla na mrtvém bodě. Úzké příčné ulice New Yorku…

Nočnímu hostovi to však nevadilo. Vše bylo zase pod kontrolou.

Dostavilo se dychtivé očekávání, narůstalo a bobtnalo. Pokrývku z

nemocnice nechal Caře sklouznout k pasu a cítil, jak z ní vyzařuje

teplo. Na jazyku si jako nektar převaloval její vůni.

Zpoždění mu starosti nedělalo. Seděl u Cary tak blízko, že mohl

naslouchat, jak dýchá, a tělo a smysly mu splývaly s těmi jejími.

Cítil, jak se jí v těle pohybují srdce a plíce, vnímal její nádechy a

výdechy i stahování a uvolňování svalů, které doprovázelo pulzující

krevní oběh. Připadal si, jako by mu její krev proudila vlastními

žilami – právě tato jedinečná schopnost absolutního vcítění z něj v

rámci jeho profese činila špičkového odborníka. Mohl se spolehnout,

že Cara nenabude plného vědomí ani o minutu dříve, než bude chtít.

Ačkoliv jej otravovalo, že se cesta kvůli dopravní zácpě protáhne,

ve skutečnosti se na něj usmála štěstěna: potřeboval dost času na to,

aby se Cara vzpamatovala natolik, že se udrží vestoje a dokáže s jeho

oporou jít. Věděl, že na svém obvyklém místě v podzemní garáži

domu, kde bydlel, zaparkovat nemůže – garáž z každého úhlu snímají

bezpečnostní kamery. Chtěl raději zaparkovat na ulici a poté s Čarou,

která bude stále ještě napůl v mrákotách, vejít do vstupní haly. Tu

monitorovala jediná bezpečnostní kamera umístěná přímo za dveřmi,

aby zaznamenávala příchody i odchody. Dokáže ji vyřadit z činnosti

na dostatečně dlouhou dobu, aby jeho příchod s Čarou nenahrála –

alespoň ne tak, aby je ze záznamu bylo poznat. Obyvatelé ke vstupu

do domu používali bezpečnostní kód, vrátného budova neměla a ve

vstupní hale takhle pozdě v noci už většinou nikdo nebývá. I kdyby

288

je však někdo spatřil, připadalo by mu, že Cara jednoduše přebrala.

Párek milenců. V jeho domě se sousedi navzájem neznali ani o sebe

neprojevovali zájem.

Před Nightgastův mercedes se pokusil natlačit malý šedivý

automobil, aby tím získal pár drahocenných metrů. Noční host stočil

volant doprava, šlápl na plyn a nechal dotěru za sebou. Jeho řidič

zlostně zmáčkl klakson. Dovnitř mercedesu však troubení dolehlo jen

tlumeně – rozzuřený řidič šedého vozu nemohl skutečný svět

Nočního hosta nijak narušit. Narušit jej nemohl nikdo. Vypadalo to,

že se Cara na vedlejším sedadle stejně jako on usmívá.

Sice nepatrně, ale ýrčitě se usmívá.

Coop byl jistojistě přesvědčen, že ten mercedes vepředu odváží

Caru. Napadlo ho, že z toho starého dodge radši vysedne a půl bloku

k mercedesu sprintem doběhne, ale bylo mu jasné, že to není dobrý

nápad. Provoz se může dát do pohybu a s ním i ono naleštěné černé

auto a navždy Coopovi zmizí z dosahu.

Dobré rozhodnutí. Buick pár metrů před Coopem, pokrytý

sněhovým povlakem, sebou zničehonic trhl a nabral rychlost. Kolona

se posunula o dalších půl bloku, poté opět zpomalila a skoro se

zastavila.

Provoz se však vytrvale šinul dopředu, dokonce zrychlil na osm

kilometrů za hodinu. Coop míjel chodce, které viděl o několik minut

dříve projít kolem.

Pomaloučku, s občasnými zastávkami přejeli Pátou Avenue,

Madison Avenue, nechali za sebou i Park Avenue, Lexington

Avenue… Coop bedlivě sledoval příčné ulice před sebou, aby mu

neuniklo, kdyby mercedes zabočil za roh. Napadlo jej, že starý dodge

musí mít prasklý výfuk, neboť výpary unikaly i dovnitř vozu a malý

lepenkový osvěžovač vzduchu v podobě borovice, který se houpal ze

zpětného zrcátka, proti nim nijak neúčinkoval.

O několik centimetrů si stáhl okénko.

Bylo mu jasné, že to, že strážnému odcizil automobil, se už

rozneslo a že popis auta a číslo na poznávací značce obdržely

hlídkové vozy newyorské policie. To ho však příliš netrápilo. Seděl

totiž

v

nevýrazném,

těžko

zařaditelném

automobilu

a

289

pravděpodobnost, že se za ním na ucpané jednosměrce objeví

policejní vůz, byla malá. Dostal se sice do prekémí situace, ale zatím

ji zvládal. Dokud měl přehled, kde se nachází mercedes, a byl

pojízdný, aby jej mohl sledovat, žily Cara i naděje.

I když si kvůli výfukovým plynům stáhl okénko, topení starého

dodge fungovalo tak dobře, že si musel rozepnout kabát. Dotkl se

rukou čela a zjistil, že jej má celé zpocené.

Automobil před ním se dal opět do pohybu. Coop lehce přišlápl

pedál plynu, dodge se posunul o několik metrů, rozklepal se a v

motoru začalo lupat a prskat.

Coop poděšeně sevřel volant o něco pevněji a přeletěl očima

přístrojovou desku.

Ručička ukazovala prázdnou nádrž.

Využil mezery mezi sebou a autem vepředu, a i když už jel spíš

na benzínové výpary než na benzín, povedlo se mu zahnout k

obrubníku a zaparkovat na nedovoleném místě v nakládací zóně.

Vypínat motor nebylo třeba, a tak jen ze zvyku vypnul světla a otočil

klíčkem v zapalování.

Vystoupil z auta do venkovního chladu – nyní už neměl na výběr.

Pokud si nenajde taxi, bude se muset pokusit s mercedesem udržet

krok po svých.

Za chůze si znovu zapnul kabát a vyhrnul si límec. Tu a tam

musel dávat pozor, když překračoval ledové a sněhové jazyky a

vyhýbal se kalužím rozbředlého sněhu, příliš nasyceným kamennou

solí, než aby sněhová břečka úplně roztála. Jednou však do hluboké

louže šlápl a ucítil, jak mu ledová voda proniká do boty i přes

ponožku.

Naštěstí se ukázalo, že pronásledovat mercedes tímto způsobem

půjde. Dlouhá kolona aut se rozháraně posouvala kupředu, někdy až

na další křižovatku, a to pak Coop musel přidat do kroku. Vždy se

však vrátila ke svému hlemýždímu tempu nebo se úplně zastavila na

dost dlouho, aby ji Coop dohnal.

Když se k mercedesu přiblížil na vzdálenost poloviny bloku,

spatřil, že zabočuje doprava na Druhou Avenue, na níž panoval

plynulý provoz.

Ztrácím je. Ztrácím úplně všechno!

290

Zatnul zuby a dal se do běhu. Klouzalo mu to. Loktem musel

odstrčit ženu, která věnčila psa, a na okamžik se zamotal do vodítka.

„Pozor! Dávejte sakra pozor!“ okřikla ho, zatímco mu pomáhala z

vodítka vymotat levou nohu. Když se to podařilo, rozběhl se ke

křižovatce a cestou kličkoval mezi skupinkami chodců. Srdce mu v

hrudi divoce pumpovalo, uši jej štípaly mrazem a v krku jej pálilo,

jak vdechoval ledový vzduch. Věděl, že mu to neprospívá, ale

zpomalit nehodlal. Jen tak se nedá! Ani nemůže!

Když dorazil na křižovatku, zastavil a opět přitom uklouzl a

málem upadl. Opřel se o zed budovy, odfukoval oblaka chladného

vzduchu a rozhlížel se po Druhé Avenue.

Na další křižovatce naskočila červená a provoz se tam zastavil.

Širokou ulicí se táhly úhledné řady automobilů, jako kdyby na

závodní dráze čekaly na zelený praporek startéra.

Mercedes však mezi nimi nebyl – stihl totiž křižovatkou projet už

před červenou ais Čarou Coopovi zmizel.

62

Noční host musel několikrát obkroužit blok, než našel místo k

parkování kus dál od svého domu. Obratně vmanévroval do úzké

mezery, zůstal sedět se zapnutým motorem a vyčkával, dokud

nenastane chvíle, kdy bude moci s Čarou projít do svého vchodu,

aniž by někoho cestou míjeli.

Kolem proklusali dva kluci středoškolského věku v péřových

bundách, tlustých rukavicích a pletených čepicích s nápisem New

York Yankees. Zdálo se, že občasným kupkám sněhu a ledovým

jazykům na chodníku nevěnují pozornost, „…jí říkám, že ji nakopu

do prdele!“ hulákal jeden z nich tak, že ho bylo zřetelně slyšet i v

mercedesu. Když se vzdálili, vypnul Noční host motor, vystoupil z

auta a obešel jej, aby otevřel dveře na Cařině straně.

Už se chystal natáhnout dovnitř a odpoutat Caře pod přikrývkou

zápěstí a bezpečnostní pás, když vtom se z nejbližší budovy vynořila

žena s drátěným nákupním vozíkem. Nahnul se do auta, aby mu

nebylo vidět do tváře, a naslouchal, jak kolem vozík projíždí, až se

jeho vrzání ztrácí v dálce.

291

Potom Caře ze zápěstí spěšně odmotal leukoplast, stiskl tlačítko

na jejím bezpečnostním pásu a vyvlekl ji z auta. „…trochu přebrala.“

předstíral běžný hovor pro případ, že by byl někdo na doslech.

Cara mu sama pomáhala. Vrávoravě se držela na nohou a

zmateně se rozhlížela.

„Já se o tebe postarám,“ prohlásil laskavým tónem. Objal ji

kolem ramen, aby ji udržel ve vzpřímené poloze, poté ji trochu

postrčil směrem k domovnímu vchodu a společně se dali do

pomalého pohybu, při němž Noční host vrhal pohledy na všechny

strany.

„Kam…,“ zamumlala nechápavě Cara.

„To ty koktejly,“ pravil Noční host s nuceným úsměvem.

U vchodu uklouzla na zledovatělém chodníku a málem jej strhla s

sebou. Zanadával a s námahou ji vytáhl zpět do vzpřímeného postoje.

Jednou rukou si ji přidržoval opřenou o tělo, druhou na malé

klávesnici vyťukal vstupní kód a poté nabral z betonové hrany pod

kovovým zábradlím plnou hrst šedivého rozbředlého sněhu. Zmáčkl

jej do zledovatělé koule a vložil si ji do postranní kapsy svého

sportovního saka. Okamžitě ucítil, jak se mu začíná na boku

rozpouštět a studit. Zazněl bzučák. Zatlačil do dveří vedoucích do

malého vestibulu a vtáhl Caru dovnitř, poté vylovil z kapsy klíče a

jedním z nich si otevřel dveře do hlavní haly. Než úplně vešel, vytáhl

ze saka částečně rozpuštěnou sněhovou kouli. Z místa, kde

bezpečnostní videokamera ještě nemohla zaznamenat jeho rysy,

natáhl ruku nad dveře a přilepil zledovatělou šedivou hmotu na

objektiv.

„Tady je ale teplo.“ poznamenala Cara, když vstoupili do haly s

kobercem na podlaze a klopýtali k výtahu.

„Jo, je tu příjemně,“ přisvědčil Noční host. Napadlo ho, že štěstí

jej neopouští, neboť je nikdo neviděl. A i kdyby sníh na objektivu

kamery rychle roztál a odpadl, záznam zůstane kvůli pramínkům

vody rozmazaný a nepůjde z něj určit ničí totožnost, natož na záběru

zezadu.

Stiskl tlačítko se šipkou nahoru a se zatajeným dechem doufal, že

v přijíždějícím výtahu nikdo nebude. Na digitálním ukazateli nad

dveřmi obloženými dubovým dřevem se mihotavě rozsvěcovalo

292

jedno číslo za druhým, což značilo, že kabina cestou dolů nikde

nezastavila a nikdo nenastoupil.

Výtah dorazil do přízemí, dveře se plynulým pohybem rozevřely

a odhalily, že je prázdný. Výborně! Noční host chvatně zavedl Caru

dovnitř a stiskl nejvyšší tlačítko, šestku. Pokud k nim nikdo

nepřistoupí, dostanou se nepozorovaně do nejvyššího patra, kde celé

podlaží zaujímá jeho podkrovní byt, takže je na chodbě nikdo

nespatří.

Do šestého patra dorazili, aniž by někdo další do výtahu

nastoupil. Bezvadné! Jako domácí bůžkové za starého Řecka nad

ním bdí osud, štěstí i smrt. Kdo nic neriskuje, nic nezíská.

Ještě než se dveře výtahu neslyšně rozevřely, držel v pravé ruce

klíč od bytu. Levou k sobě pevně tiskl Caru.

Teď už je nikdo neuvidí. Zbývalo urazit pár krátkých kroků

chodbou, kterou měl vyhrazenou pouze pro sebe, vyčkat pár vteřin,

než zasune klíč do zámku a otevře dveře, a několik dalších vteřin,

než vtáhne Caru dovnitř a zase za nimi zapadne zámek.

Už patří jemu!

Zavedl ji do bytu a usadil ji na pohovku. Během odpoledne

rozpustilo slunce většinu sněhu ze střešního okna a zvenčí padala do

podkroví tlumená zář velkoměsta.

Noční host Caře zkontroloval pulz, sehnul se k ní a i v šeru jí

prohlédl panenky. Potom si svlékl sportovní kabát a pečlivě jej

přeložil přes opěradlo.

Aniž by spouštěl Caru z očí, přesvědčil se, že jsou zatažené

rolety, přešel do kuchyně a zapnul zářivku nad sporákem. Chtěl

podkrovnímu bytu přidat ještě trochu světla, ne však více, než bylo

venku. Nebylo sice pravděpodobné, že by sem někdo s pomocí

dalekohledu nebo teleskopu nahlížel z nějaké vyšší budovy v dálce,

ale proč pokoušet osud, když mu zatím nastavoval tak přívětivou

tvář? Věděl, že dokud je venku jasněji než uvnitř, nikdo do bytu

dalekohledem neuvidí.

Ze zásuvky pod linkou vytáhl nůžky a instalatérskou pásku a z

jiné ostrý nůž. Zářivku nechal svítit a předměty přenesl k jedné z

vestavěných skříní na opačném konci bytu. Ze skříně vytáhl pojízdná

nosítka, jaká používá i záchranná služba, několika hbitými, zručnými

293

pohyby je rozložil a odtlačil je k menší skříni, kde skladoval prádlo.

Potáhnout nosítka čistým bílým prostěradlem mu netrvalo ani

minutu.

Na prostěradlo položil předměty z kuchyně a převezl nostíka na

místo, kde bylo světlo pronikající seshora nejjasnější.

Poté přešel ke skříňce vedle zamčených dveří a vyndal z ní

kostkovanou brašnu z černé kůže, jakou někdy nosí lékaři. Z

lepenkové krabice na poličce vytáhl umělohmotnou figurku,

společně s brašnou ji položil na okraj nosítek a vydal se ke Caře.

Coop kráčel dál, i když věděl, že nemá naději, až se nakonec

musel posadit, aby popadl dech.

Sesunul se na betonové schody před honosným činžovním

domem a bylo mu jedno, že z nich nikdo neodházel sníh. Několik

minut v něm seděl, poslouchal svůj dech a sledoval, jak se teplo z

jeho organismu mění v mlhu a odplouvá. Jaké by to bylo zemřít?

Kdyby zemřela Cara? Kdyby zemřel on? Odešla by duše z těla jako

světlešedý přízrak jeho dechu, který odtančí s přicházejícím vánkem?

Opustila by Nightgastovo tělo po jeho smrti ďábelská posedlost,

která jej zachvátila?

Coop zběsile pročesával celé okolí, běžel i kráčel a na

křižovatkách nahlížel do postranních ulic s nadějí, že zahlédne černý

mercedes, jak stále ještě jede nebo již parkuje u obrubníku.

Ale teď už jej přemohla únava.

Nedostávalo se mu síly a skoro ani víry.

Cítil, že z něj vyprchala naděje i životní energie.

Sevřel železné zábradlí, aby se přitáhl a vstal, a vtom zahlédl

černý mercedes.

Když k němu dorazil, zjistil, že naděje neožila. Jednalo se sice o

auto, které hledal – jako každý bývalý policista si zapamatoval

poznávací značku –, ale všechna ostatní místa k parkování byla

obsazená, a nebylo tudíž pravděpodobné, že Nightgast vešel zrovna

do domu, před kterým parkuje.

Nightgast s Čarou můžou být v kterékoliv budově v téhle ulici,

nebo dokonce v některé přilehlé.

294

Bylo by třeba prohledat je všechny a Coop věděl, že na to nemá

dost času, ani kdyby se mu nějak podařilo kontaktovat Billarda nebo

Willinghama a přesvědčit je, aby mu přišli na pomoc. Aby mu

uvěřili. Coop věděl, k čemu by to sáhodlouhé přesvědčování vedlo.

Cítil to v kostech. Na boj s časem byl expert.

Stál u smutečního černého mercedesu a zoufale se rozhlížel

kolem sebe. Rozsvícených i potemnělých oken tu bylo příliš mnoho.

Za jedním z nich se možná skrývá Cara a Nightgast. A

Nightgastova ďábelská posedlost.

63

Něžně, velice něžně položil Noční host Caru zády na přikrytá

nosítka a o kousek je posunul, aby na ni dopadalo jasnější světlo.

Na okamžik jen tak stál a obdivoval ji. S hlavou spočívající na

bílém prostěradle, s prsy, která se jí pod halenkou dmula, vypadala

nádherně. Vyzuly se jí boty a ukázalo se, že pěstěné nehty na nohou

má nalakované stejně zářivou rudou jako nehty na rukou. Nehet na

prsteníčku ruky se jí zlomil a roztřepil, což Nočního hosta zamrzelo;

přemýšlel, jak k tomu mohlo dojít, když s ní zacházel tak opatrně.

Opatrně jí začal prozkoumávat tělo pod šaty: smyslně jí pod ně

zasunul dlaně a pod podprsenkou jí prsty hladil ňadra, tolik podobná

těm sestřiným, pod kalhotkami chomáček ochlupení, překvapivě

hebký. Zhluboka se nadechla a pohnula se. Otevřela oči, apaticky k

němu vzhlédla a tápala v mysli, co se děje – jako všechny ostatní

tušila tak napůl, jenže intenzivněji.

Už nebyl schopen déle čekat. Srdce mu v hrudi zběsile tlouklo.

Odtáhl ruce a všiml si, že se chvějí. Pevně jí je položil na prsa a

chvění ustalo. „Julie?“ Pokusila se na něj zaostřit, ale oči ji zradily.

Rozhodl se, že poslední injekci sedativa ještě odloží. Byl si jist,

že se Cara ve svém obluzení usmála. Pro ně oba bude lepší, když ji

nechá napůl v mrákotách, aby si byla alespoň matně vědoma toho, co

se odehrává. Pro případ, že by se vzpamatovala natolik, že by se

chtěla pohnout, jí však páskou přilepil zápěstí k ocelovému rámu

nosítek.

295

Sehnul se a políbil ji na chladné čelo. Poté jí chirurgickými

nůžkami začal rozstříhávat oblečení. Nevzpírala se, ani nic

nenamítala, jen na něj nechápavě třeštila oči. V tlumeném nasvícení

její tvář vypadala andělsky. Julia.

Nastal čas zabývat se jejími vlasy. Poté dostane injekci, po níž se

odebere do říše snů. Navždy. Láskyplně jí posunul hlavu na stranu a

dovedně jí počal rozplétat dlouhý zrzavý cop. Když zjistil, že cop

není utvořen z jejích vlastních vlasů, nýbrž je do nich pouze obratně

zapleten, pouze jej to pobavilo – účinek se tím nezmění.

Zasténala a pokusila se pohnout; v očích jí problesklo, že dostává

strach a začíná chápat. Neměla však energii a vůli, aby mohla

vzdorovat. Noční host věděl, že i kdyby neměla zápěstí přivázaná k

nosítkám, sotva by v sobě našla dostatek síly, aby vůbec pohnula

pažemi.

S rozplétáním copu byl Noční host již téměř hotov. Za chvíli jí

dlouhé vlasy pečlivě jako svatozář rozprostře kolem hlavy tak, jak je

mívala Julia, když spala. A Cara bude spát také.

Za chvíli už nebude nic, nikdo jiný, kdo by se jí mohl zmocnit

nebo jí ublížit. Než jí injekcí vstříkne poslední dávku, nechá ji nabýt

téměř úplného vědomí tak, aby až se jejich pohledy setkají,

pochopila, že nic předtím již není podstatné a nic jiného již

neexistuje – že je navždy jeho. Splynou v dokonalé jednotě. Poslední

vydatná dávka sedativa zahalí její duši a neprodyšně ji uzavře. A s ní

se uzavře i kapitola živoucí existence jejího těla. Odejde do říše snů

za Julií.

Počal jí aranžovat rozprostřené vlasy. Pozorovala jej otupělým

pohledem, který mířil kamsi skrz něj, a průsvitná záře, která tak

proměňovala její krásné, pokojné rysy, potemněla. V jejím výrazu se

něco změnilo – objevilo se tam pochopení, které tam být nemělo.

Noční host se zarazil; po zádech mu přeběhl mráz, neboť i on

pochopil. Stále ještě sehnutý nad Čarou se otočil a vzhlédl ke

střešnímu oknu.

Nevěřícně zatajil dech.

Zničený otec! Cooper! Stál na střeše s doširoka rozkročenýma

nohama, tyčil se jako temný kolos a pozoroval jej střešním oknem. A

v pravé ruce – zbraň! Míří na něj!

296

Zahřměl výstřel a Noční host se vrhl stranou. Připadalo mu, že jej

kolos vlastnoručně přirazil k zemi. V pravém boku mu vyšlehl

plamen bolesti.

Jako by ho mohutná, silná ruka držela přišpendleného k podlaze;

přesto si s obtížemi dokázal kleknout a potom, zalykaje se bolestí, i

stoupnout.

S hrůzou, čistě instinktivně, se dal na bezhlavý útěk.

Coop si v duchu hodil pomyslnou mincí, aby se rozhodl, který

směr od zaparkovaného mercedesu zkusí jako první.

S námahou se vlekl po chodníku a doufal, že se mu podaří do

jednotlivých budov dostat, nebo alespoň nahlédnout do vestibulů na

seznamy obyvatel, aby se pokusil najít jméno Nightgast. Dr.

Nightgast.

Tak to ale v newyorských domech nechodí. S jednou výjimkou

byly všechny vestibuly zamčené, a aby se obyvatelé dostali dovnitř,

museli bud protáhnout svou rezidenční kartu čtečkou, nebo na

klávesnici vyťukat vstupní kód, a návštěvy se ohlašovaly přes

domácí telefon.

Coop už chtěl rezignovat, když vtom ve sněhu u vchodu do druhé

budovy od zaparkovaného mercedesu spatřil stopy. Jedním kolenem

poklekl na mokrý chodník, aby nabyl jistotu.

Vzorek ze zkřížených vroubků na podrážkách, po nichž ve sněhu

zůstaly stopy, se nedal zaměnit. Vedle jedné stopy zůstalo cosi, co

připomínalo rozmazaný otisk bosé nohy. Nebo nohy v nylonové

punčoše, z níž se vyzula bota.

Vyzkoušel dveře vedoucí do vestibulu. Zjistil, že jsou zamčené,

což jej nepřekvapovalo. Mohl se pokusit dostat dovnitř zadáním

kódu na klávesnici, ale věděl, kolik času by zabralo pokoušet se

vyťukávat čísla, dokud nenatrefí na správnou kombinaci.

V prostoru mezi vstupními dveřmi a vchodem do haly však

rozeznal soustavu zvonků a poštovních schránek. Nad štěrbinami pro

vhazování dopisů stála jména. Sice je nedokázal rozluštit, ale nad

nejhořejší schránkou se mu podařilo rozeznat zkratku Dr, a číslo bytu

vyryté do matné mosazi.

297

Ustoupil zpátky na chodník a vtom postřehl úzkou uličku mezi

touto budovou a tou vedlejší. Vepředu neměl dům žádné požární

schodiště – bude zřejmě zboku nebo vzadu.

Najít sklopný ocelový žebřík, vyskočit, stáhnout jej dolů a

vystoupat po něm na střechu mu trvalo pouze několik minut.

U výtahu se Noční host zarazil a začal uvažovat: Cooper bude

předpokládat, že se Nightgast pokusí co nejrychleji dostat do přízemí

a uniknout z budovy. A možná že…

Z přemýšlení jej vytrhlo houkání vzdálené sirény. A pak další. Že

by si jeli pro něj? A pro koho jiného! Teď po něm Cooper jde ještě

sám, ale brzy se k němu připojí další a smečka vlků se rozroste.

Určitě ty sirény slyší taky. A bude mít starost o Caru, jestli

náhodou není mrtvá nebo neumírá. Bude se snažit dostat se co

nejrychleji do bytu? Ale určitě neproskočí roztříštěným střešním

oknem jako nějaký filmový superhrdina – Zničený otec ve středních

letech nejspíš vystoupal na střechu po požárním schodišti. Teď po

něm sleze o kousek dolů k jednomu z oken a zjistí, že jsou zatažené

rolety a nevidí dovnitř. Bude však vědět, že Cara je uvnitř sama, a

tak okno rozbije, vysune a vleze dovnitř.

Noční host stiskl tlačítko výtahu. Ještě neodjel – dveře se

okamžitě otevřely. Vrazil dovnitř a razantně zmáčkl tlačítko

předposledního patra.

Podobnou situaci předvídal a prozíravě se na ni připravil. Na

střechu si kdysi uložil víc než třímetrovou stavební lávku, kterou

bylo možné položit přes úzký průchod mezi budovami a přejít po ní

na střechu vedlejšího domu. Než výtah dojede do přízemí, může být

budova obklíčena, ale jeho protivníci budou čekat mamě.

Během jízdy o poschodí níž si roztřesenými prsty sáhl na střelnou

ránu v boku. Zdálo se, že kulka uvízla v pravém zevním šikmém

svalu. Ačkoli krvácel, životně důležité orgány nejspíš zasaženy

nebyly.

Výtah se zastavil, Noční host ruku odtáhl a zakrvácené prsty si

otřel o nohavici.

Nyní nastal ožehavý okamžik rozhodování – výběr mezi dvěma

neslučitelnými variantami. Pokud Cooper na střechu vyšplhal po

298

požárním schodišti, pravděpodobně po něm také slezl k oknu, kterým

se bylo možné dostat do podkrovního bytu.

Jestliže však nějakým způsobem pronikl do budovy již v přízemí

a na střechu se vydal po vnitřním únikovém schodišti, bude po něm

muset sejít do tohoto nižšího patra a poté vyjet do podkroví výtahem.

Takže až se nyní dveře otevřou, může před nimi stát a čekat na výtah.

Ale únikové schodiště šlo otevřít pouze zevnitř. Coop je nejspíš

použít nemohl. A i kdyby ano, třeba zapomněl zapřít dveře vedoucí

na střechu. Jestli se za ním zabouchly, uvěznily jej na střeše a jemu

opět nezbývá, než se uchýlit k požárnímu schodišti.

Noční host se rozhodl počítat s nejpravděpodobnější variantou, s

požárním schodištěm. Pro případ, že by Cooper na výtah skutečně

čekal, napnul svaly a připravil se, že jej překvapeného srazí stranou a

proběhne kolem něj. Palčivá bolest v boku se vystupňovala; snažila

se podrobit si ho, zlomit jej.

Dveře výtahu zasyčely a rozevřely se.

V chodbě nikdo nebyl.

Otevřít dveře vedoucí na únikové schodiště a vyběhnout na

střechu netrvalo Nočnímu hostovi ani minutu. Byl si jist, že na

Coopera již nenarazí. Teď už bude Zničený otec uvnitř podkrovního

bytu s Čarou, nebo čeká na výtah, aby svou kořist mohl

pronásledovat do přízemí a na ulici.

Kořist se však jako lstivý, byť zraněný tygr ubírá nepředvídanou

cestou a teď se nachází tam, kde by ji nikdo nečekal.

Noční host věřil, že s pomocí svého štěstí a instinktu pro přežití

ze spletité situace vyvázne.

Když se rozhlédl po střeše a zjistil, že je na ní sám, vrátila se mu

další dávka sebevědomí.

Uvědomil si, že se usmívá. Skutečně se usmívá! To on, nikoli

Cooper, je akční hrdina. Zbytek už je jednoduchý. Znovu unikne. Má

to na dosah, je to jeho osud. Že by se mu to dokonce líbilo?

Ano! uvědomil si, ano, líbí!

Pak si ale všiml, že deska, která zde více než rok ležela opřená o

nízkou cihlovou zídku, je pryč.

Opatrně se předklonil a pohlédl dolů.

299

Deska ležela dole na chodníku. A přestože byla pořádně silná,

rozbila se.

Po dopadu z takové výšky by se rozbilo všechno.

Dlouhou desku nalezenou na střeše Cooper zahodil, neboť kromě

požárního schodiště představovala jediný způsob úniku ze střechy,

jelikož dveře na únikové schodiště se zvenčí nedaly otevřít. Chtěl za

sebou zablokovat únikové cesty, stejně jako by námořník zabezpečil

vodotěsné lodní přepážky na potápějící se lodi.

Po požárním schodišti sestoupil k jednomu z oken podkrovního

bytu, roztříštil loktem sklo a začal z okenního rámu sbírat jeho

úlomky.

Vysunul zástrčku a těžký dřevěný rám vytáhl. Se zbraní v ruce

odhrnul zatažené závěsy. Byl si jist, že Nightgast z bytu uprchl,

možná dokonce zraněný. Zároveň však věděl, že má co do činění s

člověkem, jehož činy se nedají úplně předvídat.

Prolezl oknem a ocitl se v prostorném, tlumeně osvětleném bytě.

A vtom už uviděl Caru, stále ještě bělostnou jako mramorová

socha, jak leží na jakémsi lůžku či nosítkách, které předtím spatřil

střešním oknem. Při pohledu na ni se zarazil a musel popadnout

dech. Její bledost a nehybnost jej vystrašily: Dýchá ještě? Pořád ještě

nevěděl, jestli v bytě není někdo další, přesto se rozběhl k ní.

Byla naživu, i když omámená. Na prostěradle vedle ní ležel

blyštivý nůž a nůžky. Na podlaze stála lékařská brašna z černé kůže a

navrch byla připravena hypodermická souprava s injekční stříkačkou.

Vedle brašny ležela umělohmotná figurka svátého Augustina. Cara

ke Coopovi vzhlédla a zdálo se, že jej poznává. Pokusila se

promluvit, ale nešlo to. Očima jí přejel po nádherném bledém těle –

vypadalo to, že žádné zranění neutrpěla. Alespoň žádné viditelné.

Netušila ale, jaké látky a v jakém množství jí mohou kolovat v

organismu.

Chvatně doběhl k telefonu, zavolal na tísňovou linku a jejímu

telefonistovi jasně a nahlas nadiktoval své oznámení. Jen jednou,

protože více času neměl.

Rychle se ohlédl na Caru, telefon nechal vyvěšený a vyřítil se ke

dveřím, o nichž se domníval, že vedou na chodbu.

300

64

Když Coop dveře rozrazil, zjistil, že nevedou na chodbu, ale do

předsíně s mramorovou podlahou a lavičkou vedle výtahu.

Okamžitě zahlédl i něco dalšího – krev na žilkovaném bílém

mramoru. Stiskl tlačítko pro přivolání výtahu. Dorazil během

několika vteřin – musel stát o poschodí níže.

Coop doufal, že Nightgasta postřelil a nyní jej najde ve výtahu

mrtvého. Vyčkával několik vteřin, než se otevřou dveře, v ruce třímal

namířenou zbraň, prst připravený na spoušti. Jestli výtahem přijel

někdo jiný než Nightgast, ať nad ním raději bdí všichni svati.

Když se však dveře plynulým pohybem rozevřely, byl výtah

prázdný.

Pouze koberec uvnitř byl potřísněn několika krvavými

skvrnkami.

Coop nastoupil a stiskl tlačítko přízemí. Sirény, které přetím

zaslechl, nabíraly na intenzitě – Billard, Willingham a policejní vozy

se blíží. Pokud zraněný Nightgast budovu okamžitě neopustil a

urychleně nezmizel, daleko se nedostane.

O dvě paitra níže si však Coop uvědomil, že tu něco nesouhlasí

- když byla bílá mramorová podlaha tolik zalitá krví, proč na

podlaze výtahu našel jen tři – ne, čtyři – kapky?

Uvědomil si, že poté, co stiskl tlačítko, výtah do posledního patra

vystoupal z toho předposledního. Vzpomněl si na stavební lávku na

střeše a pochopil, že Nightgast sjel výtahem pouze o jedno podlaží

níže a proč.

Přestavba chodby u jeho podkrovního bytu na předsíň s sebou

nesla i zazdění vstupu na únikové schodiště, a tak Nightgast musel

sjet výtahem o podlaží níže, aby se na střechu po schodech dostal!

Coop nechtěl jet až do přízemí a pak zase zpátky, proto stiskl

tlačítko následujícího poschodí, z výtahu přeběhl na druhý konec

chodby a ramenem rozrazil těžké ocelové dveře, které za ním zase

zapadly.

Se sípěním počal stoupat po únikovém schodišti.

301

Jakmile Coop pootevřel dveře na střechu, ovanul ho studený

vzduch, v němž mu od úst začala stoupat pára a který jej nelítostně

štípal na odhaleném krku.

Zároveň mu však pročistil hlavu – chladem i přívalem adrenalinu

Coop značně zostražitěl a cítil se ve střehu jako nikdy.

Prošel dveřmi ven na střechu a rázem strnul.

U protějšího okraje střechy jako šipka vystřelila temná postava,

téměř pouhý stín. Nightgast? Coop se domníval, že ano; málem po

něm vystřelil, ale nevěděl jistě, jestli je to opravdu on. Rozeznával

jen temný obrys.

A za letu!

Temná postava se bez zaváhání odrazila a její silueta se s

doširoka roztaženými a propnutými pažemi a nohama řítila

vzduchem směrem k vedlejší střeše. Připomínala olympijského

skokana do dálky.

Chvíli si Coop myslel, že to ten skokan zvládne, a dokonce

provinile zaregistroval pocit obdivu.

Pak však začala své dílo konat gravitace a kouzlo okamžiku

odčarovala. Pohybová energie začala klesat a totéž potkalo i letící

postavu. Směr horizontální se změnil na vertikální.

Skokanovi chyběl jen kousek. Jen nepatrný kousek!

Vše se událo rychle a v tichosti, jako mrazivý sen prostoupivší

klidnou noc.

Coop pomalu vykročil, pod botami mu povrzával štěrk. Na okraji

střechy pohlédl dolů, aby se ujistil, že viděl dobře.

Čekal, že dole na chodníku, nedaleko místa, kam odhodil prkno,

uvidí temnou pokroucenou siluetu.

Místo toho spatřil Nightgasta na zdi protější budovy o patro níže,

jak se zoufale snaží udržet na tmavém masívním kvádru zakryté

klimatizační skříně, která vyčnívala z okna.

Nightgast nejspíš nějak vytušil, že jej Coop pozoruje. Vykroutil

krk a pohled mu opětoval. Obličej měl klidný a vyrovnaný, ale z jeho

doširoka otevřených očí čišel strach a neklamné tušení toho, co

přijde. Coop jej nemohl nijak zachránit, i kdyby chtěl.

A chtěl vůbec?

302

Temný prostor oddělující oba muže na okamžik překlenulo

hluboké a tajné vědomí, které spolu sdíleli. V tomto případě se k

němu však připojilo cosi navíc – oba umírali a navzájem to o sobě

věděli. Noční host tento fakt nedokázal pochopit a přijmout jej.

Zatoužil se na to Coopera dotázat, ale nemohl. Přinutil se zavřít oči a

představit si, že spí. Ležel vedle Julie. Oba spali.

Kryt klimatizační skříně začínal povolovat. Nejprve na jedné

straně, pak i na druhé, pokaždé o několik centimetrů. Za oknem

někdo rozevřel záclony, aby se podíval, co se děje – matně viditelná

postava a tvář v přítmí za zrcadlícím se sklem. Žena s dlouhými

vlasy. Zdálo se, že ji výjev, který sleduje, nepřekvapuje.

Bette! uvědomil si Coop a srdce mu poskočilo. Téměř vyřkl její

jméno. Byla tak podobná Bette!

Kryt z klimatizace sklouzl úplně.

Záclony se zatáhly.

Nightgast mlčky padal.

65

Coop seděl s Čarou u jednoho z venkovních stolků v Billardově

restauraci a cítil, jak od zátoky vane chladivý jarní větřík. Popíjel

tmavé pivo, to své jediné, které si na každý den povolil. Na stole

před nimi ležely zbytky dobrého jídla, které jim osobně doporučil

Arthur Billard.

Cara už měla zpět svou původní blondatou barvu vlasů, nechala

si je ostříhat nakrátko a teď si s nimi pohrávaly vzdušné proudy

vanoucí od oceánu. Tu a tam, když se člověk podíval z určitého úhlu

a v určitém světle, vypadala jako její sestra Ann. Když na ni z

kteréhokoli úhlu a v jakémkoli světle pohlédl Coop, vnímal jen její

krásu.

Občas se přistihl, že si láme hlavu nad tím, jestli to není jeho

rakovina – sice v remisi, ale stále existující – co z Cary v jeho očích

činí tak skvělou a nádhernou ženu. Představovala pro něj plynoucí

čas, krásu a život, všechny ty pomíjivé, ale dosud přítomné

kategorie. Rakovinné buňky na rozdíl od něj neumírají. Vědomí, že

303

čas jemu vymezený na tomto světě se krátí, mu umožňovalo tím více

ocenit krásy života. A kdo ví, kolik času každému z nás zbývá?

Měsíce? Roky? Možná i desítky let.

Ve vzdálené části zátoky mířila k pobřeží loď s trojúhelníkovou

bílou plachtou. Zářila v jasném slunečním svitu a za ní se

rozprostírala nejmodřejší obloha, jakou Coop v životě spatřil.

Stále ještě upíral pohled na loď, když se ke stolu přiblížil Billard,

který přibral na váze a nosil teď dražší obleky. Vypadal čím dál více

jako restauratér než jako policista a plánoval, že v září odejde úplně

do výslužby.

Postavil se k jejich stolu, složil si ruce na břicho a zeptal se:

„Všechno v pořádku?“

„Všechno je perfektní,“ odpověděla Cara.

Billard se usmál. „Maureen mi říkala, že se vám chystá na

svatbu.“

„My jsme ji pozvali.“ vysvětlila Cara. „Koneckonců mi

zachránila život.“

„A taky si je toho dobře vědoma.“ doplnil Coop. Nedalo se sice

říci, že by Maureen začala psát novou životní kapitolu, ale zdálo se,

že úloha, kterou hrála v přestřižení šňůry Nightgastových obětí, ji

změnila – začala být spokojenější sama se sebou a se svou situací. To

díky ní zůstaly ty další ženy naživu, díky ní dostala Cara, kterou

znala, šanci na chvíle štěstí. Někdy si Coop dokonce myslel, že

Maureen přeje druhou šanci i jemu.

Ke stolu dorazil číšník a položil na něj účet, Billard jej však

okamžitě shrábl do dlaně. Číšník se mírně uklonil a obrátil se k

odchodu.

„Počkejte,“ oslovil jej Coop. „Ještě si dáme dezert!“