John Lutz

Noc 5., Noční strach

1

Prudce rozrazil plechové dveře a ocitl se v chladné, temné prázdnotě noci. V budově pod jeho nohama se lidé hádali a milovali, nenáviděli a snili, zatímco on prožíval svůj sen, který se stal skutečností. To on se rozhodl. Pod ním a okolo něj zářila světla divadelní čtvrti stejně jako hvězdy na nebi. Byl si jist, že kdyby se o to pokusil, dokázal by na ně sáhnout, jednu z nich utrhnout a zasunout ji zářící do kapsy. Konec a začátek jednoho snu…

Té noci, kdy zemřel, Marty Akim prodával.

Marty prodával všechno, co se dalo zpeněžit, ale specializoval se na hodinky za devatenáct dolarů, které kupoval za deset.

Za teplých večerů v New Yorku se nejčastěji potloukal okolo svého obchodu se suvenýry nazvaného Království za bezva ceny, kousek od Západní Pětačtyřicáté ulice v divadelní čtvrti. Uvnitř přecpaného obchodu se nacházela trička s potisky, levné deštní-ky, plastové Sochy svobody, plakáty z divadelních představení na Broadwayi, skleněné sněžící globusy, které přehrávaly newyorské melodie, zatímco sněhové vločky uvnitř se při zatřesení rozvířily a usedaly na titěrné napodobeniny mrakodrapů Chrysler, Empire State a Citigroup a vršily se v hromádky na Rockefellerovo centrum a nádraží Grand Central. Mohli jste si tu vybrat z řady levných přenosných počítačů, digitálních fotoaparátů, mobilních telefonů, magnetofonů a také kufrů četných světových značek, které se zdály na první pohled povědomé.

Vystavené náramkové hodinky se blýskaly venku před obchodem hned u stojanu s bundami z umělého hedvábí, potištěnými barevnými newyorskými scenériemi, a pultu s kupkami čepic a svetrů s našitými firemními značkami. Vedle seděl na své vystlané kovové skládací židli Marty. Marty s neustále usměvavou, přá-telskou tváří zbrázděnou vráskami upoutával pozornost svým zjevem, povolená hedvábná kravata a dokonale čistá bílá koši-le s ohrnutými rukávy, dozadu hladce sčesané prošedivělé vlasy

a bystré přátelské oči. Jak tam seděl noblesně a nenuceně s překříženýma nohama a cigaretou bud zaklíněnou mezi zažloutlými prsty, nebo volně visící z koutku úst, působil dojmem kdysi vel-mi hezkého pohodového zpěváka, který odpočívá mezi výstupy. Vypadal jako člověk, který by mohl vyprávět příhody ze života a s chutí by to udělal oplátkou za milý úsměv.

Jakkoli se zdál Marty zajímavý a přívětivý, pozornost zákazníků přitahovaly hodinky. Třpyt a lesk zlatého a stříbrného pokovo-vání a umělých drahokamů, barevné ciferníky se zářivě zelenými číslicemi a ručičkami, které vypadaly, že ve tmě zcela určitě budou svítit. Všechen ten zářící měřitelný čas, nahuštěný v tak těsném prostoru, v sobě cosi skrýval, rytmus náměstí Times Square, hu-kot a bzukot, ruch a shon, křik chodců i hluk aut, pohybujících se v rytmu chraplavé, šílené hudby přerušované ječícími klaksony. Uprostřed toho sympatického zmatku zářila ukázněná přehlídka lesklého kovu a geometrické přesnosti a s ní Marty, který čekal.

Zákazníci přicházeli a on si s nimi povídal. Nepřemlouval je, zpočátku ne. Odkud jsou? Jaká představení viděli? Bavili se dob-ře? Jistě, může jim doporučit restauraci nebo popsat cestu k nejbližší zastávce metra. Po celou dobu vrhali kradmé pohledy na hodinky, rodexky, hambiltonky, bulovisky a mowadosky. (Levné a samozřejmě nelegální napodobeniny se správně napsanými značkami byly schované pod falešným dnem vitríny uvnitř obchodu a Marty je prodával jen zájemcům, které mu někdo doporu-čil a jimž mohl věřit.) Mezi Martyho zákazníky se často objevovaly dvojice, manželské nebo milenecké, a ženy pokaždé našly něco, co je zaujalo, mžouraly na to, vzaly to do ruky a přiložily k uchu; nejinak tomu bylo i v tomto případě.

„Všechny mají křemíkové strojky, madam.“ Marty je obdařil zářivým úsměvem a začal na ně zkoušet svou magii. „Kazové výrobky kvalitních značek, nechám vás hádat, kterých značek. Na některých jsou vady, které byste viděli jen pod mikroskopem. Ale běžně stojí jmění a lidi, kteří si je kupují, očekávají dokonalost. Dokonalé nejsou, ale to nejsme nikdo, ani vy, ani já, a já vím, že tyto hodinky mají k nebi rozhodně blíž, než se já kdy dostanu.“

„Cena se zdá rozumná,” řekla žena. Mohlo jí být okolo čtyřiceti let, menší robustní postavy a s vlasy obarvenými na červeno.

Postarší vytáhlý muž měl drsné ruce a z nosních dírek mu vyču-hovaly chomáčky chloupků. Měl smutné oči a ztěžka dýchal.

„Všiml jsem si, že paní nenosí hodinky.“ obrátil se Marty na muže ve snaze vtáhnout jej do rozhovoru.

„Nechala jsem je v hotelovém trezoru.“ odpověděla žena. „Bob mě upozornil, že kvůli šperkům by mě na ulici mohli přepad-nout.”

„Bob vám poradil dobře.“ souhlasil Marty a rozvážně poky-voval hlavou směrem k Bobovi, oba jsou přece stejně ostřílení zkušenostmi, ne? „Když jdou ženy v New Yorku večer ven, berou si levnější, ale pořád vysoce kvalitní klenoty.”

„To zní rozumně,” dodala žena.

„A oblékají se elegantně, ale střízlivě, tak jako vy. Atraktivní ženy si musejí dávat pozor. Bob určitě chápe, co mám na mys-li.” Marty si přál, aby Bob zmínil její jméno. To by mu usnadnilo práci.

Dozví se ho, rozhodl se. A prodá jí hodinky. Tem dvěma by prodal i vzduch.

Marty si tyto situace oblíbil, prodej hodinek v příjemném tep-lém večeru jako dnes, kdy si procvičoval své základní obchodní triky. Postavil se, aby jim mohl ukázat rodexky. „Tyhle by Marii určitě slušely,” obrátil se k Bobovi, „s tím elegantním páskem.“

„Radši by je žádné Marii neměl dávat,” zareagovala žena.

Marty se zatvářil zmateně. „Zdálo se mi, že jsem slyšel Boba oslovit vás…”

„Vykašli se na ty sračky a pojd,” řekl Bob ženě. Začínalo mu svítat.

„Já teda nevím, Bobe, některý tady…“

„Přijdeme pozdě,” tlačil se Bob pryč, jako by chtěl svou společ-nici přitáhnout silou nějakého magnetu.

Martyho úsměv nezmizel. „Chápu váš cynismus, Bobe.”

„To není cynismus, to je realita.”

„V něčem snad ano.”

Bob si ho nevšímal. „Jdeme, Ellie.”

„Když nemáte zájem, prosím,” nepřestával se Marty usmívat. Jděte oba do prdele.

„Hezký řečičky, ale samej šmejd,” dodal Bob. Popadl Ellie za loket a táhl ji pryč od vystavených hodinek, až ho málem porazili dva výrostci v raperských kalhotách, kteří prosvištěli kolem. Ellie ještě mrkla na Martyho, ušklíbla se a pokrčila rameny: Co se dá dě-lat? Nevadilo jí, že ji někdo táhne pryč, hlavně že se dobře bavila.

Bob se valil jako hora. Marty odhadoval, že se sám určitě za-bývá obchodem, typ prosperujícího farmáře; možná prodává traktory v Iowě nebo někde, kde se daří zemědělství. Pustil dvojici z hlavy a upravil svou výstavku, kde Bob několikerý hodinky ne-úmyslně zpřeházel.

Vtom se ozval třesk, na tomto místě zcela nepatřičný. Silnější než rámus na ulici, jako ostrý úder hromu, který se odrazil, a jeho ozvěna zmizela dál v ulici.

Marty by se byl zajímal, odkud se rána vzala, ale v té chvíli jej skolil infarkt.

Tak si to aspoň zpočátku vysvětloval. Náhlá ostrá bolest na hrudi, dýchalo se mu obtížně. Žádné pálení žáhy, byla to příliš velká bolest. Tak velká, že se sotva mohl pohnout. Bolelo i to, když nepřítomně zvedl ruku, aby osahal místo na hrudníku, odkud bo-lest přicházela.

Ucítil vlhkost. Sklopil zrak. Ruka se zbarvila rudě. Stejně tak kravata a zářivě bílá košile, kterou si koupil teprve včera ve vý-prodeji. Jeho prsty zkoumavě tančily po hrudníku.

Co? Byl postřelený.

Postřelený! Panebože!

Farmář Bob po něm střelil. Nic jiného Martyho nenapadlo. Podíval se kolem sebe. Bob a Ellie zmizeli z dohledu. Lidé se prodí-rali kolem jeho obchodu a zastavovali se, zírajíce na něho. Motala se mu hlava a dýchání mu působilo čím dál větší potíže.

Sedl si s překříženýma nohama na obrubník před svůj panel s hodinkami.

Krev se rozlévala po dlažbě…

Moje krev…

Marty se vzpamatoval z šoku dostatečně rychle, aby ho pojala hrůza.

Lékař z Toronta, který přijel do New Yorku s milenkou, procházel kolem a všiml si, co se děje.

Přispěchal Martymu na pomoc, bylo však příliš pozdě.

Čas se pro Martyho zastavil.

z

Nazítří večer, když jarní přeháňka přecházela téměř v mlžný opar, zástupce náčelníka NYPD, newyorského policejní oddělení, Lou Melbourne s námahou vysouval svou objemnou postavu z taxíku před domem Vincenta Repetta na Bank Street ve Village.

Repetto vyhlédl z okna v obývacím pokoji, aby zjistil, jestli ješ-tě prší, a zahlédl Melbourna, jak přechází ulici. Oba muži byli té-měř stejně staří, něco kolem pětapadesáti -, ale úplné protiklady. Silně obézní Melbourne byl malého vzrůstu, měl prořídlé vlasy a tvář mopslíka. Jeho oblečení se vždycky zdálo příliš těsné. Měl na sobě modrou bundu, která promokala; na tak tlustého muže kráčel rychle a šetřil každým pohybem.

Repettovi moc nechybělo do výšky dvou metrů, měl štíhlou postavu, dlouhé paže a velké ruce. Potomek holandské matky a italského otce si stále uchovával husté tmavé vlasy, které však po-malu prokvétaly stříbrem. Obočí, jež taky šedivělo, i když pomaleji, měl neustále zdvižené do oblouku, takže mu dodávalo vzhled ustavičné ostražitosti a průbojné zvídavosti. Dostanu se pravdě na kloub, pravily oči pod zdviženým obočím. S oblibou nosil oblečení barevně laděné do černé a šedé a vždy mu dobře padlo; dnes však měl na sobě vybledlé džínsy a bílou mikinu s emblémem NYPD na prsou.

Melbourne, který přecházel šikmo přes ulici, ho zahlédl za ozdobnou železnou mříží na okně a zamával mu na pozdrav. Repetto odpověděl kývnutím hlavy a odešel od okna otevřít dve-ře. Před dvěma měsíci dostal Repetto na jednom z mnoha večírků pořádaných k odchodu do penze od Melbourna podnos z tepané-ho stříbra. Repetto si toho považoval. Takových darů člověk moc nedostává.

„Lou, měl bys mít deštník,” řekl Repetto, když Melbourne vystoupal po betonových schodech ke vstupnímu schodišti do domu a na chvíli zaváhal.

„Přinášejí smůlu.”

„Jako že kvůli nim prší?”

Melbourne se zazubil. „Jako že kvůli nim prší víc, protože máš deštník.” Očistil si podrážky o rohožku a potřásl si s Repettem rukou. „Jak se zatím vede na odpočinku, Vine?”

„Ještě jsem to nestačil zaznamenat.” Repetto využil podání ruky k tomu, aby vtáhl Melbourna dovnitř, pryč z deště, a pak počkal, až se vysouká z bundy. Repetto ji přehodil přes starožitný mosazný věšák a uvedl Melbourna do obývacího pokoje.

Repetto žil se svou ženou Lorou v úzkém domě z červených cihel postaveném před více než sto lety. Lora jako interiérová ar-chitektka vybírala skoro všechno vybavení a nábytek. Horní patro sloužilo jako její kancelář a někdy jako skladiště. Obytné prostory se nacházely dole.

Obývací pokoj, ve němž Repetto usadil Melbourna na měkkou pohovku z období královny Anny, byl zařízen v různých stylech, odrážejících směsici tradičního s viktoriánským a raně americkým. U zdi za pohovkou stál vysoký sekretář z ořechového dřeva z de-vatenáctého století. Další zed zakrýval knihovnický stůl Sheraton s hromadami knih, poblíž stála okenní sedačka z Cape Cod, na níž Lora občas popíjela čaj a dívala se ven na Bank Street. Dům se nacházel v tichém cihlovém bloku ve West Village, zaručeně dobrá investice.

Repetto majetek vyženil. Lořini rodiče zahynuli mladí při neštěstí na lodi a jí zůstalo bohatství. Nepatřila k typickým manžel-kám policistů, ale Repetto taky nebyl obyčejný policajt. Vypracoval se z řadového pochůzkáře díky své vlastní poctivosti a důvtipu. Než po zásahu zbloudilou kulkou do plic při nezdařené akci na záchranu rukojmích odešel do penze, dosáhl hodnosti kapitána a získal si pověst nejbystřejšího, a nejtvrdšího, detektiva na oddělení vražd v NYPD. Specializoval se na sériové vrahy.

Když se Melbourne usadil, Repetto mu nabídl něco k pití. „Sta-rou dobrou osmnáctiletou skotskou?”

Melbourne se usmál a zavrtěl hlavou na znamení odmítnutí. „Jsem ve službě. Tak trochu.”

Aha. Repetto se uvelebil v hnědém koženém ušáku čelem ke svému starému příteli a nadřízenému důstojníkovi.

Stále s úsměvem na tváři se Melbourne rozhlédl kolem. „Nevidím žádné popelníky. A necítím tabák. Předpokládám, že jsi ze zdravotních důvodů zrušil ty kubánské doutníky, které jsi kouří-val. Nemocné plíce a to všechno kolem.”

„Plíce se hodně zahojily, ale pořád se ještě snadno zadýchá-vám.”

„Ale bez doutníků.”

„Dopřeju si jeden za pár dní. Doktoři mi řekli, že pokud nešlu-kuju, tak to nevadí.”

„To určitě.”

„Jinak nekouřím. Kvůli Loře.”

„Nepovoluje ti žádné neřesti?”

Repetto ponechal otázku bez odpovědi.

„Takže je pravda, co se o tobě povídá, když jsi odešel do důchodu a zůstal doma se ženou?”

„A co se povídá?”

„Ze převzala velení.”

„Jo, tak to je pravda. Byla ženou policajta přes dvacet let, Lou. Jestliže si nepřeje, abych zamořoval dům smradem z cigár, tak ne-budu. Zaslouží si, abych ji trochu rozmazloval.”

„Nechce, abys umřel na rakovinu plic.”

„To taky.”

Melbourne upřel vypoulené šedé oči na Repetta. „Jak jste vy dva s Lorou dokázali udržet manželství při té práci, kterou dělá-me?”

Repetto se musel na chvíli zamyslet. „Vlastně ani nevím. Asi jsme se nějak podvědomě naučili navzájem si nepřekážet.”

„Neodpovídáš mi přímo na otázku,” podotkl Melbourne s trochou hořkosti, byl dvakrát rozvedený.

„Lora má schůzku s klientem,” řekl Repetto. „Nechceš zajít do mého brlohu a zakouřit si?”

Melbourne ostražitě otočil hlavu. „A nebudeš mít problémy?”

Repetto se zasmál a vstal. „Už jsem nekouřil dva dny. Zvedni zadek z té sedačky a pojd se mnou.” Neřekl Melboumovi, že pracovna je jediné místo v bytě, kde kouří, a že tam musí zajistit dokonalé větrání.

Rozlehlou Repettovu pracovnu, tichou místnost, ačkoliv se nacházela v úrovni ulice, pokrýval tmavě červený koberec a těžké červené závěsy. Na stěnách visely diplomy a vyznamenání a také jedna trofej, obrovský pstruh, kterého Repetto chytil ve Vermontu, vedle nich několik zarámovaných propagačních fotografií broad-wayských hvězd s autogramy.

Repetto přešel k psacímu stolu a otevřel malý mahagonový zvlhčovač vedle lampy se zeleným stínítkem. Podal Melboumovi venezuelský doutník a kleštičky a pak si sám vybral domácí znač-ku. Než doutník zapálil, otevřel okno a vpustil dovnitř trochu vlhkého a chladného nočního vzduchu. Během několika vteřin pocítil, jak mu průvan čechrá chloupky na holých pažích.

Když se vrátil a posadil se do svého černého koženého křesla, Melboume už byl usazený na jedné z čalouněných židlí otočených ke stolu a měl zapáleno.

Repetto se uvelebil za rozměrným stolem z třešňového dřeva. „Zmínil ses, že jsi ve službě.“

„Tak nějak. Přišel jsem se tě na něco zeptat.“

Repetto se usmál. „Jsem podezřelý?”

„Neřekl bych, že ted vedeš tak vzrušující život, aby ses do něčeho namočil.“ potáhl si Melboume z doutníku. „Je skvělý. Kubánský?”

„Nejsou snad zakázané?”

„Řečnická otázka, že jo,” přimhouřil Melbourne oči. Věděl, že Repetto je má v oblibě a dokáže si je sehnat. Potáhl si ještě jed-nou a jakoby poválel kouř v ústech, než jej vdechl. „Co přesně ted vlastně děláš!”

„Chodíme s Lorou do divadla, na večeře s přáteli, chystáme se na nějaké cestování. Věci, na které jsme nikdy neměli čas, když jsem chodil do práce.”

„Zní to zajímavě, fakt jo. Na policajta se ti vždycky dařilo dob-ře.”

Repettovi začínalo docházet, že Melboume přišel s něčím, co se mu zdráhá říct. „Tak ven s tím, Lou.”

„Chci tě požádat, aby ses vrátil k NYPD nebo pro nás aspoň pracoval.”

Repetto se nerozmýšlel. „Tak to ne. Na to by Lora nepřistou-pila.“

„Chceš se jí zavděčit radši než mně?”

„S tebou nespím.“

„Chceš slyšet, oč jde?”

„Ne.”

„Dobrý, tak poslouchej. Včera večer zastřelili chlápka jménem Martin Akim před jeho obchodem v divadelní čtvrti.”

„Marty Akim? Hodinky?”

„Přesně ten.”

„Loupežné přepadení?”

„Ne. Střela z dálky. Kulka poměrně malého kalibru zdeformovaná nárazem do kosti a do zdi, kam proletěla skrz tělo. Lidi slyšeli výstřel, ale nikdo nevěděl, odkud přišel, kvůli ozvěnám od velkých budov z betonu a skla. Každopádně z velké vzdálenosti, ne zblízka.”

„Možná zbloudilá střela.” Jako ta, co mě zasáhla do plic.

„To si nemyslíme.”

„Odstřelovač?”

„Jo. O to právě jde. Akim nebyl první oběť. Během posledních šesti týdnů už třetí. První, obchodní zástupce ze Cincinnati, při-jel do města na služební cestu. Druhá byla prostitutka z centra Village.”

Repetto se opřel v křesle, zabafal z doutníku, vyfoukl a pozoroval kouř, jak se vznáší ke stropu. Pak se pomalu otočil k otevře-nému oknu.

„Sériový vrah. Tvoje specialita, Vine.”

„Bývala.”

„Ne že bys potřeboval peníze, ale chtěli bychom tě zapsat zpát-ky na výplatní listinu, dokud nevypátráš toho psychopata.”

Repetto se naklonil dopředu a podíval se zpříma na Melbourna, pak si vytáhl doutník z úst. „Nebyl jsem jediný schopný detektiv na oddělení vražd.”

„Určitě jsi byl ten zatraceně nejlepší.”

„A ted je někdo jiný. Mrzí mě to, Lou, ale moje odpověd zní ne.”

Melbourne vstal. Pomalu přešel k Repettovým vyznamenáním a zadíval se na ně, pak spočinul pohledem na pověšeném pstru-hovi. „Tohle jsi chytil?”

„No jo. To je tak jediný, co můžu od tedka chytat.”

„Ten zabiják s námi komunikuje. Má o sobě strašně vysoké mí-nění a myslí si, že je chytřejší než my.”

„Nemyslí si to snad všichni?”

„Někteří z nich jsou chytřejší.”

„Několik. O těch jsme nikdy neslyšeli.”

„Vine…”

„Mluv se mnou a ne s tou rybou, jo?”

Melbourne se obrátil tváří k němu. „Nepřišel jsem za tebou z vlastní vůle.” Ted hleděl místo na Repetta na cigáro. „Požádal mě. Vlastně mi to řekl.”

„Kdo?”

„Ten vrah. Musel zaznamenat publicitu, kterou ti věnovali, když jsi odcházel. Jak tě popisovali jako kombinaci policejního psa a anděla pomsty, když se jednalo o pátrání po sériových vrazích. On tě v tom případu chce. Řekl, že ty jako jediný z nás mu stojíš za soupeře.”

Repetto němě zíral na Melbourna a pak se rozesmál. „Přestaň žvanit hovadiny, Lou. Odpověd pořád zní ne.”

„Ty si myslíš, že si dělám srandu?”

„Nezajímá mě, jestli jo, nebo ne. Nebudu skákat podle toho, jak si nějaký maniak pískne. A vím, že ty taky ne.”

Melbourne vytáhl doutník z úst. „Tenhle je jiný, Vine. Kdybys ho slyšel v telefonu…”

„Odpověd zní pořád ne. Myslím to vážně. Nenechám se pře-mluvit jenom proto, abych měl o trochu víc na kontě. Jsem v důchodu.”

„Možná se snadněji zadýcháš a možná jsi trochu zešedivěl, ale pro důchod se nehodíš. Bez práce se zblázníš.” Melbourne na něj ukázal doutníkem. „Shniješ.”

„Hniju si šťastně. Popsal jsem ti svou situaci. Nemíním podra-zit Loru a dělat na dalším případu. Nasadte na to Delmora.”

„Ten zabiják se Delmorovi vysmál. Zavolal mu a vysmál se mu. Chce tebe, Vine. Jenom tebe.”

„Jenom tebe? Není to náhodou písnička?”

„Tvoje písnička. Tvoje a toho vraha.“

Repetto věděl, co má Melbourne na mysli. Když bylo Repettovi třináct, zabil jeho matku ve Filadelfii masový vrah. Právě to ho později přimělo dát se k policii a vypracovat se na detektiva v oddělení vražd. Matka se nechala s jeho otcem, filadelfským policistou, rozvést a dostala ho do opatrovnictví, takže to byl on, kdo ji našel, když se vrátil ze školy. Ležela v ložnici nahá na posteli s nohama neskutečně široce roztaženýma. Po zdi stékala krev, matčina krev, krvavá číslice 6 označovala, že se stala vrahovou šestou obětí. Krev se slila v kaluž pod jejím tělem, měla ji na ble-dém těle i mezi stehny.

Když v domě chyběl otec, měl roli muže zastat Repetto. On měl matku ochránit. Nějak. Měl tam být. Nějak. I v pouhých třinácti letech chápal, že to nemá logiku, ale do srdce se mu pořád vkrádal pocit viny. Cítil se zodpovědný za smrt své matky. Nedokázal ten strašlivý obraz tolika krve, její krve, vypudit z mysli.

Pamatoval si to slovo, které jeho rty zašeptaly. Ne mami nebo maminko, případně nějaký výraz zděšení nebo vzteku. Prostě krev.

Uplynul téměř rok, než znovu promluvil, ono slovo nebo cokoliv jiného. Otec zemřel pouhý měsíc po matčině smrti v přestřelce při ozbrojené loupeži. Mladý Repetto si připadal, jako by ho srážely uhánějící vlaky jedoucí sem a tam a zanechaly ho krutému osudu umřít v osamění.

Ujaly se ho jeho dvě tety, naučily ho znovu žít jako člověk, s láskou a něhou jej vychovávaly a ochraňovaly. Mar a Mol, jak jim říkal, Marilyn a Molly. Mol zemřela před deseti lety. Mar byla stále naživu a měla přijet do města příští týden na oslavu jedena-dvacátých narozenin Repettovy a Lořiny dcery Amelie.

Mar a Mol, krev… Stalo se to tak dávno, a pořád to bylo živé.

Repetto polkl. Domníval se, že tento druh reakce už překonal, cosi, co ho nutilo pátrat po sériových vrazích způsobem, který se stal v newyorském policejním oddělení legendárním. Důvod, proč ted seděl Melboume naproti němu.

„Kristepane, Lou!” zvolal Repetto. „Tenhle chlápek prostě nedostane, co chce. On už se s tím zklamáním nějak vyrovná.”

„On se nevzdá, Vine. Tenhle ne.”

„Neřekl jsem, že se vzdá. Delmore ho pošle za mříže.“

Zdálo se, že Melbourne chce ještě něco říct, ale zastrčil si cigáro zpět do úst, jako by mu mělo zabránit v tom, aby mu uklouzlo něco neprozřetelného.

„Určitě se nechceš napít, Lou?”

Melbourne se postavil. „Ne, díky. Tenhle skvělý kubánský doutník mi stačí.“ Přikročil blíž k psacímu stolu a podíval se sho-ra na Repetta. „Poslyš, asi máš pravdu. Zasloužíš si odpočinek. Užívej si důchodu. Jídlo, zábava, pití, cestování. Užívej si, kamaráde. Myslím to vážně.” Podal mu ruku.

Repetto jí potřásl a přitom vstal, aby ho vyprovodil. Odložil doutník na popelník a obešel stůl.

„Pořád prší,” konstatoval Repetto, když otevřel dveře do ulice. „Vezmi si tady ten deštník. Můžeš si ho nechat, jak dlouho budeš chtít.”

„Ne, děkuju. Poslyš, upřímně ti radím, jestli nechceš mít špatné svědomí, radši nečti noviny a nedívej se na zprávy. Ten psychopat se úplně zbláznil do telefonování.”

„Neber tu nabídku s deštníkem vážně,” odvětil Repetto.

„Žertuju,” odpověděl Melbourne s úsměvem. „Ale dej si po-zor, abys neshnil.” Na posledním schodu, už v promočené bundě, se otočil zpátky. „Fakt. Neshnij.”

„To vůbec neznělo upřímně,” zazněla Repettova odpověd.

Stál u otevřených dveří a díval se za Melbournem, dokud ne-přešel ulici a nenasoukal se do auta.

Pak si vzpomněl na otevřené dveře pracovny, nasál nosem vzduch a vrátil se zpět, aby uhasil doutník opřený v popelníku.

3

„Tys to odmítl?” podivila se Lora, když jí Repetto pověděl o Melbournově návštěvě.

„Jistěže jsem to odmítl.”

Předklonila se a lehce ho políbila na rty, potom, jak ucítila jeho dech, se na něho podívala s hranou přísností. Zase tak úplně hra-ná nebyla. „Doutník?”

„Jenom půlka. S Melboumem, abych byl dobrý hostitel.”

„Ach tak.” Přešla k oknu a zadívala se ven. Repetto si ji pozorně prohlížel. Béžové šaty, které měla na sobě, dobře ladily s jejími dlouhými, medově zbarvenými světlými vlasy. Lora měla pěkně tvarovanou, souměrnou postavu, nikoliv díky cvičení, chodila jen denně na procházky. Dostala ji do vínku v genech.

Myslel si, že možná řekne k Melbournově návštěvě něco víc, ale když se k němu obrátila zase zpátky, usmála se. Právě to na ní upoutalo Repetta jako první, její úsměv. Změnil odměřené, mod-rooké chladné rysy v půvabný signál vyslaný světu: jsem přístup-ná a připravená zažít dobrodružství. Repetto rychle pochopil, že to není pozvánka k sexu, ale někteří muži to tak někdy vnímali.

Lora byla na takové odezvy zvyklá a věděla, jak je odrazit, aniž si nadělala nepřátele.

„Pořád prší,” podotkla. „Nemám udělat trochu čaje?”

„Dobrý nápad.” Melboumova návštěva byla uzavřené téma. Jestli nějaký maniak vraždí lidi jednoho po druhém a brzy možná začne terorizovat město, není to Repettův problém. Odešel ze služ-by, aby pro sebe udělal něco dobrého. A zjevně mu to prospívá.

Lora mu musela číst myšlenky. „Díky/7

„Za co?”

„Mám na mysli, co jsi řekl Melbournovi.”

Zašla do kuchyně uvařit čaj. Repetto přešel pokoj a zadíval se na ulici přes okno zamlžené kapkami. New York. Město, které chránil po celý svůj život. Jeho město. Z domu přes ulici vyšel se smíchem mladý pár, který se přistěhoval před měsícem. Zena, hubená brunetka, přikrčila hlavu před první dešťovou kapkou, zatímco její manžel, tlustý muž s plnovousem, mžoural na oblohu a roztáhl deštník. Když je pozoroval, Repetto si vzpomněl, jak se sem s Lorou sami téměř před dvaceti lety nastěhovali. Zvláštní, jak se ulice vůbec nezměnila, zatímco lidé ano; životy různých generací odehrávající se na stejném jevišti.

Napadlo ho, že Lora, která je o šest let mladší než on a nemá poškozené plíce, ho téměř s jistotou přežije. Zůstane tady? Nebude se cítit opuštěná v tomto domě, který je pro jednu osobu příliš velký? Měla by se bez něho bát, osamělá žena, která žije v přízemí na Manhattanu? Jejich jediné dítě, Amelie, která studuje na právnické fakultě a bydlí v Upper West Side, by se k ní mohla nastěhovat. Ale možná ne. Amelie byla bytostně nezávislá. Možná se vdá. Repetto a Lora měli své vlastní představy, koho by chtěli mít za zetě. Repetto se usmál. Je to hloupost myslet si, že se takové přání vyplní. Ale Dal Bricker…

Zena pod ochranným přístřeškem deštníku se poohlédla a uviděla ho; Repetto pozvedl ruku na pozdrav, aby věděla, že je ne-špehuje, ale náhodou se podíval z okna, zrovna když šli ven.

Stál tam ještě dost dlouho a díval se, jak bez přestání mrholí a světlo pomalu střídá tma. Lampa za ním se rozsvítila a v okenní tabulce se objevil Lořin odraz. Otočil se.

Položila podnos s čajovým servisem na těžký stůl vedle pohovky. Repetto ji sledoval, jak si nalévá smetanu do šálku, součásti servisu z bavorského porcelánu, starožitného, ale ne výrazně drahého. Koupili si jej společně před deseti lety v SoHo. Přidala si kostku cukru a zamíchala. Přešel k ní, nalil si hlt smetany do vlastního šálku, posadil se a napil. Čaj nebyl tak horký, aby mu spálil jazyk.

Lora zůstala stát. Přes šaty si přehodila starý modrý propínací svetr, takže působila podivným dojmem směsice vytříbeného vku-su a pecivála, kombinace, kterou Repetto považoval za zvláštně půvabnou.

Usrkávala čaj a usmívala se. „Kritici chválí tu novou hru ve Westside, Levý břeh “

„Na internetu, nebo v novinách?”

„Obojí. Ne nadšené kritiky,, ale obecně dobré. Pojednává o amerických vystěhovalcích, kteří žili ve dvacátých letech v Paříži a později se vracejí do Států.”

„To zní politicky.”

„Ale o politice to není. George Kearn hraje starého Heming-waye.” Kearn patřil k jejím oblíbencům. A divadlo Westside, ne zrovna na Broadwayi, ale ne zase moc daleko, také.

„Může to být zajímavé,” přitakal Repetto. „Pracuješ zítra?”

„Ráno mám schůzku s klientem, potom jedu na obhlídku vzo-rových bytů.”

„Možná bych mohl sehnat lístky. Uvidím.”

Upila ještě jeden doušek čaje, pak se sehnula a políbila ho na čelo. Rty měla ještě teplé od čaje. „Miluju tě,” řekla prostě.

Věděl, proč to říká zrovna ted. Protože odmítl Melbourna. Uchopil její prázdnou ruku a políbil ji. Neřekl jí, že ji také miluje. Nezdálo se mu, že je na to vhodný okamžik, ale věděl, že by jí to měl říkat častěji; sliboval si, že přesně to bude dělat, jakmile ode-jde do penze.

Pozoroval ji, jak kráčí k oknu s šálkem v ruce. Posadila se ze-šikma na sedačku, aby se mohla dívat přes sklo na deštivou ulici. Vypadala spokojeně. Repetto si dokázal představit, že kdyby byla kočka, smotala by se do klubíčka na parapetu a usnula by.

Kdyby byla kočka, hýčkal by ji.

Druhý den ráno, když Lora odjela na schůzku s klientem, Repetto zašel pěšky do malé restaurace Bonaire na Čtrnácté ulici a dal si k snídani vajíčka a opečený kukuřičný vdolek. Bonaire měl rád nejen kvůli jídlu. Stěny vymalované jasnými barvami, boxy a sedačky potažené červeným čalouněním, tmavý barový pult vyrobený ze zvláštního druhu žuly, který se při dopadu světla ve správném úhlu leskl jako stříbro. Spoustu zákazníků tvořili lidé z okolí nebo ti, kteří poblíž pracovali. Štamgasti. Obchodníci, umělci, hokynáři společně s turisty a matkami s dětmi.

Servírka Carrie uklidila nádobí a nalila Repettovi druhý šálek kávy.

Pohodně se usadil a otevřel New York Times.

Další pochvalná kritika na Levý břeh. O odstřelovači ze včerejšího večera ani čárka. Melbournův masový vrah zatím nepostoupil z černé kroniky na titulní stránky.

Proč o tom vůbec přemýšlím?

Nalistoval sportovní přílohu, kde se dočetl o poslední akvizici Yankees, drahém nadhazovači, který mohl skoro zaručit, že mužstvo se dostane do play-off. Repetto si v klidu dál četl o nadhazovači. Když chodil do práce, vždycky v této části novin nacházel potěchu. Ve sportovní příloze se psalo o jediných vrazích, muž-stvu New York Yankees.

Shon u snídaně pomalu utichal, takže se uvolnilo místo u baro-vého pultu a vyprázdnily se i boxy. Repetto se čtením novin nijak nespěchal, nechal Carrii obvyklé spropitné a při odchodu zaplatil u pokladny.

Bylo krásné ráno. Jasná obloha a čistý vzduch po dešti před-chozího večera. Repetto se rozhodl, že se bude chvíli procházet a pak se vrátí domů. Potom…

Co?

Co bude dělat potom?

Jak bude trávit čas?

Najednou se cítil sám. Ztracený a zbytečný. Všiml si, že mu vyschlo v ústech a že jde trochu vrávoravě.

Je to jenom příznak zmatku po odchodu do penze, říkal si. Nic se neděje. Mohl se zabývat spoustou věcí, které nesouvisely s policejními aktivitami. Zazubil se, aby se uklidnil. Jiní taky odešli do důchodu a našli si způsob, jak trávit čas. On by to taky mohl zvládnout.

On to taky zvládne.

Zrovna když se chystal odejít, Melbournův asistent poručík Mike Mathers dvakrát zaklepal a pak otevřel dveře do jeho kanceláře. V brunátné irské tváři se zračilo vzrušení.

„Pro vás, pane, na dvojce. Je to on.”

Melbourne se nemusel ptát kdo. Usedl zpátky za psací stůl a čekal tak dlouho, jak mu odvaha dovolila, než zvedl sluchátko. Ne že by mu to pomohlo; zabiják si byl vědom, že policie sleduje jeho hovor, a dobře věděl, jak dlouho může bezpečně zůstat na lince.

Když přišel čas, Melbourne zvedl sluchátko a ohlásil se.

„Víte, kdo volá?” zazněl hlas v odpověd. Neutrální, bezpo-hlavní, možná něčím odfiltrovaný, aby ho zamaskoval.

„Vím. Co chcete v dnešním příjemném ránu?”

„Co řekl?”

„Kdo?”

„Nezkoušejte triky, abyste mě udržel na drátě. To by mohlo někoho stát život a vy byste to měl na svědomí.”

„Řekl ne.”

Smích, stejně chladný a neutrální jako hlas. „On si to rozmyslí. Znám ho. Vím o něm. Kapitán Vincent Repetto. Hrdina a legenda. Znám ho stejně dobře jako sám sebe.”

„Řekl bych, že mezi vámi dvěma je hodně velký rozdíl.”

„Jen hrátky osudu.”

„To těžko. Vina Repetta dobře znám.”

„Ale mě neznáte.”

„Tak mi o sobě něco povězte.”

„Řeknu vám, co chci, koho chci, a to je kapitán Vincent Repetto. Jediný přijatelný protivník v celé vaší nekompetentní byrokracii.”

„Už není součástí té byrokracie.”

„Může se jí znovu stát.”

„Už jsem vám to říkal. Ptal jsem se ho. Žádal jsem ho o to. Odmítl.”

„Tak se ho zeptejte znovu. Přesvědčte ho. Nasadte na něj třetí stupeň. Nepřijmu nikoho jiného než Repetta.”

„Vy si nemáte co vybírat.”

„Ale mám, a už jsem to udělal.”

„Poslouchejte…”

„Radši byste měl přemýšlet, jak mi dát, co požaduju, a to rych-le. Mám dost velkou trpělivost, ale ne nekonečnou.”

Cvak. Bzzzz.

Melbourne odložil sluchátko a pohlédl na hodinky. Věděl, že vrah přerušil spojení včas.

Mathers znovu strčil hlavu do kanceláře. „Volal z mobilního telefonu, pane.”

„Jistě,” odvětil Melbourne, vědom si toho, že pokud by se telefon vůbec někdy našel, ukázalo by se, že je kradený a otisky na něm jsou odstraněny. „Nahráli jste ten hovor?”

„To si pište.”

Melbourne neodešel z kanceláře, jak původně zamýšlel, místo toho seděl dlouho za psacím stolem a lámal si hlavu otázkou, jak Repetta přesvědčit. A

Následující den v deset hodin dopoledne seděl Repetto u své-ho stolu a čistil starý speciální policejní revolver osmatřicítku, kte-rý patřil jeho otci, když někdo zazvonil.

Lora vybírala nahoře barevné vzorky pro zákazníka. Obvykle tam venkovní zvonek neslyšela. Repetto odložil krabičku s vazelí-nou a otřel si ruku o hadřík, v němž byl revolver zabalený. Pak se vydal ke dveřím a podíval se přes kukátko.

Na zápraží stála vysoká žena s dlouhými rudými vlasy. Repetto otevřel dveře, aby ji viděl nezkreslenou.

Ve slunečném dubnovém ránu neměla na sobě kabát. Pod hně-dým sakem a barevně sladěnou sukní se rýsovala pěkná postava. Hranatý obličej, růžově orámované zelené oči pod pramínky vla-sů, které jí vítr foukal do tváře. Zdálo se mu, že plakala, ale usoudil, že její oči tak vypadají pořád, jak to u rusovlasých lidí bývá. Nelíčila se nijak nápadně, bledá rtěnka, bledě zelené oční stíny. Její věk odhadl na čtyřicet.

Usmála se. Rovné zuby, milý úsměv. Řekla: „Jen bývalý detektiv z oddělení vražd by si takto mohl měřit ženu/7

Repetto se ušklíbl s trapným pocitem: „Promiňte, neměl jsem v úmyslu na vás tak civět. Nebylo to…”

„Lascivní?”

„To určitě ne.”

„Jak jste mě teda ohodnotil?” Pohodila při té otázce hlavou na stranu skoro stejně, jako to dělala Lora.

„Neznáme se,” odpověděl Repetto. „Jste vzdělaná, to slovo lascivní -, finančně dobře zajištěná, ale ne bohatá.”

Pozvedla obočí. Bez kosmetické tužky by skoro žádné neměla.

„Vaše oblečení,” vysvětlil Repetto. „Dobrý policajt dokáže odhadnout oblečení stejně jako módní návrhář, aspoň pokud se týká ceny. Vaše je velmi vkusné, za průměrnou cenu. Kromě bot. Ty jsou drahé.”

„Na botách se nesmí šetřit,” poznamenala žena.

„Máte práci, možná profesi, která vám dost vynáší. Nejste vda-ná.“ Všiml si, jak pohlédla na levou ruku bez prstýnku. „Jste při-způsobivá a docela šťastná, ctižádostivá, a něco chcete.“

Usmála se. „Jak jste přišel na to, že něco chci?”

„Podařilo se vám vzbudit mou pozornost a nechat mě mluvit, zatímco vy si měříte mě.”

„O lidech se můžete hodně dozvědět z toho, co si myslí o vás,” řekla.

„Pokud jsou poctiví.”

„Bývalý detektiv z NYPD asi bude.”

„Trochu jinak poctivý,” dodal Repetto.

Zdálo se, že o tom přemýšlí, ale neřekla nic.

„Neútočíte na mě jako člověk, který nabízí něco na prodej, co vás tedy přivádí?” zeptal se.

„Jmenuju se Zoe Bradyová,” představila se.

„Čekal jsem, kdy se k tomu dostaneme. Vy o mně evidentně víte dost, jméno nevyjímaje. O tom v nejmenším nepochybuju.”

„Jste Vincent Repetto. Legendární Repetto. Tvrdý policajt. A spravedlivý. Chytrý a vzor poctivosti.”

„Ted vím, že něco chcete.”

„Pracuju jako psycholog u NYPD,” vysvětlila.

„A já vím, co chcete.” Repetto udělal krok ven a zavřel za sebou dveře; Loře by neprospělo, kdyby cokoliv z toho slyšéla.**,Posílá vás Lou Melbourne.”

„Schválil mi to. Nápad jít sem byl můj.”

„Ať s nápadem přišel kdokoliv, nebyl to nápad dobrý. Já svoje rozhodnutí nezměním.”

„Potíž je v tom,” pokračovala Zoe, „že vrah nezmění svoje rozhodnutí o vás. Snažila jsem se proniknout do jeho myšlení a tro-chu jsem pochopila jeho důvody, nebo co on považuje za důvo-dy. Nemíní se vzdát svých požadavků, a jeho požadavek je utkat se v boji s vámi.”

„Tak prostě nedostane, co požaduje.”

„My vás také chceme. Protože je nám jasné, jak je ten odstřelovač nebezpečný. A chápeme, proč chce vás jako svého soupeře. Jste legenda, a v jeho představách se jí on brzy stane taky.” Hleděla vážně na Repetta. „Přemýšlel jste o té záležitosti aspoň chvilinku potom, co s vámi kapitán Melbourne mluvil?”

„Ano,” přiznal. „Nerozmyslel jsem si to. Tu hru, kterou chce ten blázen hrát, jsem já už dohrál.” Usmál se na ni. Něco se mu na ní líbilo i přes její úkol, i přes to, že vlastně nebyla policistka. Přál si, aby se s ní nemusel profesionálně zaplést. Nikdy neměl psychology příliš v oblibě. Podle jeho zkušeností se častěji mýlili, než měli pravdu. A pokud ji měli, jednalo se o zjevná fakta, muž, určitá věková hranice, chudý nebo nezaměstnaný, problematické dětství… „Je mi líto, Zoe, ale nehodlám přistoupit na hrozby psy-chopatického zabijáka. Až vás bude odstřelovač kontaktovat příš-tě, řekněte mu, že jsem řekl ne, nechci s ním hrát.“

Pokrčila rameny. „Tak jo, zkusila jsem to a nepovedlo se. Zástupce náčelníka měl pravdu. Jste tvrdý muž.”

„To měla být urážka?”

Sestupovala noblesně po schodech a zazubila se na něj. „Ode mě ne. Mám ráda neústupnost a hrdost. Tak aspoň vím, na čem jsem.”

„Povíte Melbournovi, co jsem říkal?”

„Povím mu to.” Pokývla Repettovi a vykročila po chodníku. Po několika krocích se zastavila a otočila. „Taky mu povím, že podle úsudku, který jsem si o vás udělala, nečekám, že svoje rozhodnutí změníte.”

„Otestovala jste si mě.”

„Určitě. Nebylo to těžké.”

Repetto se na ni usmál, pokynul jí na rozloučenou, otevřel dve-ře a vrátil se do domu ke své ženě, svému novému životu a otcovu revolveru.

5

Jim Lu zdědil svůj talent po předcích. Už jako dítě v Dom Nin-gu dokázal načrtnout podobiznu čehokoliv, obzvláště však lidí. Kromě základní školy v Číně se mu nedostalo žádného vzdělání a neměl možnost načerpat znalosti v hodinách o umění. Ale do-vedl nakreslit, co viděl. Uměl proniknout k podstatě, porozumět jí, pochopit, proč jsou věci utvářené tak, jak jsou; pak to dokázal znovu vytvořit.

Společně s desítkou dalších si vydělával na živobytí jako por-trétista, většinou na Times Square, když spadly divadelní opony a lidé se vyhrnuli do ulic, odkud mířili ke stanicím metra či do hotelů nebo marně mávali na taxíky. Jim Lu nebo jeho kamarádi kresliči portrétů vytvořili za dvacet dolarů uhlem podobiznu komukoliv, kdo vydržel deset minut sedět modelem. Za dalších patnáct dolarů přidali masivní lepenkový rám. Samozřejmě to bylo nelegální, ale když po nich šla policie, prostě si otevřeli obchod na jiném rušném místě, často jenom přes ulici. Policie toho měla v divadelní čtvrti napěchované lidmi hodně na starosti, a malíři portrétů se ocitali na okraji jejich zájmu.

Podobizna té ženy, jmenovala se Betty Em a Jim Lu se od ní dozvěděl, že žije v Iowě, se dala uhlem snadno zachytit. Měla husté černé vlasy, tmavé oči a ustupující bradu, od které se Jim Lu odrazil. Věděl, jak svým objektům zalichotit, jak ubrat pár roků tady, zvýraznit lícní kosti nebo zvětšit oči tamhle, a přitom se sobě stále podobaly.

Seděl na dřevěné skládací židličce před stojanem, zády otočený k silnici, čelem k lidem proudícím kolem těch, co se rozhodli mu pózovat nebo se prostě jen dívat. Jim Lu začal jako vždy levým okem a pracoval pomalu a soustředěně. Až dovede k dokonalosti levé oko, obočí a část nosu, začne pracovat rychleji, rozmáchne se a přestane se na oko soustředovat. Každičkou živou bytost, kterou kreslil, začínal od levého oka. Někdy si říkal, že tam musí ležet duše.

Betty Em působila jako příjemná dáma. Každých zhruba dva-cet vteřin, kdy na ni vrhl rychlý hodnotící pohled, se zastyděla a po tváři jí přelétl úsměv. Její manžel či přítel, statný muž v šedém obleku, stál opodál a díval se. Snažil se nevypadat příliš netrpělivě, že už chce jít.

Jim Lu si muže nevšímal, nevšímal si hlučného provozu za se-bou na Broadwayi, nevšímal si davu lidstva valícího se po chodníku před ním. Šedivý oblek se přesunul k obrubníku, aby viděl, co Jim Lu dělá, a zazubil se na Betty.

„Ještě tady toho moc není,” konstatoval, „ale i z toho mála se pozná, že jsi to ty.”

Jim Lu se pousmál a odpověděl přikývnutím na pochvalu, kte-rou ve svém hlubokém soustředění ani moc neslyšel.

V koutku mysli se zabýval Michelle, což se mu v poslední době stávalo čím dál častěji. Michelle, která tak ráda poskytovala i přijímala orální sex. Až tady skončí…

Do zad ho udeřila bolest, pak do hrudníku a paží. Hlava se mu musela zvrátit dozadu, protože hleděl nahoru přes mlžný opar světla na nepatrné hvězdy, které se stále zmenšovaly…

Betty Em zaslechla ten hlučný, ozvěnou odražený třesk a nejprve ji napadlo, že něco spadlo z budovy. Ale ten umělec, ten malý mužík s uhlazenou tmavou bradkou a knírkem se zhroutil ze žid-le a narazil do obrubníku i se stojanem. Betty na něj němě zírala, na kreslicí papír na chodníku, na své levé oko upřené zpátky na ni. Jenom jedno oko, ale věděla, že patří jí.

Všimla si na něm kapek krve. I okolo něj.

Někdo nebo něco ji silně udeřilo vysoko do hrudi, těsně pod krkem. Uslyšela další z těch silných, ozvěnou znějících třesků a uvědomila si, že spadla dozadu, vnímala lidi shlukující se oko-lo ní, paže, které ji podepřely, vzdálené výkřiky. Kde jsem? Co se stalo? Pokusila se nadechnout, ale nemohla, a bolest s hrůzou ji přenesly do chladných tmavých prostor. Její poslední souvislá myšlenka se vztahovala k ohlušujícímu, ozvěnou se vracejícímu zvuku, který slyšela, jako když se přibouchnou síťové dveře na farmě, kde vyrostla. Byl to zvuk, který milovala. Jako dítě vždycky s těmi dveřmi práskla, když šla ven… přišla domů.

Nazítří ráno četl titulní stránku New York Post a zasmál se. Mé-diím netrvalo dlouho, než pro něj vymyslela jméno: „Noční odstřelovač.” To se hodilo. Noci mu vyhovovaly nejvíce. A protože sdělovací prostředky mu přidělily noc, přijal to.

Noční odstřelovač. Stručné a výstižné.

Bude se to dobře vyjímat v titulcích.

Repetto právě upřeně hleděl do Timesů v Bonaire, když před něj Carrie položila vajíčka, topinku a kávu.

„To je strašný, co se včera stalo na Times Square.“ řekla. „Musí to bejt cvok, ten Noční odstřelovač. Svět je plnej šílenců, nemys-líte?”

„Kromě vás a mne,” odvětil Repetto a odsunul složené noviny stranou, aby si udělal místo pro talíř.

„Dva lidi zastřelený a tři zraněný při autonehodě, jak se všechny auta snažily vodtamtud dostat pryč, hromada lidí málem ušla-panejch, když jim došlo, že na ně střílej.” Dolila mu kávu. „Musel to bejt blázinec.”

„New York,” řekl Repetto smutně.

„Jakej je v tom rozdíl?”

„Lidi v blázinci mají papír, že jsou blázni.”

Když se pustil do jídla, nakukoval do novin. Pouliční malíř a turistka z Iowy, oba mrtví. Mladá dívka zabita v limuzíně, když do ní narazil taxík nedaleko místa, kde se střílelo. Další zranění při dopravních nehodách. Dítě málem ušlapané na chodníku.

Repetto cítil, jak v něm narůstá hněv a potlačuje chuť k jídlu.

Zacinkání mobilního telefonu tomu nepřidalo.

Vyhrabal mobil z kapsy bundy složené na sedadle vedle něj. „Repetto,” ohlásil se a přitom polykal kousek vajíčka.

„Tady je Lou Melbourne.”

„Tady je snídaně.”

„Napadlo mě, kde tě asi zastihnu. Nečteš obvykle při ničení svých cév noviny?”

„Zrovna to jsem dělal. Titulní stránka. Times Square včera v noci.”

„Noční odstřelovač nám včera v noci volal po tom, co se to stalo, Vine. Vyřídil jsem mu tvou odpověd. Nelíbila se mu/7

Repetto věděl, kam Melbourne míří. „Není to moje vina, že ti dva lidé byli včera v noci zastřeleni. Je to naprosto a jedině vina toho grázla, který stiskl spoušť.“

„Samozřejmě. Ale vidí to on takto?”

„On je šílený.“ zdůraznil Repetto. „My nevíme, jak on to vidí, a možná by nám to nedávalo smysl, ani kdybychom to věděli.”

„Ty jsi odborník na masové vrahy, Vine, ale oba víme, že oni se řídí svou vlastní prapodivnou logikou. Proto zabíjejí. Proto je zavíráme.”

Repetto upíjel kávu. „Za žádnou z těch věcí nenesu osobní zodpovědnost.”

„S tím souhlasíme. Ale lidi z úřadu starosty žijí ve stresu. Komisař taky, a náčelník oddělení, můj šéf, jakbysmet.”

„Nezdá se mi, že bys byl ve stresu.“

„Mám to v popisu práce, abych nebyl, ale uvnitř se mnou clou-má nervozita. Dva lidi zastřeleni; pak vrah zavolal a řekl, že máš pár dní, abys přemýšlel o mé nabídce, ve skutečnosti jeho nabídce -, pak zabije další dva. Řekl mi, abych ti vzkázal, že jejich smrt budeš mít ná svědomí ty.”

„Řekl ti ještě něco?”

„Že má spoustu nábojů.”

Repetto neodpověděl. Usrkával kávu. Nelíbilo se mu, jak se mu zrychluje tep. Jak se mu rozproudila krev. Chladná zuřivost v hloubi jeho duše.

„Mohu tě najmout jako oficiálního poradce a dát ti dva dobré detektivy na plný úvazek, dokud vraha nevypátráme,” popisoval Melboume. „Oficiálně budeš pořád v penzi, takže můžeš dál brát důchod a dodržet svůj slib Loře.”

„Je v tom snad nějaký rozdíl?”

„To jsou kecy, které denně slýcháme u soudu, Vine, a tam to prochází, ale tady ne. Udělej to pro nás, pro město, a už tě nebudeme otravovat. Cestuj si, chod na všechna představení na Broadwayi, která si vybereš, dobře jez, dobře pij, hnij si šťastně po zbytek života. To je v pořádku. Ale my oba víme před bohem, že jsi jediný, kdo tohle může dokázat.”

„Lou…”

„No dobře, jediný, kdo to může udělat nejlíp.”

„Lou…”

„Udělej to pro mě ze starého přátelství. Zeptej se Lory ještě jed-nou. Po včerejší noci se věci změnily. Jsem si jistý, že to pochopí.”

„Požádal tě šéf, abys mi zavolal?”

„Požádal mě starosta.”

Repetto váhal, jestli mu má věřit. Melbourne dovedl podvádět, dokázal být neústupný a pozoruhodně přesvědčivý. Právě proto byl povýšen přes tolik služebně starších policistů. Proto se jednoho dne stane šéfem newyorského policejního oddělení, možná dokonce komisařem, i když nebude mít tolik ctižádosti jako mnozí jiní před ním. Melbourne by Repettovi přímo nelhal, protože na to byl příliš mazaný, ale dokázal masírovat pravdu, dokud nevy-dechla a nevzdala se mu.

Holá fakta mluvila jasnou řečí. Noční odstřelovač zabíjel dvakrát, protože se mu nelíbila Repettova odpověd. Pokud svou odpověd nezmění, zemřou další dvě oběti, a to brzy. Možná by zabil další lidi i tak, ale ti dva, stejně jako ti dva minulou noc, by šli na Repettovu zodpovědnost. Takovým způsobem Noční odstřelovač uvažoval.

Tak uvažoval Repetto.

„Promluvím s Lorou,” slíbil.

„Díky, Vine. Určitě zabráníš spoustě krveprolití.” Ještě nikdy nezněla Repettovi Melboumova slova upřímněji. „Radši už zavě-sím, než si to rozmyslíš.”

Ve sluchátku cvaklo. „

Repetto vypnul mobil, chvíli seděl a upřeně na něj hleděl. Krev…

Pomalu popíjel kávu a nedbale při tom četl noviny, dokud ne-došel na druhou stranu listu a neudeřilo ho do očí jeho jméno. Někdo nechal prosáknout informaci, jaký důvod vedl Nočního odstřelovače k zabití posledních dvou obětí a co požaduje. Tady to stálo černé na bílém, v New York Times, nejprodávanějších novinách.

Chtěl Repetta.

6

Repetto dostal chuť na kousek koláče. Neuvědomil si, že od oběda už uplynula taková doba, a spolu s Lorou dojeli taxíkem do Upper West Side, kde měla jejich dcera Amelie tak levný pod-nájem, že se jí vyplatilo jezdit metrem pětkrát nebo šestkrát týdně do centra na New York University, kde studovala právo v příprav-ném ročníku.

Amelie zdědila útlou postavu a jemné rysy po matce a zdobil ji zářivý úsměv a husté zlatavé blond vlasy. Byla na ně patřičně pyšná a nosila je spletené do dlouhého copu, který jí sahal po pás. Dnešní jedenadvacáté narozeniny oslavovala s rodiči a nejlepšími přáteli. Kromě Repetta a Lory tam dorazila Mar, starší a s poněkud šedivějšími vlasy než v době, kdy spolu se svou sestrou Mel léčily a vychovávaly mladého Repetta. Dalším hostem byl Dal a pak ješ-tě dívka jménem Peggy, se kterou se Amelie znala ze školy. Malá skupinka, ale důvěrně blízká.

„Zazpívejme si,” navrhl Dal, když Lora dokončila zapalování svíček na dortu, který přinesla Mar.

Amelie vykouzlila svůj úžasný úsměv a zavrtěla hlavou, avšak zpívání už zatím začalo.

Repettův hlas zněl jako nakřáplá siréna, takže se jej snažil držet na uzdě. Nelibě nesl, jak Peggy pokukovala po Dalovi, který jí zdánlivě nevěnoval žádnou pozornost. Tak je to dobré.

Třeba se na sebe Dal s Amelií budou jednou dívat jinak, ne tolik jako bratr a sestra. Lora a Repetto v to aspoň doufali. Ale některé věci se nedají uspíšit. Repetto říkal sám sobě, že je na čase, aby dospěl, i ve svém pokročilém věku. Kdyby si Dal náhodou vybral dívku jako Peggy, krásnou tmavovlásku, nedalo by se s tím nic dělat. Některé věci prostě jsou mimo otcovu kontrolu.

„Na co myslíš, tati?”

Repetto si uvědomil, že Hodně štěstízdraví doznělo.

„Myslím, že by sis měla něco přát.“

Amelie při svém přání na okamžik zavřela oči, pak sešpulený-mi rty vyfoukla dva obláčky vzduchu a všech jedenadvacet svíček uhaslo. Lora s Repettem si vyměnili pohledy, jimiž si sdělovali, že si oba dva něco přáli. Mar to neušlo, usmála se a potřásla hlavou. Dal si toho nevšiml. Peggy se v té chvíli zdála trochu zmatená.

„Tak copak sis přála?” zeptal se Dal.

„Aby dokončila práva,” odpověděla Peggy a rozpustile zata-hala Amelii za dlouhý cop.

Všichni se rozesmáli a Mar přešla k Repettovi. Bylo jí přes osmdesát, byla shrbená a scvrklá, ale měla pečlivě naondulované bílé vlasy a živé hnědé oči. Vypadala jako jeden z těch lidí, o nichž bys-te řekli, že budou žít navěky. Repetto si přál, aby tomu tak bylo.

„Všechno v pořádku, Vine?” zeptala se. „Vypadáš trochu zadumaně.”

„Inu, mám toho dost k přemýšlení.”

„No jo, tys musel vždycky moc přemýšlet, aby ses cítil opravdu šťastný.”

„Existuje něco jako opravdový pocit štěstí?”

„Nee.” Poplácala ho po rameni a odešla.

Při porcování dortu přistoupil Dal k Repettovi a vedl ho pryč, až došli ke dveřím v kuchyni.

„Nemůžu uvěřit, že Mar vážila takovou cestu vlakem až z Fila-delfie jen kvůli této příležitosti, v jejím věku,” podivoval se. „To je nezmar ženská.”

„Člověk nikdy neví.”

„Michaels mě přemlouvá, abych si udělal zkoušky na poručíka,” pokračoval Dal. „Měl bych na starosti boj s pouliční krimina-litou související s narkotiky.”

„Řídil bys útvar?”

„Ne hned.”

„To nevypadá jako špatný postup.”

„Chtěl bych se co nejrychleji dostat na pozici detektiva, jako jste vy.”

„Byl jsem,” opravil ho Repetto.

Dal se usmál. „Proslýchá se, že vás chtějí nasadit na Nočního odstřelovače.”

Repetto si povzdychl. „NYPD prosakuje jako Titanik. A rozpočet má taky pod vodou.”

„Uvažujete o tom?”

„Rozbalujeme dárky!” ozvala se Lora z obývacího pokoje.

„Poslyšte, vy dva, v ledničce pivo není,” přidala se Amelie. „Je tady v chladicím boxu.”

Repetto s Dalem se rozesmáli. „Odhalila nás,” řekl Dal.

„Jako vždycky,” přidal se Repetto. „Promluvíme si ještě zítra ráno.”

Repetto se sešel s Dalem Brickerem nazítří dopoledne na obvyklém místě, mimo jeho domov. Bricker zaparkoval auto s civilní poznávací značkou dál od Čtrnácté ulice a pak se šli projít.

Slunce se dotýkalo budov svými paprsky, noc vystřídalo svě-ží jitro. Taková rána měl Repetto v New Yorku nejraději. Obrazy, vůně a zvuky jako by se znovu narodily. Cokoliv se mohlo stát. Město nadějí.

„Slyšel jsem od Lory, co od vás Melbourne žádá,” začal Dal. Ve srovnání s Repettem měl vyšší, mohutnější postavu. Kráčet vedle někoho rozměrnějšího byl pro Repetta neobvyklý pocit.

„Předpokládal jsem to. Není to žádné tajemství. Co si o tom myslíš?”

„Myslím, že byste to měl zvážit sám.”

„Co kdybych to nechtěl sám zvážit? Co kdybych tě požádal o radu?”

Bricker se musel zasmát pohledu, jakým si ho Repetto měřil: vysoký ramenatý muž s černými kudrnatými vlasy připomínal svým zjevem hvězdu stylu country a western. Neměla by se s ním Amelie v životě dobře? Možná si byli příliš blízcí, více než přátelé, ale méně než milenci. A spíš než jako muž a žena, mezi nimiž by se mohl vyvinout milostný vztah, se vidí jako sourozenci.

I když vůbec nezáleželo na tom, co si Repetto myslí, někdy při představě o Dalově a Ameliině společném štěstí až pociťoval bolest. Když šlo o budoucnost, lidé byli někdy úplně slepí.

„Obvykle se ptávám na radu já vás,” podotkl Dal.

„Tentokrát ne,” zněla odpověd.

Bricker se zhluboka a hlasitě nadechl. „Pokud jde o můj názor, myslím si, že byste měl udělat, oč vás Melbourne žádá.”

„Přemýšlel jsi o tom?”

„Hodně. Od té doby, co jsem mluvil s Lorou. Přinejmenším si myslím, že máte určitou zodpovědnost. To jsem Loře neřekl, ale myslím si to od začátku.”

„No dobře,” pronesl Repetto po několika krocích, „zeptal jsem se tě.”

„Lora vám na to určitě přistoupí,” dodal Bricker.

„Přistoupí mně na to? Ty si myslíš, že se chci tomu šílenému zabijákovi pověsit na paty?”

„Ale jděte, Vine. Víte moc dobře, že chcete.”

„Normálně bych s tebou souhlasil. Ale v každém manželství přijde doba…”

„Jasně. Jak už jsem řekl, je to vaše rozhodnutí, jenom vaše.” Ale z jeho pohledu se dalo vyčíst, že si myslí něco jiného. Dovedl v Repettovi zatraceně dobře číst.

Jako by měli společnou krev.

„Ještě si s Lorou promluvím.”

„To bude nejrozumnější.”

Repetto ale věděl, že on ten rozhovor nezačne. Vyhovovalo by mu, kdyby téma nadhodila sama a přišla s nějakým návrhem. Znal Loru a Bricker je znal oba. V žádném případě se nemohlo stát, aby Lora držela Repetta za slovo a dívala se, jak nečinně po-stává, a Noční odstřelovač by si zatím vybíral další oběti. To by je v určitém smyslu stavělo do pozice těch, kdo za jejich smrt nesou zodpovědnost; stali by se částečně spolupachateli.

Dal měl pravdu; Repetto se musel rozhodnout sám. Měl však dost trpělivosti a věřil, že Lora brzy nějaké rozhodnutí učiní. Kromě dobroty a statečnosti měla svědomí, které by jí nedalo spát.

„Máš ještě čas zastavit se v lahůdkách?” otázal se Repetto. Ob-cházeli budovu a od rohového obchodu s lahůdkami viděli na neoznačený ford. „Chci vzít něco domů k snídani. Můžeš se k nám připojit.”

Dal o tom zapřemýšlel. „Zní to lákavě, ale fakt už nemám tolik času. Koupím si jen nějaké ovoce a můžu ho jíst za jízdy.”

Před lahůdkářstvím se zastavili u Stánků s ovocem a zeleninou a s květinami. Stejně jako květiny, i většina ovoce sem byla do-pravována z teplejších zemí, kde se jim dařilo i v tuto roční dobu. Repetto měl raději ovoce přímo ze sklizně; počkal tedy, až si Dal vybere, pak šel společně s ním dovnitř k pokladně a sám si ještě vybíral něco dobrého na zub zabaleného ve fólii, co by si vzal s sebou domů.

„Broskve vypadají nejlíp,” rozhodl se Dal.

Opřel se stehny o dřevěný stánek a natáhl se dopředu, aby si mohl podat velkou zralou broskev v poslední řadě.

Repetto zahlédl kulku, jak se zaryla Dalovi zezadu do hlavy, a uslyšel její náraz ještě před burácivým zvukem pušky.

Bricker se složil na broskve se stále napřaženou pravou paží a prsty směřujícími dopředu. Repetto vnímal broskve, které se za-čaly sypat přes okraj Stánku, skákaly a kutálely se mu k nohám. Bricker naklonil hlavu ke straně, jako by si chtěl udělat větší pohodlí na polštáři z broskví, a vtom vytryskla krev. A tekla a tekla.

Repetto ustoupil dozadu, konsternován pohledem na Brickera, na krev na broskvích a krev ted už stékající ze stánku na chodník.

„Ježíšmarjá!” zaslechl někoho. „Podívej na tu krev! Kurva, to je krve!”

Lidé se shlukli kolem Repetta. Slyšel jejich podrážky, jak šou-pají o chodník, viděl je jako stíny zasunuté kdesi v koutku své mysli. Bylo to neskutečné. Celé tak strašně neskutečné.

„…ten chlapík to má spočítaný… mrtvěj… mrtvěj…”

„Ustupte. Prosím vás, ustupte od něho!” Kimův hlas. Majitele lahůdkářství. Kim Repetta znal a vyšel ven, i když riskoval další výstřely.

„Dyť je to jedno, člověče. Je po něm. Koukněte na ten bordel, tolik krve!”

Musí to být tolik krve?

„Koukejte, kam šlapete…”

„Sežeňte policajta!” ozvala se nějaká žena.

Krev.

„Někdo uvnitř volá policii.” Kimův hlas. „Někdo uvnitř už volá.”

„Sežeňte policajta!” trvala na svém žena, jako by neslyšela. „Sežeňte policajta.“

Repetto stál nehnuté s výjimkou hrudníku, který se mu zvedal a klesal v rychlém rytmu dechu. Tvář mu zbledla. Lidé kolem si možná mysleli, že je v šoku, ale nebyl. Ještě ne.

„Já jsem policajt,” promluvil.

Ještě před východem slunce se probudil horkem celý zpocený na zádech vedle Lory. Repetto se dovtípil, že nespala, že od chvíle, kdy si šli těsně po půlnoci lehnout, plakala.

Na chviličku se podivil, proč tiše vzlyká; pak si s hrůzou uvědomil, co se včera stalo. Jemně ji k sobě přitáhl. Položila mu hlavu na krk a stále plakala. Žádný z nich nepromluvil. Bolest nad tím, co se přihodilo Dalovi, co se přihodilo jim, byla nesmírná.

Asi po hodině společně sdíleného zármutku usnuli.

Když ložnici ozářily paprsky ranního světla pronikajícího pootevřenými žaluziemi, vzbudil se Repetto vyčerpaný stejně jako včera. Opatrně se vymanil z Lořina objetí, aby ji neprobudil. V prv-ní chvíli ho napadlo, že ji políbí na čelo, ale pak myšlenku zavrhl. Ať se ještě trochu vyspí. Místo toho se na ni se zájmem díval, jako by představovala vzácné tajemství. Miloval ji a věděl, že ted potřebují jeden druhého jako nikdy předtím. Vylezl co nejtišeji z postele a šel se do koupelny osprchovat.

Prsty pravé ruky měl ztuhlé, jak křečovitě svíral zmuchlanou přikrývku, když usínal, a asi po celou dobu, co spal.

Když se utíral do osušky, zadíval se na muže v koupelnovém zrcadle.

Spatřil kapitána Vincenta Alberta Repetta, jak na něj hledí, stej-ný jako včera, přesto nezvra ti tělně jiný.

7

Detektiv z oddělení vražd Meg Doyleová stočila policejní auto bez označení na sjezd z dálnice a sledovala ukazatele k odbočce na příjezdovou cestu ke hřbitovu. Vedle ní seděl její partner, Bert „Birdy” Bellman. Vyrazili z města asi před hodinou, kdy Meg vy-zvedla Birdyho v jeho domě v Queensu. Za jízdy posnídali koblihy a kávu. Policajti jedí koblihy. Život imituje umění, napadlo Meg. A může za to řetězec Krispy Kreme.

Museli vstávat brzy, protože pohřeb Dala Brickera se konal v New Jersey. Jen obřad pro rodinu a přátele. Oficiální rozloučení se všemi poctami, uniformami, dudáckou hudbou a čestnými salvami, při kterém byl pohřben jako příslušník NYPD, proběhlo už včera. Dnešní rozloučení se seržantem Dalem Brickerem mělo mít tišší, intimnější charakter. Ihned po skončení se Meg a Birdy seznámí s Repettem.

Meg se na setkání těšila. U NYPD byl Repetto považován za jakousi legendu, takže ji vůbec nepřekvapilo, když se na něj nadří-zení obrátili s žádostí o pomoc. Díky Nočnímu odstřelovači, který si ho vybral, bylo rozhodnutí jednomyslné. Na oddělení stále kolovaly historky, jak Repetto osobně zahnal do kouta „Půlnočního koženého zabijáka” a bojoval s ním v přestřelce, dokud si podezřelý neskočil pro smrt ze čtyřicátého patra. Jak dva mafiánští gangsteři měli za úkol zastrašit Repetta, a on je přemohl. Když jim na nemocničních postelích sdělovali obvinění z přepadení, Repetto jim osobně přečetl jejich práva.

Meg odbočila na cestu ke hřbitovu. Drobná devětatřicetiletá žena, která už to mohla u NYPD dotáhnout dál, kdyby držela ja-zyk na uzdě. Na vině nebyl její temperament; spíš mluvila rychleji, než myslela, a uškodila si dřív, než to mohla vzít zpátky. Od té doby, co se rozvedla s Chipem, měla sklon říkat, co si myslí, o čem ví, že je pravda, nebezpečný zvyk a je těžko se ho zbavit. Měla křehkou postavu, tmavohnědé oči a jemné rysy. Nakrátko střižené vlasy se jí neposlušně kroutily a vytvářely nad čelem chocholku.

Když ještě nosila uniformu, měla skoro pořád nasazenou čapku. Nyní si brala na pomoc vlasový gel, ale ne vždy úspěšně.

Na rozdíl od ní měl Birdy Bellman hlavu holou, jen s několika řídkými pramínky vlasů přehozenými přes lesklou pleš na temeni. Se svýma přivřenýma očima a hladkou tváří vypadal neustále zasmušile. Svou přezdívku si vysloužil kvůli pohybům hlavy, když ho ovládla nervozita, což bylo skoro pořád. Připomínaly klování. Napjatý navenek, jeho mozek však soustavně pracoval klidně a neúnavně. Meg si říkala, že kdyby Birdy opravdu byl pták, byl by sup. Takový, co žere zvířata přejetá autem a potom je mu z nich špatně.

Některé části Birdyho těla se nikdy nepřestávaly pohybovat. Poklepával prsty, podupával nohou v divokém rytmu, zatínal ruku v pěst a zase ji otevíral; tímto způsobem ze sebe vydával zuřivost a přebytečnou energii, která ho sužovala. Někdy si Meg říkala, že by měl navštívit cvokaře.

„Tady to je.“ ozval se vedle ní a bubnoval přitom prsty na ko-leně.

Auto dorazilo k vrzající hřbitovní bráně.

Meg zpomalila a odbočila doleva, přičemž si všimla, jak jsou panty na vratech zrezivělé. Hřbitov už hodně pamatoval a nyní byl využíván ke komerčním účelům. Mrtví ustupovali živým.

Meg ani Birdy se včerejšího obřadu nemohli zúčastnit, poněvadž byli ve službě. Toto místo Meg nikdy předtím neviděla. Rozhlédla se kolem a usoudila, že tady jistě vládl mír a klid, do-kud sem nepřivedli dálnici. Pozemek byl dobře udržovaný, asfaltovou cestu vinoucí se mezi náhrobními kameny a sochami lemovaly vysoké topoly a javory.

Když Meg zahlédla v dálce před sebou řadu pohřebních hostů, zpomalila a pak zaparkovala na konci řady vozidel za nablýska-ným černým cadillacem. Vystoupila ze zaprášeného neoznačeného chevroletu a přehodila přes sebe lehký černý nepromokavý plášť, který si s sebou vzala pro tuto příležitost. Birdy měl na sobě tmavý oblek a tmavohnědou kravatu s klikatým vzorem. Vypadal celkem přijatelně. Jeho ženu postihla před dvěma lety mrtvice a od té doby byla upoutána na lůžko. Meg jej v duchu pochválila, že se sám tak vkusně oblékl.

Obřad již probíhal. Oba detektivové se tedy postavili na konec hloučku asi padesáti smutečních hostů a zůstali zdvořile v tichosti stát. Zástupce náčelníka Melbourne v parádní uniformě si jich po-všiml a pozdravil je kývnutím hlavou.

Neskutečně hubený kněz v tmavém ornátu stál u čerstvě za-sypaného hrobu a prostého náhrobku nesoucího jméno Dala Brickera. Pronášel oslavnou pohřební řeč, jíž Meg skoro vůbec nerozuměla. Nedaleko od něj se vršily naaranžované květinové dary ze včerejšího oficiálního rozloučení. A kousek od květin stál Vincent Repetto.

Meg na něj fascinovaně hleděla. Byl to vysoký muž, přes metr devadesát, s mohutnými rameny boxera a dlouhými pažemi. Jeho obrovské ruce vypadaly drsně pod bílými manžetami, které vyču-hovaly z perfektně střiženého tmavého obleku. Zdálo se jí, že má modré oči, ale nebyla si jistá. Vítr mu čechral ocelově šedé vlasy. Vypadal neuvěřitelně smutně.

Blondýna vedle Repetta přistoupila blíže k němu a položila mu ruku na paži, jako by jej chtěla povzbudit. Zřejmě manželka. Blízko ní stála mladá žena, asi dvacetiletá, s úžasně dlouhými světlými vlasy spletenými do copu; nápadně se podobala starší blondýně. Meg věděla, že Repetto má dceru. Podobala se v něčem také jemu?

Repetto musel její pohled vycítit, poněvadž zvedl oči směrem k ní, a v tom okamžiku se v nich nebezpečně zablýsklo. Najednou v jeho tváři neviděla tolik smutku, zahlédla výraz tiché strnulosti, který vídala v obličejích skutečně nebezpečných mužů těsně před tím, než šli do akce. Bylo to ticho a klid před bouří. Oni už se rozhodli jednat, neexistovalo nic, co by je mohlo zastavit. Otázka zněla kdy.

V tu chvíli Meg napadlo, že Noční odstřelovač asi udělal vel-kou chybu; pak odvrátila pohled.

Na opačné straně silnice, v polovině cesty na kopec, seděl Noč-ní odstřelovač na studené tvrdé zemi pod javorem. Ukrýval se v houštině pod několika stromy, odkud měl jasný výhled na hřbitov a pohřební obřad u hrobu Dala Brickera. Nejdřív použil teleskop, který si s sebou přinesl v batohu. Pak se rozhodl, že na tu vzdálenost rozezná lidi dobře i bez něj; a kdyby si ho náhodou ně-kdo všiml, jak zaostřuje dalekohled na hřbitov, mohlo by to vzbudit podezření. Policajti skoro vždycky chodí na pohřby a obřady k uctění památky obětí vraždy; drží se teorie, že někdy mají pa-chatelé nutkání vidět své dílo a vmísí se mezi truchlící pozůstalé.

Tentokrát nikoliv mezi truchlící. Ne tak docela.

Vypadalo to, že obřad skončil. Asi padesát smutečních hos-tů odcházelo od hrobu a kráčelo pomalu dál jako v transu. Smrt jim připadala odpudivá, ale nechtěli pospíchat a rušit ji, provoko-vat ji.

Tamhle jde Repetto, vedle něj žena, určitě jeho manželka Lora, a mladá dívka, zřejmě jejich dcera. Hovořili se starou dámou v klo-bouku s plochou černou krempou. Jemně se dotkla Repettovy paže a objala Loru a mladší dívku; pak všechny tři ženy Repetta opustily a vydaly se společně směrem k zaparkovaným autům. Kapitán Melbourne spolu s dvojicí civilistů se připojil k Repettovi.

Poldové v civilních šatech. Noční odstřelovač je dokázal zvětřit i na dálku a měl úkol o to jednodušší, že je oba znal: detektivové Meg Doyleová a Birdy Bellman. Odstřelovač se na průzkum specializoval. Vypracoval svůj domácí úkol a zjistil si informace o obou dvou. Doyleová si pouští pusu na špacír, nedávný rozvod z ní učinil cynickou, občas útočnou ženu. Bellman je nervní drob-ný muž středního věku, který nevydrží sedět dlouho na jednom místě. Vrah věděl aspoň maličkost o spoustě detektivů z oddělení vražd newyorské policie. Existovala řada možností, jak se v dnešním technicky vyspělém světě dostat k informacím, když každý - detektivy z vražd nevyjímaje, o sobě dával vědět nebo se o něm psalo kvůli patnácti minutám slávy. NYPD se rádi chlubí svým sborem na oficiálních i neoficiálních internetových stránkách nebo v nízkonákladových publikacích, ve kterých líčí světu, jak se podí-lí na vymáhání práva. Udržuje tak dobré vztahy s veřejností.

Tak se Noční odstřelovač dozvěděl víc i o Doyleová a Bellmanovi, stejně jako předtím o Repettovi. Neohrožený Repetto prožil v mládí velkou tragédii, ale poté se dostal do laskavých rukou. Jeho smutek jistým způsobem skončil, jeho rozervané srdce se částečně zahojilo. On sám takové štěstí neměl. Nepřišlo včas, aby ho ochránilo před ulicí a démony ve tmě.

Rozdíl spočíval ve štěstí. Štěstí vymezovalo a rozdělovalo většinu lidí, bezpochyby i Doyleovou a Bellmana. Noční odstřelovač se s nimi brzy seznámí důvěrněji.

Aby si člověk dokonale užil a ocenil hru, v níž se hraje na jevišti života, to úžasně velké divadlo o smrti a odplatě, které právě začalo, musí se dobře seznámit s účinkujícími.

Se svými společníky, herci, kteří právě začali hrát své životní role. Začali hrát o život.

8

Meg, Repetto a Birdy stáli blízko sebe. Repetto pozvedl svůj starý revolver, osmatřicítku Smith a Wesson, a vypálil šest rych-lých ran na terč ve vzdálenosti dvaceti metrů. Přijeli na otevřenou střelnici na Rodman’s Neck v Bronxu, poloostrov, který vybíhal do Longislandského zálivu. Repetto trval na tom, aby jeli v anonym-ních služebních vozech přímo ze hřbitova. Potřeboval jen pár mi-nut, aby si vytáhl potřebné věci z auta, než s ním jeho žena a dcera odjedou domů. Ostatní střelci na střelnici měli na sobě neformální pohodlné oblečení. Meg a Birdy si sundali saka a Birdy si povolil kravatu. Repetto zůstal oděný celý v tmavém, i uzel kravaty si nechal pevně a elegantně uvázaný. Pálil ve smutečních šatech.

Naplnil bubínek novými náboji.

Repettovy hezké, ale unavené rysy se zpevnily a ztvrdly zá-rmutkem a odhodláním. Meg se dozvěděla, že Bricker pro něj znamenal tolik jako syn. Když jej nyní pozorovala, sevřelo se jí hrdlo a nemohla se tomu ubránit.

„Nevypadáte moc dobře, kapitáne,” oslovila ho. „Jestli si o tom chcete promluvit, můžeme počkat do zítřka nebo dnes o něco později…”

„Jsem v pohodě,” přerušil ji Repetto. „A čas hraje proti nám. Jinak bych seděl doma se ženou a dcerou a servíroval dort hos-tům.”

Místo odpovědi Meg vypálila dvě pečlivě mířené střely na terč. Zdálo se, že to nedopadlo nejlíp; ačkoliv si dala na čas, nedokázala se znehybnit.

Repetto pozvedl starý velký dalekohled, který si vzal z auta.

„Obě do černého,” konstatoval. „Není to špatné.”

Hned se cítila lépe.

Birdy používal metodu zacil a střílej, pálil rychle a spoléhal na instinktivní míření. Naučil se, že je to nejlepší střelecká metoda pro ty, kdo nemají pevné ruce. Když sklonil svůj devítimilimetrový Glock, Repetto zamžoural do dalekohledu a pronesl: „Hm-m.”

Nechal dalekohled viset na pásce na krku a pootočil se, aby se podíval na Meg a Bellmana. Meg pocítila, že se o ni Birdy opřel. Repettovy modré oči s chladným třpytem diamantů na něj měly stejný účinek jako na ni. Tady stojí muž v zajetí své morální po-vinnosti, která je pro něj důležitější než jeho život. Jestliže si Noční odstřelovač přál vhodného protivníka, tak jej určitě našel.

Meg uložila zbraň do pouzdra. Doufala, že si Repetto nevšiml její chvějící se ruky.

Řekl: „Dvě věci. Zaprvé, navzdory své hodnosti mám neoficiální postavení, takže mě oslovujte Repetto, ne kapitáne.“

Nebyl příliš zvyklý na familiární oslovování křestním jménem a tykání. „Zadruhé, toho zkurvysyna dopadneme!”

Meg samotnou překvapilo, že se slabě usmála. Asi adrenalin. „Budu si pamatovat obě.”

„Já taky,” dodal vedle ní Birdy svým nakřáplým hlasem. Meg viděla, jak mu nervózně cuká ukazováček natažený přes hlaveň pistole.

Vypadalo to, že Repetto už má střílení dost. Zasunul nabitý revolver do pouzdra na opasku a vydal se zpátky k zaparkovanému autu. Z podlahy pod zadním sedadlem vytáhl odřený černý kožený kufřík, který s sebou přivezl. Otevřel ho a vyndal dvě slož-ky s tvrdými hnědými deskami, které měly chlopně připevněné motouzkem zasunutým do kovových oček. Položil je na kapotu prohřátou od slunce. „Tady jsou záznamy o vraždách všech obě-tí Nočního odstřelovače, kopie pro vás oba. Až odtud odejdeme, vezměte si je a prostudujte.”

„Myslíte, abychom je prostudovali důkladněji,” dodala Meg. „Když jsme se s Birdym dozvěděli, že budeme pracovat na tom-to případu, prošli jsme si všechny materiály a diskutovali jsme o nich.”

Repetto se na ni pousmál skrze svůj zármutek a přes chladné odhodlání, které ho pohlcovalo. „Dobrá. Došli jste k nějakému zá-věru?”

„Rád si hraje,” řekl Birdy a soukal se zpátky do saka, které dr-žel přehozené přes ruku. „Do určité míry to dělají všichni, ale tady u tohohle to tvoří významnou část jeho choroby.”

„Odpovídá to víceméně tomu, co říká Zoe Bradyová,” dodala Meg.

Repetta to překvapilo. „Psycholožka už s vámi mluvila?”

„Osobně ne. Napsala to v závěru svého posudku. I to, že se jedná o sadistu.”

„Neplatí to snad pro všechny?” namítl Birdy a bubnoval prsty o kufr auta.

Meg na okamžik položila svou ruku na jeho, aby ty prsty zklid-nila. Pracovali spolu už dost dlouho, aby si to mohla dovolit, a žádný z nich si z toho nic nedělal. „Většinou ano. Ale kdyby naše-ho vraha vedl prvořadě sadismus, chtěl by se dostat blíže k obě-tem, aby viděl následky svého konání, a nestřílel by z takové dál-ky, odkud nemůže vidět a pocítit jejich šok a hrůzu.”

Repetto se na ni podíval. „Já si ale myslel, že podle materiálů Zoe Bradyové jste usoudili, že tohoto člověka pohání sadistické sklony.”

„Výslovně to neříká,” vysvětlila Meg. „Já se jen domnívám, že si to myslí.”

Zavrtal se do ní pohledem. Někdo na střelnici vypálil dlouhou salvu z něčeho s velkým kalibrem, co přehlušilo staccato výstřelů z menších zbraní. „Věříte hodně psychologickým rozborům?”

„Některým.” Meg pokrčila rameny a přimhouřila oči proti slunci, které vysvitlo zpoza odplouvajícího mraku. „Věda, která se aplikuje na blázna se zbraní. Nevím, jak moc může být přesná.”

„Na předtuchu dobrého policajta dám kdykoliv,” glosoval Repetto. Pokynul hlavou směrem k Bellmanovi. „Co říkal Birdy o hraní hry, o výzvě, dává smysl. Pro našeho Odstřelovače to znamená mnoho.” Znovu sáhl do kufříku a vytáhl složený list bílého papíru. „Tohle Birdyho obraz o vrahovi jen potvrzuje.”

Jednalo se o kopii strojopisu zaslaného Repettovi prostřednic-tvím NYPD. Psalo se tam prostě: Hra právě začíná.

Kopie neobsahovala ani záhlaví, ani podpis.

„Čistý, levný bílý papír a obálka,” konstatoval Repetto dřív, než se mohli zeptat. „Takový se prodává v kancelářských potře-bách, nebo dokonce v drogeriích. Na obálce použit stejný psací stroj jako na dopis, pravděpodobně čtyřicet let starý mechanický Royal. Odesláno z pošty na rohu Třetí a Čtyřiapadesáté ulice.”

„Rušné místo.“ řekl Birdy.

„Technici nenašli na papíru ani obálce žádné latentní otisky, totéž platí o známce. Ani vzorek DNA na spodní straně známky, takže ji neolízl.”

„Ostražitý chlapík.“ pronesla Meg.

„Plánuje.”

„Psychologové pro ně používají termín organizovaní sérioví vrazi,” dodal Birdy.

„Na psychology já kašlu.” Sotva ta slova vyřkl, Repetto si uvědomil, že to přehnal. „Teda ne úplně. Jejich názor musíme vzít v úvahu.”

„Názor Zoe Bradyové,” opravila ho Meg.

„Jistě. Soustředme se na našeho vraha, ne na Zoe Bradyovou.”

Meg s Birdym se na sebe úkosem podívali.

„Nepoužívá tlumič,” pokračovala Meg. „Evidentně se dokonale vyzná ve střelbě a určitě toho ví dost o zbraních, tak proč nepoužívá tlumič?”

„Třeba si ho nemůže dovolit,” zamyslel se Birdy.

„Klidně by ho ukradl. Já si myslím, že ví, že tady v New Yorku se zvuk odráží od budov a dá se těžko určit, odkud střelba pochází. U všech vražd se zvuk pušky odrážel od veškerých pevných povrchů, takže svědkové nejen že neměli představu, odkud výstřel přišel, někteří z nich si dokonce nebyli jisti, jestli šlo jen o jednu ránu.”

„Přesto by mu tlumič pořád zajišťoval větší bezpečí,” namítl Birdy.

„Možná,” připustila Meg. „Jenže my ostatní bychom se cíti-li bezpečněji, a přesně to on nechce. Nevyskakovali bychom při každém zaburácení výfuku nebo při pádu něčeho, co vydá hluk podobný výstřelu. Náš střelec si libuje v opakovaném třesku puš-ky, který způsobuje ozvěna. Zesiluje to faktor strachu. Chce, aby se všichni třásli hrůzou, kterou jim nahání.”

Repetto zbystřil a pohodil hlavou, jako by se zaposlouchal do rachotivého výstřelu z cvičiště, a podíval se na Meg. „Asi máte pravdu v tom, že mu jde primárně o hru s lidmi a vyvolání vše-obecného strachu spíš než o sadismus.”

Jenom asi.“ zdůraznil Birdy. „Možná že ho zajímá určitý typ sadismu.”

Repetto přikývl. „Víme o jeho hře díky opakovaným kontak-tům s policií, víme o jeho posedlosti mít mě za protivníka a máme strojem psaný vzkaz. Všechno ostatní je spekulace, ale neměli by-chom to ztrácet ze zřetele.“ Znovu zaměřil pohled na Meg. „Ten důvod, proč nepoužívá tlumič, který jste uvedla, do toho zapadá. Kromě toho, že náš člověk má potěšení z nahánění hrůzy, to pro něj představuje strategickou výhodu. Přesně takový závěr jsem če-kal po prostudování vrahova spisu.”

Meg při té pochvale pocítila záchvěv radosti. Proč se cítím tak-hle? Vždyt toho chlápka skoro neznám. Není můj otec.

Znovu se ozvala střelba z automatické zbraně velké ráže. Meg se zdálo, že ucítila střelný prach, i když věděla, že se od střelnice vzdálili už příliš daleko; leda že by vanul vítr v tom pravém směru.

Repetto zaklapl kufřík a zajistil ho řemínkem. „Dejme se do práce, projdeme znovu místa činu, pohovoříme se svědky a uvidíme, jestli se nám podaří zjistit něco nového. Musíme začít od základů. My znamená vy dva. Já si ještě musím prostudovat tady tu složku.”

„Takže občas přece jen jste oficiální kapitán Repetto,” pokusila se Meg s úsměvem o vtip.

„Vlastně pořád,” odvětil Repetto bez úsměvu. „Ale většinou budeme předstírat opak.”

Kristepane! Pocítila, jak se jí stáhl žaludek. Mám to napravit? Říct mu, ze jsem si dělala srandu? Ne, drž zobák. Nekomplikuj to. Tomu muži zabili před pár dny skoro syna a ovládá ho zármutek. Neměla bych to zlehčovat.

Nebo ho to třeba pobavilo a zažertoval taky. Možná…

„Ta práce nás bude zaměstnávat, zatímco budeme čekat,” řekl Repetto a otevřel zadní dveře neoznačeného auta a hodil dovnitř kufřík tak daleko, aby měl dost místa k sezení.

„Cekat na co?” zeptal se Birdy, když s Meg oba nastupovali do auta.

Ve zlomku vteřiny mu došlo, že to byla hloupá otázka.

Všichni věděli na co.

Vito Mestieri vlastnil malou opravnu nazvanou „Vitův Šrou-bovák” v Lower East Side a taky v ní od rána do večera pracoval. Opravoval drobné přístroje a televizory. Před třiceti lety po válce ve Vietnamu odešel z armády a zdědil dílnu po svém otci. Vito, který byl kvůli věku stále pomalejší a jehož hybnost ztěžoval rev-matismus, zvažoval, že opravnu prodá. Litoval, že nemá vlastního syna, kterému by podnik předal, ale obě jeho nevydařená manželství zůstala bezdětná.

Jednou týdně se scházel se svými přáteli, veterány z Vietnamu, aby si zahráli poker a poklábosili. Jenže vietnamští veteráni už zešedivěli a břicha se jim zakulatila stejně jako Vítovi, a pomalu se ztráceli z tohoto světa tak jako bojovníci z druhé světové války. Vito si byl vědom, že zanedlouho se v Timesech na stránce s nekro-logy objeví zpráva o posledním veteránovi z války ve Vietnamu, který nás opustil. Třeba to bude právě on, ale dost o tom pochyboval. Jedna věc však byla jistá: tohle si už nepřečte.

Přetočil cedulku na dveřích ze strany OTEVŘENO na ZAVŘENO a vykročil ven. Sundal si z opasku kroužek s klíči a po hmatu našel ten, který zapadl do dírky na dveřích.

Když otočil klíčem v zámku, uslyšel známý kovový zvuk za-cvaknutí, který jej uklidnil. Už přes rok se do dílny nikdo nevlou-pal, od té doby, co Vito zámek vyměnil a nechal si nainstalovat bezpečnostní systém.

Zavěsil kroužek zpátky na opasek a udělal krok od zamčených dveří, když náhle ucítil ostrou bolest vysoko na boku, blízko podpažní jamky. Nejdřív si myslel, že ho bodla včela nebo vosa. Pak udělal pár kroků a pocítil jinou, silnější bolest a sáhl si na místo, odkud přišlo první bodnutí.

Ruka se celá zbarvila krví a najednou se ocitl zpátky ve Vietnamu. Věděl, že dostal zásah.

Musím zavolat pomoc!

Úzká boční ulice byla až na pár lidí u křižovatky opuštěná. Vito pozvedl ruku a pokusil se zavolat. Bolest mu ztišila hlas.

Zpátky dovnitř. Volej 911!

Obrátil se zpět ke dveřím a pocítil, jak ho přemáhá slabost.

Potom koutkem oka zahlédl, jak na rohu zabočuje auto a vyrá-ží směrem k němu.

Odvezte mě někdo do nemocnice!

Otočil se pryč ode dveří a vrávoral do ulice, pokoušel se křičet, aby auto zastavil, a snažil se mávat rukama. Jediné zvuky, které ze sebe vydal, se změnily v přerývané zalapání po dechu a ruce, o nichž si myslel, že mávají, mu bezvládně visely podél těla.

Auto nabíralo rychlost. Najednou ho řidič zahlédl. Dupl na brzdový pedál a škubnul volantem ve snaze vyhnout se mu.

Ozvalo se kvílení pneumatik, jak se vozidlo dostalo do smyku. Vito učinil pokus uhnout mu z cesty, ale upadl Automobil se oto-čil o sto osmdesát stupňů a zadními koly ho převálcoval.

Když dorazila policie, našla řidiče, osmnáctiletého hispánské-ho kluka, jak pláče zhroucený na obrubníku.

O několik hodin později se mu trochu ulevilo, když se dozvěděl, že Vito zemřel dřív, než ho přejel; podlehl smrtelným zraně-ním po zásahu z pušky.

9

Po téměř probdělé noci se Repetto sešel další den ráno s Meg a Birdym okolo desáté v Hobby Hole ve West Village. Večer se tam podávala večeře a pití a místo bylo známé jako lesbický jazzo-vý klub. Přes den se prodávaly snídaně a obědy a hosté byli více různorodí. Po celou dobu servírovali svou specialitu, teplé piškoty s máslem s lehce nasládlou příchutí. Místo se nacházelo v pěším dosahu od jeho domu a Repetto tam chodíval na jídlo poměrně často, bez ohledu na čas a sexuální orientaci. Ani v nejmenším ho to nezajímalo, chodil tam kvůli piškotům.

Dnes ráno však ne. Nasnídali se s Lorou doma.

Byl tam jen jediný další zákazník, dál od něj v přední části restaurace a pryč z doslechu. Těžká vůně opečené slaniny by v Repettovi vzbudila hlad, kdyby nebyl po jídle.

„Dám si jen kafe.“ poznamenal.

„My taky.“ odpověděla Meg i za Birdyho. „Před pár hodinami jsme jedli koblihy.”

Birdy poklepával konečky prstů po vzoru na stole a souhlasně přikývl.

Meg, která přišla do tohoto podniku poprvé, se snažila nedívat se na obrázky, které vypadaly jako sbírka fotografií nahých, až na vysoké kovbojské boty a klobouky, žen na stěnách poblíž baru. Zdálo se, že roztáčejí lasa. Servírka, štíhlá mladá dívka působící žensky i ve vysokých kovbojských botách s ostruhami, pytlovitých džínsech, cvočky pobité kožené vestě a mužském účesu, nalila tři šálky kávy, nechala na stole džbáneček se smetanou a odešla.

Když se vzdálila z doslechu, Repetto přešel rovnou k věci. „Pojdme si projít všechno, co máme o Vitovi Mestierim.”

Meg usrkávala kávu. Když Birdy nic neříkal, ujala se slova. „Především víme, že je mrtev. Z balistiky přišla zpráva, že kulka je zdeformovaná nárazem do hrudního koše, takže se nedá zjistit zbraň, z které byla vystřelena.”

„Ne že by to k něčemu bylo.“ dodal Birdy. „Pro každou oběť jiná zbraň. Náš člověk musí mít celý arzenál.”

„Blázen do zbraní,” podotkla Meg.

„Což znamená, že začneme s kontrolou prodejců a sběratelů zbraní,” oznámil Repetto.

„Pořád se snažíme vypátrat, odkud střelec pálil, ale vypadá to dost beznadějně. Ví, že zvuk výstřelu se bude odrážet, a že ho tudíž nepůjde vypátrat.”

Servírka v plandavých džínsech se zastavila u jejich stolu a s pohledem upřeným na Meg se zeptala, jestli si někdo něco nepřeje.

Meg odpověděla, že možná později, a Birdy na ni významně zamrkal.

Vůbec se jí nelíbilo, co si určitě myslel. Nevěřila, že by si nevšiml spoře oděných honáků krav ženského pohlaví nebo že by byl takový gentleman, aby se o nich nezmínil. Tento člověk málokdy zklamal.

„Předpokládejme, že to ví natolik dobře, aby si našel místa ke střelbě, odkud si zajistí co největší ozvěnový efekt.“ zamyslel se Repetto. „Zkusme se vžít do jeho myšlení a zkontrolujme budovy a střechy, které jsou obklopené velkým množstvím pevných povrchů.”

„To jsou zhruba všechny budovy v New Yorku,” posteskl si Birdy nešťastně.

„Některé víc než jiné,” podpořila Meg Repetta, jako by to potřeboval. Birdy začal nervózně potřásat kolenem, až se stůl rozhoupal. Spřáhli se ti dva proti mně?

„Mestieri bude první,” řekl.

Repetto i Meg se na něj podívali.

„První oběť hry,” vysvětlil Birdy. „Protože Noční odstřelovač oznámil, že hra začíná.”

„Má pravdu,” reagoval Repetto. „Předchozí vraždy byly pře-dehra.”

„Rozcvička,” dodal Birdy, jako by Meg potřebovala vysvětlení. „Jako trénink úderů golfovou holí. Ted už se hraje naostro.”

„Pro ty, co zastřelil před Vitém Mestierim, se hrálo naostro už tehdy,” zaprotestovala Meg.

Birdy přestal houpat kolenem a přikývl.

„To jo, ale náš střelec použil předchozí oběti jenom jako prostře-dek, aby vtáhnul Repetta do hry. I Brickera. Především Brickera.”

Při té zmínce si Meg všimla Repettova výrazu a významně se na Birdyho podívala. Na toto pole se neměl pouštět. To by mohl škaredě schytat.

Zarputilost Repettova výrazu však neměla nic společného s Birdyho necitlivostí; souvisela s Nočním odstřelovačem.

„Udělal velkou chybu, když zabil Dala,” pronesl Repetto zjih-lým, tichým hlasem. Meg při tom však zamrazilo víc, než kdyby v jeho tváři viděla vztek.

Když vyšli na ulici a kráčeli k autu, Birdy se na Meg zakřenil a zavýskal „Jupí jupí já!”

Dojeli k policejní stanici, kde jim přidělili suterénní kancelář. Chtěli zjistit, zda se událo něco nového, a také si vyzvednout dal-ší auto, aby se mohli rozdělit kvůli kontrole zprostředkovatelů a sběratelů zbraní. Překvapilo je, že narazili na zástupce náčelníka Melbourna, který na ně čekal.

Tu kancelář jim zařídil Melbourne a moc se nevyznamenal - ponurá a stísněná místnost, bledě zelené stěny, úzké okno v úrov-ni země postříkané blátem, takže ven nebylo skoro vidět a dovnitř se prodralo jen slabé světlo, které jako ochablá světélkující záře neúnavně odhalovalo levné stropní úchyty. Nábytek a ocelová kar-totéka byly otlučené a šedivé. Počítač na pracovním stole vypadal, jako by byl neustále modernizován a sloužil jako odpadkový koš pro nepotřebnou techniku. Mapy všech pěti newyorských čtvrtí, oběžníky z oddělení s ohnutými rohy a schéma případu byly při-píchnuty na polystyrénovou desku, která visela na betonové zdi. Kancelář byla vlhká a páchla jako bažina. V rohu stropu se rýsovala plesnivá skvrna o velikosti několika čtverečních centimetrů. Ze zarámované fotografie na zdi netečně shlížel bývalý policejní komisař Bernard Kerik v uniformě a vypadal upřímně a nezniči-telně.

Melbourne seděl za Repettovým stolem usazený v Repettově židli. I přes svou rozložitou postavu nezabral v židli tolik prostoru jako Repetto.

„Chceš vědět, co víme.“ začal Repetto.

„Jo, jednak, a taky chci, abyste vy věděli tohle.“ odpověděl Melbourne.

Repetto viděl, že Melbourne mluví o listu bílého psacího pa-píru na stole.

„Tohleto je kopie,” pokračoval Melbourne. „Laborka má originál a obálku, ale už ted vědí, že z toho nic nedostanou. Stejné levné papírnictví, stejná poštovní známka, stejný psací stroj. Víc asi nic.”

Nejprve si Repetto myslel, že papír je prázdný, když se ale sehnul blíž, zahlédl strohou zprávu: 7-F.

„To je všechno?” podivil se.

Melbourne souhlasně přikývl. „Tipoval bych to na číslo bytu. Náš střelec chce, aby ses pokusil najít místo, odkud střílel, protože ví, že nedosáhneme ničeho jiného, než že se ještě víc znechutíme. To je jeho hra.”

„Zase to slovo,” přidala se Meg. „Hra.”

„Ještě něco,” dodal Melbourne. Zalovil v kapse a položil na stul malou kazetu. „Nahrávka vrahových telefonátů. Hlas se zdá maskovaný. Žádný z hovorů nás nepřivedl k přístroji, který by měl nějaký význam.”

„Mužský, nebo ženský hlas?”

„Těžko říct, ale pravděpodobně mužský. Z těch hovorů se ne-dozvíš o moc víc, než jsem řekl já.”

Repetto vzal kazetu a odnesl ji k magnetofonu položeném na jedné ze skříněk. „Funguje tady ta relikvie?”

„Jasně,” odvětil Melbourne. „Naše práce si někdy žádá relikvie.”

Repetto si ho nevšímal a zasunul kazetu do starého přístroje.

Hlas, jak řekl Melbourne, byl zkreslený a s největší pravděpodobností se jednalo o mužský. Měl v sobě něco, kvůli čemu Meg naskočila vzadu na krku husí kůže. Hlavně kvůli poslední větě, kterou vrah pronesl:

„Chci Repetta a jenom Repetta. Člověk je posuzován podle kvality svých nepřátel a právě Repetto musí být můj protivník. Repetto, Repetto, Repetto. Dám si ještě repete, Repetto.”

„Kristepane!” zděsila se Meg. „On má smysl pro humor.”

„Ten má většina rozených zabijáků.“ konstatoval Melboume. „Vidět někoho umírat jim přijde stejné, jako když někdo uklouzne na slupce od banánu. Nevidí v tom rozdíl.”

„Zdá se, že od chvíle, kdy Repetto vstoupil do případu, změnil telefonáty na písemné vzkazy,” poznamenal Birdy.

Melboume přikývl. „Jeho hra, jeho pravidla.”

„Zatím,” dodal Repetto.

„Jenže existuje strašná spousta bytů sedm ef, z nichž vrah mohl střílet a zasáhnout Mestieriho,” vrátil Melboume pozornost zpátky ke vzkazu. „Ted je musíme projít.”

Repetto pokýval hlavou a na chvíli odložil stranou diskusi o obchodnících se zbraněmi a sběratelích.

„Kolik nám můžeš dát mužů?” obrátil se na Melbourna s otázkou.

„Pět. Už pracujou na Lower East Side a potřebujou, abyste na ně dohlédli.”

Repetto zapochyboval. Hon na Nočního odstřelovače nepatřil k případům, kdy by se dalo nečinně postávat, když se mělo pracovat.

Melboume zasupěl a zvedl se z Repettovy židle. „Nechceš svůj stůl?”

„Ted ne,” prohodil Repetto cestou ke dveřím. „Chvíli si ho uží-vej.”

Meg s Birdym se vydali za ním, aniž se na Melbouma ohlédli.

Dva byty 7-F poskytovaly možnost čisté střelby na místo, kde se skácel Vito Mestieri s vrahovou kulkou v těle. Jeden z nich obý-vala osmdesátiletá důchodkyně, která potřebovala k dýchání kys-líkovou bombu a neopustila místo už několik měsíců. Druhý 7-F se nacházel v poválečném monstru, kde se nedala otevřít okna.

Repetto, Meg a Birdy strávili další neplodný den. Jestli toto měla být hra, kterou hráli, pak Odstřelovač vyhrával.

Téhož večera sledoval Repetto Loru v italské restauraci Mama Roma nedaleko jejich domu, jak nechává stát své oblíbené špagety a prázdně hledí do sklenice s vínem. Smrt Dala Brickera nesla stej-ně těžce jako on. Dal, který pro ně znamenal tolik jako syn, a kdy-by se jejich sny mohly splnit, i zeť. Z nějakého důvodu si Repetto myslel, že Lora překoná zármutek snáz než on. Mělo mu to dojít dřív; ona neměla tolik příležitostí bojovat proti bolesti a tišit hlad po pomstě jako on.

„Setkala ses s tím klientem kvůli družstevnímu domu poblíž parku Gramercy?” zeptal se jí.

„Zrušila jsem tu schůzku,” odpověděla. „Nějak mi nepřipadá důležitě zabývat se ted problémem, jestli spolu ladí závěsy a koberce.”

Repetto věděl, co tím myslí. „Dal?”

Přestala kroužit vínem ve sklenici a podívala se na něj. „Samozřejmě.”

„My toho vraha dostaneme.”

„To zní jako výrok ze starého filmu nižší kategorie.”

„Možná zní, ale je to tak.”

Nechtěla ho zraňovat tím, co oba věděli: dopadení Nočního odstřelovače jim Dala zpátky nevrátí. „Můžeš to slíbit?”

„Ano.”

„Jak?”

„Vím, že to nevzdám, dokud ho opravdu nechytíme.” Když na to nic neřekla, pokračoval: „Jak se s Dalovou smrtí vyrovnává Amelie?”

„Moc dobře ne, ale má moře práce s učením. Je statečná a vy-drží to.”

„Těžká práce jako terapie.” Repetto sám v to věřil, tak proč by neměla jeho dcera?

„Možná začne chodit…”

„S někým jiným?” přerušil ji Repetto skoro nahněvaně.

„Nikdy se nestýkala s Dalem úplně tak, jak bychom si byli přáli.”

„Ne,” připustil, „nestýkala.”

Lora si umně namotala několik tenoulinkých vláken těstoviny na vidličku a vložila je do úst. Doušek vína. „Dnes jsem byla na obědě se Zoe Bradyovou.”

Po první psycholožčině návštěvě Repetta překvapilo, když se dozvěděl, že se obě ženy již setkaly, jednou na policejní recepci a pak se náhodně srazily ve starožitnictví, když Lora sháněla spe-cifický kus nábytku pro svého klienta. Zrovna tak ho překvapilo, že spolu šly na oběd. Nezdálo se mu, že by byly právě spřízněné duše.

„Zavolala jsem jí,” vysvětlila Lora. „Chtěla jsem si s ní promluvit o Nočním odstřelovači.”

„Proč?”

„Potřebuju vědět, co se děje. Potřebuju… něco udělat. Abych pomohla. Pro Dala.”

„Pro sebe, chceš říct.”

„Máš pravdu. Dal už tu není.”

„Ty jsi výtvarnice, Loro, ne policajt. Ostatně ani Zoe není policajt.”

„Zoe mi může pomoct, abych se v tom vyznala. Může mi říct něco o člověku, který zavraždil Dala, o člověku, kterého chce můj muž zabít.”

„Chytit,” opravil ji Repetto. „Moje práce není ho zabít.”

„Nemluvila jsem o tvé práci.”

„Já jsem mluvil jenom o své práci.” Zhluboka se napil vína a trochu si při tom polil kravatu.

„Červené víno,” podotkla Lora, „zůstane tam skvrna.”

„Měníme téma?” zeptal se Repetto a vysoušel si skvrnu ubrous-kem.

Smutně se usmála. „Jistě.”

„Nechci si o tebe dělat starosti, Loro.”

„Nežijeme v devatenáctém století a já nejsem chřadnoucí květina, která uvadne stresem.”

„Já vím. Žijeme v jedenadvacátém století a život nemá takovou cenu.”

„Chceš mi zakázat, abych pomáhala?”

Musel se usmát. „To bych neudělal. Stejně by to nepomohlo. Problém tkví v tom, že nevím o způsobu, jak bys mohla pomoct.”

„Možná žádný neexistuje, ale aspoň můžu pomoct sama sobě. Cítím se lip, když si povídám se Zoe.”

„Já ne,” opáčil Repetto. „Já nemám v psychology tolik důvěry jako ty.”

„Přesto, vytváří mi z toho vraha skutečnou osobu.”

„Někoho, kdo tě budí ze spaní.”

„Někoho, koho můžu nenávidět.”

Repetto chápal, jak nenávist může vytěsnit žal. Nalil si ještě trochu Chianti a napil se, tentokrát s větší opatrností.

„Zanesu tu kravatu do čistírny,” řekla Lora. „Stejně tam toho musím vzít víc.”

Ten večer už nemluvili o Dalovi ani o Nočním odstřelovači.

To téma bylo tabu.

Druhý den, když Repetto odešel z bytu, chystala si Lora šaty, aby je odnesla do čistírny. Kontrolovala kapsy manželova obleku, jestli v nich nic nezůstalo.

Na dně jedné vnitřní kapsy u saka našla útržek vstupenky z divadla z minulého týdne. Nic překvapivého, Repetto byl zapo-mnětlivý.

Jak pokládala lístek bokem, aby ho později vyhodila, viděla, že byl do přízemí, sedadlo 7-F. ÍO

Ralph Evans ustoupil stranou a nechal svou ženu Venus nastoupit do výtahu první. Oba se postavili těsně ke stěnám kabiny, aby udělali místo poslíčkovi s jejich zavazadly. Právě se zapsali do hotelu Melrose Plaza na okraji náměstí Times Square. O několik minut dříve se ubytovali Pattie a George Nevertonovi, kteří také přijeli z Columbusu v Ohiu. Evansovi se s Nevertonovými znali skoro dvacet let. Venus chodila s Pattie na střední školu. Obě dív-ky randily se stejnými chlapci, dělaly stejné chyby a upadly do stejného stereotypu, který považovaly za štěstí.

Ralph, který pracoval jako nákupčí pro luxusní řetězec s pán-ským oblečením Adcock, přijel do New Yorku služebně, ale až do zítřejšího dne neměl domluvené žádné schůzky. Bude mít spoustu času na jednání s oděvními návrháři a prohlížení látek. Na dnešní večer si čtyři návštěvníci z Ohia naplánovali večeři v nějaké dobré restauraci a pak návštěvu divadla. Ralph a Venus pozvali své staré přátele Nevertonovy proto, aby si s nimi společně užili velkoměstské zábavy.

Ralph dal poslíčkovi spropitné, a jakmile se usadili v pokoji, zavolal Nevertonovým, kteří bydleli také ve třicátém prvním pat-ře. George a Pattie byli zrovna dole v hale a řekli, že hned přijdou; chtěli si porovnat pokoje a podívat se, jestli Ralph a Venus mají v koupelně telefon.

Venus, boubelatá někdejší roztleskávačka, přešla pokoj k oknu a dívala se ven na město. „Je tak velké a živé, ještě víc, než jsi líčil”

Ralph se na ni zadíval, jak stála zarámovaná ve světle okna - deset kilo nadváhy (ale to měl on taky), pořád jasné modré oči a husté blond vlasy. Nějak se stalo, že jim bylo najednou pěta-čtyřicet, on obchodník středního věku s látkami a oblečením, ona typická žena v domácnosti v Ohiu. Oba patříme ke stereotypům, pomyslel si Ralph. Nebylo to špatné.

„Proč se usmíváš?” zeptala se Venus.

„Pořád tě miluju víc, než dokážu vyjádřit.”

Usmála se a zamířila k němu. Mizející světlo z okna odhalilo, jak se v jejích očích zaleskly slzy.

Ozvalo se zaklepání na dveře. Venus je šla otevřít.

„Hele, vy máte větší pokoj než my!” vykřikla Pattie v hraném rozhořčení, sotva vešli s Georgem dovnitř.

Ralph a Venus se na sebe podívali. Ralph pochopil, co svým pohledem naznačovala: později se vrátíme k tomu, kde jsme skončili.

„Zato žádný telefon v koupelně,” řekl Ralph, ačkoliv si tím ne-byl jistý.

„Aha,” řekl George, „tak to je fér.” Byl to mohutný muž se světlými vlasy a zažloutlými koňskými zuby, které při úsměvu příliš odhaloval.

Pattie přešla k oknu a dívala se ven. „Kde je to místo, jak si můžeš vystát frontu na levné lístky, Ralphe?”

„Jenom pár bloků odtud. Agentura TKTS.”

„Tak tam zajděme a uvidíme, co se dá na dnešek sehnat.”

Ralph by byl raději zašel přímo do pokladny v divadle nebo zavolal Telecharge, ale věděl, že Pattie a George šetří každý dolar. „Víš co, my tam s Venus zajdeme a vy si zatím můžete vybalit. Pak se sejdeme dole na drink, jo?”

„To by nebylo fér,” namítla Pattie. „Můžeme jít všichni.”

„Vy dva byste si měli vybalit,” naléhal Ralph. Neviděl důvod, proč by oni měli vybalovat kufry první; prostě chtěl jít s Venus sám, aby mohli vybrat hru. Pattie by určitě vybrala něco vážného a pitomého, z čeho by měli všichni chmurnou náladu, a on věděl, že Venus bude chtít vidět velký muzikál. Potom, až se večer vrátí z divadla…

„Vy dva si vybalte,” trvala na svém Pattie, „a my zajdeme pro lístky.”

„Ralph jediný ví přesně, kde to je,” připomenul jí George.

„Tak si hodme čtvrťákem,” navrhla Venus.

Pattie se zamyslela, ale Ralph už mezitím vytáhl minci z kapsy.

„Hlava, jdeme my,” rozhodl George.

S přáním, aby mohl nějak podvádět, vyhodil Ralph minci vy-soko, tak aby přistála na posteli. Dvakrát se odrazila, než se zastavila na hladkém povrchu přikrývky.

Ha! Orel!

„Dobrá,” řekl. „Tak jdeme my. A je to správné. Vy jste tak tro-chu naši hosté. Vybalte si a my vám zavoláme z haly, až se vrátíme se vstupenkami.”

Nevertonovi souhlasili, Pattie nerada, a odešli zpátky do svého pokoje.

Když se za nimi zavřely dveře, Venus políbila Ralpha na rty a pohladila ho po zátylku. „Náš šťastný večer,” zašeptala.

Usmál se na ni z výšky a políbil ji na čelo. Šťastný život.

Kufry nechali tam, kde je poslíček postavil, a vyšli ven koupit vstupenky do divadla.

Na muzikál, přál si v duchu Ralph. Pochutnají si na dobré veče-ři a pak se pobaví na divokém, barvami hýřícím muzikálu plném tance; popovídají si o něm se svými nejlepšími přáteli u skleničky. Potom už zbývá cesta zpátky do hotelu a do postele.

Vyšel ven za Venus a ujistil se, že za sebou zamkli dveře.

Šťastný život.

11

Zoe Bradyová pozorovala holohlavého muže v oddělení ovoce a zeleniny, jak ohmatává prsty roketu. Věkem ke čtyřicítce, trochu obtloustlý, v hezkém oblečení, na levé ruce drahý prsten, ale ne snubní. Bez brýlí by vypadal velmi pohledně, pokud je někdy sundával.

Nejspíš ne.

Když si prohlédl jablka naskládaná do pyramidy, podíval se jejím směrem. Věděl, že ho pozoruje.

Zoe v samoobsluze nedaleko svého bydliště sbalila muže už dříve. Dá se snad vybrat lepší chvíle, abyste je chytili nepřiprave-né do pasti, než když přemýšlejí o jídle? Samozřejmě si mysleli, že ji balí oni. Byla to hra, kterou znala a uměla velmi dobře hrát.

Poodešla k cukinám a vzala do ruky jednu, pak druhou a natahovala se přitom dopředu, takže se jí sukně vzadu trochu zvedla. Ať si ten chlápek krapet užije. Když se napřímila, potřásla bezrad-ně hlavou a přistoupila k němu.

„Promiňte, ale musím se zeptat,” začala, „nevíte náhodou, jak vypadá roketa? Myslela jsem, že jako hlávkový salát.“

Usmál se trochu plaše, jako by nevěřil, že ho potkalo takové štěstí. „Jistě. Je to přímo tamhle.“ ukázal, „ty roztřepené listy.”

„No jo, roztřepené listy. Řekli mi, že přesně tak vypadá. Vy jste spisovatel?”

Zasmál se. Hezké zuby. „Ne, já jsem účetní.”

„Ach tak. Podle toho, co víte a jak umíte popsat roketu, mě napadlo, že třeba píšete reklamní texty.” Obdařila ho váhavým úsměvem. Uměla hrát i stydlivou. „Díky.”

„Za co?”

„Za to poučení o roketě. Dostala jsem za úkol přinést ji na večírek; každý host něčím přispěje. Na mě vyšel salát a hostitelka mě požádala konkrétně o roketu.”

„Je trochu nahořklá.”

„Vážně? Možná si to přeje z nějakých náboženských důvodů nebo tak něco. Nebo třeba kvůli zdraví.“ Ted hrála Zoe naivku. „Moc dobře ji neznám.”

„Já vás taky dobře neznám, ale rád bych.”

„Neznáte mě vůbec,” zdůraznila.

„Máte pravdu, ale chci to změnit.” Sáhl do náprsní kapsy saka pro peněženku, kterou nenosil v zadní kapse kalhot, někdy se to považovalo za znak bohatství -, a podal jí svou vizitku. Stálo tam jméno Herb Closeman a skutečně profese účetní; jméno firmy Zoe nikdy předtím neslyšela.

„Pane Closemane…”

„Herbe.”

„Dobře, Herbe.” Zasunula si vizitku do kapsy. „Zní to legrač-ně,” řekla, „jmenujete se Herb a seznámili jsme se, když jsem se vás zeptala na rostlinu

„Zřejmě je to osudové.”

„Zřejmě. Nerada bych, abyste si myslel…”

„Ani se vás neptám na jméno a telefonní číslo,” dodal. „Máte moje. Nechte si to projít hlavou, a když budete mít zájem, zavolejte mi.”

Zazubila se a pokrčila rameny. „Tak jo, to je bezpečný návrh.”

„Já jsem bezpečný člověk. Opravdu.”

Natáhla pravici a potřásli si rukou. „Jmenuju se Zoe.”

„Hezké jméno pro hezkou ženu.” Zdálo se, že zaskočil sám sebe; hezká nebylo dost důrazné. „Pro krásnou ženu.”

„Tak ted se známe navzájem,” odpověděla Zoe, „i když jen trochu. Ale já musím koupit tu roketu a mazat, nebo přijdu pozdě na ten večírek.”

„To bych nechtěl,” řekl Closeman. „Riskněte to a zavolejte mi, Zoe.”

„Oukej, Bylinko,” odvětila s širokým zazubením.

Herb na chviličku zapůsobil zmateně, pak ale zasmání opěto-val.

Vrhla na něj svůj nejzářivější úsměv, vzala si plastovou vaničku s roketou a opustila obchod. *) Herb = anglicky bylina. (Pozn. překl.)

Cestou domů ji vyhodila do odpadkového koše.

O hodinu později si vsedě kartáčovala vlasy a připravovala se na setkání s přáteli; zajdou do restaurace na večeři a na skleničku. Byla pyšná na svoje dlouhé rusé vlasy, tak husté a lehce zvlněné, že někteří muži by je nazvali luxusní. Někteří je tak vskutku nazvali. Herb Closeman měl pravdu, pomyslela si, když pozorovala svůj odraz v zrcadle. Výrazem krásná nepřeháněl.

Taky se pro ni hodilo chytrá. A stejně tak ctižádostivá.

Při kartáčování zapomněla na Closemana a mimoděk počítala do sta. Její mysl se přenesla ke vstupence, kterou Lora našla v kap-se manželova saka. To číslo sedadla nebyla pouhá náhoda.

Noční odstřelovač musel Repetta sledovat, pozorovat a následovat do divadla, možná blízko něj i seděl. Repetto měl v Bern-hardtově divadle místo 7-F a ted už nebylo pochyb, k čemu se vrahův vzkaz vztahuje. To vskutku nahání hrůzu, pomyslela si Zoe, stále si kartáčujíc vlasy.

Na sedadle, z něhož Repetto před týdnem sledoval hru Dívky spoutané válkou, muzikál o osudech debutantek v New Yorku bě-hem druhé světové války, našli policisté zespodu nenápadně přilepený složený lístek. Nesl jednoduchou tajemnou zprávu: Detektive Repetto, toto vám snad pomůže najít rým a důvod.

V laboratoři zjistili, že typ písma se shoduje s předchozí zprá-vou Nočního odstřelovače. Použitý psací stroj patřil jemu. Význam sdělení však ještě čekal na rozšifrování.

Zabiják hraje svou hru.

Zevrubně prozkoumala svůj obraz v zrcadle. Při soustředěném pozorování objevila v koutcích zelenomodrých očí jemné paprsky vrásek a počínající váčky pod očima.

Vek, nebo chlast? Piju v poslední době příliš?

Pustila takovou představu z hlavy a přemýšlela nikoliv o Her-bu Closemanovi, ale o Repettovi. Možná ji zaujal, protože se k ní choval s určitým opovržením. Muži, kteří ji přehlíželi, ji z nějakého důvodu přitahovali. Taky jí naháněli strach, což se ovšem v podstatě rovnalo přitažlivosti.

Zoe samozřejmě o Repettovi slyšela. Každý z NYPD o něm slyšel. Před rokem na slavnostní večeři u příležitosti předávání cen mu byla dokonce představena a navázala přátelství s jeho že-nou Lorou. Když ted chodily společně s Lorou na oběd, snažila se o Repettovi dozvědět víc, zatímco Lora se pokoušela dozvědět víc o Nočním odstřelovači.

Jako správná žena policajta však Lora o svém manželovi příliš mnoho neprozradila.

Zoe pokračovala v kartáčování vlasů a v duchu počítala už dru-hou stovku, možná proto, že její mysl se zaměstnávala Repettem.

Repetto si vysloužil vzácnou úctu od tvrdých mužů. Očekávala, že v něm najde chlapský typ, a předpokládala, že takový skutečně je. Ale po smrti Dala Brickera v něm objevila něco jiného, co ji dojalo. Jako by z něj vyzařovala bolest a vytvářela jakousi auru. Repettův zármutek tolik bolel, až v ní vyvolával dojem, že by mohla natáhnout ruku a dotknout se jej. Jestliže muž pro přítele tak zoufale teskní, pak pro něj musel hodně znamenat. A skrývalo se v něm ještě něco víc než bolest a žal: tichá zuřivost, napnutá k prasknutí a nebezpečná, tu znala velice dobře.

Vídala ji u některých vrahů, se kterými rozmlouvala ve vězení, u těch, kteří pod tlakem přiznali, že kdyby se ocitli na svobodě, zabíjeli by znovu. Zdaleka se u nich nejednalo o krizi osobnosti. Věděli naprosto přesně, kdo jsou, co musí udělat a co udělají. Vedla je temná moc, kterou přijali jako prostý fakt, a odhodlání, jež jim dodávalo šílenou, chladně uvažující sílu.

Repetto nebyl zabiják. Aspoň ne typ klasického bezcitného vraha. Zoe jich potkala dost, aby to uměla posoudit. Nepodobal se těm nemocným klamným živočichům, kterým chyběly některé součásti vlastní lidským bytostem a kteří dokázali s absolutním pohrdáním nebo lhostejností zničit jiné živé tvory.

Repetto byl prostě dobrý člověk, který se rozhodl zabíjet. To je rozdíl.

Zoe vnímala zvuky kartáče, jenž jako by vzdychal v jejích vla-sech, a říkala si, že je v tom rozdíl.

Meg se chystala ve svém bytě ve West Side zakousnout se do čínského jídla, pro které se zastavila v rychlém občerstvení Kung Foo Go. Nevadilo jí, že žije nebo jí sama. Od jejího rozvodu s Chi-pem už uplynuly dva roky a pořád toho hajzla nenáviděla. Co si o sobě vlastně myslel? Že se po mně bude ohánět? Že mě bude mlátit jako ty ostatní zubožené ženy které jsem viděla každý týden v práci?

Vzpomněla si, jak odrazila Chipúv druhý úder po prvním, kte-rým jí zlomil nos, jak ho chňapla za ruku, škubla s ním, až zavrávoral, kroutila mu rukou dozadu tak dlouho, až mu vyskočil loket z kloubní jamky, a jak příšerně při tom řval.

Někdy ji ten řev pronásledoval i v noci. Cítila se potom lip.

Od rozchodu s Chipem žila Meg bez mužů. Nemohla těm bastardům věřit. Měli to v sobě zakomponováno. Meg ted měla v sobě zakomponovanou nedůvěru. Věděla o tom, ale vůbec jí to nevadilo.

Ačkoliv tak trochu připomínala divošku a otrhanou holku z ulice, byla jistým způsobem velmi přitažlivá, a musela si tedy zvyknout odmítat muže, které lákaly její tmavé oči a neposedně se kroutící černé kudrnaté vlasy. Pod nimi vypadal její obličej drobnější navzdory jejímu obvyklému kamennému výrazu. Věděla, že vypadá jako zasmušilý zlomyslný skřítek, ale jak se zdálo, některým mužům se to líbilo.

Jako zrovna tomuhle chlápkovi: mladý, drobný, s příjemnou tváří, naivně působící krásou, kudrnatými blond vlasy a rychlou chůzí, kterou jí připomínal velké přítulné štěně. Pozoroval ji u pul-tu v restauraci s rychlým občerstvením Kung Foo Go a ted se k ní přidal hopkavým krokem, jako když přívětivé zatoulané zvířátko čeká, že dostane kousek jídla.

Meg se otočila. „My se známe?”

Mrňous se zastavil jako zkopmělý. „Ne. Já… ehm… viděl jsem vás tam v restauraci a… Jen jsem s vámi chtěl mluvit.” Pokusil se o úsměv, ale ten rychle zanikl.

„Tak mluv.”

V jeho velikých štěněčích očích zasvítila naděje a úsměv se vrá-til. „Já…”

/Jo, ty,” zasáhla Meg netrpělivě.

„Připadala jste mi tak hezká, že jsem si s vámi chtěl popovídat.” Zvedl ruku dlaní nahoru. „Nechápejte to špatně.”

„Tak jak je to dobře?”

„Cítil jsem se, cítím se, osamělý, a něco mi říkalo, že byste, ehm, že byste si mohla chtít popovídat, to je celé.”

„Jak se jmenuješ?”

„Daryl “

„Poslyš, Daryle, balíš tady poldu.”

„Polda?” Udělal krok dozadu a ztuhnul. „Vy?” „Já. Znáš ty velký červený feferonky, co je dávaj do činy?” „Jo.”

„Ještě jednou se na mě pověsíš a nacpu ti jednu do prdele.”

Vypadal tak malinký, že by se vešel do trhliny v chodníku.

Meg se obrátila a odpochodovala pryč, pevně svírajíc tašku s jídlem. Čekala, že na ni začne ten človíček řvát, nadávat jí do čubek nebo něčeho horšího. Tohle je New York. Tak to zde chodí.

Ale kluk zůstal potichu.

Když obešla asi půl bloku, otočila se, aby se na něho podívala, ale už byl pryč. Trochu se uklidnila a šla dál za zvuku klapotu jejích podpatků po chodníku.

Milý mladý kluk, opravdu, ten Daryl. Dělal co mohl. Jediné, co chtěl… co chtějí všichni, a ona ho rázně odrazila a nechala ho krvácet na chodníku. Ted ji to mrzelo.

Ale ne skutečně.

Když se v bytě zamkla, položila Meg malé bílé krabice s jídlem na stolek, zašla do kuchyně a vrátila se s plechovkou pepsi, vid-ličkou a papírovou utěrkou místo ubrousku. Stáhla si boty z una-vených nohou, pak se posadila na gauč a dálkovým ovladačem zapnula televizi na zprávy na programu New York 1.

Otevřela krabičky, opřela se o polštáře na gauči a ujídala vidlič-kou těstoviny, které zapíjela kolou z plechovky.

Byl to děsný den. Prošli znovu záznamy o vraždách Nočního odstřelovače, hovořili se svědky, které už unavovalo vyprávět po-řád dokola jedno a to samé, s dalšími mluvili po telefonu. Nic z to-ho je zatím neposunulo dál, ale udělali kus dobré policejní práce, která jim může v budoucnu přinést ovoce. Tak to u policie cho-dí, důkladnost a houževnatost se nakonec vrátí. Tedy většinou. Něco zapadne, něco ne, ale obrázek se nakonec poskládá. Ačkoliv cítila značnou únavu, byla Meg s výkonem, který dnes se svými kolegy odvedla, spokojena. Práce jí jako jediná dávala možnost za-žít pocit uspokojení a důvod, aby druhý den ráno vstala z postele. Zrovna ted jí to stačilo. Měla cíl a identitu. Odlišovala se od nábytku. Zamyslela se nad vrahovým vzkazem Repettovi: Toto vám snad pomůže najít rým a důvod.

Divadelní hra, při níž se našel vzkaz, se jmenovala Dívky spoutané válkou. Meg o ní četla v novinách. Rým, důvod… a debutantky? Mělo to vůbec nějaký význam mimo myšlení vyšinutého vraha? Možná se ten ubohý trouba oženil s typem debutantky a dostal, co měl očekávat.

Meg odpočívala a nechávala své podvědomí zabývat se tou hádankou. Možná se po večeři podívá na televizi a usne na gauči. Vedla osamělý život a taky nejistý. Ve svém bytě se cítila pohodlně, když si mohla pojídat nudle, popíjet kolu, dívat se v televizi na Seinfeld nebo Zákon a pořádek; ani nešťastná, ani vysloveně šťastná. Trávila čas, aniž si působila další rány.

Prostě život.

12

Noční odstřelovač nenesl nic kompromitujícího kromě toho, co měl uzamčeno ve svc hlavě. Ted trávil čas přípravami. Možností se naskýtalo tolik, že to pro něj nebyla žádná velká výzva.

Ve svých nejlepších volných kalhotách barvy khaki od Eddieho Bauera, které koupil v second handu, v obnošených sportovních botách značky New Balance, bleděmodré košili a tmavší modré větrovce ničím nevzbuzoval pozornost. Pak měl ještě baseballovou čapku a rolák. Kdokoliv, kdo by si vůbec všiml tak nevýrazné postavy, by měl potíže popsat ho policii. V New Yorku je mezi tolika lidmi velmi snadné stát se nenápadným.

Možná byl jeho oděv obyčejný, ale rozhodně byl čistý. Nesnášel na svém těle špinavé věci. Časté praní dodávalo oblečení nádech intimnosti a vyvolávalo dojem, že se obvykle oblékal v tomto sty-lu. Avšak tyto šaty, stejně jako další, se nedostaly blíž než tři metry k jeho skutečnému šatníku.

Aha, tak tady to je. Bermingale Arms. Odstřelovač si o té bu-dově zjistil řadu informací. Třiatřicet poschodí, kombinace druž-stevních bytů a podnájmů, obchody v přízemí obrácené na západ. Když prošel halou a použil schodiště místo výtahu do třetího poschodí, nikdo o něj ani nezavadil pohledem.

Zastavil se a počkal, až žena, která se potýkala s příliš mno-ha nákupními taškami a klíčem ve dveřích, zajde dovnitř. Potom zdolal posledních pár schodů a došel na odpočívadlo. Ve třetím patře byl sám. Může si počkat na výtah tady a nikdo ho neuvidí, což by se nemuselo stát ve vstupní hale. Kdyby v kabině, až zastaví, někdo byl, prostě nenastoupí a bude předstírat, že čeká na tu, která pojede dolů.

Ale výtah přijel prázdný, jak vzhledem k denní době ostatně očekával, a nikde cestou až do třicátého druhého patra nezastavil.

Když kabina zpomalila, natáhl si latexové rukavice v barvě lid-ské kůže, které si koupil v obchodě se zdravotnickými potřebami.

Vyráběly se pro osoby se zdeformovanýma a zjizvenýma rukama v důsledku popálení. Při zběžném pohledu se nedalo poznat, že nejde o kůži, ani že chybějí nehty na prstech.

Potěšilo ho, že po cestě úzkou chodbou k požárnímu schodišti nikoho nepotkal. Věděl, že když otevře těžké protipožární dveře, neozve se alarm, ale dveře se za ním zaklapnou a zamknou se. Dříve či později ho tam někdo objeví, čímž na sebe upoutá pozornost, nebo bude muset seběhnout více než třicet pater dolů.

Vytáhl z kapsy malou roličku spojovací pásky na potrubí, od-trhl malý obdélníček a nalepil ho přes zářez pro západku, aby se za ním dveře nezabouchly. Pak už se ocitl na podestě požárního schodiště.

Bez obav, že ho někdo spatří, začal téměř neslyšně stoupat po schodech. V teniskách s měkkými podrážkami rychle našlapoval, pravidelně dýchal a držel se při krajích dřevěných schodů, aby omezil jejich vrzání na minimum.

Trvalo mu sotva minutu, než se dostal do nejvyššího patra a výš ke služebním dveřím na střechu.

Provedl stejný úkon s páskou pro případ, že by dveře byly za-bezpečeny tak, aby musel na zpáteční cestě použít klíč, a vykročil ven do silného větru.

Otevřel se mu úžasný pohled. Pod ním se od křižovatky sko-ro přímo táhla Čtyřiačtyřicátá ulice. Cítil se jako postava, která mu utkvěla v paměti z obrázkové knížky, jíž kdysi dávno listoval. Zeus (nebo to byl sám Bůh?) mezi mraky, vysoko nad vším ostatním, svalnatou paži protaženou dozadu, se právě chystá vrhnout blesk na nic netušící pozemšťany. Bůh, starší muž otcovského typu, měl plnovous, vypadal moudře a určitě vládl obrovskou si-lou. Chystal se svrhnout na hříšníky trest. Nastolit spravedlnost.

O Bohu přemýšlej později. Ted mysli na spravedlnost.

Noční odstřelovač se sehnul a usadil se za vybledlým reklam-ním poutačem na energetický nápoj. Zespodu jej nebylo moc vidět a nebyl nasvětlený. Obrázek hezké dívky ve večerních šatech se sklenkou v ruce zvednuté k přípitku a usmívající se na scenérii pod sebou tak vybledl, že se dala stěží rozpoznat. Jedno rameno se jí odlupovalo a těžké cáry papíru na reklamní tabuli se třepetavě obracely ve větru.

Vítr v této výšce měl asi konstantní rychlost, která se ted pohybovala okolo dvaceti kilometrů za hodinu, ale bez prudkých póry-vů. Může ovlivnit míření, ale to nezpůsobí žádný problém. Ted už věděl, jak si vítr dovede hrát mezi vysokými budovami, a dovedl se přizpůsobit různým rychlostem v různých výškách. Měl na to talent, kombinaci fyzických smyslů a vnitřní matematiky. Byl hrdý na to, jak se jeho schopnosti zdokonalují, jak roste. Jeho dny byly uměním, součástí hry, která se stávala uměním sama o sobě.

Reklamu podepíral asi o půl metru vyšší masivní, silně zrezi-vělý ocelový rám. Křížem přeložené příčky tvořily jakousi širokou mříž. Věděl, že si za ni bude moct dřepnout a jednu z podpěr po-užít ke stabilizování polohy pušky.

Přikrčený obešel spodní část billboardu a nakukoval skrz mří-žoví, až získal nerušený výhled na místo dole na ulici, které si určil. Nacházelo se u hydrantu asi dvacet metrů za křižovatkou. Všiml si, že právě tam lidé mávali na taxíky, které se rozjely na zelenou nebo vjížděly na Čtyřicátou čtvrtou z boční ulice. Usmál se. Čistá palebná dráha, přesně jak si ji představoval ze země.

V duchu namířil imaginární puškou na dvojici, která divoce mávala na taxík. Bez mrknutí hleděl do infračerveného puškového dalekohledu a vycentroval vlasový kříž, držel jej bez pohnutí… bez pohnutí zaměřený na ženu oblečenou v džínsech a s barevným šálem nebo šátkem kolem krku.

Měl v sobě hluboký klid; právě ted byl klidnější než cokoliv na zemi. Čekal na pravý okamžik, a když nastal, zmáčkl kohoutek a žena spadla.

Jenže nespadla. Nastoupila do taxíku, který přibrzdil u chodníku vedle ní.

Měla dnes večer štěstí.

Nikdy se to nedozví.

13

Ralph Evans kráčel s Venus po Západní Čtyřiačtyřicáté ulici a jemně ji vedl za loket, když se proplétali davem chodců. Au-tomobilová doprava se i přes svou obvyklou hustotu pohybovala svižně, klaksony troubily, taxíky dmcaly po rozbitých silnicích. Okolí křižovatky představovalo jedno velké mraveniště.

„Tolik lidí, tolik aut,” divila se Venus a držela krok s Evansem. „Prostě vzrušující.“

„Ne jako v Ohiu.“ dodal Evans. „Všechno se tam vleče.“

„Ohio má svoje kouzlo.”

„Když tam žiješ.“

Chvíli se procházeli, šikovně se vyhýbali kolizím s chodci krá-čejícími v protisměru, tu a tam se zastavili u výkladní skříně.

„Líbí se mi tady.“ řekla Venus. „I přes ten hluk a výfukové ply-ny. Ale nebude mi líto se vrátit zpátky do Columbusu.”

„Ještě jsi pořádně nenasála duch New Yorku. Uvidíš, miláčku, jak tě to město pohltí. Taky se mi tady nelíbilo, když mě sem po-prvé firma vyslala… Kdy vlastně? Před pěti lety?”

„Víc než deseti, Ralphe. Čas kolem nás letí jako ta auta.”

„To bych řekl. Rychleji, než si uvědomujeme.”

Na křižovatce se zastavili, aby počkali na znamení pro chod-ce, a pak rychle sešli z obrubníku těsně kolem taxíku, aby je dav neušlapal.

„Teda, řeknu ti, že tyhle vysoké podpatky mě zabijou,” postěžovala si Venus. „Jak je to ještě daleko pro ty lístky?”

Evans zpomalil. Uvědomil si, že šel příliš rychle a nutil ji, aby s ním držela krok. Když sem jezdíte často, musíte si na to zvyknout. Pět minut odpovídá v New Yorku jedné minutě. „Ještě je to docela kus cesty. Můžeme si vzít taxík, jestli chceš.”

Zastavila se, zvedla jednu nohu a naklonila se na bok, aby si upravila botu. Tuto ladnou pozici nikdy nepřestal obdivovat. „Myslím, že radši jo.”

Jak pokračovali v chůzi, jen o něco pomaleji, Evans se čas od času rozhlédl po autech. Zrovna když potřebovali taxík, tak jako naschvál žádný nejel.

Na další křižovatce vedl Venus dál od davu chodců napěchova-ných na rohu a čekajících u přechodu, až naskočí zelená. Přejížděl očima řadu zaparkovaných aut.

„Tamhle je místo, kde můžeme stát. Pojdme odtud dál, ať mů-žeme přivolat taxi.“

Sestoupili z chodníku a čekali na mezeru v hustém provozu. Evans razil cestu, jak šli jeden za druhým podél zaparkovaných aut k místu u požárního hydrantu, odkud bylo dobře vidět a kde si mohla Venus stoupnout za něho, dál od pádících aut a nákla-ďáků.

Řidič zaprášeného taxíku ignoroval Evansovo mávání a přehnal se kolem. Evans nepostřehl, že vzadu sedí pasažér, a projela jím vlna vzteku.

New York. Zvykni si na to.

Další taxík bez pasažéra prosvištěl kolem nich. Tentokrát se řidič na Evanse podíval, ale nezastavil.

Co to má znamenat, svítí světlo na střeše, když má pasažéra nebo pro něho jede, nebo nesvítí? Hajzlové, asi se tím vůbec neobtěžují.

Světlo semaforu na rohu se změnilo a taxi ve vzdálenějším pru-hu vyrazilo před rozjíždějící se auta, udělalo před nimi kličku a řítilo se směrem k Evansovi a jeho ženě. Řidič musel vidět, že má-vají na jiný taxík. Tento několikrát zlostně zatroubil, jak se prudce stočil, aby se mu vyhnul, a pak hladce přistál těsně u nich.

Evans otevřel zadní dveře a ustoupil o krok dozadu, aby Venus mohla nastoupit první.

Nasoukala se do těsného prostoru, který voněl kůží a nějakým parfémem po předchozím zákazníkovi. Řidič měl puštěnou klasickou hudbu, potichu hrál klavírní koncert a uvnitř bylo teplo.

Venus se pokoušela uvelebit, aby udělala Ralphovi místo.

Když měl jednu nohu v kabině a ohýbal se, aby vklouzl na sedadlo vedle ní, uslyšela, jak zachroptěl. Skoro v témž okamžiku se rozlehl zvuk podobný zahřmění, ale kvůli ozvěně, která následovala, nedokázala říct, odkud přišel. Zdálo se, že lidé na chodnících se zastavili nebo zbrzdili krok, a řidič se skrčil na druhá straně pod průhlednou stěnu, která jej oddělovala od cestujících.

Ralph vytáhl naleštěnou botu z auta a Venus si myslela, že se chce postavit, aby se podíval, co hluk způsobilo. Místo toho se zhroutil a padl dopředu, takže horní část těla měl uvnitř vozu, dolní zpola ve špíně. Jeho hlava spočívala manželce na klíně, otočená tak, že mu viděla do obličeje. Vypadal zmateně a vyděšeně.

„Ralphe…?” zaslechla svůj hlas. Jeho jméno zalehlo cosi temného a těžkého, takže jí činilo potíže přetvořit je do zvuku.

„Ralphe?”

Pokusil se odpovědět, ale když otevřel ústa, vytryskla z nich krev.

Venus nepřestávala křičet jeho jméno, pořád a pořád, stále do-kola.

Noční odstřelovač si nejprve myslel, že se asi netrefil a jeho cíl se vyškrábe do taxíku a odjede.

Pak si to ale cíl zřejmě rozmyslel. Vytáhl jednu nohu, kterou už měl v autě, a začal se napřimovat; nato se předklonil a skoro zmizel v taxíku, spodní část těla stále venku. Podle způsobu, jak kroutil nohama, vrah odhadoval, že asi uvažuje o chůzi. Potom, když kulka našla svou značku, se roztáhly do neohrabané, trapné pozice.

Cíl byl mrtev.

Noční odstřelovač už viděl dost. Pocítil spokojenost. Odvrátil se od zábradlí a ocelové konstrukce podpírající billboard. Trvalo mu jen vteřinu, aby našel vyhozenou mosaznou nábojnici a schoval ji do kapsy.

S nacvičenou přesností a rychlostí rozmontoval pušku a hlaveň s uzávěrem a pažbu uložil do batohu. Ještě zapínal zip, když si razil cestu přes střechu směrem k servisním dveřím.

Otevřel je a odstranil pásku, kterou použil proti zabouchnutí. Když protahoval paže silnými popruhy a nasazoval si známou váhu na záda, dveře se za ním samy tiše zavřely.

Až do haly prošel bez povšimnutí. Když vyšel na ulici, jen málo lidí mu věnovalo pohled. Ti, co to udělali, se podivili, co taková osoba ve vestibulu pohledává; pak na něj téměř v mžiku zapomněli. Prostě ho vymazali z paměti.

Kráčel po ulici a zdálo se mu, že lidé kolem něj se pohybují zpomaleně a nejistě. Vyděšeně.

Aby si ho nevšimli, srovnal svoje tempo s jejich a předstíral nejistou, kolísavou chůzi.

Sirény houkaly a jódlovaly mezi auty. Nočního odstřelovače to nevzrušovalo. Vozy se sirénami si razily cestu směrem ke zmatku o blok dál, červená a modrá světla tancovala v beztvarých řadách a blikotavě se odrážela od budov.

Za ním.

14

Meg stála s Repettem a Birdym na Západní Čtyřiačtyřicáté uli-ci kousek od skvrny, která zůstala na chodníku v místě, kde leželo tělo Ralpha Evanse, když je vytáhli z taxíku. Auta, která projížděla kolem, zpomalovala a řidiči si prohlíželi scénu.

Věděli, co se tu stalo. Výrazy jejich tváří mluvily za ně. První zprávy o nejnovější vraždě Nočního odstřelovače se objevily ani ne za hodinu po události. Kolem policejního kordonu se pořád motalo několik novinářů a štáb kabelové televize s kamerou. Je-den z nich, reportér, hezký chlapík, kterého Meg poznala podle důlku na bradě a účesu, jenž musel stát jmění, zachytil její pohled, zazubil se a pohybem ji pozval k sobě, i když věděl, že o to nebu-de stát.

Výpověď Venus Evansové byla stručná a jasná: její manžel nastupoval do taxíku, vtom zachroptěl a zhroutil se, napůl uvnitř, napůl venku. Ted seděla zpátky v hotelu, kde ji utěšovali přátelé, s nimiž přicestovala.

Nebylo pochyb, že udeřil Noční odstřelovač; když padl výstřel, nikoho nenapadlo, že by Evanse skolil infarkt nebo jiná ná-hlá příhoda. Místo toho, aby mu milosrdně přispěchali na pomoc, se všichni krčili ve strachu z druhého výstřelu nebo se schovali do obchodů a domovních vchodů. Zůstali s ním jen manželka a řidič taxíku. Venus křičela o pomoc, zatímco taxikář jej vytáhl z auta a položil na chodník. Řidič dřív sloužil v armádě a hned poznal, že Evans je mrtev.

„Vypadá to, že v ulicích není tolik lidí, jak by se slušelo,” konstatoval Birdy a rozhlížel se kolem sebe.

Meg obhlédla ulici kolem budovy tam a zpět a přiznala, že má pravdu. „To vražda s lidmi většinou udělá.” Záchranka s Evansovým tělem však odjela teprve před patnácti minutami a ona vědě-la, že život v divadelní čtvrti a v centru města se brzy vrátí do normálních kolejí. Normálních, když vezmeme v úvahu, že se kolem volně pohybuje masový vrah a namátkou bere lidem životy.

Birdy si zapnul sako, aby mu ho vítr nerozvíral a neodkrýval pouzdro s pistolí. „Připadá mi jako zubatá s kosou. Ta taky může seknout, koho se jí zlíbí a kdy se jí zlíbí.”

„Fakt biblické,” opáčila Meg.

„Kam byste řekli, že se smrťák schoval tentokrát, když mával svou kosou?” otázal se Repetto. Spekuloval, jak se kulka dostala do těla. Úhel střely se prakticky nedal odhadnout, jelikož řidič vytáhl tělo z taxíku.

„Všichni svědkové, které máme, vypovídají v podstatě stejně,” odpověděl Birdy. „Ozval se výstřel, hluk se rozlehl všude kolem a oni se skrčili nebo spěchali do úkrytu. Po několika minutách zvedli hlavu a někteří z nich uslyšeli paní Evansovou, jak křičí o pomoc, a na chodníku uviděli Evanse, nad nímž stál řidič ta-xíku.”

Repetto si zběžně promluvil s paní Evansovou, která po počá-teční hysterii prožívala nyní šok. Manželé z Ohia, kteří přicestova-li do New Yorku s Evansovými, vylíčili, jak všichni čtyři přijeli do města, vyprávěli o házení mincí a o tom, že Ralph s Venus šli do TKTS koupit lístky do divadla.

Všechno to do sebe zapadá, pomyslel si Repetto. Ke střelbě došlo na nejkratší cestě z hotelu do TKTS. Venus, v botách na vysokých podpatcích a nezvyklá tolik chodit, přemluvila manžela, aby si přivolali taxík.

Taxi se od místa, kde byl Evans zastřelen, ani nehnulo. Repetto k němu přikročil, otevřel zadní dveře, jak se to určitě stalo, když kulka zasáhla Evanse, a podíval se nahoru a kolem sebe.

Meg uhádla, o čem přemýšlí, a řekla: „Nedá se ani hádat, kde ten parchant zmáčkl kohoutek.”

„Nevíme ani, jestli ho zmáčkl ten samý parchant,” opáčil Repetto.

Tuto možnost Meg vůbec nezvážila.

Repetto se na ni podíval a usmál se, aby neměla pocit, že se ocitla zpátky na akademii. „Nic nemůžeme zaručit. Nebudeme hádat.”

„Nebudeme,” souhlasila Meg.

„Nejpřešnější závěr, ke kterému jsem dospěl, pokud jde o mís-to, odkud střela přiletěla, a není to odhad, nýbrž kalkulace -, zní, že to mohlo být z kterékoliv budovy tímto směrem.”

Meg s Birdym sledovali očima jeho nataženou ruku.

„Počítám devět baráků a takových tři sta oken.”

Repetto přikývl. „A devět střech.”

„To dá nohám zabrat.“ poznamenal Birdy.

„Spoustě nohou.“ dodala Meg.

„Spojím se s Melbournem a požádám ho, ať nám pošle několik policistů, kteří nám pomůžou najít místo střelby.”

Birdy se pořád upřeně díval poděl bloku. „Těch domů je fakt moc, ale ta kulka musela odněkud přiletět. Jestliže existuje nábojnice, pak není důvod ji nenajít.”

„Jako Jimmy Hoífa,” zavtipkovala Meg.

„Nebo Titanic,” kontroval Birdy. „Titanic se taky našel.“

Meg cítila nutkání mu připomenout, že Titanic byl poněkud větší než nábojnice nebo jakákoliv jiná stopa, kterou mohl vrah zanechat, ale mrkla na Repetta a usoudila, že bude moudřejší nechat Birdyho, aby měl navrch.

Pro tentokrát.

„Úžasné,” vydechl Repetto, když nastupovali do auta, aby po-žádali o další policisty a začali pročesávat okolní budovy.

Meg věděla, co tím myslí.

Melbourne jim přidělil šest uniformovaných policistů, kteří spolu s Repettem, Meg a Birdym prohledávali podezřelé budo-vy do deseti hodin večer. Z rozhovorů ani prohlídek prázdných bytů a kanceláří s výhledem dolů do ulice se nic nedozvěděli. Těs-ně předtím, než se rozešli, zacvrlikal Repettův mobilní telefon. Obdržel zprávu z laboratoře, že kulka vytažená z Evansova těla má ráži sedm milimetrů a nese stopy podobné střelám vyjmutým z těl předchozích obětí Nočního odstřelovače.

Repetto jim zprávu vyřídil, ještě než všechny propustil domů. Nikoho to příliš nepřekvapilo.

„Vím, že to vypadá skoro beznadějně, ale musíme se snažit získat co nejvíce informací, dokud je zločin ještě čerstvý. Zítra ráno navážeme tam, kde jsme dneska skončili. Venku bude světlo a můžeme zkontrolovat střechy.”

Jeden z policistů obrátil oči v sloup a chystal se něco říct, pak se ale podíval na Repetta a mlčel.

Když Meg o půl hodiny později vystoupila z auta před svým bytem, napadlo ji, jestli vůbec dokáže zítra ráno vylézt z postele, nebo bude mrtvá jako Ralph Evans.

Nakonec vstala a s pomocí tří šálků silné kávy se dostatečně probudila, aby mohla pokračovat v prohledávání budov na Západní Čtyřiačtyřicáté ulici blízko místa, kde byl Evans zabit.

Chvíli po desáté dostali zprávu, že jeden z uniformovaných policistů možná něco našel na střeše budovy vzdálené jeden domovní blok od místa činu.

Repetto ušel krátkou vzdálenost pěšky. Vlevo od vchodu vi-sela mosazná tabule s nápisem THE BERMINGALE ARMS. Když vstoupil dovnitř, zjistil, že interiér není tak impozantní jako jméno a zřejmě nikdy nebyl.

Přešel prázdnou dlážděnou halu a vyjel výtahem do nejvyššího patra. Na konci chodby našel servisní dveře vedoucí na střechu.

Byly otevřené, zespodu zaražené deskou potaženou kůží, v níž Repetto poznal policejní zápisník.

Rovněž poznal uniformu, která ho zdravila na střeše. Policistku Nancy Weaverovou loňského roku degradovali z detektiva oddělení pro vyšetřování vražd na pochůzkářku kvůli intimním stykům s městským strážníkem, který dostal výpověd z NYPD rovněž kvůli intimním stykům, v jeho případě s manželkou dro-gového dealera, jemuž ponechal značnou volnost. Weaverová se nezapletla do obchodu s drogami a zůstala u policie, ale znovu navlékla uniformu. Repetto věděl, že se jedná o dobrou policistku, která se občas vyspala s jinými policajty, což by tolik nevadilo; problém tkvěl v tom, že spala s řadovými poldy bez hodnosti.

Weaverová ho taky poznala. Usmála se a pokynula mu. Byla to atraktivní brunetka se zvláštním výrazem očí, který přitahoval nesprávný typ mužů. Pořád dokola. Repetto věděl, že byla provdaná za správný typ, za muže jménem Joe, kterého její zálety nakonec unavily natolik, že odešel se ženou, která se zúčastnila soutěže o Miss Portugalsko. Doslechl se, že když Weaverová kolem sebe slyší portugalštinu, přivádí ji to k šílenství. Nevadí.

Na střeše foukal silný vítr a vytahoval Weaverové vlasy zpod čepice, ona si toho však nevšímala.

„Co máte?” zeptal se.

„Ty dveře,” odpověděla Weaverová. „Neměla jsem nic než no-tes, čím bych je zapřela, aby se nezavřely.”

Repettuv zrak zabloudil k malému dřevěnému klínku ležící-mu na střeše opodál. Vypadalo to, že tam leží už hodně dlouho. „Co tamhleto?”

„Nechtěla jsem se toho dotýkat.”

Repetto kývl na souhlas.

„Nezdá se mi, že to někdo použil, aby se dostal ze střechy zpátky dovnitř,” dodala Weaverová. „Ty dveře se automaticky zamknou, když je necháte zavřít. Mohla bych vás tady venku uvěz-nit. Ale podívejte se na tu západku.”

Repetto poslechl a spatřil matný obdélník. Lehce se ho dotkl prstem. „Lepí to.”

„To jsem si myslela. Připadá mi, že tam byla nalepená páska, aby se dveře nezaklaply. Nemusely být zapřené klínkem a nebu-dily pozornost. A ten, kdo tady byl, potom pásku prostě odlepil. Mohl tam zanechat otisky prstů.”

„Pravděpodobněji otisky rukavic.”

Weaverová se znovu usmála a přikývla. „Náš hoch je chytrý, že jo?”

„Chytrost a zlo jdou příliš často ruku v ruce,” řekl Repetto. „Ještě něco?”

„Ano, pane. Zjistila jsem, kde mohl odstřelovač sedět nebo kle-čet.”

„Co vyhozená nábojnice?”

„Tolik štěstí by už bylo příliš,” prohodila Weaverová přes ra-meno, když ho vedla k okraji střechy, kde stál vztyčený billboard. „Z tohoto místa měl dobrý výhled,” řekla. „Mohl pálit přes otvory v té rezavé železné konstrukci. Je odsud nezakrytý výhled na mís-to, kde zabil Evanse. A podívejte se, jak je rozházený ten štěrk.”

Repetto se podíval. Weaverová měla pravdu. Štěrk, který nebyl zarytý do asfaltového povrchu střechy, asi někdo nedávno odhrnul, možná proto, aby si našel pohodlnou střeleckou pozici.

„Samozřejmě,” dodala Weaverová, „nemůžeme nic tvrdit na-jisto.”

„Pravda,” souhlasil Repetto, „ale je to aspoň něco.”

Vrátil se k servisním dveřím a znovu si prohlížel místo, kde mohla být nalepena páska na zárubeň, aby splnila svůj účel. „Zavolám techniky, ať se na to podívají.“ oznámil. „Dobrá práce. Hlídejte to tady a nikoho sem nahoru nepouštějte.”

„Ano, pane.” Weaverová na něj hleděla s hlavou skloněnou k jedné straně a vítr jí rozčechrával neposlušný pramen vlasů.

„V uniformě vám to sluší,” pochválil ji Repetto, „ale ještě víc vám to sluší v civilu. Postarám se, abyste za tohle dostala pochvalu.”

Když opouštěl střechu, Weaverová ho obdařila svým nejzáři-vějším úsměvem. ? Ještě týž den po poledni dostali výsledky z laboratoře. Na na-rušeném povrchu střechy ani na žádné části billboardu a podpůrné konstrukci nebyly nalezeny žádné rozeznatelné otisky nohou či rukou. Zámek služebních dveří byl v určitém místě zablokován běžným typem instalatérské pásky, avšak jediný otisk na dveřní zárubni blízko zbytku lepidla, který se našel, byl částečný otisk prstu v gumové nebo latexové rukavici. Malá dřevěná zarážka ne-přinesla nic než zjištění, že se jedná o borovicové dřevo a nijak nesouvisí s vyšetřováním.

Nedalo se to ničím dokázat, ale Repetto s jistotou cítil, že našli vrahovo střelecké stanoviště.

Zavolal Meg a Birdyho a s dalšími třemi uniformovanými policisty zaměřili pozornost na nájemníky, kteří v domě bydleli.

Nikdo si nepamatoval, že by viděl něco neobvyklého. Většina slyšela šířící se ozvěnu výstřelu, ale nebyli si jisti, oč se jedná, a nestarali se o to. Zvuk evidentně pocházel zvenčí. Lidé se chovali zdvořile, ale zdálo se, že se nemůžou dočkat, až s nimi policie skončí, aby mohli odejít.

Když vyšli zpátky na chodník, Repetto prohodil: „Každý obyvatel Bermingale Arms je slepý a hluchý.”

„Přišel a odešel jako duch,” přidal se Birdy.

Jako smrt, pomyslela si Meg.

15

NEW YORK, 1989

Joel Vanya vyskočil na stupačku vedle otvoru pro vysypávání popelnic v zadní části popelářského auta a pozoroval páru, která mu v čerstvém mrazivém vzduchu vycházela z úst. Lisovač odpadků vydával hlučné vrzavé zvuky, které ráno budily mnoho Newyorčanů. Joel někdy ještě přikrmil rámus házením kovových plechovek do odpadu, ale jejich množství s používáním všemož-ných plastových obalů a sáčků na odpadky stále klesalo.

Recyklace, pomyslel si Joel. Taková otrava.

Porozhlédl se kolem. Zastavili u pěkného domu; bohatí lidi uvnitř ještě spí, několik hodin po tom, co on musel vylézt z postele a jít do rachoty. Litoval, že ted nemá něco kovového, s čím by mohl praštit, třeba dvě vyhozené pokličky, které by použil jako činely. Vzbudit ty bohaté snoby a dát jim na vědomí, že má moc ovlivnit jejich životy. Aspoň nějaká spravedlnost. O jedné věci Joel nepochyboval, že svět je zmanipulovaný; když jste se jednou na-rodili dole nebo vás dolů srazili, každý, kdo stál na hromadě hnoje výš, vás tam chtěl udržet.

Nákladák se zapotácel se zaskřípěním dopředu, posunul se asi o dvacet metrů dál po Lower West Side Street a se zasyčením zastavil. Řidič Sal Vestamalo měl kvůli chladnému zimnímu počasí na sobě stejně teplé oblečení jako Joel. Otevřel dveře a seskočil do ulice. Velký muž se světlým plnovousem, na němž mu ulpívaly krystalky přimrzlých slin, si vykračoval před auto, aby tam posbíral odpad, zatímco Joel se vydal dozadu pro černé plastové pytle naskládané u chodníku jako houby. Tento proces se opakoval na různých místech města pořád dokola skoro každé ráno.

Joelovi sé tato práce zprotivila už dávno i za hezkého počasí, ale ted už měl odsloužená léta a neuměl nic jiného, čím by se mohl živit. Nemohl si tedy dovolit dát odboru údržby a čistoty města výpověď. Ztvrdl u práce pro radnici, ale nelíbila se mu. Po pravdě řečeno, čím dál víc se mu nelíbilo skoro nic.

Nevysoký muž Joel Vanya vyrůstal jako malé dítě v drsné čtvr-ti v Newarku ve státě New Jersey. Když bylo Joelovi deset let, otec rodinu opustil a zůstali s matkou sami. Ne že by jim ten opilý krkoun příliš chyběl, jak matka často opakovala, když Joel dospíval. Souhlasil s ní. Než od nich odešel, často matku surově bil, a Joelovi ustavičně působil zranění na pravé noze, když chtěl vybít svou krutost. V tomto počasí sužovaly Joela v umělé čéšce stejné bolesti, jako když ho otec mlátil do kolena pivní lahví. Jeho chůze se vyznačovala stejným kulháním, pro které ho jako dítě ostatní šikanovali.

Dennodenně se Joel potýkal s bolestí uvnitř i navenek.

Rozmáchl se a hodil těžký černý pytel s odpadky do chřtánu lisu, otočil se pro druhý a málem upadl, když uklouzl na vrstvě ledu.

„Nemáme čas tancovat, ty zasranej skřečku!” zaječel Sal. „Když se chceš hejbat takhle rychle, aspoň to dělej s nákladem.”

Joel na to neodpověděl. Naučil se polykat hněv.

Sal seděl zpátky v kabině a dupl na plyn ve chvíli, kdy se Joel vracel s lepenkovou krabicí plnou smetí a dalším černým plasto-vým pytlem.

Drtič se zrovna spouštěl dolů, když vhazoval dovnitř krabici a za ní pytel. Ocelový rám slisoval krabici a roztrhl pytel, potom za-čal smetí nabírat a posunovat je dopředu do nákladního prostoru, aby uvolnil prostor pro další.

Auto vyrazilo dopředu a prudce zabrzdilo. Salovy oblíbené vtípky.

„Naskoč si na palubu, než ti ujedu!” křičel Sal dozadu na Joela a pokradmu ho sledoval ve zpětném zrcátku.

Joel mu chtěl sprostě vynadat, ale vzápětí si to rozmyslel. Nechtěl mít potíže. Už si u šéfa Franka Dugana stěžoval, že mu Sal dělá naschvály, ale nikam to nevedlo. Naopak, Sal všude o Joelovi vykládal, že je paranoik, a pak zahájil své trýznitelské tažení.

Náklaďák znovu zakvílel a poskočil dopředu, právě když Joel hmátl po záchytné tyči a chtěl se vyhoupnout na plošinu. Ruka mu sklouzla a zapotácel se dozadu. Věděl, že prudké přískoky

stylem jízdy „brzda, plyn” dělá Sal schválně. Ten se ve své teplé - nebo aspoň teplejší, kabině určitě málem potrhá smíchy.

Jak šel Joel krokem k držadlu s odhodláním, že si dá větší po-zor, všiml si hnědého papírového sáčku, který vypadl z protrže-ného plastového pytle. Sáček se roztrhl a jeho oči upoutalo něco tmavého uvnitř.

Podíval se blíž, než znovu naskočil na vůz. Tmavý objekt byl vyroben z puškařské oceli a Vanya v něm poznal hlaveň a bubínek revolveru. Rychle obhlédl opuštěnou ulici, vyškubl zbraň z hromady odpadků a zasunul si ji pod bundu za opasek.

Na další zastávce na rohu, když se ujistil, že ho Sal nemůže ve zpětném zrcátku vidět, vytáhl zbraň a prohlédl si ji blíže. Měla vroubkovanou dřevěnou pažbu a krátkou hlaveň a zdála se být v docela dobrém stavu, ten typ, který se dá snadno ukrýt, doko-nalá pomůcka pro spáchání zločinu. S nej větší pravděpodobností měl její majitel důvod ji vyhodit, a strčil ji zřejmě do odpadkového pytle někomu jinému. Zbraň s minulostí, která by mohla zajímat policii.

Pokud by se poldům vůbec někdy dostala do rukou.

Motor nákladáku se rozeřval a ocelový drtič zavřískal o něco tišeji. Sal přes ten rámus hulákal něco polointeligentního.

Než si zbraň znovu zastrčil pod kabát, přetočil Joel bubínek a podíval se na něj.

Revolver byl nabitý.

Když se vůz vrátil do depa, zavolal si šéf Dugan Joela k sobě. Joel se před Duganem vždycky cítil méněcenný. Vysoký ramenatý Ir pocházel z rodiny, která po několik generací pracovala pro měs-to, a nastoupil tedy do odboru údržby a čistoty města s určitými výhodami.

Před dvanácti lety začínal na jednom ze sběrných vozů na pozici, která se příliš nelišila od dnešní Joelovy, ale nezůstal tam dlouho. Od prvního dne měl Dugan protekci. Joel věděl, že přesně to potřebuje, když si chce v práci pro město polepšit, „tlačenku”. A přesně totéž zabíralo, když z vás chtěli udělat debila, jakmile si na vás jednou zasedli a vybrali si vás jako terč pro svoje chorobné, kruté žerty.

Joel nejen že neměl žádnou tlačenku, ale Dugan a Sal se proti němu navíc ještě spikli. Poštvali na něj řadu jeho spolupracovní-ků, šířili o něm lži a postarali se, aby byl odmítnut při jakékoliv příležitosti k povýšení. Joel se považoval za realistu a danou situaci bral jako nutnost, s níž se musí vyrovnat. V jistém ohledu ani neměl na výběr.

Jako obvykle se velký Frank Dugan podíval na Joela přes obroučky brýlí a nechal menšího muže čekat, až si dopíše, co potřebuje. Seděl za širokým stolem plným věcí. Na zdi za ním visela velká nástěnka s připíchnutými rozvrhy a zprávami. Podél zdi stálo několik otlučených skříněk vyrobených ze stejného šedého kovu jako stůl. Před rozpáleným teplometem v rohu se na podlaze sušil pár mokrých kožených bot a místností se šířil jejich pach.

Joel se začal pod těžkým kabátem potit, ačkoliv ho měl rozepnutý, ale dál trpělivě čekal.

„Obávám se, že tě moc nepotěším, Joeli,” začal Dugan, když konečně odložil pero a vzhlédl. Jeho modré oči vypadaly uslzené a tvář mu zrudla. Joelovi se zdálo, že před jeho příchodem spíš něco pil, než vypisoval papíry.

Náhle Joela napadlo, že když si prohlížel nalezený revolver, mohl ho Sal letmo zahlédnout ve zpětném zrcátku. V New Yorku je u zaměstnance města pokládáno nedovolené vlastnictví zbraně za velmi vážný prohřešek. Joel si uvědomil, že mu hrozí bezprostřední nebezpečí, protože měl revolver schovaný v černé kovové krabičce na jídlo, kterou držel v pravé ruce.

Začal se ještě víc potit. Cítil, jak mu pramínky potu stékají na pravé straně pod teplé spodní prádlo. Za takovou věc se museli Dugan a Sal modlit každý večer. Konečně mají příležitost zbavit se Joela a zároveň ho ponížit a znemožnit mu, aby si našel u města jinou práci.

Ale nešlo o pistoli.

Dugan pokrčil širokými rameny a řekl: „Mám špatné zprávy. Budeme ti muset dát výpověd, Joeli. Je mi líto.”

„Výpověd?” zeptal se Joel ohromeně. „V mém věku? To byste museli propustit dalších deset lidí, kteří přišli po mně!”

Dugan zachmuřeně přikývl. „Odbor jich propouští dvacet.”

Joel se nezmohl na slovo, jen s úžasem zíral. Pro odbor údržby a čistoty města pracoval devět let. Kdyby ho vyhodili kvůli nějakým výmyslům, které na něho upekli, nedivil by se; ale že dostane výpověd pro nadbytečnost, to ho nikdy ani nenapadlo. Píchlo ho u srdce a zamrazilo ho.

„Město neprožívá dobré časy.“ pokračoval Dugan.

„Slyšel jsem, že se nové městské obligace dobře prodávají.”

„No jo, ono to vypadá jako spousta peněz, ale není to tak.” Dugan vstal a v malé teplé kanceláři vypadal ještě větší. „Prostě není jich dost.”

Joel přikývl a hlasitě polkl.

Dugan napřáhl ruku. „Přeju hodně štěstí, Joeli.”

Joel si se šéfem potřásl pravicí a pocítil jeho pevný stisk.

Bože můj! Co tomu řekne Doris? A Dante? Jak se ted všichni uži-víme?

Duganovi muselo dojít, co se mu honí v hlavě. „Máš odborové příspěvky, Joeli. A nezaměstnanost bude existovat vždycky. Moc rád bych ti řekl, že tě možná brzy zavoláme zpátky, ale to ve vší počestnosti nemůžu.”

Joel nedokázal ta slova vyřknout, ta, která chtěl říct -, že to je všechno naprostá kravina, že Dugan je falešný, že se dali dohromady se Salem, aby ho podrazili, že je to všechno zatraceně nefér hra! Měl by vytáhnout bouchačku z jídelní krabice a dát Duganovi najevo, co si skutečně myslí. Říct Duganovi, že chcípne. Ne že by chtěl doopravdy zmáčknout kohoutek, ale to by šéf nevěděl.

Nakonec ze sebe vysoukal: „Jasně… Jo, chápu.”

Dugan přikývl, posadil se znovu za stůl a vzal do ruky pero. Začal psát. Joel už pro město nepracoval. Joel tam nebyl.

Zatraceně nespravedlivé!

Joel opustil kancelář. Uvnitř cítil prázdnotu. Prázdnota vstoupila do jeho života. Sal s Duganem ho přechcali stejně, jako ho ostatní přechcávali celý život. Měl to čekat. Vlastně to svým způsobem čekal.

Když se vlekl k místu, kde zaparkoval svůj deset let starý ford, zbraň v krabičce ho tížila. Vybavil si chladnou tíhu revolveru v ru-ce, když ho vytáhl z odpadu, jak se zdál těžký v poměru k velikosti. Jak hrozivě výkonný vypadal. Jak vážně. Jak… důležitě.

Ze zbraně se náhle stala jediná podstatná věc v jeho životě. Jeho jediný zdroj útěchy, ačkoliv důvod, proč ho utěšovala, mu unikal. Cestou domů přemýšlel, co s ní mohl v Duganově kanceláři udělat, co měl udělat. Zbraně všechno změnily, hned jak se objevily. Nastolily nová pravidla hry, jako kouzlem daly moc do rukou dosud bezmocným.

Ne že by byl zbraň opravdu použil.

Ale aspoň měl o čem přemýšlet, když zdolával newyorský pro-voz nárazník na nárazníku, který začínal nenávidět.

Když otec vstoupil do bytu, dvanáctiletý Dante Vanya podle jeho výrazu hned poznal, že se něco stalo. Udělal něco on? Nebyl si úplně jistý.

„Ve škole všechno v pořádku,” ohlásil pro jistotu.

Otec kývl hlavou na souhlas, jako by ho sotva slyšel. „Kde je matka?”

„Šla dolů do obchodu. Potřebovala nakoupit nějaký věci, aby mohla něco uvařit.”

Poprvé si Joel všiml štiplavé vůně pronikající z kuchyně. Jeho nosní dírky se zachvěly, jak nasál pach ze vzduchu.

„Připravuje nějaký dušený maso,” dodal Dante.

Otec neodpověděl. Jen se s námahou vlekl do ložnice, kterou sdílel s Dantovou matkou. Ramena měl nahrbená a hlava se zdála nakloněná na stranu, ale ve skutečnosti nebyla. Chlapci připadal jako otrok, který táhne na zádech půl tuny olova.

Když otec zmizel na konci chodby cestou do malé ložnice, Dante vstal a předstíral, že jde do svého pokoje. Vedly do něj poslední dveře na konci chodby a jako jeden z mála v bytě neměl z okna výhled na cihlovou větrací šachtu.

Vlastně šel opravdu do svého pokoje, ale cestou se zastavil a nakoukl z chodby do ložnice rodičů.

Dveře skříně byly otevřené a otec stál na špičkách s jednou ru-kou zdviženou, zády k synovi. Dante viděl, že otec pokládá na nejvyšší polici černou plechovou jídelní krabičku, kterou obvykle po návratu z práce odkládal na kuchyňský stůl. Strkal krabici do-zadu, do tmy, kam neproniklo světlo, jako by mu záleželo na tom, aby ji nebylo vůbec vidět.

Proč to dělá, podivil se v duchu chlapec. Chová se divně. Netušil, že otcovo divné chování teprve začalo.

16

SOUČASNOST

Prvotní informace o vraždě Ralpha Evanse byly téměř kom-pletní. Repetto měl pocit, že případ se začíná uklidňovat.

Věděl, že z pohledu pachatele se situace měla vyvíjet právě takto. Policie nebude mít nic, čeho by se mohla chytit, žádné vo-dítko nebo klíč. Kdyby hledali nějakou spojitost mezi vrahem a zavražděným, nenašli by nic kromě onoho osudného dne nena-dálé, kruté smrti. Neexistovaly žádné hmatatelné stopy vedoucí kamkoliv jinam než do slepé uličky. Běžný shon na rušné newyorské třídě, následuje hromová rána odrážející se ozvěnou mezi vysokými budovami a skoro současně s výstřelem někdo umírá. Čistý průstřel. Čistý únik. Repettovi se nic z toho nezamlouvalo.

„Další náhodná vražda,” poznamenal Birdy. „Nejsložitější na vyřešení.”

„Jenom vypadají náhodně,” nesouhlasila Meg.

Seděli v suterénní kanceláři, kterou jim poskytl místní okrsek. Místnost byla dost velká, se třemi kovovými pracovními stoly, kartotékovou skříní se čtyřmi zásuvkami a stolem, na němž stál zmodernizovaný počítač a tiskárna. Sloužila zároveň jako kopírka a fax a možná, pomyslel si Repetto, jestli ne i kávovar a masážní stroj. Moc s tou věcí neuměl zacházet. Na každém stole stál telefon s tlačítky, takže lidé mohli odposlouchávat hovory nebo mluvit na jedné lince současně. V zásuvkách kartotéky byly uloženy záznamy o vraždách Nočního odstřelovače spolu s telefonními sezna-my a adresáři, nové složky a další kancelářské vybavení, které by detektivové mohli potřebovat. Na zdi za stolem, u kterého seděl Repetto, visela velká mapa města, na níž špendlíky s červenými hlavičkami označovaly místa výskytu Odstřelovačových vražd. Podobně jako vraždy i špendlíky působily jako náhodně roztrou-šené po mapě.

Repetto ted seděl u stolu opřený o opěradlo židle a s prsty propletenými za krkem. Meg právě telefonovala. Birdy s povolenou kravatou a vyhrnutými rukávy seděl na rohu jejího stolu a bezmyšlenkovitě pohupoval pravou nohou. Oči měl upřené na mapu města za Repettem.

„Dosud žádné vraždy v ostatních čtvrtích,” poznamenal.

„Pravda,” souhlasil Repetto, „zdá se, že si vybral Manhattan jako svůj rajón.”

„Je to i náš rajón,” prohlásila Meg majetnicky. Jak se vrah opo-važuje vniknout do jejich teritoria? Uvědomila si, že použila nesprávný tón. Velmi policajtský. „Jednou věcí si ale můžeme být jistí, a to, že umí střílet,” dodala.

Repetto pochopil, kam míří, ale nic neříkal. Lehce se houpal na otočné židli a pozoroval ji. Židle vydávala slabé vrzavé zvuky.

„Možná bývalý voják,” zamyslel se Birdy, „trénovaný odstřelovač.”

Repetto nepřestával pozorovat Meg.

„Možná bývalý polda,” řekla.

Repetto se mírně usmál.

Birdy mlčel.

„Možná,” zapojil se Repetto a popojel na židli, takže seděl zpří-ma u stolu. „Podíváme se na naše odstřelovače ze speciální zásahové jednotky, současné i bývalé, a zjistíme, jestli mají všichni alibi na jeden nebo dva vrahovy útoky.”

„No, tím nic nepokazíme, ale pochybuju, že nám to pomůže,” neskrývala skepsi Meg.

„Seženu nějaká jména,” nabídl Birdy a přesunul se k počítači.

„Nezapomínejme na bývalé vojáky,” připomněl Repetto, „ale to bude vyžadovat víc času.”

„Můžu se napíchnout do armádní a námořní databáze,” pokračoval Birdy s prsty na klávesách, „hned jak skončím s NYPD.” Jeho ruce pracovaly rychle a čiperně. Klávesnice mu sloužila jako ventil pro jeho neposedné prsty.

Repetto a Meg si vyměnili pohledy. Oba se cítili lépe v terénu a vděčili Birdymu za jeho schopnost ovládat počítač.

„Kde ses s tím naučil tak dobře zacházet?” zeptala se ho Meg.

Birdy ani nezvedl oči od monitoru. „Od syna.”

O týden později seděl Repetto v kanceláři Zoe Bradyové na Police Plaza číslo jedna. Poodešla od stolu, aby schůzce dodala neformální ráz, a posadila se do hnědého koženého křesla. V druhém seděl Repetto.

Přes okno malé, ale pěkně zařízené kanceláře visely zatažené svislé žaluzie, takže světlo pronikalo dovnitř jen úzkými štěrbi-nami. Hlavní zdroj pocházel ze svítidel zabudovaných ve stropě. Někde musel být vonný pytlíček nebo to byl psycholožčin par-fém, poněvadž místnost prostupoval nádech šeříku, který se zdál Repettovi příjemný. Rozhodně lepší než Melboumova kancelář páchnoucí levnými doutníky, které tajně kouřil navzdory zákazu městské rady.

Zoe měla na sobě světle béžové šaty a tmavší hnědé lodičky s vysokými podpatky. Repettovi neušlo zašustění nylonu, když si sedala do křesla naproti němu. Na malou chvíli ho matně napadlo, jestli se před ním nepředvádí, když si překřížila hezky tva-rované nohy. Prohrábla si rukou dlouhé rezavé vlasy; věděl, že toto gesto ženy mimoděk používají, když projevují o muže zájem. Někdy úmyslně. Ať už flirtovala nebo ne, Repettovi to bylo jedno. V tomto smyslu ho Zoe Bradyová nezajímala.

„Pochopil jsem, že moje žena a vy děláte ty obědové věci.“ řekl.

„Obědové věci?” pohlédla na něho s údivem.

„Scházíte se při obědě.”

„Ano. Vadí vám to?”

„Ne, až na to, že nechci, aby si hrála na policajtku.”

„To já taky ne, abych vám řekla pravdu. Ale zjistila jsem, že Lora dokáže být velice odhodlaná žena.”

Repetto se posunul dozadu a prohlížel si ji. „Využíváte Loru?”

Nezdálo se, že by ji otázka zaskočila. „Ne víc, než využívám všechno ostatní. Nemluvíme spolu jen o případu Nočního odstřelovače.”

„Využíváte ji, abyste se dozvěděla víc o mně?”

„Ne, pokud nedokážete sehnat boty nebo šperky za velkoob-chodní ceny.” Hlasitě si povzdechla, možná zbytečně podrážděně, možná prostě jen proto, že předváděl, podle jejího mínění, ty-picky mužské chování. „Podívejte se, pane Repetto, vaše žena a já jsme prostě známé, které spolu občas zajdou na oběd. Jistě, zdá se, že Loře pomáhá, když si může s někým promluvit o smrti Dala Brickera a Nočním odstřelovači, ale jestli si myslíte, že se svět točí jenom kolem toho případu nebo kolem vás, tak vám musím říct, že si moc fandíte/7

„To já někdy dělám.“

„Nemůžu Loře zabránit hrát si na policajta, jak jste to nazval, ale slibuju, že ji v tom nebudu podporovat.”

„Aspoň to,” odvětil Repetto. Nedalo se s tím nic dělat. Věděl, že Lora se nenechá přesvědčit, aby do toho případu nestrkala nos. A ona zajistila vstupenku z divadla s číslem jako klíč k vrahovým poznámkám.

„Můžeme ted přejít k práci?” zeptala se Zoe.

Repettovi se to zamlouvalo. „Naše šetření ohledně sběratelů a prodejců zbraní v oblasti nic nepřineslo,” konstatoval.

„Jestli vrah cokoliv sbírá, bude to dělat tajně, pravděpodobně protizákonně,” rozvažovala Zoe, „i když by nemusel. Patří k tajnůstkářským typům, a to ve více ohledech. Má tajnůstkaření v krvi. Dá se vůbec ilegálně sehnat početnější sbírka zbraní?”

„Na to existuje bezpočet možností a v podstatě lze sehnat cokoliv,” odpověděl Repetto. „Pokud opravdu vlastní obsáhlou sbír-ku, může používat zbraně jednu po druhé, aby nás zmátl, a pak je likvidovat.”

„Divila bych se, kdyby se jich zbavoval.”

„Proč? Zbraně by mohly být použity proti němu jako pojítko k vraždám a samozřejmě jako důkaz před soudem.“

„Pokud by se zbraní zbavoval, svědčilo by to o jeho velké na-dutosti. Vůbec nečeká, že by mohl být dopadený, ba ani podezřelý.”

„Zdá se, že jste si tím jistá.”

„To jsem. Ten člověk není domýšlivý. A má dost inteligence, aby si sám o sobě nevytvářel příliš vysoké mínění.”

Repetto se usmál. „Vy se domníváte, že může být chytřejší než my?”

„Jenom v představách.” Opětovala úsměv. „A ne domýšlivější.”

Repetta její verbální klání unavovalo a stočil hovor zpět k té-matu. „Z podezřelých jsme vyloučili většinu odstřelovačú ze speciální zásahové jednotky.“ řekl. „Ve spolupráci s armádou jsme vystopovali pětici bývalých snajprú, kteří bydlí v New Yorku a okolí. Tri z nich bojovali ve Vietnamu a jsou mimo podezření.”

„Pravda,” souhlasila Zoe. „Muži nad padesát obvykle nebývají sérioví vrazi. Můžou se ale vyskytnout výjimky.”

„Další dva jsou veteráni ze Středního východu, a oba mají neprůstřelné alibi aspoň na jednu Odstřelovačovu vraždu. Na výjimky přes padesát se můžeme zaměřit později, pokud to bude nutné.”

Podívala se na něj a Repetto si uvědomil, že se na ni zase obo-řil. Nedovedl si vysvětlit, proč se mu do hlasu vkrádal tak netr-pělivý tón. Chtěl se omluvit, ale přerušila ho: „Řekl jste většinu odstřelovačú zásahové jednotky?”

Upoutalo ho, jak při otázce pozvedla jedno obočí. Dělalo to dojem, že je možná inteligentnější, než se zdála. Kývl hlavou. „Dva bývalí odstřelovači pracovali v NYPD, seržanti Lou Mackey a Alex Reyals. Mackeymu museli po zásahu do boku v roce 1978 odstranit jednu ledvinu. Ted je mu kolem padesátky a možná patří k těm výjimkám. Reyalsovi je třicet sedm. Před třemi lety odešel do invalidního důchodu. Přesný důvod se mi nepodařilo zjistit.”

„Znám je oba. S Mackeyem jsem jednou vedla pohovor a u Reyalsova případu jsem působila jako odborný poradce za psy-chiatrii.”

Ted zvedl obočí Repetto. „Reyalsův případ?”

„Před čtyřmi lety přejížděl prchající zloděj most Queensboro v kradeném autě. Auto dostalo nepatrný smyk a způsobilo váž-nou nehodu, kvůli které byl most uzavřený v obou směrech. Uprchlík, nezletilý mladík jménem Joe Mustang, vzal jednu starší ženu jako rukojmí, přiložil jí k hlavě pistoli a pokusil se s ní dostat pryč z mostu.”

„To neměl moc šancí,” usoudil Repetto, protože věděl, jak rychle policie v té části města postupuje.

„Alex Reyals patřil mezi tři odstřelovače, kteří měli na mušce Mustanga a Iris Beecherovou, tu rukojmí. Iris dělil od smrti pouze pohyb ukazováku toho puberťáka na spoušti a střelci ze zásahov-ky dostali rozkaz pálit, pokud budou mít volnou palebnou dráhu a pokud únosce odkloní hlaveň pistole od hlavy rukojmí.”

„A Reyals ho dostal na mušku,” vzpomněl si ted Repetto na událost, i když detaily už mu vypadly z paměti.

„Myslel si, že ho má,” upřesnila Zoe. „Stál v okně blízko nájez-du na Druhou avenue. Mustanga něco upoutalo a na moment se odvrátil od Iris, zbraň však nechal namířenu na její hlavu. Reyals podle instrukcí vystřelil. Kulka únosce netrefila. Zasáhla Iris do ucha a proletěla do mozku. Když spadla, Mustang zvedl ruce a bez boje se vzdal.”

Repetto ji pozorně sledoval. Líčila tragickou událost bez emocí. Přemítal, co si o ní myslí. Co si myslí o Reyalsovi. „Tihle chlapíci skoro vždycky trefí cíl, na který míří,” řekl. „Jak to, že Reyals mi-nul?”

Zoe se smutně usmála. „On sám neví. V tom spočívá jeho problém.”

„On má nějaký problém?”

„Myslí si, že se mu to nemělo stát. Klade si za vinu, že Iris Beecherová zemřela. Stejně tak uvažuje její rodina. Dali mu to na-jevo. Pak se objevily fámy, že předtím, než je zavolali k mostu, Reyals pil.”

„A pil?”

Zoe pokrčila rameny. „Tvrdí, že ne. Fakt je, že minul cíl. Kdyby se mu to stalo na střelnici, byl by odcházel s tím, že neví, proč se netrefil, a nemusí to vědět.”

„Toto však nebyla běžná rána na střelnici.”

„Právě to si Alex Reyals myslí. Proto se zhroutil. Dostal invalidní důchod kvůli psychickým problémům. Naposledy jsem slyšela, že chodí na psychoanalýzu.” Povzdechla si a nechala ruce spadnout do klína. „Víte, svým způsobem vlastně byla.”

„Byla co?”

„Běžná střelba. Prostě minul cíl. Možná mu škublo víčko nebo vítr změnil směr letu kulky, nebo se Iris před jeho terčem pohnula. Prostě na něco zamířil a netrefil se. Stává se to pořád, ale on se na to nedokáže takto dívat. Nemůže si to odpustit.”

„Možná že by neměl. Zemřel člověk.”

Zoe upírala na Repetta úžasně klidné modré oči. Nerad bych proti ní seděl u pokerového stolu.

„Vy si myslíte, že je to mužská záležitost.“ řekl.

„Já to vím.“ usmála se.

„Co se stalo Mustangovi?”

„Poslali ho do vězení, kde ho po roce zabil ve rvačce jiný vě-zeň.”

„Spravedlnost,” podotkl Repetto.

„Myslela jsem si, že vás to napadne. Možná by vás mohlo zajímat, že mě to napadlo taky. Kvůli němu zemřela jedna žena a jeden dobrý muž bude trpět do konce života.”

„Mohlo by z něj to utrpění udělat sériového vraha?”

Zoe vstala, přešla k oknu a vyhlédla ven škvírou mezi žaluziemi. Repetto netušil, na co se tam pořád dívá.

Odvrátila se od okna a otočila se k němu. „To bych neřekla. Reyals nenávidí sám sebe víc, než by dokázal nenávidět kohokoliv jiného.”

„Nevíte, co všechno se v jeho životě odehrálo.”

„O něčem vím. Z doslechu a z mých rozhovorů s ním.”

„A spadá to pod povinnost zachovat mlčení v rámci vztahu mezi pacientem a lékařem, že?”

„Tak hloupý snad nejste. Máme ve městě masového vraha. Kdyby z našich sezení nebo z Reyalsovy minulosti vyplynulo byť jen zrnko něčeho, co by mohlo s případem souviset, okamžitě bych vám to řekla. Ale nevyplynulo. Takže si nemusím dělat starosti s ochranou důvěrných informací.”

„Mám tomu rozumět tak, že mi o něm řeknete všechno?”

„Rozumějte tomu tak, že nemůžu, protože to nijak nesouvisí s Nočním odstřelovačem. Můžu vám dát jen obecné informace. Reyals vyrostl v zemědělské oblasti Illinois, kde chodil na lov a stal se výborným střelcem. Šel studovat na vysokou školu na fotbalové stipendium, ale po druhém ročníku si zranil koleno, a tak studia zanechal. Vystřídal několik zaměstnání, vrátil se zpátky do školy a získal diplom. Pracoval pro finanční firmu v Chicagu, byl převeden do New Yorku, ale pak se stal nadbytečným. Tehdy se přihlásil k policii. Měl skvělé výsledky, až do té nehody na mostě.”

Přešla kancelář a zůstala stát vedle Repetta. „Všechno si to mů-žete najít v jeho osobním spise.”

„Už jsem to udělal.” Vstal a s překvapením zjistil, když s ní porovnal svou výšku, že Zoe je vyšší, než se zdála vsedě u stolu nebo když chodila po kanceláři. „Měla jste Reyalse ráda?” zeptal se.

„To s tím nesouvisí.”

„Jo, ale měla jste ho ráda?”

„Ano, měla. Zapůsobil na mě jako dobrý a laskavý mladý muž, kterému se stalo něco hrozného.”

„Jemu se nestalo nic. On něco způsobil někomu jinému. Jeho konání mělo tragické důsledky. Zmáčkl spoušť a ted musí žít s tím, co následovalo.”

„Proboha svátého, udělal jenom banální chybu! Jeho šikovnost a štěstí ho opustily právě ve chvíli, kdy je nejvíc potřeboval. To by se mohlo stát každému.”

„K tomu nemám co dodat. Můžete mi s jistotou říct, že Alex Reyals není Noční odstřelovač?”

„To nemůžu.”

„Protože se nechcete nechat vtáhnout do stejného utrpení, jaké sžírá Reyalse.”

Chvíli se na něj upřeně dívala, potom se uvolnila a na tváři se jí objevil ten nenápadný, podrážděný úsměv. „Máte pravdu. Jestliže on je Noční odstřelovač, tak i kdyby zabil kohokoliv jiného, pone-su za vraždy částečnou zodpovědnost, když vám jednou řeknu, že není podezřelý.”

Repetto zasmušile pokýval hlavou a vydal se ke dveřím kanceláře. „Vidíte?” prohodil, když je otevíral, „není to mužská záležitost.”

Než se za ním dveře zavřely, Zoe na něj málem vyštěkla odpověd, ale ještě si stačila uvědomit, že ji nic vhodného nenapadá. Aspoň nic takového, co by mohla říct nahlas. Zatím ne.

Věděla, že Repetto má pravdu, a taky věděla, jak k ní došel. Cítil se částečně zodpovědný za to, co se stalo Dalu Brickerovi, za smrt někoho jiného.

Měli s Alexem Reyalsem něco společného.

17

Repetto se cítil nesvůj, jak se mu po rozhovoru se Zoe stávalo často. Nevěděl přesně proč, a zdráhal se to řešit. Trápily ho jiné věci.

Po odchodu z její kanceláře si vzal taxi do stanice Pensylvánské nádraží, kde se v pošmourném ránu sešel s Meg a Birdym v restauraci Starbucks v terminálu. U kávy jim předával informace, které získal od Zoe.

Když skončil, Birdy to komentoval slovy: „Připadá mi, že naše psycholožka nepovažuje Reyalse ani Mackeyho za hlavní podezřelé. Přál bych si, aby měla pravdu, když vezmu v potaz, že se jedná o bývalé poldy.”

„Může se mýlit,” řekl Repetto a oběma rukama si pohrával s hrníčkem. „Psychologové se mýlí hodně často.”

„Na Mackeyho to nevypadá,” přidala se Meg. „Hlavně kvůli jeho věku. Skoro ho to vyřazuje ze hry.”

„Skoro.” Repetto se rozhlédl po cestujících, kteří mašírovali dlouhými průchody mezi kolejemi. Jejich neustálé proudění vy-dávalo nepřetržitý uspěchaný zvuk, ale při pozornějším poslechu jste mohli rozlišit šourání stovek odřených podrážek od rytmické-ho klapotu vysokých podpatků. Hemžení lidí, kteří otáčeli koly ve světě byznysu, jehož součástí se nikdy nechtěl stát.

„Nechápu ale, proč psycholožku nechává v klidu Reyals,” zamyslela se Meg. „Správné pohlaví, odpovídající věk, bydlí na Manhattanu a má zázemí odstřelovače. Navíc nemá úplně pevné alibi na dobu některých vražd.”

„Žije sám,” zdůraznil Birdy. „Taky jsem žil sám a někdy jsem nepotkal človíčka nebo s někým nepromluvil celé dny. Neměl jsem alibi na nic. Někdo by mohl zastřelit papeže v době, která by mi stačila, abych odletěl do Říma a stihl se vrátit domů. To by ze mě ještě nedělalo jednoznačně podezřelého.”

Meg se na něj podívala: „Ty nemáš rád papeže?”

„Myslím, že bychom se neměli rádi navzájem.”

„Ale nestříleli byste po sobě.‘7

Birdy zavrtěl hlavou a zahleděl se do kávy. „Tipl bych si, že ne, leda že by se dozvěděl o některých mých zpovědích.”

Meg obrátila pozornost zpátky k Repettovi. „Nedělala bych tak rychlé závěry, pokud jde o Reyalse.”

„Já fakt nevím,” odpověděl Birdy vedle ní. „Je to bývalý policejní střelec.”

„To ho nestaví mimo podezření. Před chvílí jsi připustil, že by na tebe mohl střílet papež.”

„Takže to uděláme takhle,” rozhodl Repetto. „Protože Meg úplně nevylučuje jako Nočního odstřelovače Reyalse, půjde si promluvit s ním. Ty, Birdy, zajdeš za Mackeyem. Je mi jasné, že moc na pachatele nevypadá, ale sérioví vrazi neodpovídají vždycky předpokládanému typu, leda v hlavě Zoe Bradyové.”

„Jste na ni zbytečně přísný,” podotkla Meg. „Má dobrou po-věst, pokud jde o přesnost posudků.”

Repetto pokrčil rameny. Možná měla Meg pravdu. Možná byl na Zoe tvrdý z jiného důvodu. Opravdu ho štvalo, že asi pronikla do úplně nejdůvěrnějšího kouta jeho života, kde ukrýval a pěsto-val svůj žal.

„Máte adresy těch chlapíků?” zeptal se svých detektivů. Mysli na práci.

Oba přikývli.

Repetto do sebe obrátil zbytek kafe a vstal.

„A co vy?” otázal se Birdy. „Co budete dělat vy?”

Repetto na něj upřel pohled. „Já se postarám o papeže.”

Meg vyhledala byt Alexe Reyalse u Washingtonova náměstí. Stará cihlová budova nevypadala nijak noblesně a dlaždice v ha-le byly rozpraskané a špinavé. Stěny pokrývala asi centimetrová vrstva emailové barvy. Aspoň poslední nátěr s nádechem do ze-lena vypadal čerstvý. Na zemi ležely vedle sebe dva rozšlápnuté cigaretové nedopalky a vzduchem se nesla slabá vůně tabáku.

Nad každou zašlou mosaznou schránkou bylo tlačítko domácího telefonu. Podle mnohých jmen to vypadalo, že v řadě bytů bydlí vysokoškolští studenti, hoši s nejapnými přezdívkami, jako třeba Mistr chlastu v bytě 4-C, a dívky snažící se utajit pohlaví pod pouhými iniciálami svých křestních jmen. Vždycky existovala naděje, že odhodlaný pronásledovatel si bude myslet, že pod jme-novkou B. Tuttle se skrývá mohutný vlasatý chlap jménem Bart a ne třeba drobná Betty nebo Brenda.4) Meg zjistila, že Alex Reyals bydlí v bytě 3-E, a silně zatlačila na zvonek; pod letitým nánosem zaschlé barvy se nedalo poznat, jestli se tlačítko vůbec pohnulo.

Když se ohlásila jako policie, okamžitě jí bzučákem otevřel. Čeká mě snad?

V budově bez výtahu se musela plahočit po úzkém vrzajícím schodišti. Malým špinavým oknem na každém odpočívadle pronikalo dovnitř matné světlo, které narušovalo pochmurné šero ‘chodby. Na každém dřevěném schodu jste mohli nečekaně zakopnout o přilepené zbytky potrhané gumy. Zvuk hlasů z rozhlasové talkshow, který se rozléhal v prvním patře, se pomalu vytrácel do ticha a Meg slyšela svůj vlastní dech.

Reyals už na ni čekal v otevřených dveřích.

Vypadal mladší, než si ho představovala, a spíš než sériového vraha připomínal jednoho ze studentských nájemníků. Možná Mistr chlastu. Při pohledu na něho ji napadlo průměr: rysy bez výrazných znaků, tmavé vlasy ostříhané skoro dohola, vojenský účes. Na sobě měl volné vybledlé džínsy, šedé tričko s kapsami a hnědé mokasíny.

Příjemně se usmál a napřáhl k ní ruku. „Alex Reyals.“

„Detektiv Meg Doyleová.” Krátce si s ním potřásla rukou a přitom si všimla jeho pevného stisku, jemného, ale s ovládanou silou. Když mu ted byla blíž, všimla si také jeho očí, hnědých tůní plných bolesti.

Měl vyšší postavu, než si původně myslela. Z větší vzdálenosti jej mohla jeho objemná ramena a možná i stehna na první pohled zkracovat. Typ postavy, který Meg znala u statných mužů a atletů. Ustoupil dozadu, aby mohla vejít dovnitř, a zavřel za ní dveře. Když se otočila, stál vedle ní. Posunkem pevné ruky s vypracova-nými svaly jí nabídl místo na gauči.

Zařízení pokoje tvořila směsice starého, nového a nakoupené-ho na bleším trhu. Na polici na zdi byly uložené knihy a hromada *) Angličtina jako většina jazyků nepřechyluje ženská příjmení. (Pozn. překl.) časopisů a nákladně působící zvuková aparatura. Na jiné poličce stál malý televizor a sada keramických váziček. Její pozornost upoutal efektní dřevěný moderně asymetrický stůl u okna s telefonním přístrojem a záznamníkem, malou mosaznou lampičkou, složenými New York Times a černým notebookem. Na zásuvkách bylo použito světlejší leštěné dřevo, intarzované do pravoúhlého vzoru, robustní nohy zdobilo mosazné kování. Nádherný kus.

Meg se místo gauče usadila do šedého koženého křesla, aby si Alex nemyslel, že bude řídit rozhovor, a předstírala, že se rozhlíží kolem sebe poprvé.

„Hezký pokoj. Překrásný psací stůl.”

Usmál se. „Jsem rád, že se vám líbí. Moje dílo.”

„Vy jste ho vyrobil?”

„Nahoře v dílně. Pronajal jsem si dvougarsonku a využívám ji na truhlařinu. Nachází se v nejvyšším patře přímo nad tímhle bytem a je velice dobře zvukotěsná.”

„Proč zvukotěsná?”

„Tu a tam se praštím kladivem do prstu a hrozně sprostě na-dávám.”

„Chtěla bych> abyste náš rozhovor bral vážně.”

„Dobře. Moje truhlářské nářadí. Těžké věci. Některé dělají vel-ký kravál a sousedé by si mohli stěžovat.”

Meg pořád nevěřila. „Vy vyrábíte stoly jako tenhle a prodáváte je?”

„Jako tenhle ne. A ne jenom stoly. Nábytek, který vyrábím, je zpola funkční a zpola je to umění. Čas od času ho vystavuju v ga-leriích a interiéroví návrháři ho kupují pro vybrané klienty.”

„Bohaté klienty?”

Široce se usmál. „Docela se mi daří, i když ze začátku to šlo pomalu. Začal jsem truhlařit, abych uspokojil své umělecké cítění. Pak to začalo vynášet. A ted je to dobrá… relaxace.”

Očekávala, že řekne terapie.

Posadil se na pohovku a znovu jí věnoval svůj úsměv. Patřil k těm úsměvům, které ve vás zůstanou. Ted viděla, jak jsou jeho ruce mozolnaté a silné, s nakrátko ostříhanými nehty.

Meg sama sebe varovala, aby se nenechala nachytat Alexem Reyalsem, okouzlujícím člověkem, v němž se může skrývat vrah.

Matně si vybavila jisty druh jedovatého hada, který svou oběť před usmrcením fascinuje konejšivým kolébáním. Okouzlení se v arzenálu vražedných zbraní vyskytuje velice často.

Reyals si překřížil nohy, ruce s propletenými prsty položil přes jedno koleno a předstíral, že čeká. Poznala, že si ji cení, a to ne jako policajtku. Nečekaně se skoro začervenala.

„Přišla jsem…”

„…si se mnou promluvit o vraždách Nočního odstřelovače,” dokončil větu za ni.

„Proč si myslíte, že ne třeba kvůli nezaplaceným parkovacím lístkům?”

„Žádné nemám. Ale mám minulost odstřelovače zásahové jednotky a vy patříte k NYPD.”

„To jsem vám jenom řekla. Jak můžete vědět jistě, kdo jsem? Neukázala jsem vám svůj odznak.”

Zazubil se. „Hergot, to nemusíte. Bavíme se tady jako polda s poldou, detektive. Hned jak jsem vás uviděl, věděl jsem, že jste nefalšovaná.”

Meg to polichotilo víc, než by si přála.

Reyals stále působil velmi pohodovým dojmem, s výjimkou očí. „Počítal jsem s tím, že dřív nebo později bud vy, nebo někdo jako vy se mnou bude chtít mluvit, doplnit informace z výpovědi, kterou jsem před pár dny poskytl městskému strážníkovi. Nic proti tomu nemám. Logicky sledujete bývalé vojenské a policejní odstřelovače v oblasti a musíte je zkontrolovat a ještě jednou zkontrolovat. Z toho, co jsem se dočetl v novinách nebo viděl v televizi, mi vychází, že ten vrah sakra dobře střílí.” Náhle se jeho výraz změnil a na tváři se objevila ustaranost. „Mohu vám nabídnout něco k pití, Meg? Kávu, vodu…? Vím, že alkohol ve službě odmít-nete. Hele, mám kolu. Chcete obyčejnou, nebo dietní.”

„Nedám si nic, díky.” Oslovil mě Meg, a já ho nechala. Ted už je pozdě ho napomínat. „Pročetla jsem si vaši výpověd a chci vám položit několik otázek.”

„To bych čekal. Na několik vražd nemám dost pevné alibi. S tím nic nenadělám. Když žije člověk sám, nehledá si svědky na každý krok, který udělá.”

„Byl jste ženatý…”

„Žena mě opustila před dvěma lety. Víte proč.“

„Ne.“ řekla Meg, „to nevím.“

„Zastřelil jsem při akci jednu ženu, jak jistě víte, a potom jsem se změnil. No a se mnou se změnil i můj vztah k manželce. Nakonec už měla mých nálad a záchvatů zuřivosti plné zuby a odešla. Nevyčítám jí to.”

„Záchvatů zuřivosti?”

„Nebyly namířené proti ní, jestli vám vrtá hlavou tohle. A vrtá.”

Meg se usmála a přikývla.

„Mně by to vrtalo taky. K nikomu necítím nenávist, snad kromě sebe. Nemám už žádný důvod střílet na lidi ze zálohy. Po pravdě řečeno, v poslední době mi jen pomyšlení na střelbu způsobuje fyzickou nevolnost.”

„Všechno, co jsem o té akci na mostě zjistila, nasvědčuje tomu, že se jednalo o nešťastnou náhodu.”

„Pozoruju, že jste neřekla, že to nebyla moje chyba.”

„Ale to nebyla vaše chyba. Vy jste tu ženu nezabil úmyslně.”

„Ne, nezabil. Šlo spíš…”

„O co?”

„To je jedno. Vy jste polda, ne psychiatr.”

„Chodíte na analýzu?”

„Skončil jsem asi před půl rokem.”

Meg začala psát do notesu.

„Ježíšmarjá!” zhrozil se Reyals. „Vy si to zapisujete, abyste mě donutila hodit si provaz. Odstřelovač ukončuje psychoanalýzu a stává se z něj sériový vrah.”

Meg si nebyla jistá, jestli to myslí vážně. „Pane Reyalsi, vy víte, jak to chodí. V této chvíli si nemyslím vůbec nic.”

„Ano, vím, jak to chodí, a jsou to hovadiny. A říkejte mi Alexi.”

Meg se ten muž začínal líbit trochu příliš. „Alexi, musím říct, že některá vaše alibi stojí za starou belu. Lidi, kteří se domnívají, že vás viděli procházet se v době činu, který se stal na opačném konci města. Číšník, co se mu zdá, že vám servíroval špagety v italské restauraci ve chvíli, kdy došlo k jiné vraždě.”

„Z té večeře se špagetami mám výpis z platební karty.”

„Což dokazuje, že někdo použil vaši kartu a podepsal se vaším jménem.”

„Skvěle taky zfalšoval můj podpis.”

„Naši experti si nejsou stoprocentně jistí, že se tak nestalo.” To Meg nevěděla. Malá lež někdy pomůže odhalit podvod.

Reyals se zvedl a poodešel k CD přehrávači. Meg na moment napadlo, že jej pustí. Potom se otočil a vrátil se zpět k pohovce, ale místo aby si sedl, zůstal stát vedle ní. Světlo, které dopadalo do jeho očí, jim dodávalo stejný utrápený výraz smutku, jaký se ně-kdy zračil v očích Repettových. Ti dva muži si byli velmi podobní, oba svým způsobem oběti střel.

„Řekla jste, že vím, jak to chodí, Meg, a v tom se nemýlíte. Oba víme, že nemáte v ruce nic pořádného, co by dokazovalo, že jsem Noční odstřelovač, ale na tom nezáleží. Skutečný důvod, proč jste sem přišla, je mě posoudit, zjistit, jestli si o mně dokážete udělat názor. Takový druh testu.”

Meg zavřela zápisník a opřela se dozadu. „Jo, tak nějak.”

„Prošel jsem, Meg?”

Postavila se vedle něj. „Ještě jste ho nedokončil.”

Hodil po ní svým krásným tragickým úsměvem. „To je to nejlepší, v co jsem mohl doufat. Znamená to, že se sem vrátíte a bu-deme si povídat dál.”

„Tuhle hru nehrajeme, Alexi.” Fakt ne?

Pořád s úsměvem odpověděl: „Víte co, já nepůjdu ven a nebu-du nikoho střílet, abych se s vámi mohl ještě setkat.”

„To mě uklidnilo.” Podala mu svou vizitku. „Zavolejte mi, kdyby vás napadlo něco, co by nám mohlo pomoct.”

K jejímu překvapení sáhl do kapsy košile a vytáhl svoji navštívenku. Obsahovala jméno, bydliště, telefonní číslo a e-mailovou adresu a červený umělecký obrázek ruční pilky. „A vy mi zavolejte, když vás něco napadne. Cokoliv.”

Nemohla se ubránit, aby mu úsměv nevrátila. Odpověd. Jak do mě může vidět? Co o mně ví? Zastrčila si jeho vizitku do kapsy.

Když se obrátila k odchodu, předešel ji, aby ji vyprovodil ke dveřím. Poprvé si všimla, že kolem sebe šíří zvláštní přitažlivou vůni, jako by se právě osprchoval a osušil po sauně. Meg bylo jas-né, že odtud musí vypadnout a nedívat se mu do očí.

Kristepane! Tohle nechci! To ne!

„Hodně štěstí při polapení toho chlapa.“ prohodil.

Bez přemýšlení se podívala.

To, co uviděla, si nesla s sebou celou cestu dolů po schodech a zpět k autu, kde se posadila za volant a přemýšlela, jakého idiota to ze sebe asi udělala.

Nahoru do okna Alexe Reyalse se Meg nepodívala v obavách, že by ji mohl pozorovat. V obavách, že by se mohla podívat zpát-ky a dostat se do pěkné kaše.

Nepochybovala, že on není Noční odstřelovač, ale to nic neznamenalo, pokud šlo o důkazy. Tak se na něj dívala.

Možná chtěl, aby se na něj dívala takhle.

Šarm rozhodně patřil do jeho výzbroje.

18

NEW YORK, 1989

Dante seděl na kraji gauče v obývacím pokoji a do nosu se mu vkrádala vůně smažící se cibule z kuchyně, kde jeho matka připravovala večeři. Zaposlouchal se do hučení hlasů přicházejících ze stejného místa. Tak to slyšel vždycky, když se jeho rodiče hádali, tak to chtěl slyšet. Nechtěl rozumět tomu, co si navzájem říkali. Jenže někdy si slova našla cestu přes hukot, a tak tomu bylo i dnes večer.

. .prodal nebo zastavil všechno, co jsme kdy měli!” Matka. Její zoufalý hlas, z něhož zazníval strach, chlapci neunikl, poněvadž se přesně podobal tomu, který cítil on. Jako člun, který se převrátí v nedozírném a rozbouřeném moři. Ochranná skořápka brzy zmi-zí a každý element přebývající v oceánu, zlý a nelítostný, si najde svou cestu.

„A ty si kurva zase nedokážeš najít práci!” Otec. Dante ho po-řád zbožňoval, i přes to, co v poslední době matce říkal. Otec byl nemocný (slýchával od matky). Para… něco.

„Já nic neumím, Joeli! Už ne.”

„A co umím já, to mě ve městě taky nenechají dělat!” Město. To zabraňovalo jeho otci jít zpátky do práce. Město. „Jiný odbory se rozhodly najmout některý lidi, co dostali vyhazov. Lidi, co nemají tolik odpracováno jako já. Mě nejen vykopli, do mě ještě vrazili nůž, do zad.”

„Nikdo po tobě nejde, to máš jen ve své hlavě, Joeli. Trpíš pa-ranoiou a měl by ses léčit.”

Dante si přitiskl ruce na uši. Věděl, co ted přijde. Když matka označila otce za paranoika, skoro vždycky se nepříčetně rozzuřil. Pak teprve začal opravdový řev, kdy si sousedé mohli stěžovat, kdy Dante slyšel údery pěstí do masa, které vydávaly zvuky jako u řezníka; pak přijela policie.

Odehrávalo se to znovu, právě ted, a on si nebyl jisty, jestli to vydrží. Když se rodiče nehádali kvůli penězům, kvůli tomu, co město udělalo otci, hádali se kvůli němu, jak chodí za školu a jaké má hrozné známky na tak chytrého kluka. Bylo to tak zbytečné, vždycky se…

„Joeli!”

Matka. V jejím hlase se ozvala neznámá hrůza.

Dante čekal, až to znovu začne.

Ale otec dlouhou dobu nepromluvil.

„Joeli…“

Joel se přestal hádat, přestal se rvát, skončil s ní, se vším, se životem ve světě, který byl tak prohnaný a nespravedlivý, nespravedlivý. Nechtěl ji uhodit. Tentokrát ne. Uviděl sám sebe jako někoho, kdo stojí opodál a pozoruje, v tu chvíli byl někdo jiný, a tak to chápal Pochopil všechno, že není naděje, že se to nezmění, nic se nezmění, dokud to nezmění sám, že se vším skoncuje. Ai vyhrají. Vzdal se. Ať vyhrají.

Vůbec nevěděl, jak se dostal do ložnice, nepamatoval si, že tam šel, že otevřel dveře od skříně a vyhledal zbraň schovanou za zimními svetry na nejhořejší poličce, zbraň, kterou našel v odpadu, kam ji někdo vyhodil. Řekněte, že to byla náhoda, a uvidíte, jestli vám to uvěřím. Zbraň, kterou chtěl použít na Dugana a Sala, ale neudělal to a neměl to dělat, protože to nezavinili oni, ale město, a zbraň nebyla žádná náhoda. Zkuste mi říct, že to byla náhoda.

Zpátky do kuchyně.

„Joeli…”

Z kuchyně se ozval ohlušující výbuch.

Dante vstal z gauče a spustil ruce podél těla, ruce zaťaté v pěst. Stál jako přikovaný ke koberci šokem, strašlivou jistotou, že se stalo něco hrozného a valí se to k němu.

Musel tomu jít naproti. Musel to vidět, aby se dozvěděl, co mu nahání hrůzu. Cítil to jako strašnou povinnost.

Přinutil se jít ke kuchyni, přinutil se otevřít dveře.

Pach ze spálené cibule ho skoro porazil, oči mu začaly slzet. Na podlaze ležela podivně zkroucená matka. Měla pryč jedno oko a chyběl jí kus hlavy. Vedle ní na zemi leželo nedovařené maso, které záhadným způsobem vypadlo z pánve. Tak to bylo. Tak to muselo být.

Otec jedenkrát vyslovil jeho jméno, Dante, jako by ho miloval.

Chlapec viděl v jeho tváři smutek a bolest, a taky laskavost. On ho opravdu miloval. Uviděl zbraň, kterou na něj otec mířil. To je určitě hračka, i když vypadala zatraceně opravdově. Co ted otec se zbraní v ruce udělá? To, co dělávají lidi v televizi nebo ve fil-mech?

Znovu pohlédl na svou matku a pochopil, že ta zbraň je skutečná, pochopil, co se stalo, čeho se bál.

„Radši bys měl jít odsud pryč.“ promluvil otec. Rozplakal se, vzlykal, snažil se držet zbraň pevně. „Všude jenom zlo! Všude v tomhle městě. Zatracený město!”

Dante nevěděl, co tím myslí, co se mu stalo a proč udělal takovou věc. Takovou špatnou věc.

Jeho otec nebyl zlý.

Dante si všiml, jak se úderník stáhl, když otec prstem přitlačil na spoušť.

Viděl, jak se pomalu roztáčí bubínek s tuponosými náboji jako s matnými drahokamy.

Viděl a slyšel, jak úderník zapadl.

Úsečné kovové klik! v něm vyvolalo děs. Viděl otce, jak hledí na revolver s výrazem člověka, kterého zradili. Není divu, že výstřel selhal, že ho zbraň oklamala a vysmívala se mu jako všechno v životě.

Dante vyběhl z kuchyně a přes obývací pokoj pádil ke dveřím do chodby. Úderník zaskočí znovu a tentokrát zbraň vystřelí; vě-děl to. Je mrtvý. Je mrtvý. Otec se ocitl těsně za ním. Je mrtvý.

Doběhl do chodby. Schody. Mohl by seběhnout po schodech. Uniknout.

Zbraň znovu vystřelila, stejný zvuk jako ten, co zabil matku, jen ne tak silný, ne tak blízko.

Dante držel tempo. Dolů po schodech téměř letěl, skoro se nepřidržoval zábradlí, zakopával, kolena se mu podlamovala, až málem upadl, odpočívadlo, schody, odpočívadlo, schody, vstupní hala a ven do chladného vzduchu města. Vzduch potemnělého města měl vůni cibule.

Nešel zpátky. Nemohl. Věděl, že se nikdy nevrátí.

Našel temné zádveří a lehl si tam přesně tak, jak ležela jeho matka stočená na kuchyňské podlaze. Tma nebyla tak špatná. Poskytla mu úkryt. Jeho matka a otec ted byli její součástí.

Dante se celou noc skoro nepohnul. Ani když po něm lezli brouci, ani když kolem něj procházeli muži a ženy, smáli se a na-dávali mu.

Za chladného jitra si uvědomil, že bude muset vstát a pohnout se, stále se hýbat, aby ho někdo nezastavil, nenahlásil, aby nemusel jít zpátky tam, kam už se nikdy nechtěl vrátit, tam, kde na něj, stejně jako kdekoliv jinde, nečekalo nic jiného než zármutek.

Okolo poledne nebylo těžké najít ve městě skoro nepoužitý vý-tisk New York Times vyhozený v některém z odpadkových košů, seřazených v zástupu u křižovatek.

Dante měl štěstí. Nejenže našel noviny, dokonce v nich objevil zabalenou nedojezenou půlku hamburgru.

Ráno svítilo slunce, ale vzduch byl chladný. Ačkoliv měl Dante na sobě košili s dlouhými rukávy, lomcovala jím zima.

Aby se netřásl, posadil se na nízkou kamennou zídku a s proudícím davem za zády četl v novinách na zadní stránce, co už věděl ze včerejšího večera: V bytě, který měl stejnou adresu jako jejich, zřejmě muž zastřelil svou ženu a potom sebe. Sousedé vypověděli, že se jednalo o problematický pár, který se často hádal. Muž nedávno přišel o práci pro město.

Podle výpovědi sousedů měli dvanáctiletého syna, který se po-hřešuje.

19

V Repettově poště se objevila další zpráva, která se dala považovat za číslo sedadla v divadle: 9-D. Nic víc. Stejný psací stroj, stejná obálka, stejný druh papíru a známka. Noční odstřelovač.

Když zprávu ukázal Meg a Birdymu, podívali se na něj.

Zavrtěl nesouhlasně hlavou. „Ted se s Lorou Broadwayi vyhý-báme.”

Což znamenalo, že na místě 9-D seděl někdo jiný, možná sám vrah. Možná. Pořád existovala možnost, že si Odstřelovač vybírá sedadla náhodně při odchodu po představení a nenápadně k nim přilepuje vzkazy.

„Kdyby ten parchant uvedl jméno divadla, dost by nám pomohlo,” posteskla si Meg.

„Pak by to nebyla hra,” připomněl Birdy.

„U které nám nezbývá než ji hrát,” dodal Repetto.

Začali vyřizovat telefony. Trvalo skoro hodinu, než divadlo vypátrali.

Na spodní straně sedadla 9-D v divadle Circle One, kde se hrá-la komedie Slečinka Muffetová, našli pečlivě poskládaný papír přilepený lepicí páskou, na němž stálo napsáno psacím strojem: Jste na tahu, detektive Repetto.

„Zase podpásovka!” prohodila Meg znechuceně.

Na to jí Repetto odpověděl: „Zoe Bradyová by vám řekla, že je to chlapská záležitost.”

„Asi by měla pravdu.”

„Děti,” napadlo Birdyho.

Nechápavě se na něj podívali.

„V divadle dávají Slečinku Muffetovou“ vysvětlil Birdy. „Ta hra je založená na dětské říkance a vrah zmínil verše už v prvním vzkazu: Rým a důvod…”

„A?” sklonila Meg hlavu na stranu s tušením, kam míří.

Birdy. ji nezklamal. „Nemyslíš, že se Noční odstřelovač může chystat zastřelit dítě?”

? ? ?

„Nepřipadá mi moc pravděpodobné,” prohlásila Zoe, když se u ní Repetto později odpoledne zastavil, „že Odstřelovač změní svoje zvyky a začne střílet po dětech.”

Seděli v její kanceláři na Police Plaza číslo jedna. Svislé žaluzie za jejím pracovním stolem zatemňovaly místnost víc, než bylo třeba, a neumožňovaly prakticky žádný výhled. Vypadalo to, jako by se občas otočila na židli a viděla život na ulici rozstříhaný na svislé proužky.

„Nemůžeme přehlédnout souvislost s dětskými říkankami,” trval na svém Repetto, „ani fakt, že v divadle, kde jsme našli poslední dopis, hrají Slečinku Muffetovou. A Noční odstřelovač pravděpodobně seděl na křesle, k němuž ho přilepil.”

„To všechno je pravda,” souhlasila Zoe a odhrnovala si z obličeje pramen dlouhých rudých vlasů, který jí překážel ve výhledu. „Ale to ještě nezakládá důvod k domněnce, že bude zabíjet děti. Spíš to nasvědčuje tomu, že ať ho k zabíjení nutí cokoliv, váže se to k nějaké události, nebo aspoň okolnostem z jeho dětství. Tím ale neobjevujeme nic nového. Prakticky všichni sérioví vrazi měli nešťastné dětství.”

„To je neomlouvá,” oponoval Repetto.

„Ne, to ne. Z většiny lidí, kteří prožili neradostné dětství, nevy-rostou sérioví vrazi. Rozdíl mezi nimi a těmi, kteří zabíjejí, je stále předmětem studia.”

„Pro lidi jako vy,” odvětil Repetto. „Moje práce je těm, co zabíjejí, v jejich zločinech zabránit.”

„To moje taky,” nedala se Zoe. „Řekla jsem vám, co si myslím. Ten vrah víc lpí na hraní než na dětech. Zřejmě se jedná o pouhou náhodu, když v divadle, kde se rozhodl zanechat vzkaz, dávali zrovna zpracování dětské říkanky.”

„Víte, co si poldové myslí o náhodách?”

„Jistě. Proto pracuju pro město,” usmála se (podle Repetta tro-chu strojeně). „Jestli se další vzkaz objeví na sedadle, kde hrají Lvího krále, možná získáme vzorec jeho uvažování.”

Repetto opustil kancelář, aniž se jeho názor na psychology změnil k lepšímu.

Meg věděla, že může pustit Alexe Reyalse z hlavy, dokud si vyšetřování nevyžádá opak. Z nějakého důvodu si ho zkrátka nedokázala představit v roli zabijáka, ať už důkazy nasvědčovaly če-mukoliv. A ty, které ukazovaly na něho, stejně neměly moc velkou váhu.

Promluvit si s ním znovu ji ale nezabije. A ujasní si několik věcí.

Když jí tentokrát otevřel bzučákem, nestál připravený ve dveřích a nečekal na ni. Ale jakmile zvedla ruku, aby zabouchala na dveře, ozval se hlas shora: „Natírám tady. Pojdte sem nahoru.”

Reyals se nahýbal přes zábradlí, které vedlo nahoru k odpo-čívadlu. V jedné ruce držel malou štětku a v druhé zmuchlaný ručník.

Vzpomněla si, jak jí říkal, že využívá dvougarsonku v nejvyšším patře jako dílnu, a vystoupala po rozvrzaných dřevěných schodech. Její čichové buňky zaznamenaly syntetickou vůni, terpentýn nebo ředidlo.

„Povrchová úprava? Lakujete?” zeptala se.

„Ne, skutečně natírám.“ odpověděl. „Jeden z mých zákazníků si objednal smaltovaný kousek.”

Když vstoupila do místnosti, všimla si, že rozvržení bytu přes-ně odpovídá tomu pod ním, ale jedna stěna chyběla. Na kovových poličkách stály plechovky s barvami a všelijaké lahve, elektrická míchačka, jakou vídáte v obchodech s malířskými potřebami, ocelová skříňka, cirkulárka a další stolní pilka a plná stěna zavěše-ných kusů nářadí jako kladiva, dláta, lupenkové pilky, několik sta-romódních dřevěných hoblíků s lesklými ocelovými hranami. Její pohled upoutalo zdobené dřevěné houpací křeslo s povrchovou úpravou ze světlého dubu. Rukojeti byly jemně zaoblené a dlouhé lišty se elegantně zužovaly. Viděla opravdové umělecké dílo, a zároveň praktický kus nábytku.

„To je nádhera,” pochválila ho.

Usmál se. „Rád bych vás do něho usadil, ale lak ještě pořádně nezaschl.”

„Díky za varování.” Posadila se na malou pohovku ze zelené kůže. Odtamtud spatřila, co natírá, malý stolek s kachlíčkovým povrchem a nohami na kolečkách. Každé kolečko mělo jinou bar-vu. Stolek se jí nelíbil tak jako houpací křeslo. „Uklidňuje vás ta-ková práce?” zeptala se.

Reyals odložil štětec na malou otevřenou plechovku s červenou barvou na podlaze u stolečku. Odhodil ručník stranou a prohrábl rukou krátké strniště tmavých vlasů. „Myslíte, jestli patří k tera-pii? Proto jsem ji začal dělat, a možná je to trochu i důvod, proč jsem u ní zůstal.” Usmál se, a ji bodlo u srdce. „A samozřejmě mě taky těší, když se tu a tam nějaký můj výtvor prodá.”

„Vidím, proč se vaše výrobky prodávají. Jsou originální a pů-sobivé.”

„Mám pocit, že to myslíte vážně. Díky.”

Na chvíli ji přepadly rozpaky, když nedokázala najít slova, což se jí někdy v jeho přítomnosti stávalo.

„Je to úřední?” položil otázku.

„Cože? Ach tak, moje návštěva. Ano, úřední. Chci vám položit ještě několik otázek, na které jsem zapomněla.”

„Detektive Meg, nezdá se mi, že byste na něco zapomínala.”

„Kdy jste naposledy viděl nějaké představení?”

„V kině?”

„V divadle.”

Zdálo se, že ho ta otázka rozrušila, nebo si to jenom představovala. „Už roky ne,” zněla odpověd. „Nikdy jsem do divadla moc nechodil. Ale jestli ho máte ráda a máte dnes večer čas…”

„Máte psací stroj?”

„Aha, už mi to došlo. Ptáte se kvůli vzkazům Nočního odstřelovače.”

Meg pocítila zamrazení v zádech. Vrahovy vzkazy patřily k těm informacím o případu, které nepustili do médií.

„Je vám dobře?” otázal se starostlivě.

„Jo, jistě.”

Znovu na ni vrhl svůj úsměv. „Zřejmě vám vrtá hlavou, jak o těch vzkazech vím. Mám pořád na NYPD spoustu kontaktů, Meg. Když jste jednou polda, jste polda navěky. A taky jste si mož-ná všimla, že NYPD prosakuje jako Titanic.”

Nemýlil se. Sama si toho mockrát všimla.

Ježíšmarjá! Já se snažím uklidňovat sama sebe.

„Nemějte obavy,” pokračoval Alex, „já neprosakuju.” Přešel místnost a odsunul stranou skládací zástěnu, za níž stál psací stůl a na něm hranatý předmět přikrytý igelitovým krytem. Zvedl ho a ustoupil. „Můj psací stroj.“

Byl to starý IBM Selectric. Typ, který by každá policejní laboratoř podle druhu písma okamžitě identifikovala. Meg pocítila úle-vu. Odstřelovačův psací stroj byl starodávný mechanický Royal.

„Vy jste ke mně vlastně přišla na návštěvu, že ano, Meg?”

„Detektive Meg… Doyleová. A samozřejmě že jsem přišla na návštěvu. Vy tady bydlíte sám, je to tak?”

„Správně. Prosím vás, jenom se na mě nenaštvěte, detektive Meg.”

„Doyleová.”

„Meg, oba víme, že tahle návštěva je v první řadě společenská. Já mám na vraždy Nočního odstřelovače alibi.”

„Myslíte si, že vám postačí? Nezapomínejte, že jste býval pol-da.”

„Nemůžete čekat, že budou přesvědčivější. Jak jste řekla, byd-lím tu sám. Takže nikdo jiný nemůže říct s jistotou, že jsem byl doma, díval jsem se na televizi nebo četl knihu nebo smirkoval kus nábytku.”

„A co vrazi, kteří páchají zločin podle předlohy?” položila otázku Meg. „Kdo může říct, že jste některý nespáchal v tu dobu, na kterou nemáte pevné alibi?”

Zamračil se na ni. „Mluvíte samozřejmě hypoteticky.”

„Jistěže.”

„Dá se předpokládat, že jsem mohl spáchat jednu, nebo i víc Odstřelovačových vražd. Ale neudělal jsem to a vy to víte.” Znovu po ní vystřelil svůj úsměv. „Řekněte mi, že to víte, Meg.”

„Nepovažuji vás za vážně podezřelého,” přiznala.

„Ale máte teorii o vrazích jednajících podle předlohy. Odstřelovač použil na každou vraždu jinou pušku, to jsem četl v novinách, Meg. To už jste, lidi, rozluštili?”

„Domnívali jsme se, že by se dalo usuzovat na obchodníka nebo sběratele, jenže jsme je vyslechli všechny, jednoho po dru-hém podle seznamu, a všichni vypadají čistí.”

„Spousta lidí sbírá zbraně a nikomu o tom neřeknou. Hlavně dlouhé zbraně. Ty se dají snadněji sehnat načerno, protože se většinou používají jako sběratelské kousky nebo k loveckým účelům, a ne aby se držely ve skladech.”

„Mohlo by se jednat o někoho takového,” připustila Meg. „Existuje spousta druhů bláznů do zbraní.”

Zavrtěl nesouhlasně hlavou. „Nemusí být nutně blázen. Jenom sběratel, někdo, kdo má rád přesné mechanismy.”

Přeměřila si pohledem všechny jeho přesné nástroje, které s takovou precizností používal. „Tím bláznem jsem nemyslel nutně potrhlého, měl jsem na mysli nadšence pro zbraně.”

„Jo, nadšenec zní lip.”

Zdálo se, že ho to uklidnilo. Zbláznil se do zbraní? Nebylo by na tom nic divného, sloužil jako odstřelovač v zásahové jednotce.

Meg si uvědomovala, že by se o případu neměla s Alexem tak-hle bavit. Nechala se unést, protože býval policajt. Proto, že když se mu jednou podařilo ji rozmluvit, nedokázala přestat. Sama si to tak zdůvodnila.

Vstala z pohovky.

„Snad se nechystáte odejít tak brzy?” Alexovo zklamání vypadalo upřímně.

„Už jsem dostala odpovědi na své otázky,” namítla.

„O divadle a psacím stroji?”

„Víceméně.”

Přistoupil k ní blíž, ne moc, ale dost na to, aby na ni jeho přítomnost zapůsobila přesně tak, jak chtěl. Chytrý hajzl. Svůdník. Ředidlo na barvy nikdy tak krásně nevonělo. „Chtěl bych se s vámi ještě setkat,” řekl, „neoficiálně.”

„To není moc moudré. Zvlášť když případ Odstřelovač ještě nevychladl.”

Ted nasadil smutný výraz. „Nechcete aspoň vidět moje houpací křeslo, až mu dám poslední kabát?”

Chtěla. Strašně. Ale něco jí říkalo, že je čas odejít. Instinkt, kterému se naučila věřit.

„Mrzí mě to, ale nemám čas.” Vykročila ke dveřím.

„Jste první člověk za celé měsíce, který sem kromě mne při-šel. Obvykle lidem svoji práci neukazuju, dokud ji nedokončím. Nechci se nechat ovlivnit jejich reakcemi.” Natáhl se a jemně se dotkl jejího ramene. „Ale pro vás jsem udělal výjimku.”

„Neberte mě jako výjimku,” odtušila Meg. „Nemá to smysl ani pro jednoho z nás.”

„Přesto jste sem přišla.”

„Přesto jsem přišla.” Došla ke dveřím a otevřela je. „Děkuji vám za spolupráci, pane Reyalsi.”

Usmíval se širokým úsměvem.

„Kdybyste někdy chtěla zajít do divadla…,” slyšela ho ještě, když vyšla ven.

Cestou po schodech dolů a ven z domu jí srdce bilo jako tym-pány v symfonickém orchestru. Návštěvou Alexe udělala chybu, její infekci to ještě zhoršilo.

Celé jsem to podělala, když jsem tam šla, opakovala si znovu a znovu, když mířila přes ulici k zaparkovanému autu.

Co by si pomyslel Repetto, kdyby o její návštěvě věděl? Na ty kecy o doplňujících otázkách by určitě nenaletěl o nic víc než Alex.

Tohle jsem fakt podělala!

20

Candy Trupianová za pochodu uklidila věci z pracovního sto-lu a zhasla světla v kanceláři. Hodiny ukazovaly několik minut po sedmé a New York všedního dne se už uklidnil. Věžovité budovy vyklopily ze svých chodeb a hal tisíce lidí, kteří jako proud řeky mířili ke svým domovům. Slunce ještě bude svítit nejméně hodi-nu, ale kromě bledých záblesků světla pronikajících z chodby se kancelář ponořila do tmy.

Všichni ostatní z nakladatelství Hamilton už odešli domů. Candyina kancelář patřila k těm nemnoha, které neměly okno. Nevadilo jí to. Ještě před několika měsíci sloužila v hodnosti de-sátníka u 2. podpůrného bojového praporu Národní gardy na zá-kladně Fort Campbell ve státě Kentucky. Její jednotka sice nakonec do zámoří neodjela, ale ona přesto oblékala uniformu a byla na to pyšná. A v nakladatelství Hamilton byli zjevně pyšní na ni. Nejen že jí po dobu vojenské služby podrželi místo, ale po návratu ji oce-nili podstatným zvýšením platu. To všechno pro pětadvacetiletou pomocnou redaktorku. Starý pan Hamilton, který firmu vlastnil a řídil, jí věřil, a Candy mu jeho důvěru a velkorysost oplácela tím, že s radostí tvrdě pracovala v kanceláři bez oken.

Byla víc než jen zdatný voják a armáda se ji pokoušela přetáh-nout do svých řad natrvalo, ale ona byla přesvědčená, že práce redaktora jí jde Ííp. Kromě toho právě toto povolání toužila vždycky vykonávat. Měla ráda knihy, vyznala se v trhu a dokázala odhadnout, co chtějí lidé číst. Byla schopná zpracovávat korektury a uměla jednat s autory, kteří se budou nejlépe prodávat mezi snoby.

Candy, vysoká hubená tmavovláska s jasně modrýma očima a úzkým obličejem, vypadala hezky, i když byla vážná, ale když se usmála, přímo zářila. V armádě se naučila udržovat si skvělou fyzickou kondici a snažila se tento návyk dodržovat i v civilním životě. Třikrát týdně trápila své tělo v tělocvičně a nejméně pět večerů v týdnu chodila kondičně běhat.

Po odchodu z kanceláře a cestě metrem pokračovala pěšky přes tři bloky ke svému bytu na Západní Dvaasedmdesáté uli-ci. Candy si takový byt mohla dovolit jen díky své spolubydlící Annette, letušce u společnosti American Airlines, která trávila většinu času mimo domov. Candy takové soužití maximálně vyhovovalo. Annette zrovna sloužila u mezinárodních letů a pohybovala se někde v Evropě, kde měla zůstat až skoro do konce měsíce. Bydlení s Annette se téměř rovnalo bydlení o samotě, jen s tím rozdílem, že její spolubydlící vlastnila sbírku DVD, kterou by si sama nemohla dovolit.

Candy se pohybovala rychle dlouhými kroky ve sportovních botách, které se moc nehodily k jejímu šedému společenskému kostýmku. Šedé lodičky na vysokém podpatku měla uložené v ne-foremném černém kufříku z džínsoviny společně s objemným rukopisem knihy Generálova milenka, kterou zařadili do edičního plá-nu jako horkou novinku. Do konce týdne měla udělat korekturu a vrátit román autorovi. Nic snadného. Hodně jí pomohlo, že se jí román velmi líbil, příběh z druhé světové války, kdy se německý generál v Paříži zamiluje do Francouzky, o níž ví, že pracuje jako špionka pro hnutí odporu.

Pět betonových schodů ke svému domu zdolala s takovou lehkostí a ladností, že na ni tři mladí hoši naproti přes ulici zůstali civět. Jeden z nich cosi zakřičel, ale ona mu nerozuměla. Taky dobře.

Když odemkla dveře svého bytu ve druhém poschodí a vrazila dovnitř, zvedla ruku, v níž nesla kufřík, a mrkla na hodinky. Ještě pořád by mohla stihnout zaběhat si v parku, než se setmí.

Kdykoliv se jí naskytla příležitost, prošla Candy kolem několika bloků do Central Parku, kde běhala po cestě po obvodu nádrže raději než v ulicích mezi domy. Vzdálenost devět a půl kilomet-ru byla jako Šitá na míru běžci Candyiny úrovně, aby se udržela v tempu, pokud trénovala dost často. Byla pyšná na své atletické tělo a pohybové schopnosti. Dvakrát se zúčastnila newyorského maratónu, kdy se sice umístila na zadní pozici, ale vždycky závod dokončila.

Vyndala Generálovu milenku z kufříku a položila rukopis na psací stůl, kde se k němu později večer vrátí. Potom odnesla kuf-řík i s lodičkami do ložnice.

Když se převlékala do sportovního a nazouvala si tenisky, pohlédla z okna. Zdálo se, že světla pomalu ubývá, ale to jen proto, že bylo zataženo.

Přesto…

Na několik vteřin se zarazila. Park muže být po setmění nebezpečný; chodili tam lidé, kteří si vyhlíželi běžkyně jako kořist. Zrovna minulý měsíc se jedna žena, která bydlí ve vedlejším bloku na Triasedmdesáté, stala obětí přepadení u běžecké dráhy. Útočník ji povalil na zem a s nožem v ruce oloupil. Kdyby kolem nešel náhodný chodec a násilníka nevyrušil, mohl ji i znásilnit nebo zabít.

„Kašlu na to!” ulevila si Candy a dooblékala se na svůj pravidelný běh.

Byla mladá a silná, navíc absolvovala výcvik pro boj zblízka. Neměla důvod se obávat tmy nebo kohokoliv, kdo by se v ní chtěl ukrývat. A přece má sakra nárok si jít do parku zaběhat, do svého parku, v kteroukoliv denní či noční hodinu.

Když skončila s oblékáním, stáhla si dlouhé tmavé vlasy do ohonu, zašla do kuchyně a vzala si plastovou láhev s vodou, kte-rou zasunula do pouzdra u pasu. Prošla obývacím pokojem do chodby a zamkla za sebou dveře od bytu. Ladně se ohnula v pase a zastrčila klíč do malé kapsičky připevněné suchým zipem k tka-ničce na pravé botě. Kromě klíče kapsa obsahovala složenou dva-cetidolarovou bankovku a lístek papíru s jejím jménem a adresou. Peníze by použila v případě potřeby, a kdyby se jí něco stalo, mohli by ji identifikovat. Nedostatek kyslíku nebo náhlý pokles hladiny cukru v krvi by mohly způsobit přechodnou ztrátu vědomí.

Nemá smysl se bát, ale je dobré být opatrný, říkala si, když klusala potemnělými stíny kolem tří bloků ke vchodu do parku.

Nedaleko odtamtud, u Kolumbova náměstí, seděl Bobby Mays na složené dece, před sebou oprýskaný kávový hrnek. Od rána, kdy zhltnul půl koblihy, nic nejedl, ale to ho tolik netrápilo. Byl na hladovění víc než zvyklý, a kdyby vyhladověl úplně, mohl by se vydat do jednoho z útulků a riskovat přepadení nebo oloupení ve spánku výměnou za opravdové jídlo.

Bobby potřeboval svůj lék, svůj xanax, ten mu ted právě zabíral. Rozhodně víc než ostatní prášky. Podíval se na několik bankovek a pár drobných v otlučeném hrnku. To nestačí na to, co potřebuje. Ještě ne.

Nechtěl si začínat s nelegálními drogami a poslední věc, kterou by si přál, bylo stát se alkoholikem. Občas si zakouřil jointa nebo vypil zbytek z láhve, kterou našel. To na krátkou dobu vypnulo stroj bolesti.

Brzy se setmí. Zkontroloval podrobněji obsah hrnku, tři jed-nodolarové bankovky, dva deseticenty a několik čtvrťáků. To zdaleka nestačilo, aby si mohl zaplatit recept.

Bobby se obával, že kdyby se mu naskytla příležitost, mohl by zapomenout na žebrání peněz, které potřeboval na zaplacení xanaxu, a že by jej někde ukradl. V nemocnici, v lékárně, u doktora v ordinaci, kdekoliv. To už by byla poslední štace, a jen pouhé pomyšlení na krádež ho trápilo, protože v jiném životě, v jiném městě býval policajt. A dobrý.

Taky byl manžel a otec. Možná ne tak dobrý manžel a otec, protože když se ta nehoda stala, tak seděl za volantem. Nechal svou rodinu zabít. Zabil svou rodinu. Jeho rodina…

Margie mrtvá vedle něho s ústy a očima dokořán, malá Midge se topila v krvi bez…

Zírala na něho, ale to bylo nemožné.

Nemysli na to! Nechod tam! Drž se pryč!

Nemožné.

Kapání oleje. Nebo krve? Nemohl to poznat. Kapání a tikání. Jako by odhánělo čas, který se už naplnil.

Jenže ne jeho čas. To nebylo spravedlivé k nikomu.

Co s tím má sakra co společného spravedlnost? Spravedlnost platí v jiném světě’ na jiné planetě. Ne tam, kde žiju já.

„Mel bys vo tom popřemejšlet, Bobby. Přeber si to, at to pochopíš“

Můj hlas?

Protřel si oči. Musím vo tom přemejšlet.

Ne!

Snažil se osvobodit myšlenky z té pasti, ale nešlo to. Zase se do ní chytil, jako častokrát, když ho to požíralo zevnitř. Vina byla jako kyselina. Podobala se víc kyselině než samotná kyselina. Kap… kap… kap…

V hrnku zacinkala mince a on automaticky zamumlal podě-kování.

Jsem v New Yorku, ne ve Filadelfii. Na co jsem to do prdele myslel?

Člověk, který mu daroval drobné, se neotočil. Když se lidé na Bobbyho otočili, což, jak vám každý bezdomovec potvrdí, se stá-vá velmi zřídka, houmlesáci jsou neviditelní občas utrousili, jak je mladý a hezký a jak by mohl vypadat, kdyby se umyl, nebo jaká je to škoda, mladý muž v takovém stavu. Zničený. Už ne. Poznal z pohledů jejich očí, co si myslí, že už není lidská bytost.

Tak se cítil Bobby jako bezdomovec. Ted se z něj stalo něco jiné-ho než člověk. A zasloužil si to.

Bobby se zvedl na dece do kleku, pak se mu podařilo vstát, zmuchlanou deku v jedné ruce, otlučený hrnek s milodary v dru-hé. Peníze mu nestačily na xanax nebo na joint, který by si mohl koupit, myslel si, že by si ho mohl koupit -, aby mu pomohl přečkat nadcházející noc. Uvědomil si, že neví, kam si má jít joint koupit, i když si pamatoval, za kým by měl zajít. Zůstala mu paměť policajta na obličeje, ale už ne na čas. Unikaly mu celé dny.

Někdy pro Bobbyho prostě neexistovalo žádné včera. Uraz hlavy při autonehodě, bolesti, které přicházely se vzpomínkami, vina, vina. To všechno bylo skutečné a nikdy úplně neodešlo.

„Ježíši!” zašeptal slabě.

Jenže zkusil Ježíše a nenašel odpověd. Říkal si, že odpověd asi neexistuje.

Žádné včera pro Bobbyho. Žádná pomoc na dnešní večer. Ale aspoň dost peněz na metro. Mohl si koupit jízdenku v některém z automatů a jezdit tam a zpět, trochu se vyspat a doufat, že mu žádný násilník neukradne to málo, co má, nebo ho nezabije proto, že má tak málo, čímž ho naštval.

Udělal několik šouravých kroků a zastavil se.

Něco se mu nezdálo na tom muži na druhé straně ulice, dalším z bezdomovců, jak usoudil podle jeho oblečení, dlouhý odřený kabát, příliš teplý na takové počasí, vyšisovaný batoh, který asi obsahuje všechno jeho jmění, a jeho chování.

To je slovo, které jsem už dlouho nepoužil. Chování…

Chování!

To bylo právě divné. Ten muž na protějším chodníku vypadal jako jeden z bezdomovců, jeden z Bobbyho bratrstva ztracencú, jenže tak současně nevypadal. Bobby dělal poldu ve Filadelfii dost dlouho, aby ho zarazilo něco, co nesedělo. A tenhle chlápek, ted už byl pryč, zahnul za roh, kráčel příliš rychle, příliš sebevědomým krokem, příliš cílevědomě. Jako kdyby měl kam jít.

Žádný bezdomovec nemá kam jít.

No nic, chlap zmizel. Pokud tam vůbec skutečně byl.

Bobby začal pochybovat. Některé věci, které se mu staly nedávno, v něm vyvolávaly pochybnosti. Je docela dobře možné, že se mu ten muž jenom zdál.

Bobby se tím člověkem přestal zabývat a pomalu a s námahou kráčel ulicí ke stanici metra. Lidé, co šli proti němu, se dívali na něj, skrz něj, skrz toho loudajícího se mladého muže s neukázněnou kšticí kudrnatých vlasů, pětidenním vousem, ušmudlanou tváří a netečnýma očima. Někdy si lidi šeptali soucitné nebo necitelné poznámky. Bobby jim nevěnoval pozornost, pokračoval v cestě, aniž je slyšel, aniž si pamatoval, jestli je slyšel. Bobby se svými příliš prchavými včerejšky, než aby se daly uchopit, s unikajícími dnešky. Zítra bude mít narozeniny, ale on si to vůbec neuvědomoval. Bobby ani nevěděl, jaký je měsíc, natož pak jaký den.

Bude mu jedenatřicet let.

Repetto s Lorou seděli v restauraci Mama Roma a pojídali sa-lát, zatímco čekali, až jim přinesou těstoviny. Doba oběda zrovna vrcholila a všechny stoly byly obsazené. Vzduchem se z kuchyně nesly vůně připravovaných jídel, jimž vévodil česnek.

Lora upila ze sklenice vína a pohlédla přes její okraj na Repetta. „Vypadáš zadumaně. Na co myslíš?”

„Jak jsme sem chodívali jíst s Dalem.”

Lora dopila zbytek vína naráz. „Právě na to jsem myslela. Zoe říká, že ho poznává čím dál víc.”

Repetto věděl, že výrazem ho Lora nemyslí Dala. Potlačil v so-bě podráždění. Nepřišel sem oplakávat Dala ani diskutovat o Noč-ním odstřelovači. „Nebo taky čím dál víc poznává někoho, koho si vymyslela a kdo neexistuje.”

„Jsi k ní nespravedlivý.”

Repetto sáhl po láhvi vína a dolil Loře sklenku, jako by chtěl, aby víc pila a víc zapomněla. Zapomněla na Zoe. Na Dala. Aspoň na chvilku.

„Zoe je profesionálka,” poznamenala.

„To jsou kartářky taky.“

„Podle informací, které jsem si zjistila, mívají psychologové častěji pravdu, než se jnýlí.”

„No jo. Vrah obvykle patří do určité věkové kategorie, je muž-ského pohlaví, dostatečně vytrénovaný, aby mohl dělat, co právě dělá, prožil neradostné dětství a sousedé ho popisují jako příjemného, tichého člověka. Zjistit tohle nedá psychologovi moc práce a ve zbytku se obyčejně plete.”

Lora dotčeně odstrčila sklenku stranou. „Vždyť to říkám, nejsi férový.”

Repetto zhluboka vtáhl vzduch do plic a dal si záležet na dlouhém výdechu, než se znova napil. „Máš pravdu. Nejsem férový.” Usmál se. „Ale na tom, co jsem řekl o psycholozích obecně, trvám. Zoe patří k nadprůměru a můžeš jí to za mě říct, ale už jsem se setkal s mnoha případy, které se ubíraly úplně špatným směrem právě kvůli psychologům. O žádném z nich nemám moc valné mínění.”

„Myslíš nějaké konkrétní vyšetřování, které tě trápí?” zajímala se Lora. „Které se vedlo špatně kvůli psychologovi?”

Než odpověděl, Repetto si dal několik vteřin načas. „Půlnoční kožený zabiják.”

„Dopadl jsi ho.”

„O dva měsíce později, než jsme měli. Protože jsme se řídili informacemi od psychologa a ty měsíce jsme promrhali.” Začal se ho zmocňovat dávný vztek, který mu zpomaloval dech a stahoval hrdlo. „Za tu dobu zavraždil tři ženy.”

„A ty to dáváš za vinu psychologovi?”

„Dávám vinu sobě, že jsem ho poslechl.”

„To bys ale neměl.”

Repetto mlčky hleděl oknem restaurace na ulici. Nemělo smysl přesvědčovat manželku, že neměl bys s tím mělo pramálo společného. Ona nestrávila léta ve světě nahodilého zármutku a zla, jenž zastiňoval svět pořádku a slušnosti. Policajt kráčel oběma světy, musel přežít a udržet si zdravý rozum v obou, což mohlo nakonec vyústit v chůzi po provaze bez záchranná sítě.

Povedlo se mu uvolnit. Bylo od něj naivní myslet si, že by ho měla pochopit. To jste museli prožít.

„Brzy padne tma.“ řekl a stále se díval z okna.

Kolem okna prošel mladík ve stejné bundě, jakou nosíval Dal. Jen malinko připomínal Dala, ale Repetta sevřela bolest, která jej donutila hodit do sebe zbytek vína na ex. Rozhovor s Lorou jitřil nervy. Kdyby Dal nezemřel, asi by tady ted seděli všichni tři společně.

Lora se na něj obrátila s otázkou: „Myslíš si, že někde existuje policista, který by se z něčeho neobviňoval?”

Repetto jim oběma dolil víno.

Odpověd na Lořinu otázku znali oba. A věděli, že vina není neměnná. Podobá se silnému proudu řeky, který vás může stáhnout ke dnu.

Nebo vás zanést tam, kam jste se neodvážili vstoupit.

21

Candy Trupianová běžela lehce dlouhými a rovnoměrnými kro-ky a pravidelně dýchala nosem. Její sotva znatelné stopy na ces-tě vykreslovaly přínjku. Při běhu neplýtvala energií na zbytečné pohyby paží nebo boků ze strany na stranu. Každý sval zapojený do činnosti ji poháněl kupředu.

Cítila se unavená, vnímala pálení v plicích, pocit žáru ve steh-nech, ale udržovala rytmus, ve kterém by vydržela ještě dlouho. Kdyby musela, vydržela by běžet věčně.

To jí napovídalo její srdce, a právě ted neposlouchala, co jí říká rozum. Tam se skrývala obava a zlá předtucha, ale nic z toho v srdci nebylo.

Candy pocítila ostrou bolest v holeních. Nejdříve v levé noze, pak v pravé. Po několika dalších krocích se bolest podobala jeh-lám pronikajícím hluboko do kosti. Holenní kosti.

Sakra!

Její tempo ochabovalo; potom zpomalila, až se nakonec zastavila, ohnutá v pase s dlaněmi na kolenou.

Nabírala dech a netrpělivě čekala, až utrpení poleví. Stalo se jí to už dřív. Každý běžec se dřív nebo později s vysilující bolestí hoienních kostí setká. Souvisí většinou se špatným stravováním a nepravidelným tréninkem. Prostě s přepracováním. Candy vědě-la, že se příliš přepínala, aby se dostala domů před setměním.

S tím ted nemohla počítat. Pomalu se narovnávala a pozorovala, jak se smráká a prodlužují se stíny stromů. Pak vykročila, nejdřív pomalu, nemotorně hýbajíc nohama jako právě narozené hříbě.

Bolest ustala. Během čtvrt hodiny už kráčela skoro normálním tempem a její churavé nohy získávaly ztracenou jistotu. Za chvíli bude schopná se znovu rozběhnout, ale mnohem pomaleji. Věděla, že by se neměla přepínat; v tomto případě pomáhala dostatečně dlouhá přestávka. Kdyby se rozběhla příliš brzy, bolest by se vrátila s ještě větší intenzitou. Proč se jí to stalo zrovna dneska večer, když toho potřebovala tolik stihnout, prostě nechápala. Možná to způsobily ty zatracené boty na vysokých podpatcích, které měla na nohou celý den v práci. Zkracovaly lýtkové svaly.

To ale nemá nic společného s holeněmi, říkala si.

Za ní se ozvaly kroky, a tak uhnula ke kraji cesty.

Vysoký muž v modrých kraťasech a šedé bundě přešel kolem, podíval se na ni, ale nic neřekl. Na uších měl sluchátka a z nich vedla šňůra k přehrávači MP3, který měl u pasu.

O několik minut později se na Candy usmála starší, neuvěřitelně hubená žena s prošedivělými vlasy, která proklusala kolem ní. Vedle ní ledabyle běžel malý hnědý pejsek s huňatým ocasem bez vodítka.

Pak se Candy ocitla na stezce sama. Vpravo viděla přes stromy na cestu, po níž proudila auta, a věděla, že se může snadno dostat z parku ven. Mohla by projít mezi stromy a za dvacet dolarů, které měla v kapsičce na botě, by si mohla vzít taxíka.

Ale bolest nebolest, nesnášela plýtvání časem určeným k tré-ninku. A chyběl jí už jen asi kilometr a půl, aby se dostala zpátky ke vchodu do parku z Dvaasedmdesáté ulice.

Candy Trupianová vždycky dokončila, co začala. Bylo to pro ni důležité. Měla o sobě takový obrázek.

Chtěla si takový obrázek o sobě udržet i nadále.

Pomalu, opatrně se začala rozbíhat a po malých dávkách nabí-rala rychlost.

Bolest se ozývala v obou nohách, slabě, ale domnívala se, že ji udrží pod kontrolou.

Zvládne to k Dvaasedmdesáté ulici, protože, dokud se tam nedostane, bude Dvaasedmdesátá ohniskem její existence.

Candy se rozhodla žít svůj život způsobem, ve kterém vyčer-pávající bolest nebo nejistota nemají místo. Byla přesvědčená, že pokud dokončí, co začala, pozitivní věci se dostaví samy.

Noční odstřelovač neměl se zámkem žádný problém.

Ted zašel do prázdného bytu už podruhé. Poprvé mu chvíli tr-valo, než tenkým plátkem umělé hmoty uvolnil západku. Nožem odřízl kousek dveří, aby se mezi dveře a zárubeň dostal i s kredit-ní kartou, kterou si odemkne. Naštěstí závora u zámku nad otoč-nou klikou nebyla při jeho první návštěvě zastrčená. Pomocí ka-pesního nožíku ucpal klíčovou dírku zmuchlaným papírem, aby se ujistil, že není zastrčená ani dnes. Přídavná zámky uvnitř byly samozřejmě uvolněné včetně chabého mosazného řetízku, protože maličká garsonka byla prázdná.

Prohledával inzeráty na nemovitosti dost dlouhou dobu, než narazil na tento byt: Praktický, výhled do parku, ihned volný, rozumná cena. Aniž by kontaktoval zprostředkovatele, zašel na uda-nou adresu, zjisti^, že byt se nachází v pátém poschodí v drahém, ale starším činžovním domě po rekonstrukci a že nezaměstnáva-jí vrátného. V mnoha bytech nikdo nebydlel a nikdo ho neviděl, když jel výtahem do pátého patra, vyhledal číslo dveří a dostal se dovnitř.

Na několik minut zůstal stát u okna a civěl na okraj Central Parku. Nějaký běžec přeběhl po cestičce kolem nízké zídky, která ohraničovala obvod parku. Další běžec. Bruslař na kolečkových bruslích. Za ním žena, která vedla malé dítě na vodítku, jako by to byl pes.

Jak můžou lidi dělat dětem něco takového?

Byt se mu zdál vhodný pro jeho potřeby.

Ted byl tady, oblečený do plátěných kalhot a vybledlé modré košile a s hnědými botami na nohou. Uniforma pro zapomenutel-ného.

Ne že by na tom záleželo. Stejně jako předtím ho nikdo neviděl, když vstupoval do domu, vyjel výtahem do pátého patra a vnikl do prázdného bytu.

Přistoupil k oknu. Stmívalo se, ale nedaleká pouliční lampa vrhala světlo na okraj parku. Stezka samotná byla špatně vidět a za dalších patnáct nebo dvacet minut bude skoro nemožné ji rozeznat pouhým okem.

Noční odstřelovač držel v ruce miniaturní baterku, ale nepotřeboval ji. Světlo v bytě mu stačilo, aby vytáhl z batohu terčovou pušku značky Feinwerkbau a složil ji. I s latexovými rukavicemi na rukou mohl sestavit zbraň po hmatu a žádné světlo k tomu nepotřeboval. Jednou to dělal v naprosté tmě, aby sám sebe pobavil.

Vložil do neokázale vypadající, ale smrtelně nebezpečné zbra-ně zásobník, ujistil se, že je náboj v komoře, a k úchytům na hlav-ni připevnil puškový dalekohled. Batoh položil ke zdi, aby se k němu snadno a rychle dostal, poklekl k oknu, které vedlo do parku, a vysunul ho nahoru asi o dvacet centimetrů. Čerstvý večerní vzduch vnikl do bytu, který byl zřejmě celý den zavřený.

Když se uvelebil na kolenou, aby v pozici nějakou dobu pohodlně vydržel, zvedl pušku a zamířil jí na cestičku v parku přes ulici.

Tma znatelně zhoustla a na cestě se pohybovalo méně lidí. Málokdo měl chuť chodit do parku po setmění a nebylo se co di-vit. Pohybovali se tam nebezpeční lidé. Lidští predátoři.

Po cestě poskakovali dva mladí hoši v plandavých kalhotách a mávali rukama v živém rozhovoru. Jeden z nich držel v ruce něco, co vypadalo jako složený deštník, ačkoliv podle předpovědi počasí nemělo pršet. V opačném směru kolem nich chvatně prošli muž a žena. O půl bloku dál přelezli nízkou zídku a vyšli z parku ven.

Z těch by si Noční odstřelovač terče neudělal. Nestáli mu za to, aby jim daroval smrt.

Na cestě se objevila ještě jiná postava. Muž v tmavých volných kalhotách a bundě s rukama zastrčenýma do kapes. Možná hledal oběť, kterou by přepadl a obral o peníze.

Noční odstřelovač čekal bez hnutí. Až uvidí svůj terč, pozná ho.

Ha! Tady přichází další postava, zvolna běží mezi stíny, skoro jde krokem. Ale její pohyby jsou vytrénované a ladné. Zajímavé. Že by tato?

Předklonil se a mžoural přes infračervený dalekohled. Žena. Mladá, štíhlá, půvabná, její dlouhé vlasy, cop nebo ohon, se s každým krokem zhouply. I když se pohybovala namáhavě, jako by ji něco sužovalo, v každém jejím zkráceném kroku se odrážela pružnost a elegance.

Tohle je ona. Vyvolená.

Zamířil na ni a snažil se udržet vlasový kříž na nejvýraznější části jejího těla, na trupu. Věděl, že puška způsobí hluk, ale pochyboval, že kdokoliv z nájemníků si bude myslet, že co slyšeli, vyšlo zevnitř jejich domu. A samozřejmě se spoléhal na ozvěnový efekt výstřelu, který přispěje ještě víc ke strachu ovládajícímu město.

Chtěl, aby lidé vyskakovali už při nepatrném praskavém zvuku, který by mohl znamenat smrt. Co by byl blesk bez hromu?

Díky tréninkem získanému gazelímu půvabu každého kroku se žena pohybovala rychleji, než se původně zdálo. Temnější stíny přes ulici, stromy, mu brzy zabrání ve výstřelu. Jestliže to má udě-lat dnes, musí se rozhodnout rychle.

Vzal v úvahu slabý vítr, zakalkuloval ho do požadované dráhy střely^ zmáčkl spoušť. Zaburácel hrom a jeho ozvěna se rozlehla mezi vysokými budovami.

Cíl zasažen.

Vrah několik vteřin zkoumal postavu s tváří k zemi přes výkonný dalekohled pro noční vidění. Neviděl žádný pohyb.

Čas odejít.

Sebral vystřelenou mosaznou nábojnici z podlahy a vhodil ji do kapsy. Pak rychle rozebral pušku a nacpal ji do batohu. Se za-vazadlem v pravé ruce prošel chodbou, nato sjel výtahem a prošel vstupní halou za méně než minutu. Pořád bez povšimnutí.

V hale pořád nikdo nebyl, ale nechtěl riskovat a převlékat se tady nebo na toaletě, jak si původně naplánoval. Místo toho nedbale vyšel ven, přičemž si všiml, že nikdo z chvátajících, evidentně znepokojených lidí na chodnících ještě nevěděl o mrtvé ženě na stezce.

To mu usnadnilo situaci.

V hkíbokém temném průchodu čínské restaurace našel Noční odstřelovač nejtemnější místo a úspornými pohyby s nacvičenou rychlostí ze sebe stáhl košili a kalhoty a nacpal je do batohu k roz-ložené pušce. Pod tím měl jiné oblečení, pytlovité usmolené kalhoty a příliš velkou košili s roztrhaným límečkem a manžetami bez knoflíků. Vyměnil jeden kostým za druhý. Rozcuchal si vla-sy a nasadil si obnošenou baseballovou čapku s emblémem klu-bu Yankees. Potom si natáhl přes ruce popruhy batohu a vyrazil zpátky na ulici.

Ted se z něj stala bezdomovecká duše šouravě mířící ke zrušené stanici metra, kde vyhledá přístřeší. Zdaleka nevypadal jako morálně bezúhonný typ, který právě opustil budovu tady v ulici.

O blok dál přidal do kroku. Nebylo kam spěchat, ale přece jen zrychlil. Ale jen tolik, aby nevzbudil pozornost.

Když uslyšel výstřel, seděl Bobby Mays o jeden blok dál od par-ku na složené přikrývce, před sebou otlučený hrnek na peníze.

Po letech strávených u policie ve Filadelfii s jistotou poznal výstřel. Výstřel z ručnice.

Bobby se přesunul na bok, aby se mohl opřít o ruce a kolena a pomalu vstát. Po noci strávené na dece na zemi v zádveří byl celý ztuhlý a tady na tom místě od časného rána žebral. Bolelo ho koleno, jak ho do něj před týdnem nakopl nějaký grázlík na lovu, ze vzteku, že u něj nic nenašel. V místě, kde mu po nehodě vsadili do pravého ramene šrouby, mu nepříjemně škubalo. Pokud ho nebolela hlava tak strašně, jak se mu někdy stávalo, ostatní nepří-jemnosti ignoroval; nějak se s tím naučil žít. Věděl, že jakmile se na chvíli rozhýbe, bolesti se zmírní.

Při vstávání uchopil hrnek, aby se nemusel znovu ohýbat, pak se do něj podíval, asi pět dolarů. Není to špatné. Nacpal peníze do vytahané kapsy na boku starodávného saka, které našel v od-padkovém koši u chodníku, a zvedl tvář k obloze jako zvíře, které se pokouší zachytit pach. Snažil se, jak nejvíc mohl, určit aspoň hlavní směr rozléhajícího se výstřelu.

Zapnul si opasek a ze zvědavosti a z nedostatku jiné činnosti se vydal nejistým krokem ve směru výstřelu. Lidé ho přejeli pohledem a rychle se odvraceli. Nikdo mu nepřekážel v cestě ani neřekl promiňte, když ustupovali na stranu, aby ho nechali projít. Bobby neviditelný. Někdy se mu zdálo, že se ztrácí dokonce sám sobě.

Když došel na Central Park West, uviděl o několik bloků dál po ulici blikající modrá a červená světla na straně přilehlé k parku. Pohotovostní světla mohla mít něco společného s výstřelem, kte-rý slyšel, možná slyšel. Ale ve městě jezdily záchranky neustále. Vydal se tím směrem.

A tehdy se podíval přes širokou třídu a spatřil bezdomovce, kterého už viděl na Kolumbově náměstí. Bobby si ho pamatoval ze stejného důvodu, který ho zaujal už poprvé. Na první pohled se muž jevil jako tulák žijící na ulici, Bobbyho soukmenovec. Ale při bedlivějším pozorování se dalo poznat, že na něm něco nehraje. Nezapadal do obrazu. Bývalému poldovi, jako je Bobby, se to zdálo zřejmé, i když lidi po zpustlém muži jenom zběžně ho-dili okem a klidili se mu z cesty. Nikdo ho nechtěl rozrušit nebo upoutat jeho pozornost. Lidé, kteří nemají co ztratit, mohou být nebezpeční.

Kvůli husté dopravě nechtěl Bobby přecházet ulici. Studoval podezřelého z místa, kde stál. Jeho oblečení bylo otrhané, posk-vrněné a vůbec mu nepadlo, ale taky se zdálo… čisté? Hlavně ho zaujaťzpůsob jeho chůze. Navzdory pokořujícímu oblečení kráčel odhodlaně a cílevědomě.

Tady něco nesedí, pomyslel si Bobby, tady fakt něco nesedí. Ten bezdomovec…

V hrníčku zacinkala mince, kterou mu tam někdo vhodil; zapomněl, že ho pořád drží v ruce. Lekl se a ztratil muže z dohledu.

Ne že by na tom záleželo. Bobby pokračoval v chůzi k blikajícím světlům na ulici.

Když dorazil až k nim, uviděl, že patří jedné sanitce a dvěma hlídkovým automobilům. V parku za nízkou kamennou zídkou se něco stalo. Bobby viděl několik uniformovaných policistů a dva detektivy v civilu. Žlutá policejní páska natažená zhruba do čtverce ohraničovala místo činu. Bobby neviděl, co se děje za zídkou, co způsobilo všechen ten rozruch.

Rozhodl se přistoupit blíž a zjistit, co se děje, pak ho ale napadlo, že to není moc rozumné. Věděl jenom, že někoho přepadl bezdomovec. Měl divoké strniště, rozcuchané vlasy, dlouhé špinavé nehty, roztrhané a zamazané oblečení a nikde nebydlel.

Kdo podal takový popis?

Bobby usoudil, že už viděl dost. Místo uspokojení policajtské zvědavosti se obrátil k odchodu a vracel se zpátky stejnou cestou, kterou přišel.

Udělal sotva deset kroků, když si vzpomněl, proč tam vlastně původně šel.

Výstřel!

Tak je to; to byl ten důvod. Slyšel výstřel z pušky. Někoho možná zastřelili.

No jo, v poslední době se to stávalo, někdo střílel na lidi. Stejně jako většina Newyorčanů, i Bobby sledoval případ Nočního odstřelovače. Slyšel, jak se lidé baví o střílení, a četl o tom v novinách. Bobby četl noviny. Už trochu použité, ale četl je.

Problém spočíval v tom, že si na to, co přečetl, špatně vzpomínal.

Papír přilepený k sedadlu v divadle tentokrát obsahoval zprá-vu: Bylo by moudré, kdybyste se poohlédl po jiném zaměstnání.

„Kde jste to našli tentokrát?” otázala se Zoe.

Slyšela, že se našel další vzkaz. Čekala na Repetta a jeho tým v jejich vlhké suterénní kanceláři. Zrovna přemýšlela, že neexistuje způsob, jak to místo změnit na ještě depresivnější, když se vrátili. Slyšela je přicházet a vstala. Meg připadala psycholožka unavená. Měla opuchlé oči a rudé vlasy trochu zcuchané, jako kdyby si je nestihla pořádně vykartáčovat.

„V divadle nedaleko Broadwaye, které sloužívalo jako skladiště zemědělských plodin.“ odpověděl Repetto. Pohodil kopii Odstřelovačova vzkazu na svůj psací stůl, aby si jej Zoe mohla přečíst. Originál zůstal v laboratoři. Nikdo nepochyboval, že se z něj nic nedozví. „Už mě unavuje běhat po městě jenom kvůli těm zasraným vzkazům.“

„V divadle byl pořád cítit zápach z nějakých výpěstků,” podotkl Birdy. „Řekl bych, že brambory.“

„To je zajímavé,” konstatovala Zoe nahrbená v židli otočené ke stolu.

„Brambory?” podivila se Meg.

„A co že si náš hoch vybral takové divadlo. Co tam hrají?”

„Něco, co se jmenuje Dítě své doby.“ odpověděl Repetto. „Ústřed-ní myšlenka spočívá v tom, že Rudyard Kipling byl skutečný otec Josephiny Bakerové a oba to celý život tajili.“ Pohlédl na Meg a Birdyho. „Josephina Bakerová byla…“

„Já vím,” přerušila ho Meg. „Slavná Afroameričanka, krasavice, co tančila ve dvacátých a třicátých letech v Paříži.”

„Neblaze proslulý banánový tanec,” dodal Birdy.

Všichni se na něho podívali.

„Předváděla sexy tance a neměla na sobě nic kromě trsů baná-nů. Francouzům se to líbilo.”

„Banány… skladiště zemědělských výrobků.“ otočila se Meg na Zoe. „Dává to nějaký smysl?”

„O tom pochybuju,” odvětila Zoe. Obrátila pohled vzhůru, je to tam nahoře na stropě plíseň?

„Ale stejně to tam bylo cítit bramborama,” trval na svém Birdy. Sedl si na židli vedle Zoe a začal se ošívat.

„Třeba má Noční odstřelovač víc než jeden důvod, aby nás nu-til pátrat po jeho vzkazech,” napadlo Zoe.

„Myslel jsem, že jsme se rozhodli pro hraní hry,” podivil se Repetto. Ted seděl za stolem a jeho oči byly ve stejné úrovni s psy-choložčinýma. „Radši nás naštve, než aby místo pitomé nápovědy prostě poslal vzkaz poštou.”

„Možná nás taky chce, tím myslím NYPD, zaměstnat hledáním divadel, aby nás odvedl od hledání jeho samého.”

Repetto si to nechal projít hlavou a přikývl. „To by nebylo hlou-pé. Spousta pořádné policejní práce se neudělala, protože naši lidé chodí sem a tam uličkami v divadlech a prohlíží sedadla.”

„Může tu být ještě třetí důvod,” zamyslela se Zoe. „Názvy her možná mají nějaký konkrétní význam.”

Repetto poposedl dopředu, vzal si pero a zapsal názvy her v pořadí, v jakém nacházeli odpovídající zprávy.

„Hry jsou všechny psané pro děti nebo o dětech nebo mají děti či dítě v názvu,” vydedukoval.

„Nebo v nich děti hrajou,” dodala Meg.

Repetto se podivil, jak to ví.

„Pečlivě jsem si přečetla všechny ty hry, samozřejmě kromě té poslední. Dají se normálně koupit v knihkupectvích nebo získat od producentů, když o ně požádáte na oficiální bázi.”

„Senzace!” zaradovala se Zoe, jako by chválila svou studentku, která získala cenu v soutěži.

Repettovi došlo, že se měl zajímat o scénáře. „Dobrá práce,” pochválil Meg.

Birdy přestal hrát na neviditelné piano na kolenou a přikývl. „Komu čest, tomu čest.”

„Ale taky to může být náhoda,” zapochyboval Repetto. „Děti hrají ve spoustě divadelních her.”

„A náš hoch dítě nezabil,” zdůraznil Birdy.

„Zatím.“ srazila ho Meg.

Zoe promluvila s nesouhlasným potřesením hlavy. „Ne, náš Odstřelovač není vrah dětí. Ti patří do jiné sorty.” Její ohled spočinul na Repettovi: „A vy jste mi jednou řekl, co si policisté myslí 0 náhodách.“

Meg se zatvářila nechápavě. „Takže co to všechno znamená?”

„To je ted na vás, lidičky, abyste to vypátrali,” odpověděla Zoe a vstala ze židle.

„Znamená to víc, než že hra pokračuje,” vysvětlil Repetto.

„Ne nezbytně,” oponovala Zoe. „Ale mohlo by to znamenat, že hra se zamotává a je složitější, než jsme si na počátku mysleli. A možná budeme muset hrát tvrději.”

Po psycholožčině odchodu se Repetto obrátil na Meg a Birdyho. „Má pravdu. Můžeme začít s šetřením vraždy Candy Trupianové a pokusit se najít další podrobnosti.”

„Proběhlo to skoro stejně jako ostatní vraždy,” navázala Meg. „Padl jediný výstřel z velké vzdálenosti. Obdivuhodná přesnost. Zabila ji kulka neobvyklé velikosti.”

„V tom nakladatelství, kde pracovala, se všichni shodují, že oběť neměla žádné nepřátele,” pokračoval Birdy. „Jenom přátele. Víte, jak to chodí. Když někoho zabijí, nosí chvíli svatozář, než o něm začnou šířit nepěkné věci.”

„Takový cynismus,” zamračila se Meg; znepokojilo ji a trochu 1 vystrašilo, když si uvědomila, že v tom výroku se skrývá hodně # pravdy.

„Podíváme se znovu místo, kde byla poslední oběť zastřelena,” rozhodl Repetto. „A taky projdeme okolí jejího bydliště. Promluvte si s jejími sousedy nebo s vrátnými nebo místními prodavači, kteří by mohli posloužit jako svědci na dobu činu.”

„Říká se, že pravidelně běhávala v parku,” řekla Meg. „Možná ji někteří další běžci znali.”

„O tom pochybuju,” vložil se do řeči Birdy. „Lidi většinou ne-mají chuť navazovat konverzaci, když lapají po dechu.”

„Aspoň ti, co ještě běhají, by mohli mít odvahu i na to, aby promluvili, pokud vědí o něčem, co by nám pomohlo.”

„V tom má pravdu,” souhlasil Repetto.

„Město má čím dál větší strach.“ pokračoval Birdy. „Lidi se vyděsí při každém nečekaném hlasitém zvuku. Hosté televizních talkshow a ti pitomci ve zprávách si berou starostu na paškál.“

„Však on se z toho dostane.“ glosovala Meg.

„Policajty taky nikdo nešetří,” dodal Birdy, „a lidi oprávněně mají strach.”

Repetto věděl, že ať oprávněně nebo ne, lidé skutečně mají strach.

Candy Trupianová byla zastřelena ve 20 hodin 17 minut. Média upozorňovala, že takto brzy si Odstřelovač dosud oběť nevyžádal.

Od oné noci se po půl deváté večer v ulicích Manhattanu bude pohybovat výrazně méně lidí.

22

Tentokrát přišel Alex Reyals otevřít ve vybledlých džínsech, černém tričku a v ponožkách, jeho neoholená tvář vypadala skoro stejně jako módní účes. Šířil kolem sebe docela příjemnou vůni terpentýnu a dřeva.

„Zase nahoře v dílně?” zeptala se.

Usmál se. „No jo, ale nic, co by nemohlo počkat.” Ustoupil, aby mohla projít.

Dnes bylo v bytě uklizeno, všechno vyrovnáno, až to Meg připomínalo kasárna. Rozhodně by se tam hodila nějaká jednoduchá dekorace. Tohle by měla vidět Lora, pomyslela si. Ta rozumí inte-riérové výzdobě a hned by poznala, že tady bydlí osamělý muž bez smyslu pro barvy.

Na druhou stranu, Alex musel mít nějaký smysl pro barvy a de-sign. Byl nejen obyčejný řemeslník a výrobce nábytku, byl umělec. Znovu jí padly oči na jeden vzorek jeho tvořivosti v bytě, masivní, mnohovrstvý psací stůl.

„Mahagon,” všiml si, kam se dívá. „Intarzovaný týkovým dře-vem.”

„Vypadá futuristicky,” řekla, myslíc ostré hrany na rovných plochách stolu, „ale tak úplně zase ne.”

„Je současný,” odvětil Alex. „Posazený přesně doprostřed sou-časnosti.”

„Navoskovaný, aby klouzal, a plný hran?”

„Jste hodně bystrá, že?”

„Moje práce.”

„Posadte se,” vyzval ji a ukázal na pohovku. „Dáte si kávu?”

„Na kávu je docela pozdě.”

„Já ji piju celý den.”

Odmítla kávu, ale posadila se. „Když už mluvím o své práci, zajímalo by mě, kde jste byl předevčírem večer.”

Poškrábal se na neoholené bradě, až to bylo slyšet. „Byl jsem tady.”

„Sám?”

Podíval se na ni, až ji to znepokojilo. „Aha! Předevčírem večer! Už vím, kam míříte, detektive Meg.”

„Doyleová.”

„Předevčírem večer byla zastřelena ta žena v parku. Ta redaktor ka…”

„Candy Trupianová,” připomenula mu Meg.

„Jo. Neměl jsem s Candy nic společného. Poslyšte, potřebuju alibi? Kdybych byl tušil, že přijdete, něco bych si byl vymyslel.”

„Zdá se mi, že mě neberete moc vážně.”

„Už mě to trochu unavuje, sledovat svůj život každou minutu pro případ, že by se mě někdo zeptal kdo, kde, co, kdy, proč.”

„Měl byste vědět, jak to chodí. Oba jsme svázaní s určitým za-běhaným postupem. Řekl jste, že jste byl předevčírem večer tady. Byl jste sám?”

„Ano. Bohužel jsem si na ten večer nenaplánoval žádnou party.”

Jeho vtipkování začínalo Meg popuzovat. „Máte chuť se bavit o tom, proč jste odešel z NYPD?”

Náhle se odněkud vynořil temný mrak. Když uviděla výraz nefalšované bolesti, který se mu objevil na tváři, ihned zalitovala, že to téma otevřela.

„Myslím, že to víte, jinak byste sem nepřišla.” I hlas se mu změnil. Když si přála serióznost, má ji mít.

„Nejste první, kdo vystřelil a minul,” řekla. Proboha! Ted se ho snažím povzbudit!

„Neminul jsem.” Odvrátil se od ní. „Zasáhl jsem. Problém je v tom, že jsem nezasáhl podezřelého, ale rukojmí.”

„Nebyla to vaše chyba. Je to prostě průser, jak říkají nálepky na náraznících, který se přihodí. Jak jste mohl vědět, že zrovna když zmáčknete spoušť, někdo se pohne?”

„Patřilo k mé práci to vědět, stejně jako k vaší práci patří, abys-te tady byla a dělala ze sebe pitomce. Což, pokud jde o mne, ne-jste.” Nedíval se na ni. Hleděl z okna. „Zvoral jsem svou práci. Zemřela žena. Případ uzavřen.”

Aniž si uvědomila, že přešla pokoj, stála po jeho boku a do-týkala se jeho ramene. „Tak ho nechte uzavřený. Přestaňte se tím mučit.”

Mírně se pootočil, aby na ni viděl, se slabým a smutným úsměvem na tváři. „To není tak jednoduché. Zbraně mohou zabíjet nebo zmrzačit na mnoho způsobů. Nezvažujete snad hypotézu, že nevyzpytatelný policajt užírající se pocitem viny se zbláznil a začal zabíjet lidi?”

„Moje hypotéza to není.”

„Jaká tedy je ta vaše?”

„Zatím žádnou nemám. Dělám svou práci, jako jste ji dělal vy, když jste měl tu smůlu.”

„Bavíme se ukrutně moc o práci.”

„Lidi jsou tím, co dělají,” poznamenala Meg.

„Dělali. Já ted vyrábím věci ze dřeva.”

„Ostrými nástroji.”

Zadíval se na ni. „Někoho zabili pásovou pilou?”

„Já ani nevím, co pásová pila je,” přiznala Meg. „Ale neumím si vás představit, jak někoho zabíjíte při hudbě.”

Odtáhl se od ní a posadil se na židli se zkříženýma nohama. „Pak jste nikdy doopravdy neposlouchala blues.”

„Och, to poslouchala.”

Prohlížel si ji s nezměněným výrazem. „Měl jsem z vás od sa-mého začátku pocit, že mi lžete, ale vy jste poctivá.”

„Samozřejmě. Jsem polda.”

Zase ten smutný úsměv. „Zlehčujeme věci, abychom neztratili půdu pod nohama.”

„Spousta z nás to tak dělá,” přiznala Meg. „Svět policisty je jakýsi druh bažiny.”

Neodpověděl a ani se na ni nepodíval. Věděla, kde se ted nachází. Zpátky ve své osobní bažině, z níž nemůže nikdy skutečně utéct, kde se nakonec stane obětí toho, čemu nedovolil zemřít.

Přešla ke dveřím. Její pohyb rozvířil vzduch dost na to, aby znovu zavanul štiplavý, ale příjemný pach terpentýnu a čerstvě osekaného nebo osmirkovaného dřeva. Představovala si, jak jeho svalnaté paže a silné ruce opracovávají dřevo, dávají mu tvar, tvoří…

„Výslech skončil?”

„Pro dnešek ano.”

„Dozvěděla jste se něco?”

„Jejda.”

„Máte pro mě nějaká moudrá slova?”

„Jejda.” Otevřela dveře, a než vyšla do chodby, ještě jednou se na něj podívala s hranou vážností: „Neopouštějte město.” Špetkou humoru mu chtěla naznačit, že se může dostat ze své žumpy, jen když se bude dost snažit.

Moc to nezabíralo. Měla pocit, jako by se pomalu topila s ním.

Přikývl, jako by si její příkaz opravdu bral k srdci. „Fajn. Lásko, nebud mi cizí” dodal název populární bluesové skladby.

Seděla v neoznačeném autě, oběma rukama svírala volant a zí-rala přímo před sebe do prázdna nad čelním sklem.

Začínám ho milovat. Podezřelého v případu sériového vraha.

Dávej si pozor. Dávej si pozor.

23

Kelli Wilsonová vystoupila se svým desetiletým synkem Jasonem z vlaku, který je dovezl ze Stamfordu, a vyšli z nádraží. K její oblíbené Frickově galerii dojeli taxíkem. Galerie prodloužila návštěvní hodiny, aby vyšla vstříc obrovskému zájmu veřejnosti o výstavu děl slavných impresionistů.

Matka se synem strávili skoro tři hodiny procházením rozleh-lých sálů. Kelli se amatérsky věnovala malířství, avšak věděla, že zdaleka nemá takový talent jako Jason, z něhož byli učitelé výtvarné výchovy na Bennettově škole uneseni.

Takže Kelli je matkou mimořádně nadaného dítěte. Když na to myslela, musela se usmát. Ráda si to připomínala a usmívala se. Dědičnost může být úžasná věc.

Jason měl výtvarné umění rád a malování ho bavilo skoro stej-ně jako hokej. V galerii se zaujetím poslouchal hlas ve sluchát-kách podávající výklad o historii obrazů a životě jejich tvůrců. Kelli s potěšením sledovala výraz jeho bezelstných modrých očí, když poslouchal a zároveň hleděl na plátna jakoby až s posvátnou úctou.

Když vyšli večer z galerie, venku se ochladilo, a ona byla ráda, že si s sebou do města vzala svůj starý norkový kabátek. Byl to první kousek z norka, který si Kelli, atraktivní blondýna ve věku něco přes čtyřicet, pořídila. Vždycky se stavěla proti kožešinám, ale když se jí naskytla příležitost koupit si ten kabátek ve výpro-deji, vzala v úvahu, že už byl nošený, zvířátka, z jejichž kožešiny ho vyrobili, už byla dlouho mrtvá, a svět se pramálo změní, jestli ten kabátek bude nosit ona nebo někdo jiný. Byl ušitý ze světle zbarvené kožešiny samiček a neuvěřitelně lehký. Krásně se hodil k její světlé pleti a působil kouzelně, jak drahý norek ve spojení s ženami působí vždycky. Když ho měla na sobě, vypadala a cí-tila se o deset let mladší, a zároveň jí přidával na kráse, čehož si byla vědoma; ne že by zrcadlo lhalo, ale považovala ho za svého přítele.

Kelli položila Jasonovi ruku na rameno, aby jí věnoval pozornost, zastavili se na rohu a uhýbali valícímu se davu chodců. Z kabelky vytáhla mobilní telefon a zavolala svému muži do prá-ce. Warren pracoval jako architekt u firmy Lohan a Berner skoro pět let; v poslední době se mu dařilo velmi dobře, proto si mohli koupit šestimetrovou kajutovou jachtu Dream Waver.

Lod měli zakotvenou v zátoce u Devětasedmdesáté ulice. Když se Warren musel dlouho zdržet v práci, což se stávalo často, zůstával ve městě a přespával na jachtě. Na lodi mohlo spát šest lidí, takže když Kelli s Jasonem přijeli vlakem do města a zašli si s Warrenem pozdě večer na večeři, měli tam všichni spoustu mís-ta. Kelli zpočátku protestovala proti tomu, aby spávali na lodi, ale Warren jí vysvětlil, že peníze, které ušetří za hotel, můžou použít na provoz jachty.

Za tři roky, co lod vlastnili, se ukázalo, že měl pravdu. A nejen to, Kelli si oblíbila spaní za lehkého pohupování, jak voda narážela do trupu, a měla ráda měkké a slabounké zvuky, způsobené napětím ve dřevě, kovu a laminátu. Také milování na lodi jí připadalo úžasné, i když s menší dávkou soukromí. Docházelo k němu samozřejmě jen v těch vzácných chvílích, kdy tam s nimi nebyl Jason. Kelli váhala, jestli mají zavolat Jennifer, chůvě, která někdy strávila s Jasonem celou noc. Jennifer rozuměla…

Po třetím zazvonění Warren telefon zvedl.

„Právě mám jednání, miláčku.“ řekl, když uslyšel Kelliin hlas.

„Promiň. Urychlím to, platí pořád dnešní večeře ve Four Seasons?” Kelli nikdy v té slavné a drahé restauraci nejedla. Měla to být slavnostní večeře ke třetímu výročí koupě jejich jachty.

„Platí. Ale zdržím se tady trochu déle, než projednám vzorky půdy a městské vyhlášky. Změnil jsem tu rezervaci na půl devátou. Hodí se ti to?”

Musí se mi to hodit. Kelli to však nijak zvlášť nevadilo. „Trochu pozdě pro Jasona.”

„Nikdy mu nevadilo, když šel spát později než obvykle.”

„Určitě. My už se s Jasonem nějak zabavíme.”

„Na Páté Avenue otevřeli nový velký obchod s hračkami.”

„Vím o něm. Vezmeme si taxík a zajedeme tam, ale nemůžu ti slíbit, že nic nekoupím.”

„Když s tebou jde Jason, tak to jinak nejde. Poslyš, já už fakt musím končit.“

„Jasně. Tak ve Four Seasons chvíli před půl devátou. Milu-ju tě.”

„Já tebe taky.”

Spojení se přerušilo.

„Co teda budeme dělat?” zeptal se Jason, když Kelli zaklapla telefon a zastrčila ho zpět do kabelky.

„No, to přesně nevím. Možná bychom se mohli zajít podívat do nového obchodu s hračkami.”

„Dětský hračky?”

Musela se zasmát. „Pevně doufám.”

„A koupíme něco?”

Pokusila se rozcuchat mu vlasy, ale uhnul jí. S úsměvem od ucha k uchu.

„Jinak to nepůjde,” řekla.

Na rohu nedaleko Frickovy galerie Noční odstřelovač vyslechl skoro všechno, co Kelli řekla do telefonu, její část dialogu. A slyšel celý krátký rozhovor mezi matkou a dítětem.

Čas, místo, příležitost. Jak lehkomyslně se lidé prozrazují.

Přikrčený ve studeném větru na střeše, připevnil hlaveň a teleskop ke sklápěcí hliníkové pažbě své lovecké pušky vyrobené na zakázku v Itálii a usmál se. Puška patřila k nejcennějším kouskům jeho sbírky a měla skvělou historii. V roce 1939, jen několik mě-síců před vypuknutím druhé světové války, ji Mussolini daroval Hermannu Góringovi, vášnivému lovci. Byla dokonale vyvážená, s naprosto precizními ručně vyrobenými součástkami a lehkým stiskem spouště. Mechanismus byl tak jemný, že Nočnímu odstřelovači činilo potěšení mačkat kohoutek nenabité pušky jen proto, aby slyšel lehkost pohybu ocele po oceli. Ocel, která byla opraco-vaná do nepatrných rozměrů.

Dokonalost.

Noční odstřelovač zbožňoval dokonalost.

A našel si dokonalé hnízdo: dost vysoko, aby ho nebylo vidět z ulice během několika málo vteřin, kdy bude na dohled a zra-nitelný, dost nízko pro správný úhel střelby. Ve výhledu na roh

Východní Dvaapadesáté a Park Avenue a dál na vchod do restaurace Four Seasons mu nic nepřekáželo. Noc byla jasná, dokonce i na střeše vál jen tak slabý vánek, že mu sametově hladil holá zápěstí. Dokonalé.

Jeho zápěstí vždycky citlivě reagovala na sebemenší pohyb vzduchu, proto pokaždé střílel s vyhrnutými rukávy.

Ted je vyhrnuté neměl, protože mu zbývala spousta času. Mrkl na svítící ciferník hodinek. Dnes večer si vzal stopky Tag Heuer. Šly přesně a ukazovaly přesně čtrnáct minut před půl devátou.

Přibližně čtrnáct minut života pro jeho terč.

A čtrnáct minut na počítání.

Jason se zamiloval do dálkově ovládaného modelu závodního auta formule jedna, červeného Ferrari řízeného jeho oblíbeným Michaelem Schumacherem. Kelli bylo jasné, že Warren by s cenou za takovou věc asi nesouhlasil, ale protože šlo o Jasona a jeho spl-něný sen, nebude se zlobit. Jason uzavřel s maminkou dohodu, že si auto ponese sám a nechá ho zabalené v krabici, dokud nedorazí na lod.

Nemusel nést krabici daleko, protože před obchodem stály v řa-dě tři taxíky. Taxikáři nepochybně věděli, že skoro každý dospělý, jakmile vstoupí do obchodu s dítětem, z něj vyjde přinejmenším s jednou taškou nebo balíkem. Zaplať, nebo bude zle.

Když se ohnula a vlezla do taxíku za Jasonem, všimla si Kelli hodin na přístrojové desce. Deset minut po osmé. Možná to stihnou do restaurace dřív než Warren, ale to nevadí. Než přijde, mů-žou si zatím dát něco studeného k pití, pro Jasona minerálku nebo sprite, pro Kelli koktejl Bloody Mary.

Auto se pomalu odlepilo od chodníku, a když se řidič zařazo-val do kolony vozidel a přidal plyn, slabě sebou škublo. Kelli se usmála.

Obvykle ji Warren peskoval, že chodí na schůzky do restaurací pozdě.

Tentokrát ne. Repetto, Lora a Zoe popíjeli své drinky z vysokých skle-nek v podniku jménem Campbell Apartment na nádraží Grand

Central, luxusním izolovaném baru specializujícím se na originální nápoje* Repetto si objednal klasický gin martini, Lora a Zoe daly přednost nápojům s kousky ovoce napíchnutými na párátkách. Repetto už sem dříve několikrát zašel a měl rád zdejší prostředí: dřevěné obložení, měkké světlo i patinu bohatství a dokonalosti z dob, kdy světu vévodily železnice. V židlích dost pohodlných i na spaní, uspořádaných kolem nízkých masivních stolků, se příjemně povídalo jak milencům, tak jinému typu lidí s nečistými úmysly. U tohoto stolu však konverzace poněkud vázla, pravděpodobně hlavně jeho zásluhou. Víc než jindy mlčel a v duchu se ptal, jak vlastně večer skončí. Věděl, že Lora měla své důvody, když schůzku se Zoe prosadila.

Místo k setkání vybrala Zoe. Díky Loře měla příliš velký vliv na případ Nočního odstřelovače. Samozřejmě, že právě to bylo hlavním důvodem jejich schůzky. Říkal si, že by asi měl o tématu začít jako první.

„Pořád jste si jistá, že náš vrah nezaútočí na dítě?” zeptal se a usrkával martini. Při tom pozoroval Zoe. Vypadala spokojená, že nemusela dát na přetřes tu věc sama. Lora vrhala na manžela varovné pohledy.

„Pořád,” potvrdila Zoe. „Prostě není typ vraha dětí. Anebo po-kud je, tak vybočuje ze vzorce.”

„Stále se vytvářejí nové vzory,” namítl Repetto.

„Nikoliv, moc často ne.” Zoe uchopila sklenici a vyprázdnila její asi poloviční obsah skoro naráz. Přišla sem před nimi; Repetto ji podezíral, že už si dala druhý drink. Potřebovala si k rozhovoru dodat kuráž? „Sérioví vrazi jsou uvězněni ve vzorcích společně se svými oběťmi.”

„Psychologové mohou být uvězněni ve vzorcích společně se sériovými vrahy.”

Zoe se usmála na znamení, že ji to nevyvedlo z klidu. „Společně s policajty.”

Lora probodávala manžela pohledem. Zoe z něj nespustila oči. „Chtěla jsem se s vámi na ten případ podívat z jiné stránky.”

„Jiný náhled do vrahova nitra?”

„Do jeho motivu.”

„Nuže.“ pronesl Repetto, „tam se skrývá jádro věci/7 Další spekulace. „Ale nezapomeňte, že pokud se odchýlíme jen o pár stupňů od správného kurzu, může naše plavba skončit na jiném kontinentě.“

„Co to znamená?” vložila se do rozhovoru Lora.

Zoe se na ni podívala a zasmála se. „Váš manžel mě upozorňuje, abych svoje teorie sestavovala opatrně. A to je dobrá rada.“ Znovu obrátila pozornost na Repetta. „Uvědomila jsem si, že na místech činu a obětech je něco zajímavého. Vraždy se odehrály každá v jiné části města a oběti patří k celé škále lidí. Zdá se, že spolu neměly absolutně nic společného, a to je samo o sobě neobvyklé.”

Podařilo se jí upoutat Repettovu pozornost. „Myslíte si, že to střílení není nahodilé?”

„Možná není nahodilé. Nikdy se nestalo, že by střelec zabil… řekněme dva nezaměstnané muže, nebo dvě nedávno zasnoubené ženy, nebo dva automechaniky nebo pojišťováky. Nestálo by to za povšimnutí?”

Repetto se zamyslel. „Nejsem si jistý.”

„Ve světě existují nějaké náhody,” podotkla Lora.

Repetto se podíval z jedné ženy na druhou. „Předpokládám, že jste to spolu probíraly.”

Obě dvě přikývly.

„Oběti jsou reprezentanti,” pokračovala Zoe.

„Čeho?”

„Různých světů,” odpověděla mu Lora. „Ale současně jsou všechny nakupené tady v New Yorku. Takže v jistém smyslu reprezentují jeden svět.”

Repetto na ni hleděl a snažil se dát si dohromady, co právě řekla.

„Oběti se liší věkem, rasou a postavením v životě,” shrnu-la Zoe, „a dohromady tvoří skládačku z různých dílků, lidí, kteří v New Yorku žijí, pracují nebo sem přijíždějí na návštěvu. A každá byla zabita v jiné části Manhattanu. Jako by Odstřelovač chtěl zastavit turistiku a místní obchod, jako by choval proti městu zášť.” Pohrávala si se stopkou sklenice. „Z tohoto pohledu zapa-dají vraždy do vzorce zabíjení z důvodu pomsty.”

Repetto se posunul v měkké vycpané kůži dozadu. „Ta možnost samozřejmě existuje, pokud tedy vrah chová ke všem takovou nenávist, aby je začal zabíjet.”

Lora se usmála.

Zoe svůj výraz nezměnila. „Jen skoro ke všem, k lidem, kteří reprezentují charakter města. Svým vlastním způsobem útočí na město samotné.”

„Vy tomu opravdu věříte?”

„Věřím tomu dost, abych na tom trvala.”

Přinejmenším se chovala čestně. „Co přesně chcete?” namířil Repetto otázku k podstatě toho, co bylo důvodem dnešního setkání a přátelského povídání u skleničky.

„Chci po vás, abyste tu teorii tlumočil zástupci náčelníka Melbournovi. Přiměl ho, aby z titulu své funkce otevřel městské záznamy, abychom mohli pátrat po všech, kdo by mohli cítit ne-vraživost vůči New York City.”

„To by byla docela slušná půlka země,” zavtipkoval Repetto.

„Přece víš, co myslí,” vložila se Lora mezi dva soky. „Osobní spisy.”

Zoe se nahnula dopředu. „Potřebujeme vyhledat silně dotčené zaměstnance, ale stejně důležití jsou i bývalí zaměstnanci. Lidi, co odešli za nejhorších okolností, a mají v sobě značnou dávku trp-kosti.”

„To žádáte o moře času,” podotkl Repetto. „Spoustu hodin práce.”

„Mohlo by se to vyplatit,” glosovala Lora.

„A co ta předchozí teorie, že vrah trvá na hraní hry, takže by-chom se měli soustředit na tuto stránku jeho osobnosti?” Ptal se Lory, nikoliv Zoe. Lory přeběhlice.

„Ta by pořád mohla platit,” odpověděla Lora. „Stejně jako tahle teorie.”

„Taky by mohlo platit, že Odstřelovač může začít zabíjet děti.”

„Ty dvě teorie mohou existovat vedle sebe,” připustila Zoe. „Hovoříme o reálných možnostech.”

„Vy hovoříte. Já se zabývám tvrdými fakty, potom je dávám dohromady, aby vedly k zatčení, které skončí u soudu.”

„Já navrhuju způsoby, jak se k těmto faktům dostat,” kontro-vala Zoe.

Repetto vyprázdnil sklenku a dal znamení číšníkovi, aby přinesl další.

„Neměl bys spěchat,” připomněla Lora a položila svou ruku na jeho. „Miluju tě a nechci s tebou zápasit o klíče od auta.”

Repetto se musel zasmát. Co mohl dělat?

„Dobrá,” podvolil se, „promluvím s Melboumem a uvidím, co si myslí o zátahu na oddělení s důvěrnými osobními spisy.”

„Nejen spisy NYPD,” připomněla Zoe.

Repetto zamával rukou jako vlajkou na znamení, že se vzdává. „Já vím, já vím…”

Zoe se ušklíbla. Lora si s uspokojením vydechla. Byla žena, která si libovala v manipulaci a přechytračování svého manžela. Nebo jsou snad takové všechny ženy?

„Děkuji,” řekla Zoe a dívala se na Repetta. Pak mrkla na hodinky. „Skoro půl deváté. Mám na devět domluvenou schůzku na opačném konci města.” Vytáhla z kabelky několik bankovek a položila je na stůl jako úhradu za svůj účet. „Vy dva zůstaňte a dopijte si kafe.” Vstala.

„Rande?” zeptala se Lora.

„Rande,” potvrdila Zoe.

To se Repettovi moc nezdálo. Nikdy si nedokázal představit Zoe v jakémkoliv spojení se společenským životem, ačkoliv byla svobodná a určitě atraktivní. Asi toho o ní ještě dost nevěděl.

Zoe popřála Repettovi dobrou noc a sehnula se k Loře. Repetto si myslel, že ji chce letmo políbit na tvář. Místo toho uslyšel šepot: „Váš manžel je paličák, ale je fakt docela milý.”

Když odcházela, už se za nimi neohlédla. Bez ohledu na to, kolik toho vypila, kráčela rovně a s ladným pohybem boků, které se nedaly nazvat jinak než sexy.

„Svůdná rusovláska,” komentovala Lora, jako by četla Repettovy myšlenky. „Někdy si říkám, že si obarvím vlasy na červeno.”

„Co ti to šuškala?” vyzvídal Repetto a nedovolil ženě odvést jeho pozornost.

„Vždyť víš co. Slyšel jsi to. Dívala jsem se na tebe a poznala jsem ti to na očích.” Lora si opřela ruku o jeho rameno. „Jsem na tebe pyšná. Zvládl jsi to dobře.” „No, zvládl jsem to,” souhlasil Repetto.

24

Krátce před půl devátou se taxík dostal do dopravní zácpy na Východní Dvaapadesáté ulici. Kelli bylo jasné, že když vystoupí a půjdou pěšky, dostanou se do Four Seasons dřív, než kdyby se přibližovali autem po centimetrech. Kromě toho se Jason začal ošívat a bezmyšlenkovitě bubnoval prsty na krabici s autem na dálkové ovládání. Určitě si říkal, že Michael Schumacher ve svém závodním červeném Ferrari by si s tímto provozem snadno poradil.

„Vystoupíme tady,” oznámila Kelli řidiči, když se taxi pohnulo dopředu o půl metru a pak sebou trhlo, jak zastavilo pouhých pár centimetrů od zadního nárazníku automobilu před ním.

„Už jsme skoro na místě, madam. Ještě jeden blok.”

„Tady to bude fajn,” trvala na svém Kelli a zalovila v peněžence. Podala řidiči desetidolarovou bankovku a řekla mu, ať si nechá drobné.

Vyškrábala se z auta první a ve stoje držela otevřené dveře, aby za ní Jason, stále pevně svíraje krabici s hračkou, mohl vyskočit. Zpod auta se valilo horko a hřálo ji do kotníků, což ji ujistilo, že udělala dobře, když vystoupili ted; v takovém tempu by se motor mohl přehřát.

Kelli se ujistila, že Jason je venku, zabouchla dveře taxíku a vykročila na obrubník. Vydali se pěšky přes jeden a půl domovního bloku směrem k restauraci. Po tak dlouhém sezení ve skrčené poloze se Kelli cítila příjemně, že si může protáhnout svaly. Měla by vážně víc cvičit. Poslední dobou polevila a vynechávala některé tréninky. Její chiropraktik jí dal velký nafukovací balon, který měla používat na cvičení. Zdálo se, že to funguje jako hračka, což by mohlo její problém vyřešit.

Stáli právě na rohu s jedním mužem a třemi ženami a čeka-li na zelenou, aby mohli přejít Park Avenue, když Kelli pustila Jasonovu ruku a sáhla si na hrudník nad poprsím. Ucítila náhlou ostrou bolest a těžko se jí dýchalo.

Infarkt?

V mé rodině ne.

Znamení pro chodce se rozsvítilo a lidé kolem ní začali přecházet ulici. Někdo vzadu jí vrazil do boku, jako by kolem ní tancoval, mohutná žena, která ani nezpomalila ve spěchu, ani neřekla promiňte.

„Mami?”

Jason. Proč ho slyším z takové dálky?

Podívala se dolů na něho a všimla si jasné červeni na svém měkkém hnědém norkovém kabátku.

Co sakra… ?

„Mami?”

Kelli sáhla na zářivou červeň a zírala na zamazané prsty, když sundala ruku z vlhkého kožíšku.

Krev?

„Mami?”

Krev?

Dřív než si mohla odpovědět, zhroutila se mrtvá na chodník.

„Vendeta proti městu?” řekla Meg, když jí Repetto zavolal a popsal psycholožčinu teorii pomsty. Táhlo na devátou. Okna se změnila v černá zrcadla. Když telefon zazvonil, zrovna podřimo-vala. Ted seděla na kraji pohovky, v ruce svírala dálkový ovladač a dívala se v televizi na muže v tmavém obleku, matně povědo-mého politologa, jak se mračí a mává rukama za žlutými písmeny TICHO.

„Od toho se musíme zítra odrazit,” mluvil Repetto. „Rozhořčení bývalí zaměstnanci města.”

Meg se pokusila setřást ze sebe dřímotu. „Jestli na to Melbourne přistoupí.”

„Přistoupí.” Repetto seděl v pracovně za psacím stolem a přemýšlel, jestli si má dát doutník nebo ne. S Lorou ted vycházel mnohem lip, když souhlasil, že předloží psycholožčinu teorii Melboumovi a požádá ho o pomoc.

„Bývalých rozhořčených zaměstnanců města musí být strašná spousta,” zamyslela se Meg. „Jen samotní poldové…”

„Typu sériového vraha jich moc odpovídat nebude.”

„Jak poznáme ten typ, když na něj narazíme?”

„To je dobrá otázka.“

„Myslíte, že na tom fakt něco je?” zeptala se Meg. „Na tom motivu pomsty?”

„Možná jo. Je toho dost, aby si Melboume kryl záda a nechal nás pátrat.”

„Mně to připadá jako zatracené mrhání časem,” namítla Meg a představila si zapšklého bývalého městského zaměstnance se zručností a schopnostmi zabijáka na velkou vzdálenost. Vrací se zpátky k Alexovi.

„To psychologové dělají.”

Meg měla v ústech nepříjemnou pachuť. Přejela si jazykem rty a zuby a zašklebila se. Usnula moc brzy a v noci se bude budit. Nemá nic ke čtení. Televizní program nestojí za nic, jen pořád do-kola ty samé zprávy, stejné rozhovory o stejných věcech proložené stejnými reklamami. Velká novinka: všechno spěje pořád stejně do hajzlu.

„Počkejte chvíli,” řekl Repetto, „zvoní mi mobil.”

Meg ho slabě slyšela ve sluchátku. Repettův telefon nezvonil, on hrál zvonkohru; prvních sedm nebo osm tónů melodie, kterou nedokázala přesně rozeznat. Nějaký pochod. Motiv. Repetto musel stisknout tlačítko a hudební alarm utichl.

Ted ho Meg slyšela, jak mluví do druhého telefonu, ale nerozuměla, co říká.

Za několik minut se k ní vrátil. „To byl Melboume. Další oběť Nočního odstřelovače. Zena. Zastřelená na Východní Dvaapadesáté blízko Park Avenue.”

„Melboume tvrdí, že to byl náš člověk?”

„Ne,” odvětil Repetto, „ale byl to on. Copak to necítíte?”

Kupodivu to cítila.

Tělo Kelli Wilsonové leželo pod černou pogumovanou plach-tou, která svými rozměry stačila přikrýt i téměř celou kaluž krve. Asi stovka lidí se shlukla okolo žluté policejní pásky ohraničující místo činu a civěla na boulovitou černou látku. Repetto si pomyslel, že kdyby tudy procházelo tolik lidí jako obvykle v této oblasti, shromáždilo by se jich tu mnohem víc.

Kolem policisty v uniformě, který ho poznal a s nehybnou tvá-ří kývl na pozdrav, si lokty razil cestu davem vysoký čtyřicátník s ustupující bradou a svěšenými očními víčky. Meg s Birdym šli v jeho brázdě. Asistentka koronera, kterou Repetto znal, vysoká urostlá žena jménem Charlize, s rukama v bok hovořila se dvě-ma službu konajícími záchranáři v bílých kombinézách. Asi tři metry od nich klečela uniformovaná policistka na jednom koleni a bylo zřejmé, že utěšuje tmavookého, asi desetiletého chlapce, který utrpěl viditelný šok.

Repetto se modlil, aby mrtvá žena nebyla chlapcova matka.

Charlize se přestala věnovat lidem z pohotovosti a přešla k ně-mu. Pohodila hlavou k chlapci. „Ta na chodníku je jeho matka.”

„Toho jsem se bál,” přiznal Repetto.

Policista, který poznal Repetta, se k nim přidal. „Jmenuju se Calvin. Můj parťák Len a já jsme přišli na místo první.”

„Co o tom víte?” zeptal se Repetto, když se ujistil, že Meg a Birdy ho taky slyší.

Calvin mu řekl jméno ženy i jejího syna. „To dítě říká, že šli s maminkou do Four Seasons, kde se měli sejít s taťkou.”

„Skoro to stihli,” poznamenala Meg.

„Chtěli si dát večeři a potom strávit noc na jejich člunu.”

Repetto na něho pohlédl. „Na člunu?”

Calvin pokrčil rameny. „Tak to řekl ten kluk. Má být zaparkovaný v zátoce u Devětasedmdesáté ulice.”

„Taťka ještě nedorazil?”

„Ještě ne. Len na něj čeká v restauraci a přivede ho sem, aby si vyslechl tu špatnou zprávu.”

Birdy se podíval na hodinky. „Bud se taťka opozdil, nebo přišla oběť a její syn o půl hodiny dřív.”

„Řekl bych, že se zpozdil,” hádal Calvin. „Když soudní lékařka ohledávala tělo, začal v kabelce u mrtvé zvonit mobilní telefon. Než jsme se k němu dostali, zvonění utichlo.”

Meg určitě věděla, o čem Repetto přemýšlí. „Vrah by nevolal,” řekla.

„Tenhle třeba jo,” namítl Birdy. Bezmyšlenkovitě kýval hlavou svými klovacími pohyby a přemítal, jak nestandardně se zabiják, po kterém jdou, chová.

„Co ten kluk viděl?” ptal se dál Repetto.

Calvin ukázal hlavou směrem k chlapci. „Viděl maminku, jak se svalila, víc neřekl. Je otřesený, chce svého tátu. Maise,” máchl rukou k policistce, která klečela vedle hocha, „ho utěšuje, že táta je na cestě.”

Meg se zadívala na ženu a dítě. V chlapcových očích se objevily slzy a na širokých tvářích policistky se leskly mokré stružky. Meg se odvrátila. „Do hajzlu s tímhle bastardem!”

„Dostaneme ho,” řekl Calvin. Mluvil poněkud unyle, jako kov-boj, který vás přesvědčí, že věříte tomu, co říká.

Repetto poklekl na koleno a nadzvedl cípek plachtoviny. Kvůli krví nasáklému kožíšku se všechno zdálo špinavější a ztěžovalo to situaci. Kelli Wilsonová ležela na zádech, jednu nohu podivně zkroucenou pod sebou, jednu paži rozpaženou, druhá jí spočívala na prsou. Oči měla otevřené a v nich údiv nad věčností. Repetto je chtěl zavřít, ale neudělal to. Místo toho obcházel plachtu dokola a nadzvedával další tři rohy, aby získal celý obrázek těla.

„Kulka středního kalibru nahoře v hrudníku,” řekla Charlize. „Odhaduju, že zasáhla srdce a žena zemřela během několika vte-řin. Ale mluvím jenom předběžně, abyste rozuměl.”

„Rozuměl jsem,” odpověděl Repetto a spustil plachtu.

Někdo na něj volal jménem.

Podíval se doprava a uviděl skupinu novinářů a dvě televizní kamery, všichni připravení na ulici jen několik desítek centimetrů od chodníku.

„Kapitáne Repetto? Můžete potvrdit, že to udělal Noční odstřelovač?” tázal se elegantně oblečený muž s neuvěřitelně rozče-pýřenými vlasy, který stál jednou nohou na obrubníku.

Repetto mu nevěnoval pozornost a pohnul se zpět ke Calvinovi. „Dejte dohromady pár uniformovaných a držte ty supy z mé-dií v patřičné vzdálenosti. Hlavně nechci, aby mluvili s tím děc-kem.”

Calvin se otočil a odběhl splnit rozkaz.

„Jedna rána?” obrátil se Repetto k Charlize.

„Zatím to tak vypadá. Nechtěli jsme hýbat s tělem, dokud ne-přijdete.”

„Kapitáne Repetto…?”

Zase Načepýřená Vlasy. Repetto nedal najevo, že ho slyšel. „Skončili jste tady?” zeptal se asistentky koronera.

„Jo. Technici taky.”

A Kelli Wilsonová taky.

Repetto věděl, že okolí mrtvé ženy vydalo všechno, co se dalo, ale nebylo toho moc. „Odneste ji odtud, pryč od těch lidí. Nechte tady kabelku.” Přistoupil k Meg. „Jděte si povídat s tím chlapcem. Stůjte tak, aby neviděl, že odnášejí jeho maminku.”

„Budu na něj hodná,” slíbila Meg a připojila se k Maise a Jasonovi. K Jasonovi bez matky.

Zatímco záchranáři pokládali ostatky Kelli Wilsonové na nosítka a nakládali je do sanitky, Repetto s Birdym obhlíželi místo a hledali možná střelecká stanoviště.

„Jako všechny ostatní,” konstatoval Birdy. „Mohl střílet od-kudkoliv.”

„Což znamená, že musíme hledat všude,” uzavřel Repetto.

Meg se vracela zpátky. „Jason je v šoku, celý se třese.”

„Musíme ho dostat do nemocnice,” rozhodl Repetto.

„Já nevím. Opakuje pořád dokola, že chce svého tátu. Maise chce počkat s klukem v autě před restaurací a zastavit tátu, než vkročí dovnitř. Myslím, že to není špatný nápad. TI dva budou potřebovat jeden druhého.”

„Jedte s nimi,” souhlasil Repetto. „Řekněte Maise, ať jede ko-lem bloku. Možná setřese novináře. Snažte se to dítě co nejvíc uklidnit a sledujte, jak tu zprávu přijme otec. Zeptejte se, jestli to zvonění telefonu v kabelce oběti byl hovor od něj, aby jí oznámil, že přijde pozdě.”

„Provedu.”

Repetto a Birdy sledovali, jak odjíždí ambulance a v těsném závěsu služební sedan z úřadu koronera. Za nimi, jako sousto pro média, hlídkový vůz s Jasonem a Meg uvnitř.

Zbývající policisté, kteří nezadržovali dav čumilů, začali od-straňovat žlutou pásku ohraničující místo činu. Odkudsi se vynořil muž s kbelíkem a koštětem a dvakrát se ujistil, že může chodník očistit. Velký plešatý muž přitáhl z obchodu na rohu hadici a zavolal na někoho uvnitř, aby pustil vodu.

Repetto je pozoroval, jak ostřikují a zametají dlažbu. Voda zbarvená do červena stékala z chodníku a utíkala do kanálu. Krev života, život se odklízí z povrchu zemského. Dvě televizní posád-ky to všechno filmovaly.

„Popel popelu, krev kanálu,” pronesl Birdy zasmušile. Pod pravým okem mu divoce zaškubalo.

„Kruté,” řekl Repetto.

„Kruté.”

Calvin s línýma očima a další strážník hovořili se třemi svěd-ky, dvěma muži a jednou ženou, kteří stáli opodál.

„Pojdme za nimi a uvidíme, co se dá zjistit,” navrhl Repetto.

Nedozvěděli se o moc víc, než jim řekl syn oběti. Ohlušující výstřel s ozvěnou jako hrom, který mohl přijít odkudkoli. Potom „maminka spadla”.

„Víte, co mi vrtá hlavou?” zeptal se Birdy Repetta cestou k ne-označenému autu. Částečně omezovalo dopravu, která se v místě zase začínala pomalu hýbat.

„Myslím, že vím,” zněla Repettova odpověd. „Je možné, že ter-čem byl Jason?”

„Přesně. Dětský aspekt případu.”

„Já to vylučuju,” odmítl domněnku Repetto. „Byla to střela do srdce a my máme co do činění se zabijákem, který zasáhne, kam namíří.”

„Zatím zasáhl,” opravil ho Birdy. „Ale každý někdy mine cíl.”

„Kromě toho mě Zoe ujistila, že tenhle chlápek nezabíjí děti.”

„Každý někdy mine cíl,” opakoval Birdy.

„To je dobré si pamatovat,” souhlasil Repetto. „Jdu za novináři a řeknu jim, že zatím nemáme žádné přesné informace a že jsme tady skončili. Pokud jde o Odstřelovače obecně, děláme malé po-kroky.”

„Lžete jim.”

„Zmírním jejich pochyby částečnými pravdami,” vysvětlil Repetto.

Birdy se uchechtl.

„Zavolejme Melboumovi, ať nám sem pošle další lidi, abychom mohli prohledat ty budovy tady.”

„Děláme toho příliš.”

„To právě Odstřelovač chce.“ usoudil Repetto. „Děláme toho příliš.”

Ve svém luxusním bytě v East Side seděl Odstřelovač u stolu se skleněnou deskou a čistil italskou pušku. Vyčistil pečlivě hlaveň měkkým hadříkem, jemně naolejoval mechanismus a znovu obdivoval jeho vražednou přesnost.

Když byla zbraň zase složená, navlékl si sterilní bílé rukavice, které obvykle nosil, když ohmatával svou sbírku, a otřel hlaveň a pažbu v místech, kde se jich dotkly jeho ruce. Olej z prstů by se mohl po čase stát vražedným důkazem. Pak zašel do místnosti se zbraněmi a uložil pušku do skleněné vitríny.

Noční odstřelovač si nalil trochu prvotřídní skotské, přidal něco vody, odebral se do obývacího pokoje a otevřel sklápěcí rám očís-lované grafiky Marka Chagalla. Za obrazem visela na stěně plochá plazmová televize. Vrah se usadil do pohovky, vzal do ruky dálkový ovladač, aby vyhledal svůj oblíbený kanál, usrkl si skotské a sledoval nejnovější zprávy: Noční odstřelovač si vyžádal další oběť. Kabelová televize už měla fotografii oběti, Kelli Wilsonové. Skvělé! Reportéři se pokusili navázat kontakt se synem zavraždě-né, který byl stále na místě, kde zemřela jeho matka, ale policie je k němu nepustila. Rovněž nenechala žurnalisty zpovídat policejní důstojníky vedené kapitánem Repettem. Repetto se na novináře podíval, ale odmítl cokoli komentovat a udržoval si od nich od-stup, dokud nebylo odvezeno tělo.

Pak proběhlo krátké interview s Repettem na pozadí hustého provozu v centru města.

Noční odstřelovač si posedl dopředu a upřeně hleděl na soupeře, kterého si vybral.

Vypadá unaveně. Znechuceně. Drsněji než jindy. Vychrtlý jako hla-dové zvíře. Ubývá na váze? Nemůže jíst z nervozity?

Nedělej si iluze, nébud tak sebevědomý.

Odstřelovač zesílil zvuk.

Repetto oznámil do celé rojnice mikrofonů, že on a jeho tým detektivů zatím nic nevědí jistě. Byla tato střelba práce Nočního odstřelovače? Bylo příliš brzy tvrdit s jistotou, že ano. Ví policie, odkud střela přišla? Jistě to nevíme. Změnilo se něco ve vyšetřování případu? Uspokojivé výsledky, ano, ale bezprostřední zatčení zatím nehrozí. Podezíráte někoho? S jistotou ne.

Tak to probíhalo, s jistotou ne, zatím nehrozí, s jistotou ne. Jediná věc, kterou Repetto věděl jistě, byla, že zatčení je prostě otáz-ka času. Promiňte, na komentář k poslední střelbě je příliš brzy. Příliš brzy cokoliv vědět s jistotou. Odvrátil se od mikrofonů.

„Díky, kapitáne Repetto!” zvolala blondýna z televizního Ka-nálu jedna. To Nočního odstřelovače překvapilo. Zahlédl ji uprostřed davu a zprvu se domníval, že to je Zoe Bradyová, psycholožka newyorského policejního oddělení. Podobaly se sobě navzájem a v odrazu světel umístěných na střeše policejního auta vypadaly blondaté vlasy zrzavé, jako má Zoe.

Spěšný Repettův úsměv: „Není zač.”

Zapůsob na ni svým Šarmem.

Noční odstřelovač se usmál, napil se, znovu se usmál.

Lži, lži, lži…

Tentokrát našli sedadlo v předních řadách v divadle MindWell daleko Broadwaye: Rozluštit hádanku by měla být dětská hračka.

Hra v divadle MindWell měla název Řetězová reakce a její děj líčil příběh zneužívaného dítěte, které v dospělosti zneužívá vlastní dítě.

„Zase děti,” poznamenala Meg v tmavé suterénní kanceláři policejního okrsku. „Opět si dal tu práci a našel hru o dětech.” Přistihla se, že pozoruje plesnivou skvrnu na zdi u stropu. Zvětšila se skoro o deset centimetrů. To je teda centrála na vyšetřování tak zá-važného případu.

„Pořád si nemyslím, že mířil na Jasona,” zopakoval Repetto.

„Ale Jason tam byl. Dítě.”

„To nepopírám.”

Birdy postával u úzkého okna v úrovni chodníku a pozoroval šedivý déšť venku, přičemž podupával nohou po podlaze a váhal, jestli má znovu začít kouřit. „Jason měl štěstí,” řekl zachmuřeně.

U svého psacího stolu s rozsvícenou lampou si prohlížel Repetto nic neříkající výsledky vyšetřování roztrpčených a zahoř-klých současných i bývalých zaměstnanců města. Pátrání po možných podezřelých se nedostalo ještě ani do poloviny.

„Tady vidím známé jméno.“ prohlásil Repetto, pročítaje se-znam. „Alex Reyals.”

Příležitostně, rozhodl se Birdy. Příležitostná cigareta nikdy ni-komu neublížila.

„Přemýšlím, že začnu znovu kouřit.“ oznámil.

Repetto nereagoval a pořád hleděl do seznamu před sebou.

Ale Meg se zatvářila upřímně starostlivě. „Nevidím v tom nic dobrého,” řekla.

Birdyho potěšilo, že projevila zájem.

25 1990

Dante Vanya ztratil mládí během několika měsíců. Město se o to postaralo.

Ted se lidé od něho odvraceli nebo hleděli skrze něj, když se unaveně trmácel ke stanici metra na Triatřicáté ulici, na sobě otrhané šatstvo, které ukradl nebo vyhrabal z popelnice. Už jsem jako všichni ostatní, pomyslel si. Kolemjdoucí v něm viděli, po-kud ho vůbec vnímali, jen další ztracenou lidskou bytost, natolik poškozenou, že už ji nelze opravit. Jeden z armády beznadějně poražených.

Unikalo jim, že Dante je o hodně mladší než většina bezdomovců. Obličej měl špinavý, vlasy zplihlé a neostříhané, v očích sklíčený pohled malomyslného starce. Prostě další ze zástupu městských nemocných a bezmocných, ztracených existencí, které jenom čekají, až se naplní jejich čas. V chlapcově ponurém světě byli všichni stejného věku, který se nepočítal od počátku života, nýbrž od jeho bezprostředně hrozícího konce.

Během devíti měsíců, které uplynuly od jeho vyděšeného útě-ku z domova, kde zanechal mrtvou matku a odsouzeného otce, se Dante nejprve naučil žebrat, potom krást a nakonec si přivydělával poskytováním sexuálních služeb, vesměs mužské klientele. Nyní však jeho zdraví a vzhled natolik zchátraly, že přišel i o tuto možnost. Uvědomoval si, že přímý pohled na něho lidi děsí, navzdory jejich tělesné i duševní převaze a pohrdání, které vůči němu cítili. Drtivá většina těch, které úpěnlivě prosil o almužnu, ho bezcitně obešla a přidala do kroku, aniž se rozloučila byť s jedinou mincí.

Dante zažil ponižování a zneužívání na všechny možné způsoby, až z něj zbylo holé jádro, cynické a tvrdé jako žula. A nesčetněkrát si ověřil, že jeho otec měl naprostou pravdu v tom, co prohlásil o tomto městě a jeho obyvatelích.

V zimě ho počasí donutilo uchýlit se do podzemí a naučil se žít v opuštěných nebo budovaných tunelech metra. Pod Manhattanem se totiž nachází další město, zamořené potkany a šváby, kde se lidé v maximální možné míře straní svých bližních, dávajíce přednost osamělé bolesti před riziky života ve společenství. Tady se uznává síla a střeží soukromí. Nikdo se s nikým nedělí, protože není o co se dělit. Když se sdružování stane nevyhnutelným, což se děje v případech, kdy na povrchu vládne mizerné počasí, je rozumné neusínat. Platí to zejména pro ledové zimní noci. V temných pod-zemních úkrytech smrt vždycky číhá opodál a moc si nevybírá. A všichni se sem uchýlí z jediného důvodu: Umrznout zde je příjemnější než na povrchu.

Dnešní večer však byl teplý a stále bezmračný. Dante patřil k hrstce bezdomovců, kteří znali předpověd počasí a věděli, že je to jen klid před bouří, která se v nejbližších hodinách očekává. Až se spustí průtrž mračen, zaplaví podzemí desítky a stovky jeho druhů v neštěstí, zatím ale tato zavřená stanice nabízí dost volného prostoru.

Odsunul dvě uvolněná prkna, která zakrývala vstup do opuštěné stanice, a vstoupil. V temném šeru viděl jen několik schoule-ných postav. Obešel zaseknuté turnikety a sestoupil po nehybném eskalátoru na most přes koleje. Od nejbližšího bezdomovce ho dě-lilo dobrých třicet metrů.

Na úpatí betonových schodů na nástupišti se Dante zastavil a rozhlédl. Tuto stanici už navštívil dříve a věděl, že pod schodištěm je dost volného prostoru, kde najde víc temnoty a soukromí, než kdyby si jen tak lehl na beton u paty ocelového nosného sloupu. Přikrčil se a nahlédl do tmy, aby se ujistil, že vyhlédnutý úkryt ještě nikdo neobsadil. Nic neviděl. Žádný pohyb. Neslyšel typický chraplavý dech ani otírání roztrhané tkaniny o kůži.

Opatrně se ohlédl a pak se rychle vsoukal do úzkého prostoru pod schody. Silně tam čpěla moč, ale nevadilo mu to, protože alespoň necítil lehce nasládlý hnilobný pach připomínající mrtvolu.

Dante si svlékl potrhanou bundu, kterou nosil navzdory tep-lému počasí, to, co si chcete uchovat, musíte nosit na sobě, ne u sebe -, a rozložil ji na podlahu. Nahmátl přitom něco měkkého a ucukl rukou. Pak se toho předmětu znovu opatrně dotkl a osa-hal ho.

Měl štěstí. Mezi odpadky, které se válely po podlaze, našel arch bublinového plastu, jaké se používají při balení. Bubliny v jednom rohu byly rozmačkané, ale ty ostatní dosud držely vzduch, a když se plát na několikrát přeloží, vznikne provizorní polštář.

Dante si lehl na rozloženou bundu, otočil se na bok, složil plastový arch na polovinu a pak ještě jednou a vsunul si ho pod hlavu.

Měkký. Skoro jako opravdový polštář.

Pohodlně se uvelebil a hlasitě vydechl. Poprvé od časného rána, kdy ho policejní hlídka vyrušila v parku, si mohl pořádně odpočinout. Někdo zakašlal, ale zvuk dolehl z větší vzdálenosti, odkudsi z tunelu. Chlapec přitiskl nohy k sobě a složil paže na prsou, pak zavřel oči a tiše naslouchal. Trvalo dlouho, než usnul.

O dvě hodiny později se Dante probudil z děsivého snu. Kašlal, lapal po dechu a cítil strašnou bolest. Kolem něj poskakovaly ve světle roztančené stíny.

Hoří!

Odpadky, jimiž byla podlaha posetá, stály v plamenech!

Hořel i bublinový plast, který použil jako polštář!

Oheň!

Jeho světem se stala bolest. Bolest a panika.

Žádné myšlenky, žádný plán, jen hrůza a instinkt.

Dante vyskočil a praštil se do hlavy o spodní stranu betonového schodiště. Zaječel, otočil se, tápavě nahmatal cestu a vyběhl z úkrytu. Podzemím se rozléhaly další výkřiky a volání o pomoc, ale chlapec je nevnímal, neslyšel ani vlastní ječivý ryk. Jen pryč, pryč z toho pekla! Vyběhl po schodech a řítil se ulicí, roztavený, spečený plast přilepený na tváři jako krvelačná, nenasytná bestie, která nikdy nepustí to, do čeho se jednou zakousla.

Svým způsobem ho opravdu nikdy nepustila.

O mnoho týdnů později se Dante dozvěděl, že požár způsobila vadná elektroinstalace. Někdo prostě zapomněl odpojit proud do opuštěné stanice.

Město se dopustilo chyby a Dante měl jen smůlu, že neoprávněně vnikl na jeho majetek.

Ale chyba byla na straně města.

26

SOUČASNOST

Sluneční svit pozdního dopoledne jako by pročistil a projasnil Park Avenue, třpytil se na karoseriích automobilů a odrážel se v stříbrných paprscích od mrakodrapů, které se vzpínaly k blan-kytné obloze. Zelená stuha dělicího pásu uprostřed bulváru vypadala upraveně, tráva čerstvě posekaná, záhony osázené květy. Jako kdyby New York postavili teprve včera.

Repetto seděl vedle Meg, která zručně řídila hustým provozem, a protože byli v autě sami, rozhodl se kousnout do kyselého jablka.

„Znáte Dwayna Easterbrooka?”

Meg předjela myškou pomalu se šinoucí dodávku a zařadila se zpátky do svého pruhu. Neznatelně se usmála potěšením nad svým řidičským uměním. „To jméno je mi povědomé.”

„Je to detektiv z oddělení vražd. Melbourne mu dal za úkol pomoct nám s tím seznamem nespokojených bývalých zaměstnanců města.”

„A?” Proud automobilů zpomaloval před semaforem na křižovatce s Triapadesátou ulicí.

„Včera vyslýchal Alexe Reyalse. Kdysi sloužil jako odstřelovač u zásahové jednotky NYPD.”

Meg musela prudce dupnout na brzdy, aby nenarazila do taxí-ku, který před nimi zastavil na červenou.

„Já už jsem s Reyalsem mluvila.”

„Podle Easterbrooka více než jednou.”

„Reyals je podezřelý.”

„Easterbrook tvrdí, že jste se s ním několikrát sešla.”

Meg hleděla čelním sklem na zadek taxíku. „Ať si Easterbrook trhne nohou. Kde na tu pitomost přišel?”

„Ví to od Reyalse.”

Aha. Meg už tušila, odkud vítr vane. Dwayne Easterbrook je dobrý polda. Má policajtský čich a zachytil Alexovy „vibrace”, jak se říká mezi detektivy. A ty vibrace mu napověděly, že mezi Alexem a Meg jde o něco hlubšího než o pouhý vztah mezi vyšet-řovatelem a podezřelým.

Ale Meg ze všeho nejvíce vadilo, že část její osobnosti vnímala s potěšením skutečnost, že na Alexovi opravdu musí něco být, když se na něj Easterbrook tak zaměřil.

Otočila hlavu a podívala se zpříma na Repetta. „Řeknu to je-nom jednou. Na mých rozhovorech s Alexem Reyalsem nebylo nic nepatřičného.”

„Navštívila jste ho třikrát u něj v bytě.”

„On v tom bytě žije.”

„Meg…”

„Opakuju, že nejde o nic nepatřičného.”

Zaječely houkačky, zaburácely túrované motory.

„Zelená,” upozornil ji Repetto.

„Cože?”

„Máte zelenou.”

Meg dupla na plyn. Protáčející se pneumatiky zakvílely na asfaltu a málem znovu nabourala do taxíku před sebou. Tentokrát si toho řidič všiml a probodl Meg pohledem do zpětného zrcátka. Zvolnila a nechala ho poodjet, aby se mezera mezi vozidly zvět-šila.

Mlčky projeli několik bloků. „Věříte mi?”

„Samozřejmě,” odpověděl Repetto.

Opravdu jí věřil, o tom Meg ani na vteřinu nepochybovala.

Ale tohle nevěstí nic dobrého. Zatraceně!

„Kapitáne…”

„To stačí, Meg.”

Repetto ji nepožádal, ať se drží od Alexe zpátky.

A tak tady zase stojí, tiskne palec na barvou zalepené tlačítko elektronického vrátného nad schránkou s číslem Alexova bytu, nastupuje do výtahu a vyjíždí do Alexova patra. Je tam, kde by neměla být. Už zase nastavuje krk. Dělá to, co už ji mockrát při-vedlo do průšvihu, ale přesto si to nedokáže odpustit.

Nic nepatřičného. To je pravda. Jako že je bůh nade mnou. Tak proč mám teda pocit, že strkám hlavu do oprátky?

Alex na ni čekal v otevřených dveřích a usmíval se, když se k němu blížila. Na sobě měl džínsy a modré tričko se znakem Yankees a v pravé ruce držel ostré dláto. Mezi chlupy na svalnatých předloktích se mu zachytilo několik dřevěných hoblin. Jeho úsměv povadl, když si všiml, jak se Meg tváří.

Ustoupil a nechal ji projít. „Stalo se něco?”

„Na to bych se měla zeptat já”

Už se zase usmíval, jako by ho její hněv pobavil, přestože ne-znal jeho příčinu. No jestli by to člověka nenaštvalo!

„Přišla jste mě zatknout?”

„Možná. Proč jste vyzvonil Easterbrookovi, že jsem vás tady třikrát navštívila?”

„Protože se mě zeptal, kolikrát jste u mě byla. Jsem podezřelý ze spáchání série vražd.” Obličejem mu přelétl vážný výraz. „Easterbrook vám dělá potíže?”

„Zmínil se o svém rozhovoru s vámi Repettovi.”

Alex se na chvíli zamyslel. „Neměl jinou možnost, Meg. Stejně jako já jsem neměl jinou možnost, než mu po pravdě odpovědět na jeho otázky. Víte, jaké jsou lži. Jako štěnice. Kde je jedna, tam vykukují nejméně tři další. Nebo to tak alespoň vypadá.”

Pochopitelně má pravdu, řekla si Meg v duchu. A byla to ona, kdo se rozhodl, že za ním bude chodit do bytu. Ještě že jí to nepři-pomněl. To měl teda velké Štěstí.

„Nedivím se vám, že se zlobíte. Ve skutečnosti…”

Neříkej to.

Alex vsunul dláto za opasek a jemně jí položil ruce na ramena. Nejspíš mi nechal na saku hobliny, pomyslela si a ani se nepohnula, když se sklonil a zlehka ji políbil na ústa.

Tato návštěva se rozhodně nevyvíjela podle plánu.

Oplatila mu polibek.

To taky neměla původně v úmyslu.

Odstoupila od něho a Alex svěsil paže na znamení beznaděje.

„Pracoval jsem.” Pokřiveně se usmál. „Chcete se podívat, na čem?”

Dlouho, hodně dlouho mu hleděla do očí. „Vypadnu odsud,” řekla nakonec.

Přikývl. „Uznávám, že to je rozumné řešení.”

Odvrátila se, vykročila ke dveřím a otevřela je. Ohlédla se. „Díky.”

„Za to, že chápu vaši situaci?”

„Za to, že jste mi neřekl, že jsem krásná, když se zlobím.”

„Ale myslel jsem si to.”

Práskla za sebou dveřmi a v duchu si řekla, že dnešní návště-vou vůbec nic nevyřešila.

Přesto byla ráda, že sem přišla.

A to byl ten problém.

Úhledně složená padesátidolarová bankovka zjednala Nočnímu odstřelovači vstup do exkluzivního klubu Cleo v Upper East Side. Ted seděl sám u kulatého stolku těsně u dřevěného zábradlí, které oddělovalo místa k sezení od rozlehlého tanečního parketu. Stěny zdobilo dubové obložení. Sálem zněla měkká rocková hudba, oko-řeněná romantickými baladami. Sinatrovi by se tu určitě líbilo. Z vysokého stropu visely zřasené červené závěsy a v nevtíravém osvětlení vytvářely iluzi oken. Další stolky se nacházely na galerii, odkud se hosté mohli dívat na tanečníky. Prodej a požívání drog se odehrávaly v diskrétním ústraní toalet pod dohledem obsluhy.

Klub Cleo nebyl určen lidem na vzestupu, spíše byl pro ty, kteří se drželi těsně pod vrcholem, velmi privátní mezilehlá stanice na cestě vzhůru, nebo dolů, po příkrém úbočí hory zvané Úspěch.

Tady se navazovaly kontakty. Noční odstřelovač toho nejed-nou využil.

Exoticky krásná žena v žokejském úboru z hnědého a rudého (barvy klubu Cleo) hedvábí převzala jeho objednávku pití. Díval se, jak při odchodu kroutí boky pod přiléhavými kalhotami. Za opaskem měla zasunutý jezdecký bičík.

Kapela hrála skladbu od Duke Ellingtona. Na parketu tančila černovlasá žena ve smaragdově zelených šatech s nevysokým ho-lohlavým mužem v očividně drahém obleku. Když se tanečníci na několik vteřin oddělili, Noční odstřelovač si všiml, že barva mu-žovy kravaty ladí s kaštanově hnědým kapesníkem, vykukujícím růžkem z vnější náprsní kapsy saka. Decentní elegance, kterou Noční odstřelovač oceňoval.

Sám měl na sobě modrý oblek od Armaniho a italské mokasíny značky Bambino a usrkával šestnáct let starou skotskou whisky La-gavulin. Na zápěstí se mu blýskaly starožitné, ale úžasně přesné hodinky Patek Philippe. Jemně proplétaná modrá kravata z čistého hedvábí ho stála sto dvacet dolarů. Tmavé vlasy měl perfektně zastřižené a dokonale upravené. Jen nejbystřejší oko by postřehlo, že je to paruka.

Ellingtonova skladba skončila. Noční odstřelovač viděl, jak že-na s lesklými havraními vlasy krátce promluvila s plešatým mu-žem, pak se s úsměvem otočila a odešla. Zjevně zklamaný tanečník se vrátil ke stolu u vzdálenějšího konce parketu a přisedl ke třem společníkům. Všichni čtyři se ohlíželi po ženě, která seděla u stolku nedaleko Nočního odstřelovače.

Černovlasá žena se jmenovala Mary Maureen Koplerová a do New Yorku se přestěhovala teprve nedávno z Atlanty. Právě do-pila třetí martini, a možná proto si na muži, který ji pozoroval od blízkého stolku, nevšimla ničeho zvláštního, snad kromě toho, že byl dokonale upravený a až nepřirozeně krásný se svýma laskavý-ma očima a hladkou, opálenou pokožkou. Když se od ní odvrátil, nastavil jí profil antické sochy.

Zajímavý chlapík, pomyslela si, i když nevypadá na někoho, kdo každé ráno stráví několik hodin výběrem oblečení, aby dosáhl mužské dokonalosti. Jeho krása se téměř, ovšem pouze téměř - mohla pokládat za zženštilou. Pan Metrosexuál. Možná se živí jako manekýn. S muži podobného druhu se už setkala. Často byli velmi bohatí. Podívala se jeho směrem, aniž pohnula hlavou, a pak čekala, až k ní obrátí zrak. Zlomek vteřiny předtím, než se jejich pohledy setkaly, sklopila oči a odvrátila se.

Stačilo to. Věděla, že to postačí. Pánové, kteří navštěvovali klub Cleo, se vyznali v rafinovaných jemnůstkách života. Proto sem ostatně chodila.

Zhluboka se nadechla a navenek netečná napjatě čekala.

Pak koutkem oka postřehla lehkou změnu světla ve stín a vě-děla, že stojí u jejího stolku dříve, než promluvil.

„Smím si k vám na chvíli přisednout?”

Dobrý začátek, jednoduchý a přímo k věci. Hezky modulovaný hlas. Vzdělaný. Mary Maureen nerada marnila čas s jelimánky.

Vzhlédla, jako by si ho všimla teprve ted, a obdařila ho neznatelným úsměvem. „Vy něco prodáváte?”

„Myslíte něco jiného než místní zboží?”

Úsměv se rozšířil. „Vidím, že jste upřímný. Klidně se posadte.” A déle než na chvíli.

Ten muž se jí líbil. Vypadal čistě, voněl čistotou a byl neuvěřitelně pohledný. Jistě, nakonec se ukáže, že se jevil příliš dobrý, než aby to byla pravda. Stejně jako všichni ostatní.

Ale do té doby se jí na něm bude líbit všechno.

Zblízka je ještě krásnější, pomyslel si, když se elegantně posadil na židli naproti ní. „Máte okouzlující přízvuk. Luisiana?”

„Georgia. Atlanta. No, vlastně kousek od Atlanty. Roma.”

„Tam to znám.”

„To těžko.”

To těžko? Věděl, že to jen hraje. Snaží se ho ulovit na jižanský šarm.

„Vy asi myslíte tu druhou Romu. Tu velkou.”

„Ne. Ta je plná Italů.”

Zachichotala se, ale velmi decentně, nechtěla, aby ji pokládal za venkovskou husu odněkud z Balíkova.

„Znám oba Římy a byl jsem i v tom vašem georgijském. Co pijeme?” zeptal se.

„Já martini.”

„Tak já taky.” Otočil se a zamával na servírku.

Vyvíjí se to dobře, pomyslel si. Už toho dost vypila a má v hla-vě. Cítil alkohol v jejím dechu, neunikl mu těžkopádný pohyb očí a řeč těla mluvila dostatečně výmluvně.

Dívka v žokejském kostýmu přinesla dvě sklenky martini. Dal jí štědré spropitné, protože jižanská krasavice se pozorně dívala; s největší pravděpodobností odhadovala jeho roční příjem a sexuální výkonnost.

Noční odstřelovač během pěti minut usoudil, že ji může mít. Jejich vztah však bude krátký. Vlastně ani pořádně nechápal, co na něm ženy tak přitahuje. Možná jde o klasickou přitažlivost mezi kráskou a zvířetem. Vždyť mu přece musí vidět pod kůži a po-znat, jaký, co, ve skutečnosti je. Něco takového přece nikdy úplně nezmizí ani se nestane zcela neviditelným. Přesto nemohl popřít, že ženy opravdu přitahuje.

Napil se martini a díval se, jak pije ona. Ta žena s ním odejde z klubu a stráví společnou noc bud u ní, nebo v jeho přepychovém bytě. Žena na jednu noc, i kdyby si náhodou dělala jiné plány.

Ještě asi čtvrt hodiny si nezávazně povídali a vyměňovali si přes stůl úsměvy a nesmělé, zkoumavé doteky. Všiml si, že její melodický jižanský přízvuk ztrácí s těžknoucím jazykem na půva-bu. Pak mu sevřela ruku v dlani, tvrdě, majetnicky, a podívala se na něj, jako by jí patřil. Ne, opravil se v duchu. Jako by ona chtěla patřit jemu.

Jenže já nekupuju. Jenom si pronajímám.

Odešli, aniž dopili.

V koutku mysli věděl, že jednoho dne odhalí pravou totožnost muže, s kterým spala, a toto pomyšlení jej vzrušilo ještě víc než to, co bude následovat, až dorazí do cíle dnešní večerní cesty.

27

Meg se převlékla do trička a domácích kalhot a dojedla zbytky od večeře, kterou si před dvěma dny přinesla z čínské restaurace. Spěšné jídlo jí nevadilo, ostatně řada čínských pokrmů chutná lépe po dvou dnech v ledničce a dvou minutách v mikrovlnné troubě.

Polkla poslední sousto, umyla a utřela nerezovou vidličku a sklenici od mléka a pak naskládala do sebe kartonové obaly a vyhodila je do odpadků. Krátce a decentně si říhla, zašla do obývacího pokoje a pustila si televizi, aby se podívala na místní kabelovou zpravodajskou stanici.

Podle očekávání běžela reportáž z místa, kde Odstřelovač zabil Kelli Wilsonovou. Na obrazovce se objevili shromáždění čumilo-vé, na krátkém záběru se dokonce mihl Repetto, který zástupce médií okázale ignoroval, věnoval jim asi tolik pozornosti jako parkovacím hodinám na ulici. Meg neodolala úsměvu.

Dívala se na zprávy až do chvíle, kdy stanice zopakovala příspěvek o psovi, který spadl do rozvodněného potoka kdesi v New Jersey. Počkala, až se zvíře zachrání pomocí malého jeřábu a smyčky na háku, a dálkovým ovladačem televizor vypnula. Na posledním záběru, než se obraz rozplynul, se skvrnitý kokršpaněl s otočenou hlavou díval pohledem ztracence do kamery. Skoro to vypadalo, jako by litoval, že ho z vody vytáhli.

Meg si v nastalém tichu zívla, vstala z pohovky a odšourala se k počítači na stolku u okna. Rozsvítila lampičku a na tmavém skle monitoru spatřila unavenou mladou ženu, která si s pochmurným výrazem sedá na židli. Zpola očekávala, že jí ta žena pokývne na pozdrav. Připojila se na internet a přečetla si e-mailovou zprávu od Alexe Reyalse:

Bylo mi velkým potěšením se s vámi zase setkat, navzdory okolnostem? Alex

Zdvořilý, dokonce možno říci formální vzkaz. V žádném případě výhružný. Přesto Meg zamrazilo. Kde získal její elektronic-kou adresu? To má tak dobré styky na newyorském policejním oddělení? Ruka se jí natáhla ke klávesnici, ale prsty strnuly půl palce nad ní.

Neměla by odpovídat. Nesmí!

Má mu zavolat a zeptat se, jak a kde zjistil, kam jí poslat e-mail? Třeba by se o něm nejen něco dalšího dozvěděla, ale získala by možnost si s ním ještě jednou promluvit. Ale po rozhovoru s Repettem jí i toto řešení připadlo nerozumné. Nakonec usoudila, že nejlépe udělá, když na vzkaz vůbec nezareaguje. Profesionalita a zkušenosti velely nechat Alexe Reyalse být, alespoň dokud neskončí vyšetřování případu Nočního odstřelovače.

Jenže co když spáchal vraždu?

Nevěřila tomu sice, ale policejní práce se jí příliš zaryla pod kůži, aby tu hypotézu jen tak lehce zavrhla.

Nic. Nemůže dělat vůbec nic, jen tiše doufat, že má pravdu a že se z Alexe nevyklube Noční odstřelovač nebo vrah, který ho napodobuje. Vrah, jehož by mohla sledovat a využít získaných poznatků k tomu, aby ho dopadla a zabránila mu tak v dalších zločinech.

V duchu si zopakovala, že Alex nemá nic společného nejen s Nočním odstřelovačem, ale ani s dalšími vraždami. A tomu bys měla zatraceně věřit, uzavřela své úvahy.

Držela se té myšlenky jako jedné z mála konstant ve svém ži-votě.

Nejistá jistota.

Vypnula počítač a chvíli sledovala televizní reality show, tak pitomou, že na posledních pět minut úplně ztlumila zvuk. Potom si šla lehnout.

Trvalo jí dlouho, než usnula, a z neklidného spánku ji rušily nepříjemné sny a starosti. Kdykoliv se probrala k téměř plnému vědomí, soustředila se na praktické záležitosti a snažila se znepo-kojivé myšlenky ovládnout.

Myšlenky na Alexe.

Bylo mi velkým potěšením se s vámi zase setkat…

Noční odstřelovač ležel na posteli v neproniknutelné tmě, obklopen naprostým tichem, a sledoval, jak si žena z klubu Cleo sbírá z podlahy a židle svršky a po špičkách odchází nahá do koupelny. Než za sebou tiše zavřela dveře, zahlédl na okamžik siluetu ladné postavy, vykreslené do tmy tlumeným přísvitem noční lampičky na chodbě, a vzpomněl si na bujný zážitek, starý jen pár hodin.

Mrkl na digitální budík na stolku vedle lůžka. Červené číslice ukazovaly půl čtvrté. Nejklidnější hodina nad ránem. Poslouchal tlukot vlastního srdce, občasné zvuky z ulice a šustění šatů, jak se Mary Maureen v koupelně oblékala.

Pak se dveře otevřely, opět do polotmy, protože žena ohledu-plně zhasla světlo nad zrcadlem, aby ho nevzbudila. Věděl, že leží ve stínu a nemusí zavírat oči, a díval ,se, jak beze slova přechází pokoj a bez ohlédnutí odchází. Za chvíli cvakly dveře v hale.

Rozsvítil lampu na nočním stolku a posadil se.

Kromě shrnuté přikrývky a obrysu lidské postavy vytlačeného do matrace a polštáře nezůstala jediná známka, že s ním ta žena ležela v posteli. Vstal a nahý zašel do koupelny. Nezanechala mu žádný vzkaz, dokonce ani rtěnkou na zrcadle. Vůbec nic. Bosky odspěchal do obývacího pokoje.

Zdálo se mu, že se zde ničeho nedotkla. Prostě odešla, tiše a nenápadně jako had.

Uvažoval, zdali ji uspokojil. Připadalo mu, že se jí líbilo všechno, co s ní prováděl. Když do ní prudce pronikal, hladila ho po tváři a nesrozumitelně mumlala vášnivé sliby. Její nefalšovaná vá-šeň jako by ho transformovala.

Ale opustila ho uprostřed noci.

Věděl, co se muselo stát. Spatřila ho takového, jaký ve skutečnosti byl. Viděla ošklivost, dřímající těsně pod povrchem, neunik-la jí jeho odlišnost.

Některé charakterové rysy se vyryjí nesmazatelně do tváře, pomyslel si.

Něčeho se člověk nikdy nezbaví, kdyby se bůhvíjak snažil.

Sevřel si obličej do dlaní tak tvrdě, až to zabolelo, a rozplakal se. Uplynula hodina, než vstal a vrátil se do ložnice. Ale přestože byl k smrti vyčerpaný, spánek nepřicházel. Vyhrabal se z postele, vypil sklenici mléka a chvíli se procházel. Pokusil se číst. Zapnul televizi. Znovu se procházel.

Pak si sedl a vyčistil zbraně.

28

Problém. Střílet ze střechy bylo vyloučeno, a tak se Noční odstřelovač rozhodl pro jiný postup.

Dvě nejvyšší patra obytné budovy Edmont Arms Apartments procházela renovací, v jejímž rámci vznikala série schodovitě se-stupujících teras. A právě ta, kterou budovali v nej vyšším podlaží, mu umožnila postoupit o další tři metry blíže k chodníku. Tam ho nikdo neuvidí a na střechu se pak dostane, aniž by musel riskovat vloupání do bytu z chodby. Jednoduše vystoupil po požárním schodišti až nahoru a spustil se na terasu po laně. Při odchodu si pak otevře francouzské okno a odejde z bytu normálně dveřmi.

Když před několika dny v noci hledal vhodnou střeleckou pozici, nikdo si ho nevšiml. Do budovy se každý dostane bez nejmenších obtíží, stačí počkat, až se apatický vrátný bude věnovat jiné činnosti (obvykle klábosení s nájemníky nebo kouření), a pak proklouznout dveřmi z kouřového skla. Vrátní věnují mno-hem více pozornosti příchozím než těm, kdo odcházejí. A aby si na ně později vzpomněli, musí je při odchodu pochopitelně vidět. Problém spočívá v tom, že nemůžete předem vědět, kde při vašem odchodu vrátný bude a co bude právě dělat, případně zda si vás všimne a zapamatuje.

Noční odstřelovač nenarazil na žádnou překážku ani při před-běžném průzkumu, ani ted, když vylezl po požárním schodišti na střechu a spouštěl se na terasu. Jistě, odchod možná znamená drobné riziko, ale i tak potrvá několik dní, než policie určí místo, odkud padl výstřel, pokud se jí to vůbec podaří. A víc než oněch pár dní, než se detektivové k výslechu vrátného dostanou, Noční odstřelovač nepotřeboval. I kdyby si ho vrátný nakrásně všiml, popis na základě mlhavé vzpomínky bude mít jen pochybnou hodnotu. Očití svědkové bývají málo spolehliví i za těch nejpří-znivějších okolností.

Kolem hlavy mu s hlasitým třepotem křídel přeletěl velký pták a vylekal ho. Na holuba je to moc vysoko, pomyslel si, nejspíš to byl sokol. Věděl, že v New Yorku tito dravci skutečně žijí, v hníz-dech, která si budují na římsách mrakodrapů. Velkoměsto, dílo lidských rukou, pro ně představuje ideální prostředí.

Posadil se, udělal si pohodlí a chvíli odpočíval. Pak zaujal střeleckou polohu, opřel si pravý loket o koleno, aby se zbraň ani nezachvěla. Na holých pažích a krku ho příjemně chladil noční vánek. Přiložil oko k okuláru puškového dalekohledu. I z parapetu terasy ho čeká obtížný výstřel. Palebná linie povede přes ulici a roh Central Parku, kde bude částečně zastíněna větvemi stro-mů. Se zásahem může počítat jen tehdy, když bude mířit na nehybný cíl.

A to si vyžádá trpělivost. Musí si počkat na přesný okamžik, kdy nastane správná časová souhra viditelnosti, síly větru a rychlosti střely, a kdy tedy nebude moci minout. Noční odstřelovač byl zkušeným pozorovatelem lidí a věděl, že při každém setkání čtyř nebo méně osob nastane chvíle, kdy ustane hovor i veškerý pohyb, byť na pouhou vteřinu či dvě. Živý obraz. A v tomto krátkém časovém intervalu bude jediným pohybujícím se předmětem kulka, která dorazí k cíli dříve než zvuk výstřelu.

Živý obraz skončí smrtí.

Noční odstřelovač se opřel, podíval se na hodinky, pak pohnul uzávěrem a vsunul do komory náboj.

Čekání začalo.

Ideální večer pro posezení venku. Vrchní uvedl Leeho a Martu ke stolu vedle dekorativního kovového zábradlí, které oddělovalo předzahrádku od chodníku.

Naštěstí měli rezervaci. Všechny kulaté stolky s ubrusy byly obsazeny. Posadili se a číšník si zaznamenal jejich objednávku nápojů. Lee se zadíval oknem do poloprázdné restaurace. Volné stolky, u baru sotva deset hostů. Ale venku bylo tak hezky, že by se mu dovnitř rozhodně nechtělo. Lehký vánek, příjemná teplota, plápolající svíčky, vůně koření a tlumený šum konverzace vytvářely svůdné prostředí, v němž musí každému chutnat. Lee Nasad a Marta Kimová si tuto schůzku domluvili před dvěma dny. Oba patřili k velmi zaneprázdněným lidem a poloha Peru North jim vyhovovala. Marta kromě toho toužila konečně poznat tuto peruánskou restauraci, o níž její kolegové v Kolbově výzkumné nemocnici, kde pracovala jako laborantka v oddělení soudního lékařství, pěli samou chválu.

Ačkoliv byli oblečeni dosti neformálně, Lee měl na sobě na-řasené plátěné kalhoty hnědé barvy, tmavý rolák a přes něj čer-ný blejzr, Marta modré džínsy a bílou halenku, a nevypadali na bůhvíjak úspěšné lidi, oba se ve svých profesích dostali na samý vrchol.

Stoupali k němu velmi obtížně.

Leeova matka se narodila na Jamajce, a její syn byl tedy Američan první generace. Z choulostivého dítěte vyrostl drobný mla-dík, který si vybojoval cestu z chudinské čtvrti Newarku pomocí stipendií, která mu umožnila vystudovat střední i vysokou školu. Nakonec získal na Harvardově univerzitě titul MBA a nabyté znalosti dokonale využil. Zaměstnavatel, brokerská firma Comog and Stoneman Investments, jej nedávno povýšil do funkce finančního analytika. Lee odmalička tíhnul k psaní a po dvou marných po-kusech se konečně zdálo, že se trefil přesně do černého. Před šesti měsíci mu vyšla kniha Kde leží peníze a dnes se jeho, tehdy osamělá a mnoha finančníky vysmívaná, předpověd dvacetiprocent-ního růstu cen akcií do písmene naplnila. O mladého analytika byl najednou obrovský zájem. Zvali ho do televize, jeho publikace se ocitla v několika žebříčcích nejprodávanějších titulů a mnozí ho pokládali za finančního génia. Ať už jím byl nebo ne, minulý měsíc mu vydavatelství zaslalo tučný šek jako autorský honorář. V osmadvaceti letech byl úspěšný, bohatý a žádaný.

A dnes večer požádá o ruku svou dlouholetou věrnou lásku Martu Kimovou, krásnou dceru před mnoha lety zesnulého brit-ského válečného korespondenta a jeho jihovietnamské nevěsty.

Marta se narodila v Jižním Vietnamu, vzdělání získala v Anglii a ve Spojených státech žila pět let na základě pobytového víza. Její profesní výsledky přitahovaly pozornost a v oblasti analýz DNA platila za stejného odborníka jako Lee na poli kapitálových trhů. Úspěch s sebou přinesl příslušné finanční ocenění, avšak Marta se oprávněně domnívala, že ho nebude potřebovat. Absolutní jistotu ovšem získá, až nastane ta správná chvíle. A dnešní večer byl k tomu jako stvořený. Věděla, že dnes ji Lee požádá o ruku, a ona bez nejmenšího váhání a pochyb jeho nabídku přijme. Nejen že se oba oddaně milovali, ale manželství z ní automaticky udělá ame-rickou občanku. Navíc velmi bohatou.

Po příjemné a chutné večeři nastal ideální okamžik. Číšník jim právě přinesl kávu a nálada se vzácně shodovala s příležitostí. Ale Lee chtěl moment, kdy sáhne do náprsní kapsy pro pouzdro s ne-křesťansky drahým briliantovým prstenem, ještě o něco oddálit.

„Jsi šťastná?” zeptal se.

Usmála se. „Obecně i specificky řečeno, šťastnější už být ne-můžu.”

„Ted z tebe mluví výzkumný pracovník.”

„Ach bože, ano, jsem šťastná!” Spojila ruce za hlavou a vypjala hrud, aby jí vynikla ňadra pod napjatou blůzkou, a rozhlédla se. „Kdo by nebyl šťastný? Kouzelná noc, vynikající večeře, nádherný život.”

„Nikdy nevíš, co by se ještě mohlo zlepšit.”

„O tom pochybuju. Žádnou možnost nevidím.”

Plápolající světlo svíčky ozařovalo její hladkou pleť a umoc-ňovalo vzrušující krásu. Lee od ní nedokázal odvrátit oči, Marta seděla bez hnutí a oplácela mu upřený pohled.

Pozvedl šálek. Věděl, že káva bez cukru bude horká, a aby ji nerozlil, seděl strnule a pomalu nesl šálek k ústům. Hleděl přitom na svou budoucí ženu, na svůj budoucí život.

Plamínek svíčky pomohl Nočnímu odstřelovači přesněji odhadnout směr a sílu větru, posunul střed nitkového kříže v za-měřovacím dalekohledu o kousek doleva.

Pozná, až nastane ten správný zlomek vteřiny. Jako vždy. Měl k tomu vzácné nadání.

Klid… klid… trpělivost… trpělivost.

Zadržel dech, znehybněl a jako by splynul s cílem.

Jako fotografie strnulá v čase.

Dokud nestiskl spoušť.

Kulka vnikla Leemu ze strany do krku a ještě předtím, než práskl zvuk výstřelu, mu proťala hlavní tepnu, odrazila se od kosti a vletěla do hrudní dutiny. Skácel se obličejem na stůl před Martu, která v šoku vytřeštila oči a otevřela ústa k němému výkřiku. Ostatní hosté vyskočili a rozběhli se jako hejno kuřat, hledajíce úkryt. Za necelou minutu ubrus kompletně prosákl krví.

29

Repetto stál a sledoval, jak město znovu vstřebává místo, kde zemřel Lee Nasad. Chodci i řidiči se již brzo přestanou ohlížet k restauraci, kde došlo k vraždě, rozhovory se stočí k jiným, aktuál-nějším tématům. Hosté u stolů v předzahrádce, kterou navštívila násilná smrt, si budou pochutnávat na jídle bez pochmurných asociací. Jméno oběti, mladíkův duch a osobnost se vytratí a zůstanou jen v myslích těch, kdo ho milovali. New York nepřestane být New Yorkem, velkoměstem, v jehož každém domovním bloku byste při důkladném pátrání objevili stopy násilí, utrpení a lidských tragédií.

Ulice, v níž Lee Nasad zemřel, byla po činu z obou stran uzavřena, ale nyní dopravní policisté odstraňovali bariéry a otevírali ji pro normální provoz. Jako první projel po dlažbě taxík, za ním několik osobních vozidel a pak dodávka s úchytem pro výsuvný žebřík na střeše, ovšem bez žebříku.

Sanitka, která odvážela mrtvolu, odjela s blikajícími majáčky, ale s vypnutou sirénou před deseti minutami. Martu Kimovou ob-klopili policisté i civilisté; jeden z nich se představil jako její strýc, ostatní byli kolegové z práce, mezi nimi i lékař, který jí podal se-dativa.

Lee Nasad byl svým způsobem celebrita. Už ted média obšírně referovala o jeho vraždě a reportéři se nedočkavě dožadovali dalších podrobností. Televizní štáb utábořený na druhé straně ulice snímal z nedostatku lepšího materiálu Repetta, Meg a Birdyho, jak stojí v prostoru za žlutou policejní páskou a prohlíží si převrhnuté židle a stoly, rozlité nápoje a zbytky jídel rozsypané na podlaze před zavřenou restaurací.

„Zrovna se chtěl napít kávy,” konstatoval Repetto. „Podle snoubenky seděl vzpřímený jako pravítko.”

„Téměř snoubenky,” opravila ho Meg. „A není tamhleto briliantový prsten, který měla dostat?”

„Ten chlapík byl finanční čaroděj a navíc vynikající spisovatel.“ poznamenal Birdy. „Topil se v prachách.”

„A další byly na cestě,” dodal Repetto. „Čekala ho zářná budoucnost, kterou už neprožije.” Opřel ruce v bok a rozhlédl se, jako by zkoumal místo činu poprvé. „Takže víme přesně, kde Nasad seděl, a známe polohu těla v okamžiku výstřelu. Kulka přiletěla shora, což znamená, že vrah pálil z vyvýšeného místa, ne z parku. To by nám mohlo pomoct. Plocha parku omezuje na polovinu množství míst, které budeme muset prověřit. Možná se nám podaří zredukovat počet možných stanovišť na pět či šest domů ve vedlejším bloku.”

„Nesmíme opomenout vyšší budovy vzadu,” upozornila Meg.

Repettovi to připomínat nemusela, ale doufal, že Noční odstřelovač zvolil snazší výstřel na kratší vzdálenost. Bylo by to rozumné a i při tak iracionálním aktu, jako je vražda, lidé často postupují rozumně.

Meg zírala na krvavou skvrnu na betonu a myslela na Alexe. Mohl muž, kterého znala, takto krůtě a bezohledně zničit skvělou budoucnost dvou lidských bytostí? Uklidňovala se tím, že Alex má na většinu předchozích vražd Nočního odstřelovače jakés takés alibi. Ale pořád existovala možnost napodobování zločinů jiného pachatele. Co když ve městě řádí dva odstřelovači? Alex přece nemusel zabít všechny oběti. Publicita, jíž se Nočnímu odstřelovači dostávalo, mohla klidně u psychicky labilního jedince spustit mechanismus svádějící k napodobení. Alex nepostrádal schopnosti a znalosti nutné k tomu, aby podle vzoru rozpoutal druhou, vedlejší sérii vražd. Jako bývalý policista měl dostatek styků, aby si mohl zjistit, jakým způsobem Noční odstřelovač své zločiny páchá, a pak jeho postup imitovat. Přála si podobné myšlenky vypudit z hlavy, ale nemohla. Současně se s nimi ovšem nedokázala smířit.

Repetto vedle ní si povzdechl a svěsil paže, pak si zapnul sako. „Máme práci.”

„Jako vždycky,” přitakala Meg.

„Tak už to na světě chodí,” dodal Birdy.

Bobby Mays stál ve dveřích činžáku na Upper West Side a pozoroval, jak vítr prohání cár novin. List papíru se chvíli třepetal zachycený na sloupku semaforu, další poryv jej odvál doprostřed ulice, kde se ho zmocnil vír za projíždějícím automobilem a změnil směr jeho letu. Noviny se omotaly kolem nohou nějakého chodce, který je odkopl, až přistály Bobbymu na kotníku.

Copak jsem nějakéj předplatitel?

Bobby se sklonil a zvedl noviny, než odplachtí na další blud-nou pouť. Viděl, že drží v ruce list z dva dny starého vydání New York Times, a jeho pozornost upoutal článek o další oběti, kterou Noční odstřelovač zabil na zahrádce před peruánskou restaurací. Zalitoval, že si minulý měsíc rozbil brýle, protože ted musel držet potištěný papír na délku paže a mžourat, aby mohl číst.

Zdálo se mu, že o této vraždě už věděl dříve. Ale to přece není možné. Článek mu navíc připomněl bezdomovce, kterého viděl spěchat na protější straně ulice. Jenže které ulice? A kde?

Odložil noviny. Jak je to dlouho? Zahlédl toho člověka po jiné vraždě, nebo to byla tahle? Cítil jakési spojení, avšak nedokázal je definovat. Ten článek se k němu dostal náhodou, jako kdyby mu ho z ulice přivál sám osud. Mělo to prostě něco společného s tím bezdomovcem, který podle Bobbyho přesvědčení žádný bezdomovec nebyl.

Papír se mu třepetal v ruce, jako kdyby se chtěl uvolnit ze se-vření a volně odletět. Složil jej na polovinu, pak na čtvrtinu a os-minu a zastrčil do kapsy obnošené bundy. Možná by měl vyhledat nějakého policajta a říct mu o tom chlapovi. Je to asi jeho povinnost, když uvážíme, že sám kdysi pracoval u policie.

Svěsil ramena a vydal se k Broadwayi, přičemž jeho oči hleda-ly modrou uniformu. Konečně spatřil policistu, který stál na rohu a vysvětloval cestu turistům. Bobby čekal. Policista mluvil, ukázal rukou směr a zase mluvil. Usmíval se. Turisté mu rovněž s úsměvem poděkovali a spěšně odešli.

Teprve pak Bobby přistoupil ke strážci zákona. Byl to vysoký muž s dlouhým nosem nad hustým černým knírkem. Bobbymu připomínal jednoho dávno mrtvého herce, který hrával Sherlocka Holmese. Jak se jenom jmenoval? Jo, už to mám. Basil Rathbone.

Policista se na něj podíval a nasadil výraz, který Bobby neměl rád.

„Mám nějaký informace,” začal opatrně.

Policista ho probodával tvrdým pohledem.

„Jde vo to střílení….“ Bobby vylovil z kapsy složené noviny. „Viděl jsem chlapa…”

„Chlapa s puškou?” skočil mu do řeči strážník.

„Ne. Tak mě přece poslouchejte. Viděl jsem toho chlápka… Prostě se mi na něm něco nezdálo.”

Policista přikývl. „Takových běhá po městě spousta, kámo.”

„Spěchal.”

„Tak se rozhlídni. Tady spěchá každý. Neptej se mě proč.”

„Neptám se. Ale s tím chlapem vopravdu nebylo něco v pořádku. Četl jsem tady vo tom Nočním vodstřelovači, dyť ho zná-te, ne?”

„Toho zná každý.”

„Jo, jasně, ale…”

„Potřebuju se dostat do parku Riverside, strážníku.”

Pohledné, asi šestnáctileté děvče se ptalo na cestu. Dvě kama-rádky postávaly opodál, jako by se styděly policistu oslovit. Všechny tři měly podobnou postavu a Bobby si pomyslel, že kdy-by neměla každá jiné vlasy, mohla by to klidně být trojčata.

„Jděte pořád tímto směrem,” vysvětloval strážník.

„Hele, ten chlápek…”

Trojice dívek se na Bobbyho zadívala. Ušklíbly se odporem a odvrátily se, vandrák pro ně přestal existovat.

„Po této ulici.” Policista máchl rukou k parku; i pro něj už Bobby neexistoval.

Nech toho. Těm je to jedno. Vykašli se na ně.

Bobby se odšoural a nikdo se ho nepokusil zastavit. To, co se stalo, ho naštvalo, ale nepřekvapilo. Následující hodinu bloumal ulicemi a už pomalu zapomněl, co ho rozzlobilo, když vtom spatřil na rohu policejní stanici. Zhluboka se nadechl, pokračoval po-dél bloku a vstoupil do budovy.

Od jeho poslední návštěvy policejní stanice uběhlo již hodně vody, ale ted si znovu připomněl, že vypadají jedna jako druhá. Podél jedné stěny haly lavice pro návštěvníky, nízké dřevěné zábradlí s úzkou brankou, aby se k pultu služby nenahmulo najednou moc lidí, což by vyvolalo zmatek. Za pultem několik řad psa-cích stolů a pak dlouhá chodba s dveřmi do kanceláří a vyšetřoven.

Na zdi visela zarámovaná fotografie nadhazovače Yankees Dereka Jetera; držel v ruce pálku a na hlavě měl baseballovou čapku s emblémem NYPD. Odkudsi pronikaly zvuky rádiové konverzace, jak dispečer směroval hlídkové vozy na různá místa. Bobby chvíli poslouchal a zalitoval, že už není policista.

Na krajíčku jedné z lavic seděla žena. Obličej měla samou modřinu a pažemi si objímala kolena přitažená k bradě. Tvářila se rozpačitě a zdálo se, že se stydí. Kolem prošla dvojice uniformovaných pochůzkám a širokým obloukem se vyhnula Bobbymu, který si byl dobře vědom, že v místnosti šíří ne zrovna příjemný pach.

Pak si ho všiml službukonající seržant za pultem a zamračil se. Byl to urostlý muž s prošedivělými vlasy a hladkou načervenalou pokožkou. Vypadal jako Ir. Podle jmenovky na desce se jmenoval Dan 0’Day.

„Hledáš přístřeší?” zeptal se Bobbyho.

„Ne. Chtěl bych předat jistou informaci. Kdysi jsem taky bejval policajt.”

Výraz Irovy tváře se nezměnil. „Fakt? Kde?”

„Ve Fily.”

„A co se stalo?”

Bobby pokrčil rameny. „Prostě už policajt nejsem.”

„No jo… Takže co kdyby sis dal odchod?”

Asi bych měl. Chodit sem byla nejspíš velká chyba.

Poslední pokus. „Hele, řek jsem, že mám informaci.”

Seržant 0’Day se sklonil k pultu a začal vyplňovat formulář v domnění, že Bobby odchází. „Jo, slyšel jsem.”

„Jde vo to střílení…” Bobby se odmlčel a hledal vhodná slova. Sakra, mozek i ústa se mu vždycky zadrhnou v ten nejméně vhod-ný okamžik.

„Myslíte střílení Nočního odstřelovače?” Seržant konečně projevil zájem.

„Jo, vo to. Hele, znám jistýho… falešnýho bezdomovce. A jed-nou jsem ho viděl nedaleko místa vraždy hned potom, co jsem zaslech výstřel.”

„Proč falešného?”

„Cože? Aha. No, prostě šel až moc rychle a cílevědomě.”

0’Day se na Bobbyho zadíval pozorněji. Šel až moc rychle a cílevědomě. Ta slova mohla klidně pocházet z policejního hlášení. Takový jazyk používají někteří strážníci, když chtějí transformo-vat zážitek do oficiálního textu. Ten chlap množná opravdu kdysi býval poldou.

„Chcete říct, že běžel?” zeptal se seržant o poznání zdvořileji. „Nebo klusal? Nebo jenom rychle kráčel? Tak co?”

„Prostě šel moc rychle a cílevědomě.”

„Jo, to už jste říkal.”

„Jako kdyby šel na určitý místo.”

„Jistě, to je možné.”

„Ale není. Teda jestli je fakt… jako já. A vo to tady jde. Já prostě vím, že není jako já. Není to houmlesák. Určitě ne. Vohoz nesedí. Moc čistý. Boty taky nesedí. Nedokážu to přesně vyjádřit. Nehraje na něm spousta věcí. Nezapadá do vobrazu. Já to poznám. Zůstalo mi policajtský voko. Prostě to vím.”

Seržant na něho hleděl. Neusmíval se ani nemračil. Modré oči nad modrou policejní košilí ještě více zmodraly. Modrá barva pronikne do krve. Navždy. Bobbymu v ní taky zůstane. Dokud mu bije srdce.

„Nedozvěděl jsem se nic, co by nám mohlo pomoct. Ale pře-dám to dál,” slíbil 0’Day.

Bobby věděl, že lže. Službukonající seržant mu nevěřil, a jestli ano, nepokládal jeho historku za důležitou.

„Jak se jmenujete?” zajímal se policista.

Bobby ucukl. „Na tom nezáleží.” Tady už nemůže nic získat. Ani nikdo jiný. Chodit sem byl omyl. Jak ho vůbec napadlo, že by mu někdo uvěřil? „Moc rychle a cílevědomě. Pořád mám na tydle věci voko. Vím, co říkám. No nic, chtěl jsem pomoct.” Otočil se ke dveřím. Ani 0’Day, ani uniformovaný policista, který právě vchá-zel do budovy, se ho nepokusil zastavit. Všichni na něho kašlali. „Pořád mám na tydle věci voko,” zopakoval.

„Možná jo,” prohodil za ním seržant trpělivým, laskavým hla-sem. Ale byl to jiný tón než ten, který by použil, kdyby mu věřil. „Možná jo, kamaráde.”

„Nejsem žádnej váš kamarád,” ohradil se Bobby. „S tímdle na mě nechodte.”

„Pardon. Omlouvám se.”

Bobby vypadl ze dveří a sešel po schodech na chodník. Zpátky do svěžího nočního vzduchu a zvuků velkoměsta. Zpátky na ulici.

Věděl, že právě tam patří.

„Ten není zralý,” pronesl mužský hlas.

Zoe tentokrát zašla do samoobsluhy v sousedství opravdu na-kupovat potraviny a právě si v oddělení ovoce a zeleniny vybírala meloun. Odložila vybraný kousek na polici a ohlédla se k muži, který ji oslovil.

No teda! Byl prostřední postavy a mimořádně hezký, jeden z těch dokonalých krasavců, kteří až vzbuzují dojem zženštilosti. Něco v jeho zjevu však mluvilo o opaku. Nemluvilo, přímo křiče-lo! Pod očividně drahým rozepnutým pláštěm hnědé barvy nosil tmavý oblek, bílou košili a červenou hedvábnou kravatu. Když ukázal na meloun, zableskl se nejprve zlatý prsten a pak zlaté náramkové hodinky.

„Omlouvám se, že jsem vám přerušil mačkání ovoce,” řekl se zářivým úsměvem, „ale tenhle kousek už jsem ochutnal.”

„Za zdvořilou pomoc se nemusíte omlouvat.” Zoe měla co dě-lat, aby udržela duševní rovnováhu. „Laskavost hýbe světem.”

„Kéž by tomu tak bylo.”

„Měla by s ním hýbat,” dodala. Tak tuhle rybu rozhodně nenechá uplavat. „Já jsem si vlastně původně přišla pro roketu. Přátelé mě pozvali na večeři a já slíbila hostitelce, že ji přinesu na salát. Styděla jsem se přiznat, že vůbec nevím, co to je. Máte ponětí, jak vypadá?”

Prohlížel si ji pevným, hodnotícím pohledem, klidně, jako kdy-by si vybíral zeleninu. Jeho úsměv se rozšířil. „Vy moc dobře víte, jak roketa vypadá.”

Cože? Přešlápla z nohy na nohu jako přistižená školačka. „No jo, asi jo.”

„Tím nechci říct, že byste se ode mě nemohla něco přiučit,” opáčil, pořád s úsměvem.

Zoe se zazubila. Tento gambit znala až příliš dobře. „Nejste nějak moc troufalý?”

„Spíš realistický. A možná jednoduchý.”

„Jednoduchý?”

„Když spatřím ženu tak žádoucí jako vy, snažím se ji prostě a jednoduše lépe poznat.”

„A co když jsem zadaná? Nebo vdaná?”

„Nejste. Už jsem vás v tomto obchodě párkrát viděl nakupo-vat.”

„Myslíte, jako že jsem byla sama?”

„Nechci, abyste odsud odešla,” ignoroval její otázku. „Abyste odešla z mého života.”

„To s největší pravděpodobností udělám.”

„To si nemyslím.”

A ted Zoe seděla u toaletního stolku a pročesávala si dlouhé rusé vlasy. Dávala si na účesu záležet, chtěla ho mít dokonalý, až vklouzne do černých šatů, které si dnes večer obleče. Věřila, že se jí podaří dostat je přes hlavu, aniž by si účes narušila, a že jí pak nezůstane na ramenou vypadlý vlas.

Její poslední rande s intelektuálním týpkem (byl to kurátor uměleckého muzea, momentálně bez zaměstnání) se ani zdaleka nevyvinulo do vztahu, který hledala, ale Zoe se nevzdávala. Svobodné ženy, které žijí samy a pracují v New Yorku, hned tak něco neodradí. Jinak by totiž v New Yorku žít nemohly.

Muž, kterého si vyhlédla (nebo si on vyhlédl ji) ve svém oblí-beném lovišti, místní samoobsluze, představoval výjimku. Možná výjimku s velkým V. Jistě, totéž si myslela o řadě mužů, s nimiž se v oddělení ovoce a zeleniny setkala. Nevěděla, proč je právě zelenina a ovoce tak dobrým místem k seznámení, pouze tušila, že to má něco společného s primárním instinktem, který vzbuzuje pohled na ženu obklopenou syrovou stravou. Alespoň v myslích mužů.

O tomhle nevěděla nic jiného, než že je zdvořilý, mimořádně hezký a také, pokud šaty nelžou, velmi bohatý. Balil holky inteli-gentním způsobem, šarmantně a s poněkud znepokojující doved-ností. A protože vypadá neškodně, rozhodně stojí za zkoušku.

Usmála se při představě, jak se i její partner pro dnešní schůzku strojí, aby na ni co nejlépe zapůsobil. Pokud není homosexuál, ženatý nebo nevyléčitelně nemocný, pak je to ten nejžádoucnější „starý” mládenec, na jakého Zoe v poslední době narazila. Hezký, bohatý a inteligentní. Tri základní přednosti. Ted ještě aby byl upřímný a měl dobré srdce. Něco v ní vyvolávalo dojem, že mu ani tyto vlastnosti nebudou chybět.

Hlavou jí blesklo podezření, jestli nenosí tupé. Ale co, mávla v duchu rukou. Nikdo není dokonalý.

30

Nic není zadarmo. Birdymu a Meg trvalo téměř týden, než s pomocí půltuctu uniformovaných strážníků určili na základě de-tailní pitevní zprávy a nejrůznějších diagramů místo, odkud vrah střílel.

Nakonec je našla policistka Nancy Weaverová, respektive to byla ona, kdo zavolal Meg vysílačkou.

Když s Birdym dorazila na udanou adresu, Weaverová je odvedla nahoru do nejvyššího podlaží, kde právě probíhala přestav-ba. Na konci chodby se rýsovaly otevřené dveře. Policistka ustoupila a dala detektivům přednost.

Ani kousek nábytku. Obývací pokoj rozdělený příčkou ze su-chého zdivá, bez malby. Dřevěná podlaha zbroušená, ale bez ko-berců. Ve vzduchu se vznášel pach prachu z omítky, tak pronikavý, že Meg kýchla.

„Pozdravpánbu,” utrousil Birdy.

„Všechny byty se renovují,” vysvětlila Weaverová. Uniformovaný policista, který byt hlídal, vážně pokýval hlavou na dotvr-zení pravdivosti jejích slov. Světlo, které pronikalo oknem bez zá-clon, se nemělo od čeho odrazit.

„Zdá se, že s tím před nějakou dobou přestali,” podotkl Birdy.

„Před čtyřmi měsíci,” potvrdila Weaverová. „Podle správce došly majitelům peníze a ted se snaží sehnat půjčku.”

Meg se vrátila ke dveřím do chodby. „Zámek vypadá v pořádku.”

„Ale tento ne.” Weaverová zamířila do ložnice.

Meg okamžitě pochopila. Západka francouzského okna, které vedlo na terasu, byla násilím vypáčena. V ložnici přece jen nějaké vybavení zůstalo, opuštěný prádelník bez zásuvek, dřevěné čelo dvojlůžka, z něhož se loupala dýha. Vrstva prachu napovídala, že se nábytku dlouho nikdo nedotkl. Na hladké podlaze žádné otisky.

„Vypadá to, že sem vnikl z terasy,” řekla Weaverová. „Tamhle z toho rohu.”

Meg vyšla na balkon a představila si, že míří puškou na hosty před peruánskou restaurací. Lehce se naklonila, ale výhled na stol-ky jí pořád částečně zakrývaly stromy. Předzahrádka byla ukli-zena, ale dosud ji neotevřeli. Posunula se a konečně spatřila stůl, u kterého v osudnou noc večeřel Lee Nasad se svou nastávající. Poodstoupila od nízkého parapetu, zaclonila si rukou oči před od-poledním sluncem a pohlédla nahoru. To je ono.

Weaverové neušlo, že pochopila. „Byla jsem tam. Noční odstřelovač se spustil ze střechy a pak vypáčil dveře na balkon, aby si připravil únikovou cestu. Nejspíš sjel výtahem a odešel, aniž si ho někdo všiml.”

Meg se zamyslela. Ano, to je přijatelné vysvětlení. Vrah pravděpodobně opustil budovu dříve, než si v restauraci uvědomili, co se stalo. Šok dokáže pořádně narušit schopnost logicky uvažovat. Proto bývají očití svědkové vesměs bezcenní.

„Připomíná mi to nedávné případy vraha, kterému se říkalo Noční pavouk,” poznamenala Weaverová. „Pachatel se spouštěl po laně ze střechy jako pavouk a pronikal oknem do ložnice oběti.”

„Je zde jistá podobnost,” připustil Birdy. „Ale podle mě si ten chlap prostě zvolil nejsnazší přístup na místo střelby, kam se do-stal bez toho, že by ho někdo viděl.”

„Možná to tady navštívil ještě před nocí, kdy odsud střílel,” uvažovala nahlas Meg. „Zkoumal terén a vybíral si nejvhodněj-ší palebnou pozici. Nechtěl po sobě zanechat viditelné známky vloupání.”

„Co nám to říká?”

Dorazil Repetto. Pokynul Weaverové a pak si poslechl hlášení obou detektivů.

„Opět dobrá práce, Weaverová,” pochválil uniformovanou policistku.

„Díky. Ale to není všechno.” Opatrně přešla po holé podlaze k místu nedaleko francouzského okna. Meg a Birdy si vyměnili pohled. Weaverová se svým velkým objevem zjevně čekala na šé-fův příchod. Ta ženská touží po povýšení. Meg se neubránila po-usmání. Nemohla Weaverovou neobdivovat pro její ambicióznost a současně odsuzovala to, jak s Repettem manipuluje. Připomínala jí někoho před pár lety, předtím, než ten někdo zmoudřel.

Nebo možná potom.

„Tady.“ ukázala Weaverová. „Když se pozorně podíváte, uvidíte blátivý otisk.”

Podívali se.

„Velikost deset.“ usoudil Repetto.

„To omezuje okruh podezřelých na deset milionů chlapů včet-ně mě.“ opáčil Birdy. „Na střeše je podobných stop víc. V místě, kde by si člověk upevnil lano, kdyby se chtěl spustit na terasu. Zkontrolovala jsem i kabinu výtahu, ale v ní se za tu dobu vystřídalo tolik lidí, že se tam nedalo nic objevit.”

„Ten otisk po sobě určitě zanechal vrah,” řekl Birdy. „Tedy po-kud je to bláto na střeše stejné.”

„V ten večer, kdy byl Lee Nasad zastřelen, nepršelo,” poznamenal Repetto.

„V tom případě je ovšem divné, že po něm zůstalo bláto,” snažila se Weaverová. „Nicméně je tady v ložnici, je na balkoně a taky na střeše.” Meg napadlo, že je policistka neměla pouštět na terasu, aniž jim o otisku řekla. Jenže asi by je varovala, kdyby na něj náhodou měli stoupnout. Tak by to alespoň zdůvodnili Repetto a Birdy, kdyby vůči postupu Weaverové vznesla kritickou námitku. Ta zatracená manipulátorka je ovládala jako dvě loutky bez očí.

Bláto se nacházelo v podstatě na celé terase, zejména v bezprostřední blízkosti parapetu a na něm.

„Technici už jsou na cestě,” informoval Repetto své spolupra-covníky. „Myslím, že tohle jim vadit nebude.” Špičkou ukazováku shrnul kousek bláta z parapetu. „Vylezeme na střechu a zjistíme, jestli se vzorek shoduje.”

Bláto se skutečně shodovalo, přinejmenším vizuálně a na omak. Světle hnědé, drsné, s malým obsahem písku. Jíl. Meg sho-da nepřekvapila. Weaverová se sem nejspíš vypravila s vlastním vzorkem, jinak by se o blátu nezmínila.

Vrátili se do bytu a zatímco čekali na příjezd technické skupiny, světelné podmínky se lehce změnily. Meg zachytila koutkem oka téměř neznatelný třpyt, něco tenkého, matně lesklého. Nedaleko vypáčeného zámku francouzského okna. O krok ustoupila a lesk zmizel, když se přiblížila k oknu, znovu se objevil. Předklonila se a spatřila asi deseticentimetrový černý vlas, který uvázl v místu otočného spoje kliky. V tomto případu už jednou na vlasy narazili…

Ostatní se odmlčeli a přistoupili k ní.

Ukázala vlas Repettovi, ovšem nedotkla se ho. „Musíme zjistit, jestli někdo z předchozích nájemníků nebo dělníků, kteří tady pracovali, nosil paruku. Dokud mě laboratoř nepřesvědčí o opa-ku, budu tvrdit, že to není lidský vlas.”

31 1990

Dante strávil měsíc na popáleninovém oddělení Rooseveltovy nemocnice, než ho přeložili na Holmesovu kliniku v New Jer-sey, která se na léčbu následků popálenin přímo specializuje. Následovaly další tři měsíce bolesti, kdy se mu hojily kožní štěpy a transplantáty. Peklo trvá věčně.

Dante ležel nejdřív na jednotce intenzivní péče a pak na polo-soukromém pokoji, o který se dělil se starcem, jemuž vybuchl do obličeje plynový hořák. Brzy však získal vlastní pokoj a postupně dokázal bez pomoci zajít si pro jídlo nebo na některé procedury. Dlouho se domníval, že ho čeká neveselý život oběti ohně, a byl připraven ho kdykoliv ukončit.

Ošetřovatelka, která mu byla přidělena, mu dokázala natolik pozvednout náladu, že se se svým osudem alespoň částečně vyrovnal. Jmenovala se Jane Jonesová. Bylo jí málo přes třicet a ráda svým pacientům, kteří se všichni léčili z popálenin, četla. Jemu však nejraději, měl bystrý, pohotový mozek a často domýšlel pří-běh, který mu předčítala. Uměl zejména správně odhadnout roz-uzlení detektivek.

Jejich vztahu neuškodilo, že Jane byla atraktivní štíhlá blon-dýnka, a Dante se do ní platonicky zamiloval. Když myslel na ni, mohl alespoň na chvíli zapomenout na bolest.

Když k němu jednou ráno ošetřovatelka přišla a usedla na židli vedle postele, neomylně poznal, že plakala. Chtěl jí pomoci, ale měl dojem, že na tak náročný úkol nestačí. „Jste v pořádku?” ze-ptal se a cítil, jak je ta otázka neohrabaná a hloupá.

Jane se usmála a dotkla se špičkou ukazováku koutku oka. „Jde o to, že jsi v pořádku ty. Lépe řečeno budeš.”

Dante si to nemyslel. Rozhodně ne při pohledu do zrcadla. Jedna strana obličeje byla samá rudofialová jizva, vlasy mu na levé

polovině lebky nerostly vůbec a na pravé jen v řídkých ostrůvcích. Nechápal, jak ošetřovatelka snese pohled na takovou zrůdu.

Naklonila se a pohlédla mu do očí. „Tvůj stav se rychle zlepšu-je, Dante. Tvé léčbě ted nejvíce prospěje, když tě přeřadíme mezi ambulantní pacienty.”

„Co to pro mě znamená?”

„To znamená, že tě propustíme z kliniky do domácího ošetřo-vání.”

V hrdle se mu utvořil knedlík. Dosud neuvažoval, alespoň ne vědomě, o tom, že odsud někdy odejde. Navzdory přetrvávajícím bolestem se v nemocnici cítil šťastný a v bezpečí. „Ale každý den sem budu přicházet na zákroky. Tak to myslíte?”

„Ano a ne. Budeš ambulantní pacient, ale ne u nás. Přestěhuješ se do Arizony a tam tě budou také léčit.”

Dante položil hlavu na polštář a snažil se vstřebat novou informaci. Arizona. Věděl, že je to jiný stát Unie, ale zrovna tak to mohla být cizí země. Poušť a kaktusy, kovbojové. Místo, které na-vštěvujete, když jste bohatí, ale natrvalo tam nikdo žít nechce.

„Proč Arizona?”

„Sídlí tam Strongova nadace. Na jednom ranči, kde pacienti žijí a doléčují se.” Odmlčela se a Dante na ni hleděl prázdným pohledem. „Ta nadace platí tvoje nemocniční účty. Léčení v New Yorku i pobyt tady u nás.”

Danta dosud nenapadlo, že někdo musí hradit náklady na jeho léčení. Domníval se, že je to starost státu nebo nějaké federální instituce. Nebo snad přímo kliniky. Copak není úkolem nemocnic zajistit, aby byli lidé zdraví? „Ta nadace… Já to nechápu.”

„Založil ji před mnoha lety bohatý obchodník Adam Wellmont Strong. Je už dávno mrtvý a nadaci nyní vede jeho syn. Klade si za cíl pečovat o sirotky a děti bez domova a poskytuje jim šanci na uplatnění v životě.”

„Ranč… Má se ze mě stát kovboj?”

Jane se zasmála. „To zrovna ne, i když ten ranč normálně funguje a chová se tam dobytek. Ale budeš tam pracovat, stejně jako ostatní děti, s kterými tam budeš žít. Jeden z důvodů, proč nadace umísťuje malé pacienty právě na ranč, je naučit opuštěné děti pracovním návykům a odpovědnosti.”

„Každý je tam nemocný nebo zraněný?”

„Dá se to tak říct. Nemocní a zranění na těle i na duchu. Nadace se snaží udělat ze svých pacientů znovu celé lidi.”

Dante se od sestřičky odvrátil a zadíval se na smuteční vrbu za oknem. „Připadá mi to jako dětský domov. Sirotčinec…”

„Svým způsobem máš pravdu. Ale je to i něco víc.”

„A co ty další děcka? Taky sirotci jako já?”

Ošetřovatelka chvíli hledala vhodná slova. „Potřebují, aby se o ně někdo staral. Nikoho nemají, Dante.”

„Já mám vás.”

„Já jsem tvoje kamarádka. A zůstaneme přáteli. Jenže se o tebe nemůžu starat napořád. Nemůžu si to dovolit a mám svůj vlastní soukromý život mimo kliniku…” Ošetřovatelce se zlomil hlas. „Ty pláčeš?”

//Ne!”

„Na ranči se ti bude líbit, uvidíš. Myslím, že si to tam nakonec zamiluješ. Jako ostatní děti. Neplač. Nemůžeš se vrátit na ulici. To je nebezpečné. Na to jsi moc malý. Nikdo by neměl žít na ulici, bez ohledu na věk. No tak, Dante, nebreč!”

Sklonila se k němu, aby mu viděla do obličeje a mohla ho políbit na nezraněné líčko.

Chlapec usedavě plakal.

32

SOUČASNOST

Meg zastavila na semaforu a přes pravidelně komíhající stěrače pozorovala chodce, kteří přeskakovali kaluž u obrubníku a pře-cházeli na druhou stranu ulice. Včera večer si vzala neoznačený služební vůz domů a ted jela ranním deštěm vyzvednout Repetta. S Birdym se sejdou na okrsku.

Když zastavila před domem ve Village, Repetto stál s Lorou schovaný před lijákem pod plátěnou markýzou nad vchodem. Jakmile ji spatřil, sklonil se, políbil manželku a svižně jako mladík seběhl betonové schůdky k chodníku.

Lora ho následovala. Balancovala na vysokých podpatcích, v jedné ruce držela kabelku a druhou otevírala černý deštník. Mul-tifunkční žena, pomyslela si Meg, nejspíš míří na pracovní schůzku, na sobě modrý plášť a parádní střevíce, které by si ona sama obula, jen kdyby pracovala v převleku za šlapku. Lora se na ni usmála a zamávala jí. Meg pozvedla prsty opřené o volant a krátce jimi zavrtěla.

Repetto otevřel pravé přední dveře a vklouzl na sedačku. Přinesl s sebou vůni mokrých šatů a vlhkost. Spěšně za sebou přibouchl a polapil tak přítomnost deště v kabině.

„Mizerné ráno.“ poznamenala Meg.

„Měla jste pravdu.“ řekl Repetto. Oběma rukama si uhladil promočené vlasy a pak se zadíval na smáčené prsty. „Myslím s tím vlasem.”

Meg chvíli trvalo, než pochopila, o čem mluví.

Repetto si promnul ruce, aby si je osušil. „Ten vlas, co se zachytil u kliky balkonových dveří v bytě, který Noční odstřelovač použil při vraždě, byl skutečně syntetický, jak jste předvídala.”

Meg spokojeně přikývla. „Takže náš člověk nosí příčesek nebo paruku.”

„Vypadá to tak, ačkoliv možná ne stále.”

Meg pomyslela na Alexův krátký vojenský zástřih. Ideální účes pod paruku.

Repetto ještě s dobrými zprávami neskončil. „Nemýlila jste se, ani pokud se týká toho bláta v bytě. Vrah si je přinesl na botách odněkud z blízkého okolí, protože jinak by je setřepal a my by-chom ho našli mnohem méně. Bláto na podlaze ve vstupní hale mimochodem naznačuje, že právě tamtudy se do budovy dostal. Nejspíš vešel ve chvíli, kdy byl vrátný nějak zaneprázdněný a nevšiml si ho. Potom už snadno vyjel výtahem do nejvyššího patra, vylezl na střechu a spustil se po laně na terasu před bytem. Další bláto jsme našli v místě, kde při střelbě klečel nebo seděl.”

„To bláto jsme mohli na balkon zanést my s Birdym nebo některý z uniformovaných příslušníků, kteří se na místo činu dostavili před námi.”

„To je možné,” souhlasil Repetto, „ovšem Weaverová tvrdí, že poté, co si všimli, že se do bytu někdo vloupal, byla jediná, kdo na terasu vyšel, a dávala si pozor.”

„To věřím.” Meg koutkem oka postřehla, jak se k ní Repetto otočil.

„Co to jako mělo znamenat?”

Ale? „Weaverová je ctižádostivá, toť vše.”

„A tohle je zas co? Dámy žárlí jedna na druhou?”

Meg se zazubila. „Natolik mě snad znáte. Weaverová je schopná policistka, ale na můj vkus prostě moc… ambiciózní.”

„A vy snad ne?”

Bože, chce se ten chlap se mnou hádat? „Vy jste ten, kdo…”

„No dobře,” přerušil ji Repetto. „To by stačilo. Bláto se shoduje a Weaverová si je jistá, že ona ho na místo činu nezavlekla. A máte pravdu, neměl bych vás dvě srovnávat. Vy a Weaverová jste každá úplně jiná.”

Meg mlčela. Zlobila se především na sebe. Weaverová je samozřejmě ctižádostivá, ale co je na tom? Jí samotné nezabránil ve služebním postupu nedostatek ambicí, nýbrž neochota zapojit se do policejní politické hry.

A také něco jiného.

Možná tím, že ji srovnával s Weaverovou, ženou s věčným koketním úsměvem na rtech a proslulou tím, že se celkem ochotně vyspí s každým, kdo by jí mohl pomoci nahoru -, jí chtěl Repetto naznačit, že je přespříliš cynická. Mužský šovinista v něm jako by říkal, že policejní práce nádavkem k nevydařenému manželství a rozvodu mohou z ženy, pokud to připustí, udělat necitelnou, tvrdě uvažující a jednající potvoru.

Může mít i pravdu. Nebo ona sama odvozuje z náhodné poznámky něco, co v ní není.

Ne že by kolem sebe Repetto náhodné poznámky zrovna trousil.

Meg se po něm ohlédla a vložila do hlasu vlídnost. „Myslím, že tohle je vhodné počasí k tomu, abychom se pokusili najít v oko-lí toho domu místo, kde se voda udrží i několik dní a zanechá vlhké bláto i po krátké letní přeháňce.“

„Raději bych počkal do zítřka. Podle předpovědi by už nemělo pršet a to všudypřítomné bahno trochu vyschne. Pak se můžeme vydat na lov bláta.“

„Asi ano,” souhlasila Meg. Aspoň ze jsem našla ten umělý vlas.

Zabrzdila za školním autobusem; páchnoucí kouř z jeho výfu-ku pronikl do kabiny a dráždil je v nose.

„Tak nějak popisuje Lora smrad z mých doutníků,” poznamenal Repetto.

Meg se dívala, jak ze vchodu činžáku vyběhlo asi deset dětí ve věku kolem osmi devíti let. Seřazeny do jednostupu s pravidel-nými rozestupy rázovaly deštěm k autobusu jako kachňátka za matkou. Tvářily se mrzutě, není divu, čekala je škola. Co ty vědí o starostech skutečného života?

Být tak zase dítě…

Do Meginy mysli zapadla jako mince do štěrbiny vzpomínka a chvíli jí trvalo, než si uvědomila, co znamená.

„Meg?” Repetto ji dloubal do ramene.

Školní autobus se odlepil od obrubníku a vzadu zlostně zahou-kal klakson. Meg se rozjela s prokluzujícími pneumatikami.

Když dojeli k policejní stanici, pořád ještě lilo. Prošli halou s přijímacím pultem a pak úřadovnou detektivů, kde se po nich ohlédlo několik mužů v civilu, kteří seděli za stoly a vypisova-li hlášení nebo ťukali do počítače. Dvojice pochůzkám odváděla sklíčeného mladíka s pouty na rukou a potetovanými pažemi do cely předběžného zadržení.

Repetto sešel jako první po schodech k jejich suterénní kanceláři, v níž byla tohle deštivé ráno cítit plíseň ještě pronikavěji než jindy. I někdejšího policejního komisaře Kerika, jehož zarámovaná fotografie visela na stěně, jako by pošmourné počasí deprimovalo a rozesmutňovalo. Zelený povlak v horním rohu místnosti se utě-šeně rozrostl a sahal již patnáct centimetrů pod strop. Meg několikrát napadlo, zda vyřeší případ Nočního odstřelovače dříve, než plíseň pohltí celou kancelář.

Birdy asi také právě dorazil, protože si věšel mokrý pršiplášť a jednou rukou z něj střepá val kapky deště na podlahu. Zatímco ho Repetto seznámil s novými fakty ohledně bláta a umělého vla-su, Meg pročítala složku se spisy k vraždám Nočního odstřelovače. Chtěla se ujistit, zdali ji neklamalo tušení, vyvolané vzpomín-kou při pohledu na školní autobus a zástup dětí.

Birdy se pleskl dlaní do čela, jako kdyby si také právě na něco vzpomněl, pak přistoupil k psacímu stolu a otevřel bílý papírový sáček. Vůně kávy částečně potlačila vlhký pach plísně. Birdy vylovil z pytlíku tři polystyrénové kelímky; jeden podal Repettovi a s druhým zamířil k Meg.

Vzala si kávu, poděkovala pokývnutím a pak nenuceně konstatovala: „Příští oběť Nočního odstřelovače bude nějaký nemajetný chudák.“ Sundala z pohárku plastové víko a čekala, až ke stolu přistoupí Repetto, který její poznámku určitě slyšel. Koneckonců jsem našla ten syntetický vlas…

Stál před ní a měřil si ji upřeným pohledem, jakým umělec hodnotí jemnou a delikátní práci. „Prosím o vysvětlení,” požádal a opatrně se napil kávy.

Sama se také napila. Zbytečná opatrnost, tekutina byla sotva vlažná. „Náš Odstřelovač si rád hraje.”

„Hra je pro něj vším,” poznamenal Birdy. „A Repetto je jeho protivník, tedy alespoň v jeho mysli.”

„A právě do jeho mysli se snažíme proniknout. Vyžívá se v tom, že po sobě zanechává náznaky, hádanky, které máme řešit.”

„Vy jste nějakou vyřešila?” zeptal se Repetto.

„Zrovna jsem nahlédla do spisů, abych se ujistila/7 Meg mluvila k oběma mužům. „Pokud v jeho mysli začala ta pravá hra až ve chvíli, kdy se Repetto zapojil do vyšetřování, pak byl první obětí Vito Mestieri.”

„Střelec přece dostatečně jasně naznačil, že mu jde o hru.“ prohlásil Birdy. „A ta začala Mestierim.”

„Takže do tohoto okamžiku zde máme oběti v následujícím po-řadí. Mestieri, majitel správkámy domácích spotřebičů a televizo-rů. Ralph Evans, nákupčí pro řetězec obchodních domů s pánskou konfekcí. Candy Trupianová, redaktorka a desátník Národní gar-dy. Kelli Wilsonová, která čas od času přespala na svém obytném člunu zakotveném ve městě. A Lee Nasad, finančník, spisovatel a milionář. Dráteník, krejčí, voják, námořník, boháč…”

„Chudák, žebrák, zloděj,” dopověděl Repetto místo ní.

Meg přikývla. „Dětská hra.”

33 1990

Strongův ranč se rozkládal na téměř šesti stovkách akrů suché půdy v arizonské poušti mezi Phoenixem a Tusconem. Pozemek dělilo vyschlé řečiště, v němž se voda valila v průměru dvakrát do roka, v době neobvykle silných průtrží mračen. Na jedné straně koryta stála hlavní budova, ubytovna chlapců a několik hospodář-ských stavení, například stodola s valbovou střechou a garáž pro traktory a další zemědělské stroje. Na druhém břehu se nacházela ubytovna dívek, zmenšená verze jednopodlažního domu se štu-kovým průčelím a obložením z prken, v němž žili hoši. Ústupek moderní době představovaly klimatizační jednotky pod šikmou střechou a sluneční panely na ní.

Obytné budovy byly rozděleny na jednotlivé kóje, které poskytovaly alespoň částečné soukromí, a v jedné z nich trávil Dante Vanya, osaměle, většinu času po převozu z Holmesovy kliniky. Přál si být sám, nebo si to přinejmenším namlouval. Ranč nepatřil k místům, kde se snadno uzavírají přátelství.

V jídelně sedával osamoceně u stolu co nejdál od ostatních chlapců, jeho spolu… Nebyl si jistý, zda jsou pacienti, nebo vězni.

S každým dnem v něm rostlo odhodlání přežít na ranči v izolaci. Druzí mají také své problémy, ale nikdo není tak znetvořený jako on.

Třetí den se ho mohutný a těžký patnáctiletý hoch jménem Orvey pokusil zatáhnout do pranice tak, že k němu vyslal několik klamavých boxerských úderů. Místo aby se rozmáchl pěstí, Dante kopl soupeře tvrdě do holeně a pak se na něho vrhl. Nebyl vzteklý a ani se moc nebál. Zjevně se smířil s tím, že mu mnohem urostlejší soupeř uštědří pořádný výprask, ale byl odhodlán mu ho co nejvíce oplatit.

Rvačka netrvala dlouho. Danta zachránili od nakládačky dva starší hoši, kteří oba rozvaděné kohouty roztrhli v obavě, že

souboj přitáhne pozornost vychovatelů a skončí trestem pro všechny.

Od té doby nechávali chlapci, včetně Orveyho, Danta na pokoji. Ponechávali mu dostatek soukromí a svým způsobem ho respektovali. Vycítili v něm tvrdost zrozenou z beznaděje a věděli, že ať si začnou cokoliv, tichý hoch s řídkými vlasy a znetvořenou levou polovinou obličeje se jim postaví se zarytým odhodláním a bezohledností.

Asi týden po příjezdu na ranč přivábilo Dantovu pozornost pozdvižení nedaleko jeho kóje. Podle zvuků a hlasitého smí-chu usoudil, že chlapci se něčím dobře baví, a vykoukl ze svého úkrytu.

Uprostřed sálu stál muž s širokými rameny a kudrnatými světlými vlasy, oblečený jako z westernu, hnědá košile, vysoké kovbojské boty a na džínsech široký opasek s mohutnou stříbrnou přezkou.

Zahlédl Danta a usmál se. „Vida, náš nový přírůstek!” Přistoupil blíž a vypadal ještě větší. „Je mi líto, že jsem tě nemohl osobně přivítat, ale musel jsem do Evropy za obchodem. Adam Strong,” představil se a podal chlapci ruku.

Dante ji uchopil a potřásl jí. Strong měl pevný stisk, ale ne-mačkal lidem ruce jako muži, kteří chtějí naznačit, že tady všemu velí.

„Tak ty jsi Dante Vany a.“ Vysoký blondák mu pustil ruku a napřímil se a pak mu formálně představil ostatní hochy. Jeden z nich, Kerry, měl úplně holou hlavu a Dante se později dozvěděl, že mu vlasy slezly následkem léčení rakoviny.

„Naše péče spočívá v tom,” vysvětloval Strong, „že pokračuje-me v léčbě, když sem přijdeš s tělesným neduhem, a pomůžeme ti najít sama sebe, ať přijdeš s čímkoliv.” Zazubil se, nakrčil tváře a přimhouřil světlé oči, takže vypadal jako kočka. „Ten nesmysl najít sebe sama jsi už bezpochyby mockrát slyšel. Zde na ranči to však znamená něco jiného. Tady zjistíš, co rád děláš, a potom se naučíš, jak to dělat dobře.” Zadíval se chlapci přímo do očí. „Na tomhle ranči se totiž pracuje. Očekává se, že každý z vás nějak přispěje k úhradě svého pobytu. Budeš vykonávat různé domácí práce. Budeš se chovat a mluvit jako slušný člověk. A zapojíš se do různých zájmových činností.” Úsměv se rozšířil. „Ale neboj se, Dante. Nechci tě strašit. Hlavním naším cílem je naučit tě žít a radovat se ze života.”

Strong mrkl na zlaté náramkové hodinky s velkým ciferníkem. „No nic, už musím jít. Mám práci. Vic rozdělí úkoly pro dnešní den.”

Vic byl starší, asi osmnáctiletý hoch, který bydlel v hlavní bu-dově a také se oblékal jako kovboj. Dantovi připadal jako pistolník - kdysi viděl v televizi western -, chyběly mu jen kolty v pouz-drech u pasu.

Vic vytáhl z kapsy zmačkaný kus papíru a začal číst. Nikdo neprotestoval, když zaslechl své jméno a dozvěděl se, jaká prá-ce mu byla přidělena, ať už se jednalo o čistění stájí, dojení krav nebo kopání studny. Dante byl poslán jako pomocník do jídelny. V největší kuchyni, jakou v životě viděl, mu tělnatá žena (postřehl, že se jmenuje Allen) strčila do ruky ostrý nůž, posadila ho ke sto-lu a přikázala mu oloupat brambory k obědu. Potrvá měsíc, než Dante zjistí, že její křestní jméno zní Lil a Allen je příjmení.

Pořád se držel stranou od ostatních, ale postupem času se s pobytem na Strongově ranči smířil a zapadl do zaběhané ruti-ny. Denní rozvrh začínal ranními pracemi, pak následovaly různé aktivity a večer čtení knih nebo promítání filmů, společně pro ho-chy a dívky.

Jedna z děvčat, rusovláska Vema, byla krásná jako princezna z pohádky a Dante by se s ní rád seznámil, ale jí stačil jediný po-hled na jeho znetvořenou tvář a ztratila zájem. Dozvěděl se, že její otec nežije a matka, aby měla na heroin, ji jako šestiletou prodala úchylnému chlapovi, který ji tři roky držel zavřenou v obytném přívěsu. „Chudák Vema se nikdy nezamiluje,” zaslechl jednou Lil Allenovou, „protože už nikomu nevěří.”

Dante to chápal. Nepochopil však, že prožité psychické trauma nutí Vemu každého zradit.

Měsíc po jeho příjezdu začal školní rok a autobus odvážel kaž-dé ráno osazenstvo ranče do Nailsville, městečka vzdáleného asi třicet kilometrů, kde spolu s dětmi z širokého okolí navštěvovali školu, která sídlila v přízemní cihlové budově s rovnou střechou a úzkými vodorovnými okny.

Přestože ztratil jeden rok, učení mu nedělalo žádné problémy a vynikal zejména v matematice. Jednoho dne mu učitel předal obálku a požádal ho, aby ji odevzdal Adamu Strongovi. Dante se bál, že si na něj vyučující stěžuje, a protože obálka nebyla zalepe-ná, otevřel ji a vzkaz si přečetl. Pohled mu ulpěl na slovech úžasné nadání. Učitel v něm zřejmě viděl matematického génia.

Génius. Dante nevěděl, co si o tom má myslet. Prostě a jednoduše chápal, co se ve škole učil, matematiku možná snadněji než jiné předměty. Jemu připadala srozumitelná, tak proč s ní mají ostatní žáci potíže?

Jednou časně zvečera vymyslel Adam Strong místo obvyklého fotbalu nebo přespolního běhu jiný program. Přijel se svým zaprá-šeným bílým pick-upem ke shromážděným chlapcům a stoupl si na korbu s rukama zapřenýma v bok. Za ním ležela složená mod-rá plachta. Když se hoši shlukli kolem auta, odhrnul plachtu. Pod ní leželo deset nebo dvanáct pušek.

„Budeme střílet do terče.“ oznámil udiveným chlapcům. „Střelba je krásný sport, v kterém jsem kdysi vynikal. Je to ušlechtilá zábava, bez ohledu na to, co si někteří z vás o zbraních myslíte nebo co vám o nich jiní navykládali.”

„Já se přihlásím k armádě!” zvolal Charley, vytáhlý kostnatý hoch. Nemyslel to vážně a kvůli svému chytračení se už dříve dostal s majitelem ranče do křížku.

„Správná volba,” ocenil Strong. „Tam už budou vědět, co s te-bou.” Když se chlapci dosyta vynadívali, pokračoval: „Nejsou to nové zbraně, mají toho už hodně za sebou. Jsou to pušky Ml z armádních přebytků. A než si budete moci poprvé vystřelit, mu-síte pochopit, jak fungují, a naučit se s nimi zacházet. Všechno vám předvedu. Ukážu vám, jak je rozebrat a zase složit, jak se nabíjí a jak se míří. A zejména vás naučím nezbytné opatrnosti, abyste nedopatřením nepostřehli sebe nebo někoho jiného.”

„Holky budou taky střílet?” zeptal se kdosi.

„Řekl jsem jim, že která chce, může to zkusit,” odpověděl Strong. „Daly přednost jiným činnostem. To je v pořádku. Dívky mají ke zbraním odpor.”

Odpověd vyvolala polohlasné úsměšky a pošklebování, které však Strong ignoroval. Zvedl pušku, která ležela nahoře, podal ji

Charleymu a zbytek rozdal ostatním hochům. Dante na okamžik strnul, dobře si pamatoval, k čemu střelnou zbraň použil jeho otec.

Ale tohle byla jiná situace a jiná zbraň. Toto je puška a Adam Strong není jeho otec. Natáhl ruku a převzal zbraň, ale věděl, že Strongovi jeho zaváhání neušlo.

Jakmile byli všichni ozbrojeni nenabitými puškami, Strong se posadil na korbu a přikázal hochům, aby utvořili kruh a dávali pozor.

V příštích třech dnech se toho o palných zbraních hodně dozvěděli. Poznávali rozdíl mezi kulovnicí a brokovnicí, pistolí a revolverem, učili se mířit a zohledňovat při tom směr a sílu vě-tru, odhadovat vzdálenost a o kolik musí předstřelovat před pohybující se cíl vzhledem k jeho rychlosti. Střelba není tak složitá, pomyslel si Dante mnohokrát. Jde vlastně o řešení matematického vztahu mezi jednotlivými fyzikálními veličinami, jimiž jsou úhel, rychlost, čas, hybnost a vzdálenost, a pak proměnnými faktory, tedy větrem a rytmem pohybu.

Chlapci se také dozvěděli, že Adam Strong cestoval jako náhradník v americkém střeleckém týmu na olympijské hry do Mon-trealu v roce 1976. K soutěži sice nenastoupil, ale byl připraven.

Čtvrtý den Strong hochy svolal k pick-upu a oznámil: „Dnes si zkusíme ostrou střelbu. Za ubytovnou jsem rozestavil terče proti bezpečné bariéře. Vic půjde jako první a já pojedu za vámi s au-tem, kam ted uložíte pušky.”

O deset minut později spatřili na improvizované střelnici traktor s buldozerovou radlicí, který vytvořil z písku a hlíny asi dva a půl metru vysoký val, před nímž ležely balíky slámy s upev-něnými terči. Byly to čtvrtky papíru se soustřednými kruhy ko-lem rudého středu. Ve vzdálenosti dvacet, padesát a sto metrů od terčů byly rozmístěny dvojice zatlučených kolíků, mezi nimiž byly napnuty provázky, které sloužily jako značky pro střelecká stanoviště.

Začali z dvaceti metrů z polohy vestoje, jak je to Strong naučil. Dante pozorně zamířil, podle instrukcí jemně stiskl spoušť a ucí-til zpětný ráz pažby do ramene. Škubl sebou a v uších mu chvíli zvonilo po hlasitém zaburácení současného výstřelu z mnoha zbraní.

„Není to špatné.“ pochválil Strong. „Na terče se podíváme později.”

Počínaje druhým pokusem se Dante snažil zohlednit všechny podmínky, za nichž střelba probíhala. Za slunečného dne téměř v bezvětří to nebylo obtížné. Jednoduchá geometrická úloha, jak zasáhnout letícím objektem s předvídatelným chováním nehybný cíL Zatajil dech a neočekávaně pocítil spojení s terčem, jako kdy-by jej s ústím hlavně spojoval natažený drátek. Pak stiskl spoušť. Tentokrát byl na kopnutí staré pušky při výstřelu připravený.

Zalila ho vlna vzrušení. Věděl, že zasáhl cíl. A že to může kdykoliv zopakovat.

Každý chlapec vystřelil celkem dvacet nábojů z různých vzdáleností vestoje, vkleče i vleže a Strong odešel posbírat terče. Když se vracel, držel všechny v levé ruce a v pravé pouze jeden - Dantův. Podíval se na popáleného hocha a vydechl: „Panebože, to snad není možné.”

Hoši strnuli. Poprvé slyšeli, že Strong bere jméno boží nadar-mo.

„Osmnáct z dvaceti ran do terče, z toho čtyři přímo do černého. Pane… Už jsi někdy střílel, Dante?”

Chlapec zavrtěl hlavou.

Vysoký muž na něj hodnou chvíli mlčky hleděl, v obličeji vý-raz, v němž se mísil obdiv s nevírou. „Tak dobře,” řekl nakonec. „Vrátíme se. A nezapomeňte na pořádek, seberte vystřílené nábojnice.”

Tento příkaz Dante nikdy nezapomene.

34

SOUČASNOST

V přízemí Maigretovy budovy na Západní Triadvacáté ulici sídlila pobočka stavební spořitelny. Repetto však vešel vedlejšími dveřmi a ocitl se v ponuré chodbě, jejíž stěny lemovaly poštovní schránky. Úzké schodiště vzadu vedlo do patra ke kancelářím, jejichž seznam na obyčejném papíře pod plexisklovou tabulí, která sloužila jako ochrana před sprejery a vandaly, za dlouhá léta znač-ný zežloutl. Podle seznamu sídlila firma B. Grams, a. s., v prvním patře.

Repetto tomu byl rád, protože šestipodlažní budova se nepyš-nila výtahem a on neměl náladu na namáhavý výstup po schodech. Ani na to, aby mu těžké nohy a zmučené plíce připomínaly jeho věk.

Minulý týden Repetto náhodou narazil na jednoho svého bývalého informátora, zloděje a překupníka Arthura Silvera. Artie byl dost chytrý na to, aby prodával kradené zboží, aniž po sobě zanechal stopy, a tak měla-li mít obžaloba reálnou šanci na úspěch, musela ho policie dopadnout s horkým lupem v rukou. Nikdy se jí to nepodařilo. Artie se navíc pojistil proti pobytu za mřížemi i tak, že občas detektivům podstrčil nějakou informaci o některém ze svých klientů, ať už prodávali, nebo od něj nakupovali. Byl to diskrétní práskač a Repetto se o svém pramenu nikde nešířil.

Měl vlastně Artieho docela rád a čas od času si s ním nezávazně popovídal, většinou za jasného dne při slaném šátečku s ma-sovou náplní z pouličního stánku na rohu Třetí a Čtyřiapadesáté. Tehdy New York nabízel svou nejpřívětivější tvář, sluníčko, jídlo ze stánku a nekonečný proud lidí, který nerušeně plynul, jako by všechno na světě mělo trvat věčně.

Tak proč nezavzpomínat na staré dobré časy, pomyslel si Repetto, a neudělat menší obchod? Zeptal se Artieho, jestli nezná

nějakého obchodníka nebo sběratele zbraní, který se specializuje na pušky.

„Většinou jsou to samý pistole nebo samopaly.“ odpověděl informátor s přehnaným pokrčením rameny, jež bylo pro něj typické. „Pušky jsou jiný kafe. Používají se pro lov, ne pro ty věci, co vás zajímají.” Přece nesrazí cenu svého zboží tím, že ho vydá příliš rychle, ne? Repetto si ukousl šátečku a čekal v teplém slunečním svitu.

Po chvíli se, jako v minulosti mnohokrát, Artie slabě usmál a prozradil jméno: „Bonifáce Grams “

„Obchodník,” zajímal se Repetto, „nebo sběratel?”

„Zprostředkovatel. I kdyby vám nemohl pomoct, dozvíte se vod něj více než vode mě. Kdybych se já na něco specializoval, zbraně by to rozhodně nebyly. Nesnáším je. Jsem všema desetima pro zákon za jejich vomezení.”

Repetto netušil, zdali Artie žertuje, a ponechal poznámku bez povšimnutí. Informátor nasadil svatouškovský výraz. „Jako všichni ve měs-tě bych si i já přál, abyste toho Nočního vodstřelovače sbalil.”

„A specialitou toho Bonaparta…”

„Jmenuje se Bonifáce.”

„…jsou zbraně?”

„To si pište!” Artie si ukousl pořádné sousto a nadšeně žvýkal s otevřenými ústy. „A můžu vás ujistit,” pokračoval s plnou pu-sou, „že většinou se drží v mezích zákona. Je vodbomík na sháně-ní vzácnejch kousků pro sběratele.”

„To mi připadá naprosto legální.”

„No, některý z těch zbraní možná nemají legální původ,” připustil Artie. „Pocházejí třeba z muzea nebo bůhví vodkud. Nebo na ně sběratel nemá povolení. Ale pozor, s jistotou to nevím. Je-nom špekuluju.”

„Tak spekuluj, kde bych toho Bonifáce Gramse našel.” Informátor mu dal adresu na Západní Triadvacáté ulici.

„Řeknu ti to na rovinu, Artie. Jestli ti jde o protislužbu, nevím, zda ti k něčemu budu. Už pro newyorskou policii nepracuju na plný úvazek.”

„Já vím. Čtu noviny. Proto vám chci pomoct. Abyste mohl zastavit toho podělanýho Odstřelovače a tohle město se zase vrátilo do normálních kolejí. Po setmění bych s váma tady takhle nestál a necpal se šátečkem.”

„Bonifáce,” řekl Repetto a složil papírový ubrousek, aby si na něj to jméno zapsal. „Jak se to píše?” zeptal se a vytáhl z náprsní kapsy pero.

Artie mu jméno vyhláskoval.

„Francouz?”

„Jedině že by Francie ležela v Africe.”

Schodiště nakonec nebylo tak zlé. Bez vážnějších dechových obtíží dorazil Repetto na konec chodby v prvním patře ke dve-řím označeným mosaznou číslicí a názvem akciové společnosti B. Grams vyvedeným ozdobným černým písmem. Repetto bez zaklepání vstoupil, protože za dveřmi očekával přijímací kancelář nebo recepci.

Spletl se. Za psacím stolem v rohu místnosti seděl vyparáděný, sotva třicetiletý černoch a četl noviny. Na sobě měl šedé kalhoty s dokonale vyžehlenými puky, bílou košili a modrožluté šle. Černé boty s tupou špičkou se leskly jako zrcadlo. Na ramínku, upevněném na vysokém mosazném stojanu, viselo sako ladící ke kalhotám.

Vzhlédl k návštěvníkovi s mírným překvapením a posunul si brýle s černými obroučkami na čelo. „Máte domluvenou schůzku?”

„To je u vás nutné?” zeptal se Repetto.

Muž odhalil v širokém úsměvu zářivě bílé zuby. Díky úzké-mu knírku připomínal herce Errola Flynna. Takový mladík asi o Flynnovi v životě neslyšel, pomyslel si Repetto.

„Policajt?” zajímal se černoch, jako kdyby to nepoznal.

Repetto přikývl. „Bonifáce?”

Muž odložil noviny na stůl a vztyčil se v celé své výšce, což Repetto pokládal za kladnou odpověd.

„Mám pro policajty slabost,” vysvětloval Bonifáce. „Můj bratr sloužil v Los Angeles. Zastřelil ho nějaký zdrogovaný parchant. Máma se s tím nikdy nevyrovnala.”

„To je mi líto.” Repetto o pravdivosti těch slov silně pochyboval.

„Měl nádherný pohřeb. Spousta celebrit a lampasáků z LAPD, dudácká kapela. Co pro vás mohu udělat, detektive Repetto?”

Repetto se mu nepředstavil. „Mám se legitimovat?”

„Není třeba. Viděl jsem vaši fotku v novinách a v televizi. Poznal jsem vás, jakmile jste vstoupil. Kromě toho máte napsáno na čele, že jste policista.”

V tom mu Repetto věřil. „Působíte na mě jako inteligentní člo-věk.”

„Díky za pochvalu.”

„Víte, proč jsem za vámi přišel?”

„Protože si z nějakého důvodu myslíte, že bych vám mohl po-moct.”

„Proč bych si to měl myslet?”

Bonifáce se usmál a potřásl hlavou. „Nemám rád, když mě ně-kdo vodí za nos. Řekněme, že jste se od někoho dozvěděl, že moje firma občas dělá do zbraní, a usoudil jste, že bych mohl vědět něco o tom, kde si tenhle Noční odstřelovač opatřuje arzenál.”

„Domníváme se, že by mohl být sběratel.”

„No, já sběratel nejsem.”

„Ale jste jejich dodavatel. Nakupujete pro ně.”

„Inu…, občas ano. Když hledají něco vzácného, já to pro ně najdu. Na tom není nic nezákonného.”

„Jistěže ne, pokud jsou ty zbraně a obchodní transakce legální. A žádný policista z oddělení vražd by vám neutrhl hlavu, kdybyste odmítl vypovídat.”

Bonifáce se opřel zadkem o stůl a zkřížil paže přes barevné kšandy a vázanku s květinovým vzorem. „To máte pravdu.”

„Dodáváte také nezákonným sběratelům? Neptám se na jmé-na. Alespoň zatím ne. Zajímám se o Nočního odstřelovače, ne o nějakého frajera, který si dodává mužnost tím, že má plnou skříň bouchaček.”

„Žádným sběratelům, jaké máte na mysli, nedodávám,” odvětil Bonifáce. „Někteří z nich drží svou zálibu v tajnosti, ale pokud je mi známo, nic nelegálního v tom není. Nechlubí se svou sbírkou kvůli předsudkům, které vůči střelným zbraním v této zemi panu-jí. Prostě nechtějí, aby se o tom dozvěděli jejich teploušští kámoši, chápete?”

Repetto neodpověděl a nechal řeku plynout.

„Prodávám většinou krátké zbraně, pušky jen zřídka. Naposled někdy před rokem, možná i víc. A to je pravda, jako že je Bůh nade mnou, kámo.”

Repetta napadlo, že spojení slov Bůh a kámo v jedné větě se hned tak neslyší. Upřel na svědka tvrdý pohled a Bonifáce znejis-těl. „Mluvte dál,” vyzval ho. „Vlastními slovy. Povězte mi něco, co mi prozáří den. A vám ostatně taky.”

„Takového sběratele, jakého hledáte, opravdu neznám. Většina mých zákazníků postupuje v souladu se zákonem. Opatří si povolení, zbrojní pas, prostě všechny papíry. Kromě toho se domnívám, že ze sběratelů se nestávají sérioví vrazi. Ti, které znám, jsou zbraněmi tak zaneprázdnění, že nemají na žádné vražedné úlety čas. Rada vzácných sběratelských kousků pochází z Evropy. Soubojové pistole, muškety a podobně.”

„Já nehledám muškety, Bonifáci. Moc jste mi nepomohl.”

„Hele, takovou pomoc, o kterou vám jde, vám opravdu nabídnout nemohu. Odpovědi na vaše otázky prostě neznám.” Rozložil paže a podepřel si bradu palcem a ukazovákem jako Jack Benny. Usilovně přemýšlel a očividně se snažil Repettovi vyhovět. „Řeknu to takhle. Zajímal jste se někdy o lov?”

Repetto na něj hleděl. „Myslíte lov na ptáky a zvěř?”

„Na cokoliv. Prostě lov, při kterém se používá puška.”

„To už je hodně dávno,” řekl Repetto.

„Kdybyste byl podpálený lovec…”

„Myslíte zapálený? Jako nadšený?”

„Jo. No, podle nábojů ten váš Noční odstřelovač nepoužívá lovecké pušky, ale terčové.”

„Lovecká nebo terčová, jaký je v tom rozdíl?”

„Především kalibr. Vrtání hlavně. V terčových puškách se oproti loveckým používá střelivo neobvykle malé ráže. Zato nábo-je mají větší prachovou náplň. Kulka tak získá v hlavni mnohem vyšší rychlost. Taková munice se většinou vyrábí v zahraničí, ne ve Státech.”

„Chcete říct, že Noční odstřelovač sbírá terčové pušky? Že je něco jako sportovní střelec?”

„Možná ne jenom terčové. Existují pušky speciálně vyráběné pro armádní odstřelovače, které mají řadu shodných charakteris-tik. Možná jich pár vlastní. Ale na základě ráže použitého střeliva, jak o tom psali v novinách, bych soudil, že jeho zbraně byly vyro-beny pro střílení do terče a že budou dost drahé.”

„Co myslíte tím drahé?”

„Určitě v řádech tisíců až desítek tisíc. Chci říct, detektive Repetto, že jestli je ten váš střelec sběratel, což podle mě nejspíš je, pak bude hodně bohatý, protože jinak by si ty zbraně, kterými zabíjí, nemohl dovolit.”

„Kde je asi získává?”

„No, v obchodu se zbraněmi se pohybuje obrovská spousta mizerů. Po celém světě. A z vlastní zkušenosti vím, že existují sběratelé natolik podpálení pro svou kolekci, že jsou schopni koupit i kradené kousky pouze proto, že jsou vzácné. Drží je schované a vytáhnou je jen občas, aby si s nimi mohli pohrát.”

„Zapálení.”

„No jo, ať je po vašem.”

„Takže hledáme bohatého sběratele, který se specializuje na terčové pušky.”

„Podle mě ano. Mluvím o skutečně vzácných zbraních, ovšem přísně legálních. Nemám na mysli vojenské nebo snajperské puš-ky. Ale jak říkám, někteří z nich se svými kousky neradi chlubí. Mimo jiné proto, aby zbytečně nelákali zloděje.”

„Zloděje, kteří by jim jejich zbraně ukradli a prodali je jiným sběratelům.”

„Jistě. Takové věci se stávají. No a ti jiní sběratelé tím spíš nechtějí, aby se někdo o jejich přírůstcích dozvěděl.”

Repetto sáhl do kapsy a Bonifáce se zachvěl, jako kdyby očekával, že vytasí pistoli. Místo zbraně však detektiv vytáhl navštívenku. „Tady je moje telefonní číslo. Kdybyste narazil na něco, co bych měl vědět, ozvěte se mi.”

„Spolehněte se.”

Repetto se otočil k odchodu, ale než zmizel za dveřmi, Bonifáce za ním zavolal: „Můžu se na něco zeptat i já? Kdo vám o mně řekl?”

„Jeden z těch tajných sběratelů,” odpověděl Repetto a podíval se na cedulku na dveřích. „Opravdu máte akciovku?”

Bonifáce se zasmál. „Ale kde! Já ani nevím, co to znamená.“

O tom Repetto rovněž pochyboval.

Příslušník newyorské dopravní policie Michael Skeppy se probudil celý zpocený.

Ta zatracená klimatizace se zase porouchala. V ložnici panovalo nesnesitelné vedro a paprsky světla, které pronikaly kolem okrajů tmavých závěsů, bodaly policistu do očí.

Přimhouřil víčka a podíval se na budík na nočním stolku.

Do prdele.

Už zase zaspal. Seržant mě seřve na tři doby, pomyslel si. S takovou skončím u dopravky navždycky.

A kde je sakra Maggie?

Posadil se na okraji postele. Byl to urostlý, asi pě ta třicetiletý muž, který svým masitým, ale příjemným obličejem připomínal přátelského buldoka. Bezmocně seděl, oblečený jen ve slipech, a v duchu si říkal, že nemá šanci přijít do práce včas. Potřeboval se osprchovat a oholit a něco sníst.

Maggie.

Zavolal na ni, pak se postavil, odšoural se ke dveřím a otevřel je.

Spala na pohovce v obývacím pokoji. Uprostřed odpoledne.

Podrážděně na ni znovu zavolal, hlasitěji, až vytřeštila tmavé oči a zprudka si sedla. Podívala se na hodinky. „Kruci! Myslela jsem, že neusnu. Promiň.”

„To je mi houby platné,” zabručel a zamířil do koupelny.

„Nachystám ti něco k jídlu,” zavolala za ním manželka. „Budeš potřebovat energii.”

„Tos uhodla,” zamumlal pod vousy a uvažoval, která z ruš-ných manhattanských křižovatek bude dnes odpoledne a večer vyžadovat jeho služby.

O dvacet minut později, osprchovaný, oholený a v uniformě, okázale políbil ženu na rozloučenou a odešel do práce. Měli svoje problémy, v poslední době jich ještě přibylo, a Skeppy věděl, jak

Maggie jeho odpolední směny nesnáší. Jestli ho chtěla vůbec vi-dět, musela celý večer čekat, až se pozdě v noci vrátí.

Manželka policisty, pomyslel si. Těžký život.

Ale ne tak těžký, jako když stojíte celý den na nohou a máváte na lidi, kteří vás mohou každou chvíli svými auty přejet.

Alex se přesvědčil, zda za sebou zamkl dveře dílny. Nikterak netoužil, aby ho Meg nečekaně překvapila, což se klidně mohlo stát. Jako detektiv měla podobné věci v krvi.

Tichý sykot jemného smirkového papíru, jímž láskyplně opracovával hlaveň pušky z ořechového dřeva, jej uklidňoval. Začal s téměř metr dlouhým polenem prvotřídní kvality a po dlouhých hodinách práce s pilkami, soustruhem, rašplí a pilníky ted jeho ruce doladovaly poslední detaily tvaru smirkem měkkým jako lát-ka, takže konečky prstů přímo cítil strukturu letokruhů. Elegantní pažba podle jeho vlastního návrhu byla určena pro remingtonku ráže 0,280 s prodlouženou hlavní. Po jemném vyhlazení přijdou na řadu řezbářská dláta, pomocí nichž vyzdobí pažbu a opěrku hlavně exotickými, místy i erotickými motivy. Vznikne umělecké dílo, pro které by Meg asi neměla příliš pochopení.

Na jeho pažby vyrobené na zakázku čekala řada zájemců. Mnoho lidí sdílelo jeho zálibu ve zbraních s dlouhou hlavní, které rozsévaly smrt na velkou vzdálenost. Svým způsobem sice tyto pušky nenáviděl, ale současně ho přitahovaly a nechtěl se v mysli příliš zaobírat hloubkou uspokojení, které mu výroba uměleckých dřevěných součástí k nim přinášela. Nenávist a láska, zalíbení a strach jsou si občas natolik podobné, že je nelze rozlišit. Jako dvě strany mince třepotající se ve vzduchu.

A tomu by Meg jako detektiv neporozuměla.

Nebo možná porozuměla až příliš dobře.

Opracovával dřevo tak usilovně, až mu začaly trnout svaly, a celou dobu myslel na Meg.

Po večeři, brambory, brokolice a sýr smíchané v jednom rend-líku podle receptu, který pochytila v televizní kuchařce, se Meg rozhlédla po nepořádku v kuchyni a v duchu si slíbila, že tohle jídlo už v životě připravovat nebude. Nebylo špatné, ale vynikající

také ne. Chutnalo prostě jako brambory s brokolicí a sýrem. No a co?

No, každopádně jí zbylo dost na druhý den. A Meg měla v poslední době tolik starostí, že jedla jen proto, aby doplnila palivo, ne pro potěšení.

Uložila rendlík do chladničky, umyla nádobí a uklidila a pak se odebrala do obývacího pokoje.

Na televizi neměla náladu; světa mimo byt měla plné zuby a nechtělo se jí sledovat zprávy nebo představu nějakého idiota o tom, jak vypadá realita. Místo na pohovku se tedy posadila k psacímu stolu a zapnula počítač. Dozvěděla se, že má e-mailo- vou zprávu.

Jako odesílatel byla uvedena adresa AR3276@kno.com.

Alex.

Bojovala s pokušením poštu otevřít, ale pak si řekla, že si ji nakonec stejně přečte, tak proč ne hned. Pohnula myší na podložce s Dilbertem a klikla.

Alexova zpráva byla jako obvykle stručná: Myslím na vás.

Meg ji vymazala z pevného disku, ovšem ne z mysli.

Opřela se na židli a pomyslela na Alexe. K čertu s ním! Proč jí nedá pokoj? Aspoň do chvíle, než vyřeší případ Nočního odstřelovače. Sám byl přece policajt, takže by měl vědět, jak jí je.

Vypnula počítač, přešla k pohovce a dálkovým ovladačem pustila televizi, aby přečkala čas a nemusela namáhat mozek. Právě běžela reklama. Žena seděla na střeše rychle jedoucího auta, nohy spuštěné otevřeným střešním oknem do kabiny. Krásný mladý muž za volantem ji šimral na chodidle a oba se usmívali. Proti nim jelo jiné auto. Na jeho střeše seděl jiný krasavec a rovněž spusfil nohy do kabiny, nádherná řidička ho šimrala na chodidle. I oni se usmívali. Všichni se smáli a jeli rychle. Oba muži potřebovali oho-lit. Obě ženy vypadaly, že mají vyholené všechno kromě vlasů.

Meg uvažovala, co má tohle společného s auty, pak odpojila sluch i zrak a nic nevnímala. V mozku se jí honilo tolik myšlenek, že se na televizi nedokázala soustředit.

Myslím na vás…

35 1991

K Strongovu úžasu se ukázalo, že výkon, který Dante na střelnici předvedl, nebyl náhodný. Naopak, střílel stále lip. Prostě se jako střelec narodil a další lekce jeho umění jen lehce doladovaly. Byl vynikající při palbě na pevný i pohyblivý terč, a to jak z pistole, tak zejména z kulové pušky a brokovnice. Kromě toho se neustále zlepšoval i ve škole, opět hlavně v matematice. Výpočet vzdáleností, rychlostí a úhlů vyžaduje při míření na cíl a při střelbě podobné schopnosti a dovednosti jako řešení matematických úloh, obě činnosti se výhodně doplňují a vzájemně rozvíjejí.

Dante se pro něj stal důležitým člověkem a Adam Strong to dá-val svému chráněnci najevo. Jako kdyby našel syna a Dante získal nového otce. Chlapcova sebedůvěra s každým úspěchem rostla a ostatní hoši ho začali respektovat, zejména poté, co je začal pravidelně porážet v různých hrách. V kartách (hráli pochopitelně o zápalky, ne o peníze) nebo v šachu, ve všem rychle vynikl a stal se z něj mimořádně odolný a nezdolný protivník. Zpočátku, byť jen zřídka, prohrával, ovšem jakmile prohlédl každého soupeře na ranči a poznal jeho slabiny i silné stránky, nepřetržitě vítězil.

Strong mu věnoval mnohem víc individuální pozornosti než ostatním dětem. Žádné z nich si však nestěžovalo a zdálo se, že jsou si zvláštní povahy vztahu mezi dospělým mužem a chlapcem se zjizveným obličejem dobře vědomy. Nebo si možná řekly, že vzhledem k jeho znetvoření ho v životě čeká tolik žalu, že si speciální zacházení zaslouží.

Po jedné ze střeleckých vycházek, kdy v okolí ranče stříleli škodnou (vesměs zajíce a hraboše), kráčeli Dante a Strong bok po boku k pick-upu. Slunce nad Arizonou pálilo jako výheň. Chlapec ani muž se nepotili, ale přesto bylo nutno brát horko v úvahu - vyvolávalo lehkou žaludeční nevolnost a bralo chuť k rychlým či náhlým pohybům.

Kráčeli pomalu a beze slov, jako mnohokrát předtím, uvolnění a spokojení s tichem a s přítomností toho druhého. Jediným zvu-kem bylo pravidelné pleskání kožených podrážek o ztvrdlou hlí-nu. U nohou se jim zvedaly obláčky prachu, který se v nehybném vzduchu jen pomalu usazoval.

Strong měl na sobě džínsy, kovbojskou košili a slamák s širokou stříškou, Dante rovněž džínsy, tričko bez rukávů a baseballovou čapku s dlouhým kšiltem.

Strong zvolnil, aby mu hoch pohodlně stačil. Zlomenou jedno-hlavňovku evropské výroby si pověsil přes rameno, takže měl obě ruce volné, a mohl si tedy pravačkou sundat slamák a současně si levým předloktím otřít čelo v místě, kde mu klobouk zanechal zarudlý pruh.

„Vadí ti slunce?” zeptal se chlapce. „Myslím na těch jizvách.”

Dante na okamžik vypadl z rytmu; otázka jej překvapila. Strong se dosud o jeho popáleném obličeji nikdy nezmínil. Ostatně všichni obyvatelé ranče se tomuto tématu úzkostlivě vyhýbali.

„Trochu,” odpověděl v naději, že se ho Strong nebude dál vyptávat.

„Mluvil jsem s několika doktory ve Phoenixu. Chceš si po-slechnout, co jsem se od nich dozvěděl?”

„Já přece vždycky poslouchám, co mi Jeknete.”

Strong se usmál. „To je pravda. Aspoň v poslední době.”

„Co to bylo za doktory?”

„Plastičtí chirurgové. Specialisté na napravování poškozených obličejů. Pomáhají lidem, kteří jsou stejně postižení jako ty.”

Dante se zastavil a nasucho polkl. „Už nic neříkejte. O plastické chirurgii nechci ani slyšet.”

Znovu vykročili a Strong asi deset kroků mlčel, než se zeptal: „Bojíš se?”

„O to nejde.”

„Dobře, tak toho necháme.”

Až k autu došli bez jediného slova.

„Oni to vlastně nejsou plastičtí chirurgové,” řekl Strong, když zkontrolovali, že pušky nejsou nabité, a uložili je do dřevěných pouzder na ložné ploše pick-upu. „Říkají si kosmetičtí chirurgové.

Ukázali mi obrázky. Měl by ses na ně taky podívat. Úžasné, co ti lidé dovedou.”

„Myslel jsem, že toho necháme.”

Strong přibouchl zadní čelo tak prudce, až se hoch polekal. „Poslouchej, já vím, jak se cítíš, a nebudu na tebe dál naléhat. Ale pokládal jsem to za svou povinnost, protože mi na tobě záleží, Dante. Chci, aby ses seznámil s fakty a zamyslel se nad nimi. Náklonnost by měla být oboustranná, víš? Měl bys mi dát šanci.”

Dante se zahleděl k obzoru. Vzdálené hory nabraly purpurový odstín; slunce brzy zapadne.

„Poslouchám,” vydechl.

Během dvaceti minut, které si návrat k ranči vyžádal, pak Strong vysvětloval chlapci vše, co se od specialistů ve Phoenixu dozvěděl. Výsledek zákroku nebude stoprocentní, ale vzhled obličeje dozná podstatných změn k lepšímu, protože medicína hod-ně pokročila v léčbě zjizvených tkání, zejména po popáleninách. Lékaři z něj mohou udělat normálního člověka.

Když Strong zaparkoval vedle garáže pro traktory v místě, kam ráno padne stín, snesl se soumrak. Muž a chlapec obešli pick- -up dozadu, aby si vzali zbraně.

Strong se usmál. „Co si o tom myslíš, Dante?”

„To není nic pro mě,” opáčil hoch. „Něco jsem o tom už četl.”

„Jak to myslíš, že to není pro tebe?”

„Vím, jak je takový zákrok drahý. A taky vím, že jsem tady u vás jen proto, že nemám peníze.”

Strong zvedl pouzdro s puškou a potřásl hlavou. „Jenže já pe-níze mám, Dante.”

„Patří nadaci. Za tu částku, kterou by stála náprava mého obličeje, byste mohl přilepšit všem ostatním.”

„Zaplatil bych zákrok svými vlastními penězi,” namítl Strong.

Dante na něj hleděl v nastalém oranžovém šeru. „Proč byste to dělal?”

Strong se kousl do rtu. „Protože… tě pokládám za svého syna.” Natáhl ruku, přitáhl si chlapce k sobě a objal ho.

Dante mu objetí oplatil. Dlouho tam stáli a poněkud nemotorně, protože oba drželi v ruce pouzdro se zbraní, se k sobě tiskli.

Pak se Dante rozplakal a Strong jej objímal ještě pevněji, dokud hoch opět neovládl emoce.

Po několika minutách vzlykot ustal, ale to už Dante věděl, že udělá cokoliv, co po něm Strong bude chtít.

Věděl, že tento svazek otce a syna nikdy nic nenaruší.

36

SOUČASNOST

V osm večer vystoupil strážník Michael Skeppy z hlídkového vozu na určené křižovatce. Rozvodná společnost Consolidated Edison naplánovala na dnešní den opravy poškozených kabelů v centru města a některé semafory budou krátce po osmé odstave-ny. Výluka potrvá až do deseti, takže část Manhattanu se po dvě hodiny bude muset obejít bez světelných signálů a spolehnout se na staromódní způsob řízení dopravy policisty.

Skeppymu připadla rušná křižovatka Pětapadesáté ulice a Lexington Avenue. Stál na rohu a chvíli sledoval dosud funkční semafory. Neuniklo mu, že provoz je stále dost hustý, přestože odpolední špička po skončení pracovní doby dávno minula. Chodci, kteří ho míjeli, na jeho mohutnou postavou v modré uniformě vždy jen letmo pohlédli, pověstný newyorský policista byl stejně nedílnou součástí velkoměstské scenerie jako mrakodrap Empire State Building nebo budova Rádio City Music Hall. Mohli jste si jej zařadit kamkoliv, od zkorumpovaných kolegů detektiva Serpika až po hrdiny, kteří zasahovali u zřícených dvojčat Světového ob-chodního centra. Skeppy dokázal z výrazu kolemjdoucích celkem spolehlivě odhadnout, co si myslí. Existovaly mnohé variace, po-kud se vás zrovna nepotřebovali zeptat na cestu nebo jim kapsář právě neukradl peněženku, lidé v nouzi se vždycky tváří stejně.

Téměř nepostřehnutelná změna v tempu provozu a vzdálené kvílení automobilových houkaček Skeppymu napověděly, že se semafory po celé Lexington Avenue postupně vypínají. Nejvyšší čas pustit se do práce. Počkal na dostatečně širokou mezeru mezi vozidly a jako nějaký císař napochodoval doprostřed křižovatky s píšťalkou sevřenou mezi zuby.

Rozhlédl se na všechny strany, odhadl, co se děje o pár bloků dál, a s pronikavým písknutím se ujal vlády nad provozem. Zvedl paži, zastavil řidiče dodávky s klidným, neutrálním pohledem a spolu s ním i celou řadu aut odbočujících z Pětapadesáté, načež mávnutím uvedl do pohybu nejméně dvacet vozidel, která zastavila před oslepnutým semaforem na Lexington Avenue.

Řídit dopravu Skeppy skutečně uměl, dokonce měl tuto část své profese docela rád, zejména když bylo tak pěkné počasí jako dnes večer. Dovedně používal paže a jeho signály se rychle přizpůsobily tempu a hustotě vozidel na ulicích. Zdvižená dlaň zastavila jeden pruh, mávání vybídlo k projetí auta, která čeka-la, až budou moci odbočit vlevo. Uprostřed hustého dopravního provozu téměř tančil. Ne že by se v řízení křižovatek vyžíval jako někteří kolegové u dopravky, to rozhodně ne, ale měl prostě tuto činnost v krvi. Natolik, že se několik chodců zastavilo a sledovalo jeho balet v rytmu provozu a za doprovodu policejní píšťalky.

Dívali se, jak se otáčí jako tanečník a ladně, ale rozhodně mává paží, aby zastavil odbočující kamion. Pak se postavil bokem k Lexington Avenue, upažil a hlasitým hvizdem uvedl do pohybu několik stojících řad. Přestože měl mohutnou postavu, nepostrádal eleganci, smysl pro rovnováhu a odvahu matadora. Diváci sledovali, jak předvádí okázalou lhostejnost k rychle jedoucím vozům, které se mu málem otíraly o stejnokroj. Dívali se a mnozí z nich chápali, že mu nebezpečí není lhostejné, pouze je bere jako součást své profese. t

A dívali se, jak klesá na kolena, když se ulicí rozlehlo zaburácení podobné hromu.

Skeppy klečel s pažemi svěšenými podél těla a nevšímal si aut, která kolem něho projížděla. Několik řidičů se po něm krátce ohlédlo a výraz jejich obličeje se změnil. I v kabinách zaslechli ne-zaměnitelný zvuk výstřelu a probouzelo se v nich poznání.

Diváci na chodníku spatřili, jak se strážníkovi na hrudi rozlévá krvavá skvrna a jak se mu u kolenou rozšiřuje purpurová kaluž. Viděli, jak mu píšťalka vypadla z úst a kolébá se na šňůrce zavěšené kolem krku. S němým úžasem sledovali, jak se naklání dopředu a tvrdě dopadá obličejem na asfalt. Nepohnul rukou ani hlavou, aby dopad zmírnil. Pak se ozvalo kolektivní zalapání po dechu, protože podle toho, jak strážník dopadl, všichni poznali, že je mrtvý.

Provoz se zadrhl a ucpanou dopravní tepnou se rozlehl sbor houkaček, který rychle nabíral na síle a vyplňoval vlahý večer.

Během necelé minuty se doprava úplně zastavila. Tri z divá-ků toho využili a přeběhli doprostřed křižovatky zjistit, zda by nemohli policistovi nějak pomoci. Rychle poznali, že není žádná naděje, a strnule stáli nad mrtvolou. Pak se ozvaly sirény a pronikavým jódlováním si razily cestu k místu, kde ležel na břiše mrtvý strážník. Auta stála v Lexington Avenue namačkaná tak, jako by se už nikdy neměla rozjet, a několik řidičů proto vystoupilo a ted postávali v uctivé vzdálenosti od Skeppyho a hodných samaritá-nů, kteří mu přispěchali na pomoc.

Na chodnících zřetelně ubylo chodců a i mnozí řidiči uvázlých vozidel se uchýlili do nejbližších budov. Někteří z nich kráčeli rychle a cestou do úkrytu se neklidně rozhlíželi. Zpráva o tom, jakým způsobem dopravní strážník odešel z tohoto světa, se šířila jako blesk.

Než se první hlídkový vůz prodral beznadějnou zácpou, stáli už kolem mrtvoly policisté, kteří dorazili pěšky ze svých stanovišť v nejbližším okolí křižovatky a ted střežili místo činu. Vypadali rozzlobeně a mnozí se opatrně rozhlíželi po okolních budovách, jako kdyby se báli, že střelec sebere odvahu a ohrozí i je.

Trvalo dalších dvacet minut, než se dostavili policejní technici, aby ohledali místo činu, a s nimi soudní lékař, který konstatoval Skeppyho smrt. Provoz byl mezitím nasměrován na objízdnou trasu a začal se pomalu rozjíždět.

Krátce nato byla mrtvola odvezena a doprava na Pětapadesáté ulici a Lexington Avenue plně obnovena. Řidiči se vyhýbali centru křižovatky, kde žlutá policejní páska a kovové bariéry vymezova-ly úsek asfaltu, na nějž vytekla policistova krev.

Repetto stál spolu s Meg na Východní Pětapadesáté ulici a dí-val se na křižovatku, kde Skeppy našel svou smrt. Oba mlčeli, protože nebylo moc co říct. Z vyšetřování se stala nesouvislá tragická rutina. Melboume bez problémů získal dostatek uniformovaných příslušníků, kteří ted pročesávali okolní budovy. Nakonec zjistí, kde přesně se Noční odstřelovač skrýval, když mířil na Skeppyho a mačkal spoušť. Tento poznatek jim nic neřekne. Možná najdou rozmazaný otisk latexové rukavice, třeba i stopu v místě, kde vrah klečel nebo stál. A snad se jim dokonce podaří určit, o co si zabiják opřel hlaveň, aby se mu snadněji mířilo. Nic z toho je nedovede nikam, kde by už nebyli.

„Dozvíme se jen to, co chce, abychom se dozvěděli,” mínil Repetto.

Meg se na něj podívala a výraz jeho tváře se jí pranic nelíbil. „Ovládá hru.”

„My bychom měli přijít na to, jak tu kontrolu převzít do vlast-ních rukou.”

„Však to zjistíme.”

„Dostali jsme se do situace, kdy nám přímo říká, co podnikne, a přesto ho nedokážeme zastavit.”

„Ta dětská říkanka o boháči a chudákovi… Možná jsme tu informaci médiím neměli předávat.”

„Novináři by to stejně vyčmuchali,” řekl Repetto. „Pokud je newyorské policejní oddělení v něčem na světové úrovni, pak je to únik informací.”

Meg nezbylo než souhlasit, když si uvědomila, jak snadno Alex získal její telefonní číslo i e-mailovou adresu.

Repettovi zabzučel mobilní telefon. Vytáhl z kapsy přístroj, který v jeho mohutné ruce vypadal jako hračka a přijal hovor.

Poslouchal s telefcjnem přitisknutým k uchu a podvědomě se od Meg odvrátil. Ne že by nechtěl, aby slyšela, o čem je řeč, něco ho prostě přimělo k pohybu, jako by se mluvení a chůze vzájemně usnadňovaly. Po chvíli přerušil spojení a vrátil přístroj do kapsy. Rozhlédl se, jako kdyby se právě probudil, a zjistil, že stojí tři me-try od Meg.

„To byl Birdy,” oznámil jí, když se k ní vrátil. „Manželka Mi-chaela Skeppyho už o tom ví.”

„Panebože,” vydechla. Jaké to asi je, zvednout telefon nebo otevřít dveře a vyslechnout si, že se stala vdovou? Jako kdyby se topila, usoudila Meg. Určitě bych se cítila, jako když se člověk topí.

„Je zničená žalem,” pokračoval Repetto. „Její výpověd nedává žádný smysl.”

„To, co ji postihlo, taky nedává žádný smysl. Řekl jí to Birdy?”

„Ne, Melbourne. Ale Birdy přišel s ním. Už slyšela v rádiu, že byl postřelen nějaký dopravní policista, a měla neblahé tušení, že obětí byl její manžel.”

Meg napadlo, zdali se podobné tušení nezmocnilo manželky či milenky každého policajta ve městě.

„Birdymu se nicméně podařilo něco zjistit.“ řekl Repetto. „Ově-řil si to pro jistotou i v rejstříku. Skeppyho rodina před čtrnácti dny oznámila soukromý bankrot.”

Meg zírala na žlutou policejní pásku, která se třepetala ve vět-ru a střežila místo, kde Michael Skeppy zemřel. Ještě asi půl hodi-ny to bude posvátné území, než strážníci odstraní bariéry a pásku strhnou. Projel jí záchvěv bolesti. „Boháč, chudas…”

„Už mě to unavuje,” prohlásil Repetto s tichým vztekem v hla-se. „Slyšela jste tu říkanku o tom, že poctivý policajt je chudý policajt?”

„Slyšela,” potvrdila Meg. „Končí tak, že alespoň dobře spí.”

„Můžeme doufat, že Michael Skeppy opravdu dobře spí,” řekl Repetto. „Protože je to navěky.”

Bobby Mays si rozprostřel starý kabát na chodníku, opřel se zády o cihlovou zed a vzápětí na něj přišla dřímota. Ne vyžebral dost peněz, aby mohl zaplatit za recept, ale věděl, kde sežene jed-nu tabletku ambienu, která mu pomůže zahnat démony.

Lék byl účinný, ale vyvolával ospalost. Poslední prášek si však vzal dnes ráno a jeho efekt již pominul. Bobby se zakrátko probral k plnému vědomí. Bolela ho hlava a na patře cítil odpornou pachuť. Nohy i pánev měl jako z olova. Litoval, že nemá hodinky, aby mohl zjistit, jak dlouho spal.

Pozoroval chodce, kteří ho míjeli. Nevšímali si ho. Zadíval se na semafor a na řídký provoz na ulici. Večer byl vlahý, ale zdálo se mu, že když si sedal, bylo citelně tepleji. Domníval se, že si u zdi ustlal někdy kolem sedmé, a ted se mu zdálo, že musí být mnohem pokročilejší hodina.

Lehce poposedl a ověřil si, že je skutečně natolik rozlámaný a ztuhlý, že se nedokáže hned postavit. V této poloze se mu však krevní oběh v dolní polovině těla rychle obnoví a strnulost pomi-ne. Palec, který vykukoval ze špičky boty, se něčeho dotkl. Bobby zaostřil zrak a spatřil svůj hrnek. Uvnitř leželo pár zmuchlaných jednodolarových bankovek a na dně se třpytilo několik mincí.

Vyžebraná částka dobře poslouží jako časomíra, a tak se natáhl pro hrnek a jal se počítat získané jmění.

Čtyři dolary a šedesát centů. A ještě něco. Sáhl dovnitř a nahmatal známý obrys.

Prázdná nábojnice. Nemohl se mýlit.

Sklopil oči a spatřil, co očekával, mosazný odstín.

Nábojnice.

Podíval se pozorněji. Předmět vůbec nebyl mosazný, nýbrž mě-děný. Měděná mince. Smysly a mozek ho znovu oklamaly. Stávalo se to čím dál častěji.

Předmět opravdu vypadal jako mince. Proč mu tak nepřipadal ještě před malou chvílí?

V náhlém návalu zoufalství mědák zahodil a vzápětí uslyšel kovové cinknutí, jak dopadl na chodník. Zena, která ho právě mí-jela, se po něm vylekaně ohlédla. Pak přidala do kroku a instinktivně si přitiskla kabelku k tělu.

Bobby se za ní díval, potom zaostřil zrak na protější stranu ulice, a uviděl ho. Ošuntělý muž, který kráčel až moc cílevědomě. Bezdomovec, který rozhodně nevypadal na příslušníka lidské spodiny. Pohyboval se příliš rychle, pohled upřený rovnou před sebe. Nerozhlížel se ostražitě, zjevně neměl žádné starosti. To nese-dí. Ten člověkpem nezapadá. Bobby to ví. Bobby na to má oko.

Měl na to oko.

Tentokrát se však Bobby nenechá nachytat. Nemohl popřít zřejmé důkazy, že mu to v poslední době moc nemyslí. Včerejšky ztrácel a dnešky si jen představoval. Přece se neztrapní jako s tou nábojnicí, z níž se vyklubala kulka. Vlastně mědák. Mince, která mu na první ohmatání připadala jako něco úplně jiného.

Jak si se mnou může můj mozek tak zahrávat?

Ošumělý muž zatím sešel po schodech do stanice metra a zmi-zel mu z očí.

Jednu chvíli zde byl, druhou se ztratil.

V tom okamžiku si Bobby uvědomil, že ten člověk není skutečný. Stanice podzemní dráhy byla totiž uzavřena.

37 1994

„Tak pojd už, Dante! Holky čekají!”

Orvey se nemohl dočkat. Na ranči se chystala každoroční slavnost, společný taneční večírek pod širým nebem v chladném ván-ku, tak typickém pro prosinec v Arizoně. Kromě děvčat z druhého břehu vyschlého říčního koryta přispěje k zábavě i pětičlenná countryová kapela z Tucsonu. Strong se rozhodl, že všichni cho-vanci ranče se naučí tancovat alespoň tak dobře, aby se dokázali pohybovat na přeplněném parketu. Jeho parket však nebude přeplněný, ovšem ne proto, že většina účastníků bude postávat kolem a jenom se dívat, jak se ostatní potýkají se svižným rytmem amatérského orchestru.

Dante se nenamáhal s odpovědí. Vyčistil si zuby a vypláchl si pusu ústní vodou, aby měl svěží dech. Pak si utřel rty ručníkem a usmál se na svůj obraz v zrcadle. Úsměv mu oplatil pohledný opálený mladík. Měl na sobě blejzr a kravatu a černá paruka dokonale ladila s kotletami, které si nechal narůst. Z Danta se stal neuvěřitelně krásný muž. Chirurgové nejspíš věděli, jakým pek-lem v dětství prošel, a když uvážili ošklivé znetvoření po požáru, dali si až příliš záležet a vytvořili mu atraktivnější tvář, než snad bylo zdrávo. Takové obličeje zdobí filmové plakáty a vtírají se do romantických snů poblázněných pubertálních dívek.

Vema ovšem nebyla poblázněná a za přespříliš atraktivního ho nepovažovala. Vyjádřila se zcela zřetelně v tom smyslu, že na něj dnes večer počká a stane se jeho partnerkou při prvním - a posledním, tanci. Bude to jediná forma rande, kterou přísný a puritánský Strong dovolí.

Ostatní chlapci žárlili, ale nedávali to nijak najevo. Dante si u nich díky svým výsledkům a nově nabyté kráse získal postavení, v němž byl prakticky nedotknutelný. A kdyby mu snad nedej bože někdo ublížil nebo se ho třeba jen dotkl, měl by co do činění s Adamem Strongem.

Strong svou náklonnost k Dantovi nikterak neskrýval. Čas od času o něm dokonce mluvil jako o svém synovi. Domníval se, že hoch si, na rozdíl od něj, všechno, co má, tvrdě zasloužil.

Náklady na opakované náročné kosmetické zákroky, které vykouzlily na místě jizev po spáleninách novou tvář, hradila v plné výši Strongova nadace. Výsledkem byl krásný obličej, který ted na chlapce hleděl ze zrcadla. Úžasný dojem by se ovšem rychle ztratil, kdyby si sundal paruku. Vinou těžkých popálenin mu totiž vlasy rostly jen na polovině lebky. Pokud by neměl hlavu dokonale oholenou, ostrůvky porostu by spolu s nepřirozeně hladkou holou kůží výmluvně prozrazovaly, že se se svými pohlednými rysy nenarodil. Než by se každý druhý den holil, dával Dante přednost paruce.

Nenechal se však téměř dokonalým vzhledem v zrcadle okla-mat. Při pozornějším pohledu totiž pod novým povrchem vypo-zoroval staré znetvoření, a pokud rychle neodvrátil zrak, vyvsta-la mu před očima jeho někdejší podoba. Někdy se na něj děsivě ušklíbla a to se pak Dante rozplakal.

V poslední době se to sice stávalo méně často, ale stávalo.

Dnes večer však ne. i

Dnes večer ne,

„Tak dělej, Dante!”

Zase ten nedočkavý Orvey.

Dante zhasl v koupelně a vyběhl před ubytovnu, kde se připojil k ostatním chlapcům.

Bylo jich šest. Postávali v hloučku s neúhledně uvázanými uzly na kravatách a v blejzrech, které jim tak docela nepadly. Čekali na něho a nevšímali si můr, které jim kroužily kolem hlavy v kuže-lu světla od lampy nad vchodem do ubytovny. Hanley, vyzáblý dlouhán z Jižní Karolíny, kouřil cigaretu. Schovával ji v dlani, aby nebylo vidět žhavý konec, ale nikoho tím neoklamal.

„Cos tam dělal? Dával sis přeháňku nebo co?” vyjel Orvey na Danta v žertu a hoši se zasmáli. „Máme zpoždění!”

„Neboj, o nic nepřijdeme.“ namítl Hanley. „S kým jiným by holky tančily?”

„Hele, jestli se vám tam nechce, já je utancuju všechny,” kasal se jeden z chlapců.

Dante se do vzájemného požduchování nezapojil. Následován svými přáteli, svými obdivovateli, zamířil večerním chladem ke vzdálené hudbě a k tlumeným světlům barevných papírových luceren, vstříc Vemě a snu, který se téměř stával skutečností.

V letech, která následovala, jako by Danta nedokázalo nic zastavit. S největší pravděpodobností za to mohl děkovat úspěšné-mu chirurgickému zákroku, který mu rozhodně pomohl. Vršil prostě jeden úspěch za druhým, neustále se zdokonaloval a jeho sebevědomí rostlo. Maturitní zkoušku na gymnáziu v Nailsvil-lu složil s vyznamenáním a pak nastoupil na Arizonskou státní univerzitu. Musel se tedy odstěhovat z ranče, ale každý víkend se tam vracel ve starém pick-upu značky Ford, který mu Adam Strong velkomyslně daroval.

Bez problémů udržoval studijní průměr 1,0 a scházel se s několika dívkami, ale nejčastěji mířil za Vemou, na kterou také ustavičně myslel. Chtěla zůstat na ranči až do maturity, která ji čekala v příštím roce, a pak se chtěla přihlásit na stejnou vysokou školu jako Dante. Věřila, že v té době již bude dostatečně psychicky sil-ná, aby se dokázala postavit na vlastní nohy. Dante se již rozhodl, že kdyby ji na Arizonskou státní nepřijali, on sám požádá o přestup na stejnou školu, kam se dostane ona, aby mohli být spolu.

Jistého ubrečeného večera uprostřed týdne ležel Dante natažený na posteli ve svém pokoji na univerzitní koleji a četl si učebnici latiny, když zazvonil telefon. Na druhém konci linky se představil Adam Strong.

Jakmile Dante uslyšel jeho hlas, prudce se posadil a kniha spadla na podlahu. Tón věštil nějaký průšvih, ale mladík se neod-važoval hádat, co se mohlo stát.

„Vema odešla z ranče, Dante.”

Šokovaný mladík se zvrátil zpátky na postel. „Jak odešla? A proč?”

„Odstěhovala se k příbuzným.”

„Ona přece žádné žijící příbuzné nemá!”

„No, zdá se, že má.”

„Kde?” Otázka z něj vyhrkla automaticky, stále ještě zlou zprá-vu plně nestrávil.

„S tím se mi nesvěřila.”

Příbuzní. Věrna se o žádných příbuzných nikdy slovem nezmínila. Alespoň ne o těch, na kterých by jí záleželo nebo kterým by záleželo na ní. „Tak kde byli ti příbuzní, když je nejvíc potřebovala?”

„Nepomohli jí, jak by měli. Ale to je vedlejší. Ted jí pomoct chtějí.”

„Jo, když už jejich pomoc nepotřebuje.”

„Potřebuje ji, Dante. Bude mít dítě.”

Mladíkovi vypukla v hlavě bouře. Nikdy se s Věrnou nemi-loval bez kondomu a dívka kromě toho užívala antikoncepční přípravek. Oba si byli dobře vědomi, jak negativně by předčasné a nechtěné těhotenství ovlivnilo jejich životy, a v žádném případě nechtěli riskovat.

Ale nic na světě není dokonalé. Bože můj! Dítě! Že by jeden z těch kondomů…

„Orvey také odešel z ranče,” pokračoval Strong.

Mladíkovi chvíli trvalo, než mu došel význam toho, co právě slyšel. „To myslíte s Vemou?”

„Ne. Možná to měl udělat. Tvrdil, že na to nemá, že se bojí a že to nezvládne. A Věrna ho nechtěla. Domnívám se, že se oba rozhodli správně.”

„Sakra!” ulevil si Dante a začal bušit pěstí do polštáře.

Strong určitě ty tlumené údery slyšel. „Nechceš se vrátit na ranč, Dante? Aspoň na pár dní. Škola ti přece neuteče.”

„Víte jistě, že Orvey s Věrnou není?”

„Odjel na opačnou stranu.” V Strongově hlase zaznělo opovržení.

„To znamená, že Vema je na všechno sama.”

„Tak to chtěla. A nezapomínej, Dante, že má rodinu.”

„Měl bych… Bože, já nevím!”

„Už tě nechce vidět. Dobře si to promyslela a my bychom měli její přání respektovat. Nechala… Nechala ti u mě dopis. Včera jsem ti ho poslal, jinak bych asi nesebral dost kuráže, abych ti zavolal. Domníval jsem se, že bys měl tu nešťastnou novinku slyšet od někoho blízkého, ne si ji přečíst na neosobním papíře. Měl bys mít ten dopis v dnešní poště.”

„Zatraceně, Adame!” Dante již nedokázal potlačit vzlyk.

„Vrať se domů, synku. Vrať se domů na ranč.”

Dante neodpověděl, dokud neovládl trhaný pláč. Byla mu zima a podivil se, když zjistil, že se mu potí ruka, v níž svíral sluchátko. „Až o víkendu,” vypravil ze sebe. „Dřív nemůžu, píšeme důležitý test z matematiky.”

„Jak chceš.” Zdálo se, že Strong má také pláč na krajíčku.

„Zatracený Orvey! Proč sakra…”

„Na to si budeš muset zvyknout, Dante. Takové věci se stávají. Je to prostě součást života a musíš se s tím naučit žít.”

„Jako kdybych to už neuměl!”

„Zvládneš to tam sám?”

„Vždycky jsem všechno zvládl sám.”

„To není správné, Dante. Tak bys neměl uvažovat. Dobře víš, že už nejsi sám.”

„Já vím, Adame.” Mladík si utřel nos hřbetem ruky. „Díky, že jste mi zavolal a řekl mi to.”

„Je mi líto, že jsem to musel udělat. Je mi to zatraceně líto!”

Přes závoj slz, který mu zamžil oči, se Dante musel usmát. Adam Strong kleje! To se moc často neslyší. Dojalo ho to víc než cokoliv jiného.

Vema a Orvey nezkazili život jen sobě. I když to jistě neza-mýšleli, ublížili mnoha lidem. Způsobili jim bolest, která přetrvá roky.

Součást života…

„Ještě jednou děkuju,” řekl Dante tiše a zavěsil.

Najednou se cítil mnohem starší. Připadal si jako stařec, který nedopatřením zabloudil do studentského pokoje. Uvědomil si, že byl starý už první den na ranči. Příliš velká část jeho osobnosti zemřela ve chvíli, kdy jeho otec zabil jeho matku.

A v okamžiku, kdy na něj otec namířil pistoli, stiskl spoušť a kulka nevyšla, začal umírat.

Dopis od Vemy nepřišel s odpolední poštou, ale až na druhý den. Dante ho neotevřel. Věděl, proč ho opustila. Mohla k tomu mít jediný důvod: pronikla zrakem pod tenkou novou kůži a spatřila starého Danta. Toho skutečného. I on sám jej viděl, když se včera večer díval do zrcadla. Jako kdyby hleděl na ostré kosti, kte-ré prorážejí maso mrtvoly.

Oběma rukama zmačkal neotevřenou obálku s Verniným rukopisem do co nejmenší kuličky a hodil ji do nejbližšího odpadkového koše.

Vema byla prostě něco, co ho v životě potkalo.

Součást minulosti.

38

SOUČASNOST

Když Repetto dostal v poště další krátké strojopisné sdělení Nočního odstřelovače s číslem sedadla, nemusel si dlouho lámat hlavu problémem, o které divadlo s$ jedná. Vstal ze židle a ukázal lístek Meg a Birdymu. „Máme to. Jdeme.“

„Kam?” zeptala se Meg a vrátila víčko na polystyrénový pohá-rek s kávou. Chystala se usadit ke stolu, dát si kofeinovou vzpru-hu a pustit se do telefonování.

„Tentokrát nemusíme hrát podle jeho pravidel,” pochvaloval si Repetto a ukázal na výtisk Timesú, otevřený na stránce s divadelním programem.

Jeho spolupracovníci se podívali. Vedle divadla Noční svíce nedaleko Broadwaye byl zakroužkován název hry, která se v něm uváděla: Vyžebrat, půjčit si nebo ukrást.

„Jestli Noční odstřelovač dodrží šablonu, jeho příští obětí bude žebrák,” poznamenal Repetto. „Jenže u toho šílence člověk nikdy neví,” řekl Birdy skepticky.

„To je pravda,” souhlasil Repetto. „Právě tím nám brnká na nervy. Ale je to jediná hra se slovem žebrat v titulu. Možná to není jediné místo, kde bychom měli pátrat, ale rozhodně tam začneme.”

Jakmile se rozhodne, jde bez váhání na věc, pomyslela si Meg. Jeden z důvodů, proč Repetta uznávala.

Odborník na sériové vraždy už vyšel ze dveří. Oba detektivové ho následovali. Meg odklopila víčko pohárku a spěšně se napila. Spálila si při tom jazyk.

Divadlo Noční svíce našlo své sídlo v budově bývalé restaurace ve čtvrti SoHo. Repetto si pamatoval, že tam před mnoha lety večeřel s Lorou a jejím klientem, který právě psal knihu o práci policie a ždímal z něj informace. Plakáty u vchodu zvaly na hru

Vyžebrat, půjčit si nebo ukrást. Na jednom z nich se představovaly hlavní hvězdy představení: pohledný mladík ve fraku a s vlasy na ježka podával náhrdelník krasavici s platinově blond účesem a nadměrně velkýma očima. Repetto si všiml, že se jmenuje Tiffany, příjmení mu uniklo. Ve spodní části plakátu byla otištěna pochvalná kritika z časopisu Village Voice.

Sál byl větší, než by se zdálo při pohledu zvenčí. Sedadla roz-ložená na dřevěných stupních zajišťovala nerušený výhled i ze zadních řad. Úzké jeviště jako by se lehce odklánělo od diváků. Ve stínech nad ním visela spousta reflektorů a kulisy, které měly zná-zorňovat anglický salon nebo klub, byly vyvedeny s překvapivou řemeslnou dokonalostí a smyslem pro detail.

Sedadla po obou stranách centrální uličky byla dost ošoupaná a majitel je nejspíš získal za levný peníz, když se rekonstruova-lo nebo demolovalo některé velké divadlo v centru. K dřevěným podstupnicím byla připevněna šrouby a nesla jasně zřetelná čísla.

Repetto zamířil rovnou k místu 12-F, které bylo uvedeno ve vzkazu od Nočního odstřelovače, a zvedl sedačku, aby se podíval, co je pod ní.

Díval se, přejel plochu dlaní.

„Nic tam není.”

„Myslím, že byste si měl promluvit s Irvem,” ozval se mužský hlas.

Repetto se otočil k Jacku Straithomovi, mladému producento-vi, který je uvítal u vchodu do divadla. Za ním se krčil malý obtloustlý chlapík v šedé pracovní kombinéze, jež na něm praskala ve švech. Podlézavě se usmíval a Repetto se domníval, že ten po-křivený výraz obličeje má i ve spánku. To bude Irv, pomyslel si.

Nemýlil se. „Tohle jsem našel asi před dvaceti minutama, když jsem tady zametal.” Tlouštík podal detektivovi pevně složený list papíru. „Bylo to přilepený páskou, ale tu jsem vodtrh “

Meg ustoupila, aby Repetto mohl lístek převzít. Chvíli uvažoval, že by měl toho chlapa poučit, že takhle se s důkazy nezachází, ale pak si to rozmyslel.

„Chtěl jsem vám zavolat,” prohlásil Irv, jako kdyby mu četl myšlenky.

Repetto přikývl. Pak rozložil lístek a podíval se na vzkaz: Představení bude pokračovat. Podal papír Meg, která si ho přečetla spolu s Birdym, jenž jí nahlížel přes rameno.

„Co to znamená?” zeptal se Birdy.

„Irv se na ten vzkaz už podíval,” informoval policisty Straithorn. V hlase mu zazněla ironie a teatrálním gestem ukázal na uklízeče, který se připitoměle křenil.

„Znamená to, že bude dál vraždit.“ prohlásil Irv s určitostí. „Vodehraje se další jednání a nikdo ho nedokáže zastavit.”

Noční odstřelovač stál na autobusové zastávce na konci domovního bloku a díval se na vchod do divadla Noční svíce s jeho ozdobnou markýzou a plakáty v prosklených skříňkách. Na hlavě měl černý baret a na očích sluneční brýle, které si minulý rok kou-pil ve Španělsku. Zaujaly ho svými zelenými zrcadlovými skly, která nikterak nebránila ve výhledu.

První vyšla z budovy Meg Doyleová, za ní Repetto a nakonec Birdy Bellman. Jeho protivníci. Noční odstřelovač se usmál. Soupeři se domnívají, že mají navrch, protože tentokrát se jim podařilo zjistit, v kterém divadle si mají vyzvednout jeho vzkaz, velmi rychle. Netušili, že na ně čeká.

K zastávce se s hrkotem přiblížil autobus a Noční odstřelovač ustoupil dozadu, aby řidiči naznačil, že mu nemusí zastavovat.

Vzduchové brzdy však přesto zasyčely a ze zadních dveří autobusu vystoupila tělnatá žena obtěžkaná igelitovými nákupními taškami. Chvíli stála rozkročená na chodníku a rozhlížela se kolem sebe, jako kdyby se chtěla zorientovat, a pak svižně vykročila smě-rem od místa, kde postával Noční odstřelovač. Krátce se po něm ohlédla, ale jinak si ho nevšímala. Autobus zarachotil, vyfoukl ob-lak smrdutého černého dýmu a odkodrcal.

Repetto a jeho tým pořád stáli před divadlem. Zdálo se, že stu-dují vzkaz, který jim nechal pod sedadlem. Repetto držel v ruce kus papíru, zatímco Meg na něj ukazovala a něco říkala. Když domluvila, ujal se slova Birdy Bellman. Repetto jen poslouchal. Nočního odstřelovače pohled na diskutující skupinku docela pobavil. Kdyby jen tušili, že by jim stačilo dojít na konec bloku a mohli by si promluvit přímo s autorem vzkazu, mužem v tmavém baretu a slunečních brýlích!

Repetto lístek složil a zasunul ho do igelitového sáčku na dů-kazy, který schoval do náprsní kapsy sportovního saka. Krátce se mu přitom odhrnulo a Noční odstřelovač pod ním zahlédl pažbu revolveru v podpažním pouzdru z hnědé kůže.

Trojice detektivů přešla ulici k bílému služebnímu sedanu. Meg vklouzla za volant, Repetto se posadil vedle ní, Bellman dozadu.

Noční odstřelovač se díval, jak se od výfuku vznesl rozechvělý obláček kouře a jak za okamžik vůz vyrazil. Vlastní auto měl zaparkované za rohem, ale neměl v úmyslu je sledovat. Přišel sem jen proto, aby se ujistil, že určili správné divadlo a že vyrazili po stopě, kterou jim zanechal. Úkol byl splněn. Věděl ostatně, kde každý z detektivů bydlí, věděl o nich mnohem víc, než by je napadlo i v tom nejdivočejším snu. Kdyby chtěl, snadno by je našel.

Právě ted je hledat nepotřeboval. Měl na práci jiné věci.

Podíval se na hodinky a vyrazil svižným tempem podél domovního bloku. Na oběd si domluvil schůzku, kterou by nerad zmeškal.

Tentokrát se sešli u Zoe v bytě. Její nový milenec nebyl jen vel-mi hezký, ale také přesně věděl, co potřebuje, kdy, kde a kolik. Ležela na zádech a holé nohy mu zkřížila za krkem, zatímco do ní opakovaně rytmicky vstupoval. Ruce měla složené za hlavou a jemu se nějak podařilo uchopit jí obě zápěstí mohutnou dlaní. Pak změnil tempo a úhel, aby ji ještě chvíli udržel na samém prahu třetího orgasmu. Pokaždé jí těsně před vyvrcholením pevně sevřel ruce a krátký záchvěv bolesti ji strhl zpátky. Pak ji začal zase po-malu přivádět k vrcholu. Matrace vrzala jako doprovod k bouřli-vé vnitřní melodii jejího těla. I pohlcena nádherným utrpením si koutkem mysli uvědomovala, že musí být úžasně zkušený, když je v sexu tak dobrý.

To už se pohyboval tvrději a rozhodněji, neúnavně jako stroj a Zoe věděla, že tentokrát ji nechá vystoupit až na samotný vrchol.

Pak jen vyčerpaně ležela, příliš unavená, aby se dokázala pohnout. Pustil její ochablé ruce, políbil ji na zpocené čelo, sundal si z krku její nohy a ulehl vedle ní. Ventilátor pod stropem jí ovíval

tělo zbrocené potem a příjemně je chladil. Cítila se prázdná, úplně vyždímaná. Ráda by něco řekla, ale nenacházela slov. Otočila se k němu, a jako kdyby to očekával, zvedl hlavu, políbil ji na rty a na špičku nosu a zase si lehl. Nacvičený rituál?

„Je ti dobře?” zeptal se.

„Úplně nejlíp,” odpověděla trhaným dechem.

Vztyčil se na lokti a zadíval se na ni. „Jsi nádherné stvoření, Zoe.” Ucítila jeho ruku na levém ňadru. Jemně jí promnul bradav-ku a sjel níž.

„Jsem stvoření, které přijde pozdě do práce,” odvětila s cha-bým úsměvem a chytila ho za zápěstí.

Okamžitě se stáhl; věděl, kdy jí dát pokoj. „Co kdybychom se společně osprchovali?”

„Měla bych odmítnout, ale nedokážu to.”

„To je moje Zoe.”

Do kanceláře se vrátí mnohem později, než si původně myslela.

Stejně tak si nenaplánovala, že u oběda vypije martini a dvě sklenky vína a že pak odejde k sobě domů a nechá se šíleně po-milovat. Pití, které si vzali do sprchy, k brzkému návratu do práce také nepřispělo. Byla si jistá, že ze sebe pach sexu dokonale smyla a že není tak opilá, aby si toho někdo všiml, ale neuškodí, když si posedí hodinku ve své soukromé kanceláři sama, aby účinky dnešního odpoledne vyprchaly.

Když řekla sekretářce, že si nepřeje být rušena a zejména ne-chce žádné telefonní hovory, zavřela kancelář a sedla si k psacímu stolu. Na telefonáty si musí dát obzvlášť pozor, protože by mohla nevědomky utrousit něco, co by ji mrzelo. Pohodlně se usadila v koženém křesle a povzdechla si. No nazdar, ted jsem ještě ke všemu ospalá.

Rozhodnuti: už žádné milování v odpoledních hodinách. Je to pří-liš… opojné.

Přistihla se, že se usmívá, a pocítila osten hněvu. Na co myslí? Zasloužila by naplácat. Zakryla si obličej rukama, které jí připadaly neobvykle studené.

Zatraceně’, nepočítala jsem, že se to dnes stane. Kam se poděla silná vůle, na níž jsem si tak zakládala? Lituju, že se to stalo? Samozřejmě

ne. Tak dobře. Jsi velká holka. Už dost dlouho. Přestaň si nadávat, Zoe. Výčitky jsou projevem poraženectví.

Co to se mnou ten chlap dělá?

Nahlédla mezerou mezi prsty a spatřila na desce stolu slož-ku, která tam neležela, když před dvěma hodinami odcházela. Natáhla se a otevřela ji. Repetto jí podle vzájemné dohody poslal kopii nejnovějšího „divadelního” vzkazu Nočního odstřelovače. Našel se v hledišti divadla Noční svíce a zněl: Představení bude pokračovat.

Usmála se. Stačí nahradit představení slovem hra. Vysmívá se jim. Takový vzkaz musí Repetta vytáčet k nepříčetnosti. Patří pře-ce k těm staromódním tvrdým poldům. Dinosauři. Tak hrdí, až si škodí. Ale jedno se jim musí přiznat, nikdy se nevzdávají. Nikdy. A když dojde na soustředěnou posedlost, Repetto stojí v čele.

Zoe se opřela v pohodlném koženém křesle a uvažovala, zda si Noční odstřelovač tuto Repettovu vlastnost uvědomuje. Vysloužilý detektiv možná používá zastaralé postupy, ovšem za cílem míří jako řízená střela naváděná teplem a vrah hoří stále intenzivněji vlastní posedlostí.

Lámala si hlavu tak dlouho, až usnula.

Někteří z herců v divadle Noční svíce pravidelně večeřívali v restauraci na rohu. Jako většina kolegů z branže i oni věděli, co jsou zlé časy, a proto bezdomovce Joea DeLonga nejen znali, ale pomáhali mu, jak mohli. Joe se jim svěřil, že se kdysi dávno sám živil herectvím. Domyslel si, že mu tak docela nevěří, ale na dru-hou stranu si nemyslí, že by jim lhal.

Joe žebral většinou na protější straně ulice, kam na něj hos-té v boxech u okna museli vidět, sotva pohlédli ven. Dával jim tak najevo, že je tady. Když po desáté večer spadla opona naposled, mnohdy se stávalo, že si pět či šest herců, a to včetně hvězdy Tiffany Taftové, zašlo právě sem na lehkou pozdní večeři.

Tiffany bylo málo přes dvacet, měla dlouhé blond vlasy a velké oči, které krásně ladily se ztepilou postavou. Žádná vychrtlina, jak bývají modelky, zaoblená přesně na těch místech, kde to měl Joe u žen rád. V poslední době na ženy hodně myslel. Hereččinu podobu často studoval na plakátu před divadlem. Líbil se mu vyzývavý postoj, který na snímku zaujala, se stisknutými koleny a vystrčeným zadečkem, stejně jako svůdně našpulené rtíky. Na Tiffany Taftové se mu líbilo v podstatě všechno.

A ona ho měla ráda. Aspoň trochu. Jednou se na něj dokonce usmála. A když večeřela v restauraci na rohu, mohl se pokaždé spolehnout, že mu na víku popelnice u vchodu nechá bílou krabici, v jaké si lidé berou jídlo přes ulici. A nedělala to sama. Když pak všichni herci odešli, Joe si krabice vzal, ovšem vždycky věděl, kterou z nich tam položila Tiffany. Většinou tam bývala poctivá porce, často i se zákuskem.

Někdy Joe uvažoval, že kdyby nebyl takový ubožák, mohl by herečku oslovit, představit se jí a navázat s ní rozhovor, aby ji lépe poznal. Za dané situace by ji ovšem nejspíš k smrti vyděsil, což by znamenalo konec krabic s jídlem. Ale to se nestane. Nepromluví s ní, dokud mu hlasy nesdělí, že to může bez obav udělat.

Každou noc, nebo mu to tak alespoň připadalo, Joe sedával na obrubníku před Aal Commerce, výstavnou budovou na Broadwayi, na jejíž střeše se tyčila anténa s blikajícím červeným světélkem na špičce. Ve dne z antény žádné hlasy nevycháze-ly, ovšem za tmy, když Joe seděl na obrubníku a opíral se zády o sloup pouliční lampy, pokaždé vysílala, jenom pro něj. Některé hlasy jej dokonce oslovovaly jménem. Varovaly ho, na koho si má dávat pozor, kdo stojí na straně jeho nepřátel. Ovšem současně ho hlasy ujišťovaly, že Tiffany nepatří k těm hrubým a sprostým lidem, kteří jemu a nespočtu dalších chudáků způsobovali tolik obtíží.

U Joea DeLonga se schizofrenie poprvé projevila po dvacítce, což je, jak se později dozvěděl, u mužů typický věk. Diagnóza jej příliš nepřekvapila, stejná nemoc se vyskytla v rodině z mat-činy strany. Jeho strýc Roger strávil většinu života v sanatoriu ve Virginii a o pratetě Vivian, kterou nikdy nepoznal, se povídalo, že spáchala sebevraždu, cestou k psychiatrovi najela s autem plnou rychlostí do mostního pilíře. Ale o schizofrenii se v jeho rodině mluvilo jen zřídka. Joeova manželka Eva to slovo poprvé slyšela v jeho přítomnosti až tři roky po svatbě, když to s ním začínalo jít z kopce a musel vyhledat pomoc. Promluvila si s tchyní a následovala návštěva psychiatra.

Nemoc u něj propukla velmi intenzivně a převrátila mu život vzhůru nohama. Léky, stále rostoucí dávky lithia, sice částečně pomáhaly, avšak zapomínal je brát. Musí se užívat pravidelně, jak ostatně stojí na každé krabičce, i když je vám zle a nemáte na nic náladu. K tomu ostatně léky jsou, ne? Hlasy mu někdy připomně-ly, aby si prášek vzal. Staraly se o něj a dávaly mu dobré rady.

Nejdřív ztratil práci. Kdo potřebuje právního poradce, který je schopen kdykoliv komukoliv říct jakýkoliv nesmysl? Manželka ho opustila a pak už Joe stavěl mezi sebe a rodinu jednu bariéru za druhou. Začal záměrně odmítat léčbu a léky. Alkohol byl skoro stejně dobrý. Alkoholismus je ostatně společensky přijatelnější než duševní choroba. Pití potlačuje strach, avšak současně je to lstivý had, nepřátelský vynález, za který člověk zaplatí vysokou cenu.

Po jedné ze stále častějších hádek s matkou a rvačce s otcem nadobro odešel z domova a nevzal si nic než plný kufr šatstva a peněženku s tisícovkou dolarů, veškerými úsporami, které mu zůstaly na účtu. Peníze mu vydržely sotva měsíc, protože démon alkoholu jej ovládal stále silněji. Něco sice utratil za nájemné a stravu, zprvu hamburgery a hranolky, pak konzervy a nakonec polévky ze sáčku ale naprostá většina padla na chlast.

Když mu peníze došly, odstěhoval se ze zablešeného hotelu na ulici. Nic jiného mu ostatně nezbývalo. Byl zlomený a hlasy mu tvrdily, že jeho rodina, i kdyby se k ní nakrásně chtěl vrátit - odplula lodí na druhý konec světa. Eva se provdala za polského chirurga a žije ve Varšavě. Hlasy o něm mluvily jako o „varšav-ském řezači kostí”. Joe se tomu vždycky smál.

Štěstí ho opustilo stejně rychle jako peníze. Jednou pozdě ve-čer ho na náměstí Washington Square přepadla tlupa výrostků a od té doby lehce kulhal a cítil soustavnou bolest v pravé kyčli. Víno trochu pomáhalo, pokud tedy měl na to, aby si nějaké kou-pil. Alkohol otupil bolest a bránil mysli, aby se úplně nerozsypala. A jídlo, které mu nechávali herci, zase pomáhalo tělu před sebe-zničením. Hlasy mu prozradily, že když tělo nedostane dost po-travy, začíná požírat samo sebe. Joe kvůli tomu často trpěl noční-mi můrami.

Za hezkého počasí, jako třeba v tomto ročním období, mu ži-vot na ulici nepřipadal tak strašný Postupem času si vypracoval dokonalou techniku žebrání a obracel se cíleně na konkrétní spo-luobčany. Poznal podle obuvi, a někdy i podle jejich aury jest-li ho obdarují drobnou částkou, nebo ne. Jen málokdy se zmýlil a cítil podivnou hrdost na to, jak účinně dokáže žebrat, hrdost na práci, za kterou dostával zaplaceno. Ano, byl pyšný na svou práci, přestože šlo o žebrotu. Tento fakt nemohl čistotu jeho duše pošpinit.

Momentálně vlastnil asi třetinu láhve laciného vína a čas od času se uchýlil do krytého průčelí a střídmě usrkl. Obával se, že s posledním douškem zmizí pro tento den i jeho štěstí/ a nechtěl to dopustit, dokud herci nevyjdou z divadla a nenechají mu po večeři něco na víku popelnice před restaurací. Měl hlad.

Zatím si nepřipouštěl žádné starosti. Hlasy mu prorokovaly, že dnes bude mít hlad. Joe se zasmál a odplivl si na chodník. Na takovou předpověd nepotřebuje žádného věštce. Někdy litoval, že si s hlasy nemůže promluvit, rozhovor si nahrát na pásek a pak si jej opakovaně pouštět. Nejasně však tušil, že něco takového je protizákonné.

Když se herci konečně nasytili, blížila se půlnoc. Joe seděl na druhém schodu před temným vchodem do budovy, kam se čas od času stáhl a posílil se lokem vína. Když rozesmátá skupinka vyšla z restaurace, ani se nepohnul. Zatmulo mu, když neviděl žádnou bílou krabici. Jako většina Newyorčanů měli herci na sobě tmavé šaty, jako mívají truchlící pozůstalí, a kdyby mu něco chtěli nechat, musel by si toho všimnout.

To je nespravedlivé! Sakra, to je…

Na pozadí tmavého saka Tiffany Taftové se něco bíle zablesklo.

Ano! Nese krabici s jídlem a tiskne si ji k tělu spolu s černou kabelkou. Proto si jí Joe dřív nevšiml.

Když skupina herců se smíchem zamířila přes ulici, aniž po-čkala na semafor, Tiffany nenápadně a delikátně položila krabici na víko popelnice.

Joe stál celý rozklepaný a čekal, až stinné postavy zmizí v pus-té temnotě ulice. Pak se rozběhl k popelnici.

Nakonec to bude příjemný večer.

39 2001

Po Vemině odchodu se Dante pustil do práce ještě usilovněji. Soustředil se výhradně na sebe, na to, co dokáže a co bude dělat, a za minulostí udělal tlustou čáru, přestala pro něj existovat. Tento ochranný postoj vyžadoval značnou dávku obezřetnosti a úsilí, ale podařilo se. Jen kdyby ho netrápily ty zlé sny.

Arizonskou státní absolvoval po třech letech s červeným diplo-mem a přihlásil se na Whartonovu univerzitu, kde získal titul MBA. Není divu, že se ocitl v hledáčku mnoha prestižních korporací a měsíc před promocí na Whartonu již měl jisté místo finančního analytika v chicagské makléřské společnosti Koch & Banks.

V Chicagu se mu líbilo a jeho plat brzy dosáhl šesticiferné výše. Firma profitovala z jeho schopností a štědře se mu odměňo-vala v podobě prémií a akciových opcí. Investování ve velkém mu připadalo jako neuvěřitelně jednoduchá hra a jeho portfolio expo-nenciálně rostlo. Ještě sice nebyl tak bohatý, jak by si přál, avšak jen proto, že zatím neměl čas. Věděl, že pro něj peníze nebudou nikdy představovat problém.

Nejméně jednou měsíčně se vracel na ranč navštívit Adama Stronga. Učitel a nevlastní otec nemohl být na svého adoptivního syna pyšnější a s radostí mu poskytoval svého druhu permanent-ní domov, faktický i duchovní. Ačkoli Dante bydlel v luxusním podkrovním apartmánu na Lakeside Drive, ranč pro něj zůstával klidným středobodem světa, kde vždycky nalezl útočiště a mohl se zotavit, když se pro něj život stal obtížným.

Při jedné z podobných návštěv, když se uchýlil na slunný jih před protivnou chicagskou zimou, se Dantovi zdálo, že Strong ně-jak zestárl a že není ve své kůži. A při obvyklé návštěvě střelnice minul dobrou čtvrtinu ran.

Oba muži se s puškami položenými přes loket vraceli k Strongovu zaprášenému tři roky starému pick-upu. Takto bok po boku spolu kráčeli nesčetněkrát a společná procházka mladíkovi obvykle pohladila duši. Takto vždycky viděl Adama před svým vnitř-ním zrakem, vysoký a statný muž jde vedle něho se zlomenou puškou pověšenou za řemen na rameni nebo jako dnes přes loket. Arizonské teplo, slunce, prach, který cítil, když si olízl zuby, ne-konečná modrá obloha táhnoucí se k vrcholkům hor na obzoru, to vše tvořilo součást nálady, pro kterou se sem vracel. V tom všem nacházel životní jistotu a jeho duše potravu.

„Jsi dnes nějaký zamlklý, Adame.“ nadhodil Dante.

Ušli několik kroků, než Strong promluvil: „Asi bych ti měl říct, že to se mnou nevypadá dobře.”

Mladíka zamrazilo, ale nezastavil se, jen se po starším muži ohlédl. „Jsi nemocný?”

„Ne.”

„Výborně. V tom případě nejde o nic vážného.”

„Bohužel jde. A je to hodně vážné. Investoval jsem většinu svých peněz, to znamená peněz ranče, do Global Venue.”

Tentokrát se Dante zarazil uprostřed kroku. Global Venue byla veřejně obchodovatelná investiční společnost, která spravovala prostředky mnoha významných klientů, mezi nimiž nechyběla řa-da velkých penzijních fondů. Miliardy, které jí investoři svěřili, spravovala velmi neortodoxním způsobem. Hazardně spekulova-la s pohyblivými kurzy cenných papírů a kryla ztráty falšováním účetnictví a nelegálními obchody s vlastními akciemi. V současné době v ní probíhalo vyšetřování na federální úrovni. Velcí klienti ji opustili, její akcie se propadly o devadesát procent a v brzké době hrozilo jejich stažení z newyorské burzy.

„Chceš říct, že ti Global Venue zpronevěřila vložené investice?”

„To zrovna ne. Domníval jsem se, že nejsem dost chytrý na to, abych rozmístil vlastní zlatá vejce do různých hnízd, a tak jsem ve velkém nakoupil akcie GV. Když začaly potíže po prvních obviněních a žalobách, pořád jsem věřil, že se cenový propad zastaví a že své ztráty alespoň částečně vyrovnám. Proboha, Dante, vždyť to byla jedna z největších investičních společností na světě! Její akcie měly být zařazeny mezi tituly, podle kterých se určuje Dow Jonesův index.”

Dante položil ruku na rozpálenou ořechovou pažbu a smutně zavrtěl hlavou. „Nemusím ti vysvětlovat, že měly být zařazeny ni-komu neprodáš.”

Adam se zahleděl na kondora, který kroužil modrou oblohou za rančem. „Mají pravdu ti, kdo tvrdí, že na investování je nejtěžší poznat, kdy prodat.“

„Já… Nikdy jsme spolu o tom nemluvili, Adame. Věděl jsem samozřejmě, že jsi bohatý, a předpokládal jsem, že jsi rozumný a obezřetný investor. Nebo že máš své peníze uložené v bezpečných fondech.“

„Měl jsem. Ale před několika lety jsem je odtamtud vytáhl, když jsem viděl, kolik lidí přes noc zbohatlo na akciích techno-logických firem. Myslel jsem, že takto pomůžu získat nějaké prostředky navíc pro ranč. Do jisté míry se mi to i podařilo. Vidíš tamhletu hráz a propusti do kanálů? Při velké vodě už se koryto nerozvodní a voda nezaplaví ubikace.”

Dante si přehrady všiml, ale domníval se, že konečným cílem je, aby v areálu vzniklo jezero. „Držel jsi technologické akcie i ve chvíli, kdy ta bublina splaskla?”

„Ano. Měl jsem značné podíly v těch nejztrátovějších firmách. Ale to jsou jen drobné ve srovnání s tím, co jsem vložil do akcií Global Venue. Až se stydím ti říct, jak vysoké procento mého port-folia tvořily. Prostě jsem věřil, že ta společnost má svá aktiva do té míry mezinárodně diverzifikovaná, aby mi to poskytlo dostateč-nou ochranu.”

„Nejsi jediný, kdo se tak krůtě přepočítal. Spoustu chytrých lidí ta vlna vynesla nahoru, ale hodně se jich na ní také svezlo dolů. Pořád ještě ty akcie máš?”

„Ano. Většinu. Jsou v podstatě bezcenné.”

Dante pochopitelně věděl, že současná cena je pět dolarů za akcii a soustavně klesá. Před necelým rokem se za ně platilo po osmdesáti dolarech.

„Prodávám je postupně po malých částech, abych udržel ranč v chodu. Momentálně zde máme jedenáct dětí a další tři jsou na cestě.” Strong přestal sledovat kondora a otočil se k mladíkovi. „Myslíš, že je nějaká naděje, že by cena těch akcií zase vzrostla?”

Dante v horkém slunečním svitu přešlápl z nohy na nohu; vů-bec se mu nechtělo odpovídat. „Není. Vůbec žádná. Global spě-je k bankrotu a soudnímu stíhání. Až s ní právníci a likvidátoři skončí, řada vedoucích představitelů poputuje za mříže a úřady ji vymažou z rejstříku. Pokud si ty akcie ponecháš, dostaneš za ně paritní hodnotu.”

„Čili pakatel.”

„Nanejvýš deset centů za kus. Pokud tolik vůbec zůstane po vypořádání zákonných nároků věřitelů a prioritních akcionářů. Podle mého odhadu nemůžeš počítat ani s tím desetníkem.“

„Takže bych se jich měl co nejrychleji zbavit?”

Dante se smutně pousmál. „Měl bys.” Zmocnily se ho temné výčitky a ohavný pocit viny. Tolik se věnoval vlastním finančním záležitostem, že si nenašel čas promluvit s Adamem o těch jeho. Chicago a ranč mu připadaly jako dva naprosto odlišné světy. Domníval se, že se Adam dostatečně zajistil, že svůj majetek spra-vuje stejně obezřele a se stejnou dávkou zdravého rozumu jako ostatní záležitosti a vůbec celý svůj život. Proč ho to jenom nenapadlo? Ze zkušenosti věděl, že když přijde na peníze, lidé se často chovají úplně jinak než normálně. Této tragédii mohl zabránit.

„I když všechno prodám,” prohlásil Strong, „zbude mi posledních sto tisíc.”

„To je dost peněz.”

„Právě že není. Ranč je investice, která požírá seno, jak se říká v tomto kraji. Navíc na mě tlačí banka kvůli splátkám úvěru. Obávám se, že déle než několik měsíců to tady neudržím.”

„Měsíců?”

Strong jen nasucho polkl. Ohlédl se a hledal zrakem kondora, ale našel jenom prázdné nebe.

„To nemůžeme dopustit, Adame!”

„Bože, jak bych si přál, abych tomu mohl zabránit.”

„Už jsi učinil první krok, Adame. Svěřil ses mi.”

Strong se usmál. „Vždycky jsem obdivoval tvou kuráž, ale ne všechno je možné. A půjčit si od tebe peníze je to poslední, co bych udělal, Dante. Ostatně částka, která by mi pomohla, představuje hrubý domácí produkt menší rozvojové země.”

„Někdy bývá těžké přesně rozpoznat, co by mohlo pomoci. Máš pravdu, daří se mi dobře, ale většina mého majetku je ulože-na v opcích, které budou ještě pár let zablokované. Na to, abych ranči poskytl potřebnou finanční transfuzi, určitě nemám. Ale chtěl bych si prohlédnout tvé účetní knihy, Adame. Výkazy, zá-věrky, všechno.”

„Dante…”

„Já se tím živím, Adame. A nikdo v tom není lepší než já. Chci ti pomoct. Dlužím ti to a oba to víme.”

Strong hleděl do země a naprázdno pohyboval ústy. Pak natá-hl ruku, položil ji mladíkovi na rameno a stiskl. „Tak dobře, Dante. Děkuju ti. Ale stydím se.”

„Pitomost,” vybuchl Dante. „Ty se nemáš za co stydět.”

Dante se jako prorok nemýlil. Po měsících negativní publicity, obviněních a dlouhé sérii soudních řízení firma Global Venue kompletně zkrachovala. Běžní akcionáři nedostali po vypořádání přednostních věřitelů ani cent.

Dante přesunul prostředky nadace do investičních fondů a postupně začal do ranče pumpovat životodárné finanční injekce. Pak však přišlo jako blesk z čistého nebe jedenácté září a reakce trhu na teroristické útoky naprosto zdevastovala zbytek Strongových aktiv.

Zbylo sotva tolik, aby se ranč neocitl okamžitě v platební ne-schopnosti. A zatímco se kapitálové trhy postupně zotavily, k Ada-mu Strongovi se Wall Street zachovala vyloženě macešsky. Banka mu kvůli nesplácení hypotéky zabavila ranč a ani tak schopný finančník jako Dante Vany a tomu nedokázal zabránit.

Adam Strong se ocitl na mizině. Dante se mohl jen dívat a převzít část odpovědnosti.

40

SOUČASNOST

Joe DeLong počkal, až Hffany a její herecká společnost z divadla Noční svíce nasedne do dvou taxíků, které pro ně přijely k restauraci.

Červená koncová světla vozidel se k sobě přiblížila a pak zmizela, jak řidiči odbočili za roh. Joe vystoupil ze stínu. Ulice po odjezdu taxíků působila pustě a prázdně. Joea to nepřekvapilo. Nedíval se sice na televizní zprávy a noviny četl jen výjimečně, ale přesto věděl, proč se po setmění pohybuje venku tak málo lidí. Slyšel útržky rozhovorů a Tlffany mu občas nechala v krabici složené noviny, protože věděla, že je bezdomovec může použít jako vycpávku pod chatrné šaty, aby se v noci zahřál. A ať už použijete denní tisk pouze k zabalení ryby nebo jako tepelnou izolaci, těžko se můžete nedočíst o Nočním odstřelovači.

Joe počkal, až ho po dlouhém stání ve dveřích přestane bolet kyčel, a pak se pomalu začal belhat směrem, kterým odjely taxíky. Viděl, jak se Tlffany před restaurací oddělila od svých společníků a zašla k popelnici, která stála na rohu vedle semaforu. Věděl, že jako už tolikrát v minulosti mu na víku nechala zbytky od večeře, než se spěšně vrátila k ostatním hercům.

A taky že ano. Krabice ležela na obvyklém místě. Joe po ní sáhl a příjemně ho překvapilo, jak je těžká. Odklopil víko a usmál se. Uvnitř objevil dva řezy pizzy s klobáskou a žampiony, ještě teplé. Joe měl hlad už předtím a ted mu doslova tekly sliny.

Odsunul se od osvětleného nároží a v chůzi hltavě žvýkal. Do-šel do poloviny bloku a posadil se na betonové schody před opuš-těným obchodem se zabedněnou výkladní skříní. Olízl si prsty a pak se pustil do obložené bagety, kterou našel pod pizzou. Kdyby tak měl ještě něco k pití, třeba vychlazené pivo, život by byl chvíli nádherný. Joe věděl, že tím se jeho život liší od jiných lidí, ti ob-čas prožijí krásný, dokonalý okamžik v nedokonalém světě.

Kdyby nebylo tak pozdě, mohl by se vydat na místo většího soustředění chodců, posadit se na chodník a zkusit něco vyžebrat. Mohl by dokonce aplikovat etnický přístup, oslovit člověka, kte-rý je na první pohled Žid, Asiat nebo Hispánec, a požádat o malý příspěvek na polévku nebo párek v rohlíku. Pochopitelně by si koupil láhev. Pivo, kdyby si víc nemohl dovolit, nebo víno, kdyby se na něj usmálo štěstí.

Právě se chystal vstát a odebrat se do rušnějších, osvětlenějších ulic, když zaslechl hlasy. Snažily se mu něco říct, ale jako kdyby mluvily cizí řečí, jazykem, který Joe sice znal, ale nedokázal se na něj soustředit.

Rozhodl se, že zajde k budově Aal Commerce a posadí se pod věž.

Tam možná těm hlasům porozumí.

Noční odstřelovač se rozhodl, že žebráka nechá poslední večeři dojíst. Kromě toho si ke střelbě vybral takové místo, že pro jistotu smrtelného zásahu potřeboval, aby se cíl přiblížil. Toho ubožáka pozoroval již několik nocí a dobře poznal jeho zvyky. Až se nají darovaných zbytků a bude se chtít odsunout, pravděpodobně se vydá jeho směrem, k čekající pušce. A i kdyby zamířil na opačnou stranu, svému osudu neunikne, výstřel bude jen o něco obtížnější. A možná bude třeba vyslat i druhou kulku.

Žebrák odložil bílou krabici a seděl s nakloněnou hlavou, jako kdyby něco poslouchal. Pak se zvedl, jako vždycky pomalu, po-čkal, až pomine ztuhlost ve svalech, a vykročil.

Podle předpokladu. Vstříc osudu.

Vstříc smrti.

Noční odstřelovač pevně usadil hlaveň a zadíval se infračer-veným puškovým dalekohledem na ploužící se postavu v temné ulici hluboko dole. Vzduch byl téměř nehybný a cíl se pohyboval tak pomalu a v takovém úhlu, že jej nebylo možné nezasáhnout.

Střelec byl trpělivý. Vycítí, až nastane ten správný okamžik, kdy o vlásek zesílí tlak ukazováku na spoušť, jako by prst byl na-dán vlastní vůlí.

Trpělivost… Trpělivost…

Jakmile usadil nitkový kříž na cíl, ten okamžik se pokaždé dostavil.

Hlasy zesílily, pronikla do nich naléhavost a přerostly v ka-kofonii, která mu bzučela v uších. Joe pořád nerozuměl, co mu říkají, ale nějakým šestým smyslem vytušil, že je to důležité. Po pizze a bagetě mu vyschlo v ústech. Snažil se potlačit myšlenky na žízeň a soustředil se na hlasy. Podstata sdělení, odpověd na naléhavou otázku, se skrývala těsně pod povrchem toho bzukotu. Jen ji zachytit.

Už! Něco…

Zastavil se, sklonil hlavu a zaposlouchal se, napínal uši…

Tiffany seděla na zadním sedadle taxíku, který zastavil pět blo-ků od divadla Noční svíce před domem, kde bydlel Yancy se svým strýcem, jenž ve skutečnosti jeho strýc nebyl. John Straithom, producent a manažer v jedné osobě, bydlel blíž k divadlu než mladý herec, ale přikázal taxikáři jet oklikou, aby mohl zůstat s Tiffany 0 samotě. Herečka předstírala, že si toho nevšimla.

Jakmile Yancy zmizel ve dveřích a auto se otočilo do protisměru, Straithom políbil Hffany na ucho. Odvrátila se od něj a usmála se. Bylo jí jasné, co se mu honí hlavou. Zbývá mu jen málo času, aby ji přesvědčil, že se nemá vracet domů a že by mohla strávit noc u něj. Zatímco taxík poskakoval ve výmolech a zrychloval, aby stihl zelenou, Jack se zoufale snažil využít zbývající vteřiny.

Tiffany ovšem už věděla, že uspěje.

Taxík se nacházel necelý blok od Jackova domu, jehož obyvatel právě herečku vášnivě líbal, když se ozvala ostrá rána, která pře-hlušila i rachot motoru.

Milenci ani řidič jí nevěnovali sebemenší pozornost.

Žebrák Joe DeLong přežil v nehostinných ulicích New Yorku mráz, bití, hladovění, hlasy šílenství a násilné střety se skutečnými 1 imaginárními nepřáteli.

Kulku vypálenou Nočním odstřelovačem však nepřežil.

41

Meg se dívala, jak sanitka dojíždí na křižovatku a odbočuje za roh. Jela pomalu šerem úsvitu, bez majáčku a houkačky. Smutný pohled. Na protější straně ulice postával hlouček čumilů jako pozůstalí na pohřbu. Policie ještě totožnost bezdomovce, který ležel zastřelený na chodníku, nezjistila, ale s největší pravděpodobností šlo o další oběť Nočního odstřelovače.

„Žebrák.“ podotkl Birdy vedle ní.

„Došel až na konec smolného života.“ dodala Meg.

Zpoza rohu se vynořil deset let starý, ale dokonale udržovaný černý buick a zastavil na místě vyhrazeném pro zásobování. Repettův vůz, kterým obvykle jezdila Lora. Detektiv vystoupil a protáhl se, jako kdyby jej bolela záda, a pak zamířil ke svým kolegům. Vzhledem k očekávaným přeháňkám měl na sobě dlouhý nepromokavý plášť a v ranním šeru připomínal Meg pistolníka z westernů.

„Vypadá, jako kdyby přijel na koni,” prohodila ke svému spo-lečníkovi.

„Cože?” nechápal Birdy.

Weaverová pokynula Repettovi na pozdrav a zeširoka se na něj usmála.

„Jsem rád, že jste u toho,” řekl jí Repetto.

Ten parchant!

„Informujte Weaverovou, aby mohla instruovat ostatní,” požádal Repetto Birdyho.

Birdy mrkl na Meg a poodešel pět metrů stranou, aby si s poli-cistkou mohl nerušeně promluvit.

„Známá čtvrť,” řekl Repetto Meg, která hleděla na hovořící dvojici a chvíli jí trvalo, než pochopila, že ta poznámka platila jí.

„Jsme jen pár bloků od Noční svíce.” Už se zase plně soustředila na případ.

„V tomto městě si Noční odstřelovač mohl vybrat cíl z obrovské spousty žebráků,” povzdechl si Repetto.

„Myslíte si, že existuje nějaká spojitost mezi obětí a místem, kde nám Noční odstřelovač zanechal vzkaz?” vyzvídala Meg. Repetto svou poznámkou určitě někam mířil a probudil v ní zvědavost.

„Je to možné.”

Vyčkává. Chce, abych na to přišla sama. „Co když náš vrah žije někde v sousedství?” snažila se. „Ten žebrák mu přišel jako cíl vhod.”

„Pochybuju,” zchladil ji Repetto. „Zločinci všeho druhu si chrání vlastní hnízdo. Je to součást lidské přirozenosti. I u těch, co se chovají nelidsky.”

„V tom případě asi zvolil oběť náhodně. Jak říkáte, mohl si vy-brat ze spousty žebráků. Zašel do divadla, podíval se na představení a upevnil pod sedadlo vzkaz. No a nemusel dlouho hledat, vhodná oběť mu padla do oka.”

„Nevraždil stejnou noc, v níž zanechal pod sedadlem ten vzkaz,” připomněl Repetto. „Určitě se delší dobu potuloval po okolí a toho chudáka pozoroval. Jinak by neznal jeho zvyky a nedokázal by si zvolit vhodné střelecké stanoviště.”

„Oběť měla možná něco společného s některým z účinkujících,” navrhla Meg.

Repetto neodpověděl. Vzhlédla k němu a viděla, že na ni hledí s neznatelným vyčkávavým úsměvem. Ať již tímto rozhovorem mířil kamkoliv, ještě tam nedorazili.

Vtom Meg pocítila zamrazení kolem páteře. „Odstřelovač se potloukal kolem divadla a čekal na nás! Sleduje nás. Ten parchant nás sleduje. A možná už dost dlouho.”

Repetto přikývl. Úsměv na rtech zůstal, ale oči ztvrdly. „Třeba nás sleduje právě ted.”

Pátrání v okolí místa, kde byl žebrák zastřelen, nepřineslo žád-né poznatky kromě upřesnění okamžiku, kdy Noční odstřelovač stiskl spoušť. Pět nebo šest obyvatel okolních činžáků uvedlo, že zaslechli výstřel, a shodli se v časovém určení, několik minut před půlnocí. Vzhledem k akustickým podmínkám v newyorských ulicích však nedokázali určit směr, odkud ozvěna ránu přinesla. Den končil a místo střelby ještě nenašli.

Repetto se večer vypravil do Noční svíce. Načasoval si příjezd hodinu před začátkem představení, kdy už by většina účinkujících měla být přítomna. Vyzbrojil se fotografiemi mrtvého bezdomovce pořízenými v policejní márnici. Technici odvedli jako obvykle vynikající práci, aby se na snímky dalo dívat, a skutečně vzbuzovaly spíše soucit než hrůzu. Mrtvý vypadal uboze a opuštěně, jako kdyby celý život zadržoval slzy, které už nikdy neprolije.

Straithoma jeho návštěva očividně rozladila, nicméně mu dovolil, aby fotografie oběti ukázal hercům i personálu divadla, a osobně ho doprovázel po budově.

Nikdo z nich mrtvého nepoznal, dokud producent Repetta nepředstavil Tiffany Taftové, která se právě oblékala do přiléha-vých černých šatů pošitých flitry. Herečka se na detektiva zářivě usmála, nasála vzduch a zhluboka vydechla, a garderobiérka jí v dokonalém načasování zatáhla zip na zádech. Repetto jí úsměv oplatil a pomyslel si, že Tiffany je krásná mladá žena.

Když kostymérka a manažer odešli a detektiv s herečkou v uzounké šatně osaměl, Tiffany se posadila k miniaturnímu to-aletnímu stolku plnému lahviček s líčidly a kosmetikou pod na-svíceným zrcadlem, který vypadal jako dekorace k filmu Zrodila se hvězda. Pak vsoukala elegantní nožku do lodičky na jehlovém podpatku a vystavila na odiv dokonale tvarovaný kotník.

„Náhodou jsem divadelní fanoušek.“ zahájil rozhovor Repetto, „a soudě podle vzhledu byste to mohla dotáhnout hodně da-leko.”

Další rozzářený úsměv. „Děkuji za poklonu, detektive…?”

„Repetto.”

„Ale ke kariéře je třeba také mít herecký talent.”

„Ten vám jistě nechybí.”

„Jste velmi laskav.”

„Možná změníte názor, až vám ukážu tohle.” Podal jí snímky z márnice.

„To je ten bezdomovec, kterého minulou noc někdo zastřelil?” zeptala se, když fotografie převzala.

„Bohužel.”

Podívala se na první snímek a zalapala po dechu.

Repetto pozoroval její oči a viděl, že mrtvého poznala. Čekal.

„Jeho jméno neznám.“ vydechla Tlffany. Smrt toho člověka ji očividně dojala. Repetto si musel připomenout, že mluví s herečkou.

„Jmenoval se Joseph DeLong,” informoval ji. „Identifikovali jsme ho podle otisků prstů.”

„Byl zločinec?”

„Ne. Sloužil v armádě. Otisky měl v záznamech.” Repetto se nezmínil o dvou trestech za kuplířství.

„Joseph..Tlffany se podívala na svůj obraz v zrcadle a pak na Repettův. „Na jméno jsem se ho nikdy nezeptala. Asi jsem měla.”

„Znala jste ho?”

„Jenom jako bezdomovce, který se potloukal v okolí divadla. Po představení chodíváme občas s kolegy na pozdní večeři do restaurace na rohu Dvanácté ulice. Většinou jsem mu… Josephovi nechávala něco na zub v krabici…”

„Mluvila jste s ním někdy?”

„Ne. Prostě jsem krabici položila na víko popelnice u semaforu. Párkrát jsem ho viděla, jak se v ní přehrabuje. Musel mít chu-dák hlad. Většinou čekal venku a držel se stranou, dokud jsme neodešli. Jako kdyby se nás bál. Nebo se před námi.

„Styděl?”

„Možná.”

„A vy jste se ho nikdy nepokusila oslovit?”

„Ne. Nikdy.” V jejím hlase zazněl obranný tón.

Repetto se na ni usmál. „Prokázala jste mu laskavost. Máte dobré srdce. Víc jste udělat nemohla. Jsem přesvědčen, že vám byl vděčný.”

Sklonila se a obula si druhou lodičku.

Repetto se chtěl ujistit, že ji pochopil správně. „Takže Joseph byl v této čtvrti známá figurka a pohyboval se zejména v okolí té restaurace. A vás považoval za svého dobrodince, ano?”

„No, řekla bych, že se na mě mohl spolehnout, co se týká jídla, jestli se ptáte na tohle.”

„Ptám a znovu před vámi smekám,” odpověděl Repetto ga-lantně. Právě si ověřil důležitou informaci. Žebrák žil v ulicích v okolí divadla a většinou postával před restaurací, kde Tlffany večeřívala. Uvažoval, jestli byl zesnulý a neoplakávaný bezdomovec do herečky platonicky zamilovaný. Nejspíš ano, usoudil.

Vstal. „Už vám dám pokoj, abyste se mohla soustředit na představení. Bylo mi mimořádným potěšením se s vámi setkat a pev-ně věřím, že vás v brzké době uvidím v některém z divadel na Broadwayi.”

Vrátila mu policejní snímky, podívala se jen na ten nejvrch-nější, a při pohledu na její úsměv mu srdce zjihlo víc, než kdy pokládal za možné. „Doufám, že budete mít pravdu,” loučila se. „A taky doufám, že toho ničemu, který zabil… Josepha, chytíte.”

„Určitě ho chytíme,” ujistil ji Repetto.

Neřekl jí, že právě její krása a velkodušnost Josepha DeLonga přitahovaly k restauraci jako magnet a tím nepřímo zavinily jeho smrt.

„Sbohem, detektive Repetto.”

Rozloučil se s ní a už už jí chtěl v duchu broadwayské tradice popřát hodně štěstí, ale rozmyslel si to. „Neřeknu to,” prohlásil na prahu šatny.

Chvíli nechápala. „Aha, to!” zasmála se.

„Máte nádherné nohy.”

Další úsměv, který bral dech. Tentokrát okořeněný kapkou stydlivosti.

Joseph DeLong neměl sebemenší šanci.

42

Výhled z cihlové pasáže mezi obchodem s koženým zbožím a zavřeným rychlým občerstvením Zippy Dog zůstával nezměněný. Lidé procházeli kolem a neobtěžovali se pohlédnout do potemnělého průchodu. A i kdyby se tam mrkli, neviděli by nic než hromadu černých plastových pytlů s odpadky, které čekaly na odvoz celé měsíce. Byly tak staré, že už z nich dávno vyprchal obvyklý zápach, i když krysy, které občas proběhly kolem, v nich snad cí-tily něco zajímavého.

Noční odstřelovač, opřený zády o hromadu pytlů, pozoroval přes ulici podobný průchod, ovšem širší a dobře osvětlený. Věděl, že neoznačené ocelové dveře několik metrů za jeho ústím vedou do zákulisí Bellamova divadla. Právě ted byly zavřené a splývaly s cihlovou zdí. Jejich šedý povrch byl jednolitě hladký, nevystupo-vala z něj žádná klika ani koule. Otevřít se daly pouze zevnitř.

Bezdomovce u hromady odpadků si skutečně nikdo nevšimne, pomyslel si Noční odstřelovač. A i když procházel ulicí a mířil k temné a možná nebezpečné pasáži, chodci mu sotva věnovali letmý pohled.

Než tento průchod objevil, sedával na chodníku na složeném tenkém plášti, před sebou otlučený keramický hrnek na milodary. Na krk si pověsil cedulku, na níž roztřeseným rukopisem stálo, že má AIDS. Nejen že vyvolávala soucit, ale jako by současně odhá-něla policajty, kteří ho nechávali na pokoji. Ovšem i tak mu dlouhé hodiny žebrání vynesly sotva pár dolarů.

Ne že by mu to vadilo. Prostě seděl a pozoroval ruch newyorské ulice proudící kolem něj. Šaty měl otrhané a vyzdobené mno-ha umělecky vyvedenými skvrnami a špínou, ale na vnitřní straně úzkostlivě čisté. Byla to jediná součást jeho garderoby, kterou neposílal do čistírny a pral a sušil si ji sám doma. Pečlivě udržoval zdání ošuntělé obnošenosti a byl si jistý, že i zkušené policejní oko by jeho svršky pokládalo za kořist z popelnice.

Za večerů, které trávil na chodnících v okolí Bellamova divadla, mu nikdo nevěnoval druhý pohled. V tom spočívala genialita jeho převleku. Navíc by nikoho, kdo ho znal, ani nenapadlo, že by právě on mohl být tím bezdomovcem, který tady pokorně sedí na zemi a čeká na almužnu.

Roli žebráka hrál skvěle.

Přes den pracoval doma nebo ve své kanceláři na Wall Street jako jeden z nejuznávanějších finančníků na Manhattanu. Za pouhých několik let dopomohl desítkám svých klientů k nabytí ne-bývalého bohatství a sám sobě k ještě většímu majetku. Vedl epi-kurejský život ve městě předurčeném k rozkladu, užíval si žen, vybraného jídla a pití, dokonalých obleků a uměleckých pokladů - a také své tajně nashromážděné sbírky zbraní, jejíž základ mu poskytl Adam Strong. Jedním slovem typický příklad úspěšného muže, který využívá všech možností, které velkoměsto nabízí.

Ale příležitostně zahlédl na ulici ztělesnění svého mládí a při pohledu do zrcadla občas viděl jizvy a cítil nezhojené rány minulosti. Tehdy se ho zmocňoval vztek.

Jednu chvíli uvažoval, že využije svou pozorovatelnu jako odstřelovačské hnízdo. Zabije oběť z úrovně ulice. To by bylo něco nového a zamotalo by to Repettovi a jeho detektivům hlavu. Další obtížná překážka v neustále se měnící hře.

Nakonec však dal přednost střeše, kterou si vyhlédl a dvakrát na ni bez problému vystoupil, protože zaručovala bezpečný a ni-čím nerušený únik. Akce na ulici by s sebou nesla nepřijatelná ri-zika. Lidé se chovají nepředvídatelně a nešťastná shoda okolností by se mu mohla škaredě vymstít. Kromě toho nedokázal s jistotou odhadnout, jak se v tomto prostředí chová ozvěna výstřelu a zda by předčasně neprozradila místo, odkud střílel.

Sázej na jistotu. Sehraj to tak; abys přespříliš nepokoušel štěstí. Dostalo se ti ho vrchovatě a v každém úspěšném podniku je životně důležité, aby genialita a štěstí postupovaly ruku v ruce a vzájemně tak vyrovnávaly své drobné nedostatky.

Zavrtal se hlouběji do beztvaré hromady plastových pytlů s odpadky. Poddaly se, přivítaly ho v sobě, jejich obsah napomohl, aby s nimi dokonale splynul a stal se ve stínu zcela neviditelným. Projel jím pocit moci, absolutní kontroly nad událostmi. Na co sáhl, to se mu podařilo.

Ve hře, jejíž pravidla sám stanovil a dodržoval a v níž jeho soupeřům nezbývalo než hrát podle jeho not, se skrýval samotný osud.

Usmál se a dál pozoroval dveře do zákulisí Bellamova divadla. Čekal, shromažďoval informace, poznával zvyky a způsoby vyhlédnuté oběti, splýval s kořistí v jedinou bytost.

Netušila, že o její budoucnosti již bylo rozhodnuto a že bude velmi krátká.

Meg seděla v neoznačeném sedanu v ulici naproti Alexovu činžáku. Nevěděla, proč sem vlastně zajela a nevrátila se rovnou domů, ale to by ji nemělo překvapovat, protože se ve svých citech k němu vůbec nevyznala.

Dnes ráno od něj dostala další e-mail, v němž ji úpěnlivě prosil o další schůzku, tentokrát neoficiální a soukromou. Přistihla se, že se při čtení usmívá. Pak zprávu smazala a odešla na poradu s Repettem a Birdym.

Co si o sobě Alex sakra myslí? Kdysi pracoval u policie a dobře ví, že i ona je policistka. Musí mu být přece jasné, že ona nemá sebemenší zájem začínat vztah, o který jemu zjevně jde. Stejně tak jí byl k smíchu jeho předpoklad, že ji dokáže ovládat jako nějakou loutku nebo stroj. Takovou lásku už zažila a měla jí plné zuby.

A přesto zde sedí v autě se zapnutým motorem a klimatizací, která ji chrání před dusným vedrem. Odhadla, která okna do ulice patří Alexovu bytu, a viděla, že se v obývacím pokoji svítí. Zrovna chtěla pohled odvrátit, když vtom se za záclonou mihla postava, v níž neomylně poznala Alexe.

Ted už odjet nemohla. Ani odvrátit pohled. Znala důvod. Musí se přesvědčit, jestli je sám.

Blbče! Chováš se jako žárlivý idiot. Jako kdyby neměl právo stýkat se, s kým chce.

Uplynulo pět minut a Meg začal tuhnout krk, jak se na sedadle nakláněla, aby viděla Alexovi do oken.

A zase se mihnul za závěsem! Sám.

Jenže krátký pohled jí nestačil. Meg zůstala.

Asi za minutu prošel Alex kolem okna opačným směrem. Znovu sám. Už potřetí. To by mělo stačit i masochistickému žár-livému šílenci. A přestože ho zahlédla jen krátce, aby na tu dálku rozeznala detaily, byla si jistá, že je oblečený.

Opřela se, narovnala záda a pravou rukou si promasírovala strnulý zátylek. Pak zařadila rychlost.

Poslední ohlédnutí k oknu ji přimělo zadržet nohu, která už už povolovala spojku.

Alex opět přešel kolem okna. Určitě to byl on. Jenže tentokrát nesl nějaký dlouhý předmět. Byla to puška?

Nebo berla? Složený deštník? Pilka?

Přestaň s těmi pitomostmi! Přestaň blbnout!

To by stačilo!

Násilím obrátila pohled k čelnímu sklu a na plný plyn vystar-tovala od obrubníku. Neujela ani tři metry, když na sedadle doslova poskočila, jak za ní zavřeštěl klakson. Těsně kolem ní projel taxík, jehož řidič ještě jednou zlostně zatroubil a ukázal jí vztyčený prostředník. Než vyjela, zapomněla se ohlédnout nebo podívat do zpětného zrcátka.

Už opatrněji a s lehkou nohou na plynovém pedálu se zařadila do proudu aut, který se právě rozjel, když na semaforu naskočila zelená. V pomalém provozu se částečně uvolnila. Ted už si byla jistá, že Alex nedržel pušku. Dokonce ani s určitostí nevěděla, jest-li se skutečně dívala do jeho oken. Ten muž, pokud to vůbec byl muž, s dlouhým předmětem mohl být někdo jiný, ne Alex.

Celou cestu domů se snažila uklidnit.

Moc se jí to nedařilo.

„Nedáte si skořicovou briošku?”

Druhý den ráno seděl Repetto s Meg v kaštanově hnědě čalou-něném boxu u okna v Harrisonově bistru na První avenue. Jídelnu oddělovaly od ulice dvojité dveře, ale pokaždé, když někdo vstoupil či odcházel, ucítil na kotnících chladivý průvan, což bylo docela příjemné, protože klimatizaci se ještě nepodařilo zapudit včerejší horko. Vůně sladkého pečivá byla tak pronikavá, že dominovala i nad praženou slaninou, jíž byl podnik prosycen.

„Jsou teplé,” dodal.

Meg mlčky zavrtěla hlavou.

Repetto si ji pátravě prohlížel od chvíle, kdy vklouzla do boxu naproti němu. Vlasy neměla tak hladce sčesány jako jindy a v očích se jí leskl zasněný pohled. Zdála se mu hezčí.

Pak mu to došlo. Ten pohled dobře znal. Meg je zamilovaná. Nebo si to alespoň myslí.

Její věčné napětí a cynismus se vytratily.

Nová Meg?

„Scházíte se s někým?” zeptal se Repetto a napil se kávy. Jako obvykle šel rovnou k věci.

Obdařila ho ospalým pohledem. „Scházím…? Aha, vy myslíte jako chodit na rande.”

„Hm-m.”

Zrudla, a tím se prozradila. „Ovlivňuje snad můj soukromý život mou práci?”

Viděl, jak ji zmátl, a protože nevěděl, co na to říct, předstíral zlost. „Samozřejmě že ovlivňuje.”

„Ptám se snad já vás, jestli se s někým scházíte?”

„Klidně můžete.”

„Scházíte?”

„Ne. Žena by mě zabila.”

Meg si všimla, že se výraz jeho tváře vůbec nezměnil. Co jeho slova znamenala? Chlapi jsou zatracení podvodníci. Mají to zakó-dované v genech. „Podívejte se,” snažila se o neutrální tón, „až mi soukromý život začne ovlivňovat pracovní výkon, dám vám vědět.”

„Otázka zní, jestli to poznáte.”

„Poznám nebo ne, tak to prostě bude.”

Nedůtklivá, ale ovládá se. Dala mi najevo, že jsem překročil mez. Díval se na ni a věřil jí. Asi je zamilovaná a roztoužená, poznal neklamné známky -, ale nepřipustí, aby to ovlivnilo vyšetřování. To je vše, co ho mohlo zajímat a co potřeboval vědět. Napil se kávy a opřel se. Kdo asi je ten utajovaný předmět jejího milostného zájmu? Ode dne, kdy začali spolupracovat na případu, trávila většinu svého bdělého času s ním a s Birdym.

Repetta náhle zamrazilo. Nezamilovala se nakonec Meg do něho?

Těžko. Ne, to je vyloučeno. Usoudil tak podle její reakce na osobní otázku. Dala mu zřetelně najevo, že nemá právo ji klást.

Birdy?

Člověk si dokázal jen těžko představit, že by nervózní a ostra-žitý detektiv udržoval mimomanželský poměr s kolegyní. Repetto navíc věděl, že Birdy svou ženu upřímně miluje. Kromě toho oba znali pravidla a věděli, o co v tomto vyšetřování jde.

Takže Birdy to není.

Ale Repetto už v životě viděl řadu absurdních vztahů mezi zdánlivě neslučitelnými dvojicemi. Věděl, že láska a sex dokážou lidi… změnit.

Ukazovákem postrčil talíř k Meg. „Opravdu si nechcete vzít? Jsou fakt dobré a já je všechny nesním. Takový hlad nemám.“

„Ne znamená ne,” odpověděla bez úsměvu.

Repetto pochopil.

Noční odstřelovač si udělal pohodlí. Čekal na střeše Mylerovy budovy, tak vysoko, že ho vzdálenost dokonale izolovala od ru-chu a shonu na náměstí Times Square. Vzácnou a cennou pušku typu Azner Line Prémium už složil a ted si ji opíral o stehno.

Tmavý oblak nakrátko zakryl měsíc a pokračoval v bludné pouti zamženou oblohou. Varování pro moudrého. Čeká ho sice snadný výstřel, ale nesmí podléhat sebeuspokojení.

Sebedůvěře se však nedokázal ubránit. Ani samolibosti. Pořád si udržoval náskok před Repettem a jeho týmem.

V místě, kde jim podle jejich předpokladu nechá Noční odstřelovač další vzkaz, najdou jeho novou oběť.

A to už bude pozdě.

Celé hlediště Bellamova divadla povstalo a bouřlivým potles-kem a pochvalnými výkřiky zvalo herce na jeviště k další děko-vačce.

A herci poslechli. Uprostřed řady na pódiu stála hlavní hvěz-da úspěšného broadwayského muzikálu Americký lupič v Londýně Libby Newlandová a držela se s ostatními za ruce. Zeširoka se usmívala a myslela to upřímně.

Takto končilo každé představení Lupiče, většinou před hlediš-těm nejméně do poloviny zaplněným, což byla v těchto nejistých a nebezpečných časech velmi slušná návštěva. A diváci vždycky odměnili herecké výkony aplausem vestoje. Libby ovšem věděla, že finančně se muzikál jen s obtížemi drží v černých číslech. Bože, jaký by to byl hit, kdyby se ten ničemný Noční odstřelovač nepo-tloukal ulicemi! Jakmile zapadlo slunce, vystrašení lidé se vesměs drželi doma a neměli chuť jezdit do centra. Sama uznávala, že návštěva divadla za to riziko nestojí, přestože to nikdy nevyslovila nahlas. Osobně pokládala za nepřijatelné, aby jí někdo jiný určoval, jak má žít, i když ten někdo zrovna drží v rukou zbraň.

Herci se naposled do pasu uklonili a odběhli za oponu, aby dali najevo, že jsou sice po představení unaveni, ale neztratili jis-kru. Někteří na rozloučenou obecenstvu zamávali, možná tím děkovali i za odvahu, kterou si návštěva muzikálu vyžádala.

V hledišti se rozsvítilo a diváci se začali trousit uličkami mezi sedadly k východům ze sálu. Usmívali se a vyměňovali si po-chvalné zmínky o zhlédnutém představení.

„A další je za námi/7 poznamenal Victor Tobin, představitel hlavní mužské role, ke své partnerce, když Libby zamířila do své šatny. Byl to urostlý chlapík s vynikajícím hereckým nadáním a dechem soustavně vonícím po větrových pastilkách. Mohl mít sice znělejší hlas, ale zato tančil jako baletní mistr. A především byl dokonalý profesionál.

Libby těšilo, že s ním může na jevišti vystupovat. „Bylo by krásné hrát pro plný sál.“ postěžovala si a ustoupila stranou, aby nechala projít dva kulisáky.

„Stejně je to divné,” rozvíjel myšlenku Tobin. „Odpoledne máme plný dům a večer zeje polovina míst prázdnotou.”

„To ten zatracený Noční odstřelovač,” vysvětlila Libby, celkem zbytečně, a otevřela dveře šatny.

Tobin se zazubil. „Uhodilas hřebík na hlavičku.” Sklonil se a letmo ji políbil na tvář.

Jakmile v šatně osaměla, Libby sáhla do miniaturní chladničky pro láhev perlivé minerálky a polovinu jí naráz vypila. V místnosti panovalo dusné vedro. Zapnula ventilátor a trpce litovala, že staré divadelní budovy nejsou vybaveny klimatizací.

Ozvalo se trojí zaklepání na dveře a Libby pustila dál kosty-mérku Beth.

Muzikál se hrál již tak dlouho, že se obě ženy obešly beze slov a jejich činnost po představení probíhala jako zaběhaná rutina. Starší, věčně zachmuřená Beth pomohla herečce z černého lycro-vého úboru, v němž absolvovala závěrečné taneční vystoupení, a pověsila jej na ramínko na kovový věšák u zdi. Zkontrolovala, zda některé kostýmy nepotřebují vyprat nebo zašít, a pak čekala, jestli Libby ještě něco nepotřebuje.

Herečka se rozhlédla, usmála se a zavrtěla hlavou a Beth ode-šla pomoci ostatním členům ansámblu se zadrhnutými zipy.

Libby nechala pootevřené dveře, aby napomohla proudění vzduchu od ventilátoru, posadila se před osvětlené zrcadlo a podívala se na sebe v masce nejlepšího londýnského lupiče. Drobná, prohnaná, mrštná jako kočka.

Kdybych nastoupila do řady; každý by si mě jako lupičku vybral. Možná jsem se minula povoláním.

S tím druhým tvrzením by nikdo v divadelním světě nesouhlasil.

Ale je nejvyšší čas zbavit lupiče převleku. Libby si opatrně sundala paruku a uložila ji na podstavec, aby ji Beth mohla ráno učesat. Taneční kostým si svlékla a seděla jen v kalhotkách, pod-prsenku nenosila. Rozhodla se, že tak zůstane, aby jí během odli-čování nebylo horko.

Dveře se otevřely a nakoukl do nich Edmund, jeden z taneční-ků. „Ach, pardon,” omluvil se. „Spletl jsem si šatnu.”

„Pochybuju,” opáčila Libby a usmála se, když dveře za mladí-kem zaklaply.

Oblékla se do „civilních” šatů, na hlavě okouzlující vrabčí hnízdo krátkých černých vlasů pod plátěnou čapkou s veselým obrázkem, a vklouzla do dlouhého lehkého pláště. Měla domluvenou schůzku se svým manažerem a televizním producentem v Marteenově baru. Dají si pár skleniček a podebatují o možnosti natočení televizního seriálu podle úspěšného muzikálu o lupiči. Nedělala si velké naděje, že by z toho nápadu mohlo něco vzejít, ale věděla, že tak to v branži chodí. Sejdete se s někým u dobrého jídla a pití, posloucháte, mluvíte, posloucháte, pak na všechno zapomenete, a po šesti měsících vám někdo zavolá a máte práci. Herecký život. Milovala ho a on jí konečně začínal lásku oplácet.

Urovnala si čepici, v níž vypadala na šestnáctiletou pouliční kolportérku bulvárních novin, posunula si brýle na špičku nosu a přes horní okraj obrouček se zadívala na svůj obraz v zrcadle.

Po lupiči nezbyla ani stopa.

„To by šlo,” prohodila sama k sobě a vyšla ze šatny. Cestou k červenému světlu nad zadním východem se loučila s kolegy a personálem. Byla si jistá, že když vyjde bočním vchodem ze zákulisí do pasáže, nikdo ji nepozná.

Mýlila se.

Zavřela za sebou těžké ocelové křídlo, otočila se, a ucítila prudkou bolest v hrudníku. Myšlenky se jí rozběhly v zamotaném víru a srdce se prudce rozbušilo.

Za ústím pasáže se chodci vrhali k zemi, vyplašeni prásknutím výstřelu, které Libby v šoku sotva postřehla. Točila se jí hlava a ztrácela orientaci. Slyšela, jak někdo, možná já, naříká a s elegan-cí baletky dosedla se zkříženýma nohama na tvrdou zem.

Ztratila pojem o čase a netušila, kolik ho uběhlo. Bušení srdce zesílilo a stalo se nepravidelným. Od chodníku ji dělily pouhé tři metry a pokoušela se přivolat pomoc, ale nedokázala vydat jiný zvuk než kvílivé sténání.

Minutu či dvě po doznění burácivé ozvěny lidé začali zvedat hlavy a rozhlížet se, nejistě vstávali a odcházeli. Nikdo si nevšiml, že Libby zasáhla kulka. Nikdo se nepodíval do osvětlené pasáže, kde seděla na zemi a krvácela.

Teplo… teplo… Teče mi krev?

Natáhla ukazovák a chtěla se dotknout rudé kaluže, která se kolem ní rozlévala. Nedosáhla na ni. Byla příliš daleko.

Zvedla oči a na protější straně ulice spatřila otrhaného bezdomovce, který kamsi spěchal s těžkým tmavým pytlem na zádech a upřeně na ni hleděl.

Ten o mně ví!

jak se na mě dívá… Oba jsme…

43

„Máme problém,” oznámil Melboume.

Stál ve své prostorné kanceláři za masivním mahagonovým psacím stolem s kamennou deskou, který si zaplatil z vlastní kap-sy. Podél jedné zdi se táhla řada kartotéčních skříní, v rohu se krčil menší stolek s přenosným počítačem a několika zelenými složka-mi na spisy. Ostatní stěny zdobila sbírka fotografií, zarámovaných novinových článků, diplomů, pochval, trofejí a osobních dopisů od nejrůznějších celebrit. Svědectví ambicí a politické prozíravosti.

Repetto seděl v jednom z vínově červených kožených křesel naproti stolu, natažené nohy v kotnících překřížené, podpatky za-ryté do plyšového koberce. „Asi chceš říct další problém.”

„Udělali jsme chybu, když jsme informovali média o té dětské říkance.”

„Neměli jsme na vybranou,” namítl Repetto. „Novináři by na to nakonec stejně přišli. Kromě toho, umíš si představit tu bouři, co by se na nás snesla, kdyby vyšlo najevo, že zemřeli lidé, které jsme mohli varovat?”

Melboume otázku ignoroval. Hleděl na Repetta zpod obočí, které mu holič očividně zapomněl přistřihnout. Pak se předklonil a opřel se o desku stolu klouby prstů obou rukou, takže připomínal postoj gorilího samce. „Noční odstřelovač si vybral svou poslední oběť zatraceně špatně.”

„Tu zlodějku,” utrousil Repetto.

„Jo. Tak to stojí ve všech novinách. Jenže Libby Newlandová nebyla žádná zlodějka, nýbrž herečka, která hrála lupiče. Kradla jenom na jevišti. A publikum ji miluje… Milovalo. No a publikum je ted nasrané a tlačí na politiky, kteří zase tlačí na šéfy oddělení…”

„Na tebe,” přerušil ho Repetto.

„Na mě. A na koho já ten tlak a nasrání přenesu?”

„Na mě?”

„Přesně tak. Teorie padajícího hovna.”

„Je to víc než teorie.“ podotkl Repetto.

„To máš zatraceně pravdu a jsi v těch sračkách až po uši. Sázky se zvedly. My toho chlapa musíme dostat, Vine.”

„Nebo mě pošleš zpátky do důchodu?”

Melbourne po té poznámce vystřízlivěl. „Ne, to ne… Ale potřebuju něco předhodit těm vlkům, co na mě štěkají, aby se měli čím pochlubit na veřejnosti. Potřebuju pro ně kus masa.”

„Třeba samotného Nočního odstřelovače.”

„To by byl prvotřídní biftek. Přiblížili jste se mu aspoň?”

„Jsme mu blíž s každou další obětí,” řekl Repetto, „ale k dopadení máme ještě pořád daleko.”

„Jak to, že vás nenapadlo, že zabije někoho, kdo účinkuje na Broadwayi v představení, které má v názvu slovo lupič?”

„Protože dosud využíval odkazy na divadelní hry jen k tomu, aby nám naznačil, kde pro nás nechal další vzkaz.” Repetto sun-dal nohu z kotníku a zadíval se na fotografie, na nichž Melbourne přebíral medaile nebo pózoval ve společnosti významných představitelů města a vedení policie. Není to žádný blbec, pomyslel si. „Nicméně na tvé otázce něco je. Vrah využil příležitosti zabít veřejně známého zloděje a vsadil na to, že tohle předvídat nebudeme a nedokážeme ho zastavit.”

„Nepodařilo se ti přijít na to, jak uvažuje,” konstatoval Melboume, „zato on si domyslel, jak ty neuvažuješ. Pronikl ti do mysli, zatímco by to mělo být naopak.”

„Já jsem do jeho mysli taky pronikl,” hájil se Repetto. „Alespoň částečně. Člověk jako on by takto neriskoval.”

„Jenže Libby Newlandová je mrtvá. Policie ji nedokázala ochránit a Noční odstřelovač jako obvykle unikl.”

„Já ten tvůj předpoklad, že ví, jak my neuvažujeme, neberu, ale na druhé straně s tebou musím souhlasit. Nejspíš vytušil, že zrovna tohle nás nenapadne. Jako kdyby věděl, že když zaútočí na Libby Newlandovou, může to udělat bez rizika, že padne do nastražené pasti.”

Melbourne se napřímil, pak tvrdě dosedl do polstrovaného křesla a zabodl pohled do Repetta. „Řekl jsi to, co si myslím, že jsem slyšel?”

„To nevím. Ale je docela dobře možné, že Noční odstřelovač má na policii kontakt, že na oddělení někoho zná a tím pádem má i informace o tom, jak tu hru hrajeme.”

„Už zase jsi použil to slovo.” „On to tak vnímá, jako hru. A momentálně v ní vítězí.”

Melbourne dlouze vydechl. „Nebudu ti tady tvrdit, že z newyorského policejního oddělení neunikají informace. Máš nějaká fakta, kterými bys mohl tu svou teorii…”

„Není to jenom teorie.”

„…podpořit?”

//Ne.”

„Tak se o ní nešiř nikde mimo tuto kancelář. Toho tlaku je na mě… na nás i tak dost. Libby Newlandová patřila k nejvýznam-nějším newyorským celebritám a ty dobře víš, že tohle město pří-sahá na celebrity. Tlak sdělovacích prostředků a politiků dosáhl bodu varu. A to nemluvím o rostoucích ekonomických potížích, Vine.”

„Dokážu si je představit.”

„Obchody za moc nestojí ani přes den a po setmění se v podstatě zastaví. V noci vládne městu Odstřelovač.”

Vládne mu náhlá smrt náhodně vybrané oběti, pomyslel si Repetto.

Melbourne znovu za stolem stál.

Repetto se rovněž postavil. „Získáme vládu nad městem zpát-ky,” pronesl suše.

Melbourne se na něj pokřiveně usmál, stejně jako na většině fotografií na stěnách. „Fajn. Řeknu to starostovi, až s ním budu mluvit.”

„Můžeš mě citovat,” řekl Repetto a odešel z kanceláře.

V době, kdy se měla sprchovat a oblékat se na cestu do práce, Zoe Bradyová ještě spala. Její poslední úlovek z oddělení ovoce a zeleniny ležel vedle ní a poslouchal její klidné oddechování. Na dech spících žen byl expert; vykradl se z desítek bytů, jejichž majitelky blaženě nevěděly o světě. A před odchodem vedle nich na posteli často plakal.

Zatím se však k odchodu nechystal.

Zadíval se na uvolněný obličej s pootevřenými ústy, která jako by se chystala uždibnout tenkou přikrývku přitaženou k bradě a každým rytmickým výdechem rozechvívala její okraj. Kromě tří sklenic vína při večeři Zoe zkonzumovala i dvě tablety ambienu, které rozdrtil a nasypal do láhve s kolou, připravené jako osvěžení po milování. Věřil, že se neprobudí dříve než v deset.

Klidně, ale opatrně se otočil na bok a pak se nahý posadil na okraj matrace. Zavlnění vzduchu vyvolalo vůně a vzpomínky na uplynulou noc. Zena se lehce potila a stále voněla sexem. Tiše ze spánku zasténala, jako by s ním ty vzpomínky sdílela.

Pomalu vstal a po špičkách vyšel z ložnice do obývacího poko-je. Věděl, že Zoe přechovává přenosný počítač na pracovním stol-ku, skrytém za čtyřpanelovým čínským para váném. Při poslední návštěvě zjistil její přístupová hesla do systému poskytovatele internetových služeb a na některé webové stránky, našel je na-psána na lístku přilepeném zespodu na podstavci mosazné stolní lampičky, což je obvyklý úkryt podobných údajů.

Během minuty měl malý, ale výkonný notebook značky Toshiba napojený na všechny její soubory.

Byly to velmi informativní dokumenty. Pracovní poznámky, osobní dopisy, shrnutí rozhovorů a porad týkajících se Nočního odstřelovače. Prohlédl si je a pak je zkopíroval na přenosnou paměťovou jednotku Zip zapojenou přes USB port. Později si je doma prostuduje, spolu s několika zakódovanými soubory. Věřil, že šifru brzy prolomí a přečte si všechna její tajemství. Kdyby se mu nepodařilo kód rozluštit, musel by ukrást počítač a proniknout hlouběji do systému. Vždycky existuje nějaký způsob, jak utajené soubory rozkrýt, ale některé jsou náročné na čas.

Ale ten problém, pokud se vůbec vyskytne, bude řešit až v budoucnosti. Prozatím bude stačit letmý pohled a pozdější domácí studium toho, co zkopíroval.

Nejvíc ho potěšilo, že získal její přístup do databází NYPD. Měla skutečně velmi široká přístupová práva a několika kliknu-tími myši se dostal k rozsáhlým informacím o případu Nočního odstřelovače. Následující hodinu strávil zaujatým prohlížením nejrůznějších údajů, které newyorské policejní oddělení nashro-máždilo. Pak vypnul počítač a odpojil zipku, která se mu pohodlně vešla do náprsní kapsy saka, pověšeného přes židli v pokoji. Pečlivě sako urovnal, vrátil se k počítači a přiklopil víko s obra-zovkou.

Nahlédl do ložnice a zadíval se na spící Zoe. Levou paži měla přehozenou přes rozcuchané rusé vlasy, zpod bílé přikrývky vy-kukovala téměř stejně bledá noha. Pořád dýchala vyrovnaně a od jeho odchodu se nepohnula. A stále voněla po nedávném divokém milování.

Pozvolna ulehl na matraci a dával pozor, aby nezavrzala. Pak se natočil a lehce se k Zoe přitiskl. Jemný dotek jako by vyvolal sny.

Zoe ve spánku pohnula boky, vzdechla a obrátila se k němu zády. Tlak jejího těla u něj vyvolal erekci, ale nepodlehl pokušení. Něžně ji pohladil od boku přes ploché bříško k ňadru a přiblížil ústa k jejímu uchu.

„Haló, Šípková Růženko.“ zašeptal. „Čas vstávat. Musíš do práce.” Políbil ji na ucho a olízl je špičkou jazyka.

Otevřela oči, usmála se a otočila hlavu, aby mu mohla polibek vrátit, a pak sebou její teplé tělo škublo, když jí zrak padl na budík na nočním stolku.

„Sakra! Jestli sebou nehodím, přijdu pozdě do práce.”

„Vždyť ti to říkám.”

„Vždyť já vím.”

Políbil ji vzadu na krku. „Kdybychom šli do sprchy společně, ušetříme čas i vodu.”

„No, s tím časem si nejsem tak jistá.” Vymotala se z přikrývky, posadila se a zakvílela: „Bože!”

„Copak, bolí tě hlava?”

„Bolí mě celý člověk. Nejradši bych sebou praštila zpátky a pro-spala den až do večera.”

„Varoval jsem tě, abys u večeře nepila tolik vína.”

„Fakt? Že si to nepamatuju “

Zazubil se. „Špatné znamení.”

Zoe vstala a přitiskla si dlaň k čelu. „Ach jej. S tím vínem jsi měl pravdu.” Začala si masírovat spánky konečky prstů.

Svižně vyskočil z postele, přistoupil k Zoe a podepřel ji.

„Neboj, nespadnu,” ujistila ho a svěsila paže.

„Jeden nikdy neví,” opáčil. „Může to být nebezpečné. Neměla bys do sprchy sama. Tak pojd.” Něžně ji vedl ke koupelně.

„Ale ve sprše žádné hlouposti.“ upozornila.

Zasmál se. „Mám přísahat?”

„Samozřejmě. Nesmím přijít pozdě. Rozhodně ne.”

„Já vím. Pracuješ na důležitém případu.”

„Šílenec, co střílí lidi.” Do hlasu ztěžklého ospalostí proniklo podráždění. Bud se zlobila na vraha, nebo sama na sebe za svou neschopnost uvažovat či mluvit souvisle tak krátce po probuzení.

Nechtěl v ní vzbudit sebemenší podezření a potřeboval, aby se co nejrychleji úplně probrala. „Ted se vysprchujeme a potom zavolám pro své auto s řidičem, takže to do práce stihneš.”

Zastavila se a ohlédla se k němu, muž, kterého sotva znala, na ni znovu zapůsobil. „To bys mohl udělat?”

Obdařil ji svým dokonalým úsměvem. „Pro tebe mohu všechno.

44

Výsledek poslední vraždy ho potěšil.

Noční odstřelovač se pohodlně opřel na měkké kožené pohovce ve svém luxusním bytě v East Side. Popíjel drahou whisky a díval se na plazmovou televizi, jejíž obrazovka zabírala větší část jižní stěny obývacího pokoje. Sledoval zprávy místní kabelové stanice, v nichž se nemluvilo prakticky o ničem jiném než o zastřelení Libby Newlandové.

Smrt populární herečky vyvolala u veřejnosti takové pobouře-ní, že se krajně znervóznělé policejní a politické soustrojí rozběhlo na plné obrátky. Vážně se tvářící blondýna na obrazovce to právě prohlásila s přehnaně artikulujícími ústy a s vystrčenou bradou pod očima, které zjevně sledovaly čtecí zařízení. Většina obchodů zela po setmění prázdnotou, služby přestávaly fungovat, firmy nepracovaly. V důsledku časné zavírací hodiny a zkrácené pracovní doby se očekávají značné finanční ztráty. Vážná blondýna předala slovo reportérovi, který zpovídal starostova tajemníka. Šedovlasý vztekle se tvářící muž prohlásil, že radnice uvažuje o uzavření divadelní čtvrti, proti čemuž může sotvakdo něco namítat a majitelé divadel ze všech nejméně. Lístky se prodávaly za třetinu nominál-ní ceny a po smrti Libby Newlandové jsou hlediště zaplněna stěží z jedné čtvrtiny. Turistický ruch dramaticky poklesl, stejně jako počet služebních cest. Na newyorských letištích přistávají letadla s většinou sedadel prázdných.

Paráda!

Noční odstřelovač se napil osmnáct let staré sladové whisky a v duchu si poblahopřál. Situace se vyvíjela lépe, než předpokládal.

Vstal, se sklenkou v ruce přistoupil k oknu se širokým výhledem na noční město ověšené klenoty světel a zamyslel se nad tím, kdo by měl být příští obětí. Dětská říkanka vyžadovala profesi lé-kaře. Jednoho doktora, respektive jednu doktorku, znal. Dokonce s ní měl v poslední době poměr.

Ale ne, to by bylo příliš riskantní.

A teď nebyla vhodná chvíle riziko zvyšovat, spíš by ho měl zredukovat.

Co kdyby v tomto bodě hru pozměnil? Nebo alespoň její pravidla? Noční odstřelovač rád využíval výhodu, kdykoliv to bylo možné. Ten, kdo kontroluje pravidla, ovládá i hru.

Zadíval se na velkoměsto pod sebou a znovu uvažoval o příští oběti. Že by už přišla řada na protihráče, kterého si tak pečlivě zvolil? Na Vincenta Repetta?

Ne. Ještě ne. Kdyby ho zabil, jako by zničil sám sebe. Kromě toho by si jeho odstranění vyžádalo úplně novou hru a Noční odstřelovač si tu dosavadní příliš užíval, než aby byl ochoten hledat si nového, nevyzkoušeného soupeře. Kdoví, zdali by vůbec byl na výši úkolu.

Lora Repettová! Zajímavá alternativa. Milovaná manželka, tu a tam zmiňovaná v tisku jako detektivova důvěrná pomocnice, kte-rá měla velmi ráda Repettova mrtvého chráněnce Dala Brickera. Byl pro ně pro oba jako vlastní syn. Nejdřív syn, pak žena. Strašná ztráta. Chudák Repetto.

Ale je zde možnost způsobit mu ještě děsivější ztrátu. Mohl by přijít o dceru Amelii. Lora by jistě kladla největší vinu za smrt dcery právě manželovi a Repettovi by se manželství rozsypalo doslova před očima. Ztratil by dceru a potom i ženu.

Ztráta. Noční odstřelovač poznal, co je to ztráta, do takové hloubky, jakou si Repetto nedokáže ani představit. Zadíval se na odraz své postavy na temné okenní tabuli a cítil, jak mu srdce sví-rá ledová pěst. Ze tmy na něj hledělo jeho druhé já. Jeho pravé já.

Přinutil se k úsměvu, úšklebek smrti na skle, a pozvedl sklenku whisky v němém přípitku.

Ale průhledná silueta na okenní tabuli ruku se svým pohárem nezvedla, a nyní se dokonce zdálo, že pláče. Osamělost. Pod ním se rozprostíral zářivý svět velkoměsta a on byl sám, křehký jako to sklo.

Odvrátil se a vytřel si slzy z koutků očí.

Na obrazovce právě hovořila mluvčí radnice, vážně se tvářící čtyřicetiletá žena s černou ofinou. Zaníceně mluvila do mikrofonu, který jí oblíbený reportér místní stanice strkal pod nos, ale příliš tiše, než aby jí bylo rozumět. Noční odstřelovač se vrátil k pohovce, zvedl dálkový ovladač a zesílil zvuk.

. .pro demonstraci Získejme město zpátky ,” říkala právě mluvčí. „Bude se konat u Rockefellerova centra, datum bude ještě upřes-něno. Chceme ukázat, že navzdory vraždám Nočního odstřelovače může život v New Yorku pokračovat v zaběhaných kolejích.”

„Souhlasí starosta s tímto nápadem?” zeptal se reportér, muž-ská varianta vážné blondýny ze studia.

„Nejen souhlasí,” odpověděla žena s černou ofinou. „On už tu demonstraci povolil a sám na ní promluví.”

Noční odstřelovač náhle ztuhl, jako kdyby mířil na obtížně za-sažitelný terč.

Tohle bude šťavnatější úlovek než Lora nebo Amelie Repettovy.

Vypnul televizi a odešel do velké místnosti, která mu sloužila současně jako pracovna a sbírkový sál. S nacvičenou lehkostí si navlékl tenké gumové rukavice barvy lidské kůže a ze skříň-ky pod knihovničkou vytáhl starožitný psací stroj značky Royal. Koupil ho v newjerseyském vetešnictví za pětadvacet dolarů, a když opravil pokaženou klávesnici a nasadil cívku s novou pás-kou, stroj perfektně fungoval a dokonale vyhovoval jeho potře-bám. Jen ať policie ve věku počítačových tiskáren pátrá po padesát let starém psacím stroji!

Nemělo smysl marnit čas. Položil psací stroj na stůl a ze spodní zásuvky vytáhl obálku a arch papíru. Nejdřív vyťukal na obálku adresu a pak vložil do válce list.

Vzkaz, který napsal, byl opět krátký.

Hra se změnila, sázka se zvýšila.

Složil papír do obálky a vsunul ji do vnitřní kapsy jednoho z modrých blejzrů. Pak si stáhl rukavice a schoval je do boční kap-sy. Blejzr si oblékl a poklepáním se přesvědčil, že z kapes nic ne-vypadlo.

Nadešla chvíle koupit si lístek do divadla.

45

„Hra se změnila,” přečetla Meg a odhodila kopii posledního divadelního vzkazu Nočního odstřelovače na Repettův psací stůl v suterénní kanceláři na policejní stanici. Papír stržený větrem má-lem na desku nedoplachtil. „Shodujeme se všichni na tom, co to znamená?”

„Příštím terčem bude starosta,” řekl Birdy, usazený na rohu stolu. Bezmyšlenkovitě šoupal jednou botou o druhou, jako by si chtěl něco sundat z podrážky. „Skutečnost, že ten idiot ohlašuje, kdy a kde bude, nedokáže pochopit nikdo, komu zbyl aspoň kou-sek zdravého rozumu.”

Repetto stál u okna, foukal do kávy a čekal, až zchladne. Pokrčil rameny. „To starostové většinou dělávají.”

„Má v hlavě menší mozek než komár!” durdil se Birdy.

Meg se ušklíbla. Starostu, čistokrevného politika, si docela oblíbila. „Mluví z tebe politické preference, Birdy?”

Detektiv odfrkl, přestal se zabývat podrážkou a začal nohama nervózně pohupovat. „Mám dost problémů vyškrábat tolik moti-vace, abych přežil další den.”

V klimatizaci cvaklo a ventilátor pod stropem vychrlil závan studeného vzduchu, okořeněný pachem zaschlého potu a zoufalství z vazebních cel nad nimi. Repetta napadlo, že takto nějak je cítit strach, hluboce prorostlý do zdí policejní stanice.

„Všichni přece známe další verš té říkanky,” řekla Meg. „Doktor právník, indiánský náčelník. Zdá se, že stanovené pořadí obětí opustil. Jediné, co má starosta společného s doktory, je to, že si je na sebe poštval.”

„Doktorů jsou spousty,” komentoval Birdy, „starosta jenom je-den. Jak říkám, komáří mozek.”

„Byla jsem dlouho do noci vzhůru,” poznamenala Meg.

Birdy na ni zamrkal. „To znamená, že nás brzy opustíš?”

„To znamená, že jsem měla moc práce.” Nemohla se dočkat, až kolegům sdělí, co vymyslela. Určitě tím překoná všechno, s čím v poslední době přišla ambiciózní a zamilovaná Weaverová.

Birdy se zakřenil a jeho nohy se rozhoupaly ještě rychleji. „Chceš nás informovat o svém milostném životě, Meg?”

Tohle by těžko vypustil z pusy, kdyby s ní udržoval tajný po-měr, pomyslel si Repetto. Takže ne. Nejspíš ne. Vyčkávavě se na Meg zadíval.

„Prověřila jsem si všechna místa činu, kde Odstřelovač vraždil. Chtěla jsem se o něčem ujistit. Ve všech případech jsme určili nejpravděpodobnější stanoviště, odkud střílel. A ve všech případech se nedaleko nacházela trvale nebo dočasně uzavřená stanice metra.”

Birdy zastavil nohy a zíral na ni. Věděla, že mu nedošlo, kam míří.

I Repettovi to několik vteřin trvalo a pak se na ni usmál jako hrdý otec. „Stopy bláta za suché noci,” přikývl. „V bytě po střílení v restauraci nedaleko parku. Lee Nasad.”

„Přesně tak. Nechtěla jsem nic říkat, dokud nebudu mít pohro-madě všechna fakta. Včera jsem obdržela vzorky bláta ze stanice podzemní dráhy v sousedství, která je momentálně zavřená kvůli rekonstrukci, a zanesla jsem je do laboratoře. Dnes ráno mi volali. Vzorky sedí. Odpovídají blátu, které střelci spadlo z bot.” Co ty na to, Weaverová?

Birdy sesedl z rohu stolu. Kousal se do spodního rtu a srovnával si v hlavě objev své kolegyně. Pak k ní obdivně vzhlédl. „To se mi líbí, Meg.”

Poděkovala za kompliment lehkým pokývnutím. „Vsadila bych krk, že vrah používá opuštěné tunely metra jako úkryt a k nepozorovanému pohybu po městě.”

„Což by vysvětlovalo, že nám pokaždé unikl, přestože jsme během několika minut uzavřeli okolí místa činu,” doplnil Birdy.

„Jo, pokaždé zmizí v podzemí.”

Repetto k nim stál otočený bokem a pozoroval proužek svět-la, který si probojovával cestu úzkým oknem v úrovni chodníku. „Třeba se nám pro jednou podaří toho parchanta předběhnout.”

„Byla by to příjemná změna,” souhlasil Birdy.

„Předám tuto informaci Murchisonovi ” Repetto stále fascinovaně hleděl na pruh světla.

„Kdo to je?” zajímal se Birdy.

„Kapitán Lou Murchison. Bude mít na starosti zabezpečení té demonstrace.”

„Získejme město zpátky?”

„Jo. Čekají se davy lidí.”

„A už se nedá odvolat,” ušklíbl se Birdy.

„Murchison upozorní starostovu ochranku a zajistí koordinaci s NYPD.”

„Třeba si to starosta rozmyslí,” řekla Meg s nadějí v hlase.

„Nerozmyslí,” opáčil Birdy. „Na myšlení by musel mít mo-zek.”

„Ještě něco,” pokračovala Meg. „Dva bloky od Rockefellerova centra je uzavřená stanice metra. Plánuje se tam rekonstrukce.”

Repetto se otočil. Birdy znovu usedl na roh stolu a začal klátit nohama, stále rychleji. Všiml si, co dělá, až když si nakopl patu.

„Zavřená stanice metra může pro nás být výhoda i nevýhoda,” poznamenal Repetto.

„Taky si myslím,” souhlasila Meg.

„Nevýhoda,” sýčkoval Birdy.

Sáček na koblihy! Vynikající. Bobby mockrát uvažoval, proč lidé tak často zahazují sáčky, v nichž jeden či dva koblihy zůstaly. Nejspíš si jich koupili víc, než dokázali sníst. Nebo si začali dělat výčitky kvůli kaloriím a nedojedli je, aby neporušili zdání, že drží dietu.

Bobby tyhle starosti neměl. Sáhl hlouběji do odpadkového koše a vylovil bílý sáček zpod promočené brožované knížky, kterou někdo vyhodil. Podíval se na titul. Šest pravidel pro senzační sex. Udělej si sám. Pitoměj fór.

Brožurku ignoroval, zato vytáhl z koše několik složených vý-tisků novin. Jeden z nich, Post, vypadal nedotčeně, jako by někdo pouze přeletěl titulky a pak deník zahodil. S novinami v podpaždí otevřel sáček. Dobrá půlka s cukrovou polevou a jahodovou nápl-ní. Fajn, to by šlo.

Loudal se podél bloku až k obchodu s dovozovým zbožím, kte-rý měl přes výkladní skříň a vchod stažené ocelové rolety. Posadil se tak, aby nohama nezasahoval do chodníku, kde by o ně mohl někdo zakopnout, a zakousl se do sladkého pečivá. Vynikající! Ještě čerstvé.

Během několika vteřin polovinu koblihy požvýkal a polkl. Otřel si dlaně o sebe a odstranil z nich cukr, pak slízl zbytky mar-melády z prstů, opřel se o roletu a otevřel Post.

„Do prdele!” vyhrkl natolik hlasitě, až se chodec v elegantním tmavém obleku ohlédl a sjel ho pohledem.

Článek na první stránce pod titulkem NEWYORČANÉ SE BRÁNÍ A BOJUJÍ informoval o připravované akci Získejme město zpátky, jíž se zúčastní tisíce lidí.

To znamená tisíce cílů, pomyslel si Bobby. Tu demonstraci pokládal od počátku za hloupý nápad. Někdo by ji měl starostovi rozmluvit a přivést ho k rozumu. Vždyť on toho Nočního odstřelovače, nejnebezpečnějšího sériového vraha, jakého město pozna-lo, a skutečného šílence, vysloveně provokuje. Bobby nebyl žádný psycholog, ale v nejmenším nepochyboval, že chlap jako Noční odstřelovač takové výzvě nedokáže odolat.

Na druhé straně ulice spěchala jakási žena na autobus, který právě přijížděl na zastávku, a lhostejně odložila plastovou láhev s minerálkou na parapet výkladní skříně. I na tu vzdálenost Bobby viděl, že je skoro do poloviny plná.

A on měl po koblize žízeň.

Vstal, zmačkal sáček a strčil si ho do zadní kapsy kalhot; vy-hodí ho, až půjde kolem odpadkového koše. (Potrpěl si totiž na čistotu ulic a vždycky po sobě uklízel.) Noviny složil pod paži; přečte si je později v parku.

Počkal na mezeru v provozu, přešel ulici pro láhev š minerálkou a stále přitom myslel na davy lidí, které se shromáždí před Rockefellerovým centrem. Krásné místo pro umírání.

Starosta má odvahu, to musel Bobby uznat. Ze by se příště zaregistroval k volbám a dal mu svůj hlas? Možná, když budeme oba naživu, uzavřel svou úvahu.

„Připadám si jako ve zlém snu,” postěžoval si Repettovi kapitán Louis Murchison. Byl to vysoký muž, který si přes své šediny udržel štíhlou mladistvou postavu. Repetto se s ním v průběhu let několikrát setkal, ale znal ho jen v uniformě, ne ve slušně uši-tém šedém obleku, který měl na sobě dnes a v němž vypadal spíš jako finančník z Wall Street než jako policista. „Nemáme dost lidí, abychom pokryli všechny střechy a okna, odkud by Noční odstřelovač mohl zaútočit.“

Oba muži stáli na rohu Devětačtyřicáté ulice u náměstí Rockefeller Plaza a rozhlíželi se. Repetto okamžitě viděl, že kapitán nepřehání. Nacházeli se v jedné z nejrušnějších čtvrtí Manhattanu, plné mrakodrapů a věžáků. Možná střelecká stanoviště nabízela řada budov i ve vzdálenosti několika bloků, protože převyšovaly domy v okolí náměstí.

„Mám něco, co by snad mohlo pomoct.” Repetto vysvětlil Murchisonovi podstatu Meginy teorie o tom, že Noční odstřelovač se pohybuje po městě uzavřenými tunely a stanicemi metra.

„Zajímavé,” ocenil kapitán. „Může se dostat na místo činu rychle a nepozorovaně a stejně tak z něj uniknout. Riziko, že ho někdo uvidí s puškou, je minimální.”

„Ať už používá jakoukoliv zbraň,” řekl Repetto, „bude skládací. To terčové pušky většinou bývají. Kvůli snadnější přepravě.”

„Takže někoho zabije a pak si odnese bouchačku v kapse.”

„No, na tak malé díly se terčovnice zase rozložit nedá. Ale ur-čitě ji může uložit do batohu, nákupní tašky nebo diplomatického kufříku.”

Murchison chvíli zamyšleně hleděl na dlažbu. „Zajímalo by mě, kolik uzavřených stanic metra ve městě máme.”

„V současné době celkem patnáct, trvale nebo dočasně,” odpověděl Repetto. „Zjistil jsem si to na dopravním odboru.”

„A zeptal jste se, kolik kilometrů tratí obhospodařují?”

„Ne,” přiznal Repetto.

„Skoro čtyři sta, zatraceně. Vím to od svého švagra, který pracoval u přístavní správy. Pod tímto městem je ještě jedno, podzemní. Náš Odstřelovač má k dispozici obrovský prostor, v němž se může pohybovat.”

„I tak. Když víme, kde se pohybuje, máme větší šanci ho polapit,” snažil se Repetto vykřesat trochu optimismu.

„Jo,” povzdechl si Murchison malomyslně. „Zrovna ted třeba stojíme pár stovek kilometrů od něho.”

Repetto nepovažoval za nutné vysvětlovat kapitánovi rozdíl mezi skutečnou kilometráží a vzdáleností vzdušnou čarou, kte-rá je vzhledem k složitě propletené struktuře tunelů podzemní dráhy několikanásobně menší. V dané chvíli mohou klidně stát Nočnímu odstřelovači nad hlavou.

Murchison vrazil ruce do kapes a zvedl hlavu k okolním bu-dovám. „Náš vrah se potuluje i ve výškách. Všechno si předem naplánuje a připraví. Co když nás právě ted pozoruje?”

„V tom případě jsem rád, že nejsem starostou.”

„Kdyby dal na mou radu, tak by tu demonstraci zrušil. Jenže on o tom nechce ani slyšet.”

„Asi si myslí, že věci už zašly tak daleko, že nemůže vycou-vat.”

„Já si to taky myslím,” podotkl Repetto.

Murchison se na něj podíval, jako by nevěřil, že mluví vážně.

Mluvil.

„Tak to jste se starostou dva.”

„A vy jste třetí,” odvětil Repetto.

„Jo, možná. Ale já znám své meze. Měl by dostat metál za od-vahu.”

„Já mu dal svůj hlas.”

Murchison se otočil k náměstí a máchl rukou k oválné prohlub-ni, kde se v zimě nacházelo kluziště, v létě sloužila jako restaurace pod širým nebem a v prosinci v ní stával oficiální vánoční strom města.

„Tam dole zřídíme pódium,” vysvětloval kapitán. „Starosta a další řečníci nebudou tvořit tak snadný cíl.”

„Dobrý nápad,” pochválil Repetto. „Obávám se však, že to ne-bude stačit.”

„Nejspíš ne, ale díky vašemu muži…”

„Je to žena. Detektiv Meg Doyleová.”

Murchison přikývl. „To jméno si zapamatuju. Stáhneme část lidí z bezprostředního okolí a pošleme je do nejbližších stanic met-ra s rozkazem, aby dávali pozor na každého podezřelého, zejména když ponese něco, co by jen vzdáleně připomínalo pušku, třeba rozloženou.”

I tento nápad Repetto pochválil, ačkoliv si dobře uvědomoval, jak chabé jsou jejich šance ve městě, jehož zaměstnanci vesměs vykazují zvláštní schopnost všechno zmrvit.

„Vy dostanete na starost zajištění bezpečnosti stanic metra,” oznámil mu Murchison. „S Melbournem to projednám.”

Repetta to překvapilo, nic však nenamítal. Skličující úkol, ale v duchu si přál, aby právě jím byl pověřen. Je to přece jeho město. Jeho a starostovo.

Murchison mávl paží ve všezahrnujícím gestu. „Oblast kolem náměstí zaplaví uniformovaní policisté i detektivové v civilu. Na strategická místa na střechách a v oknech vyšších pater okolních budov rozmístíme pozorovatele a střelce.”

„Vrah s tím bude počítat,” upozornil Repetto.

Murchison souhlasně přikývl. „Proto jsou ty informace o met-ru a váš úkol tak důležité.”

Repetto věděl, co tím kapitán ve skutečnosti říká, a Murchison to vzápětí vyslovil nahlas: „Bylo by fajn, kdybychom toho chlapa dostali dříve, než zastřelí starostu.”

Cíl hry, pomyslel si.

Panebože, hra!

46

Noční odstřelovač vstal od psacího stroje a přečetl si dopis, který napsal redakci New York Times. Ocenil v něm starostu za moudrost a statečnost, kterou projevil svým odhodláním vystoupit na připravované demonstraci. Doba a situace vyžadují silné vůdce a tím právě starosta je. Město nemůže připustit, aby se stalo rukojmím strachu, a pouze odvážný muž dokáže okovy strachu zpřetrhat pomocí troufalého a rozhodného činu. Díky starostovi je pisatel dopisu hrdý na to, že žije právě v New Yorku.

Dopisu chyběl podpis.

Noční odstřelovač pochyboval, že noviny anonym s takovým obsahem otisknou, ale zahrnou jej do svého průzkumu pro a proti. Dodá váhu, třebaže malou, starostově politické odpovědnosti.

A dopis také pomůže starostu vmanévrovat blíže k místu, kde na něj bude čekat smrt.

Ráno před demonstrací přešel Noční odstřelovač pěšky ulicemi k Rockefellerovu centru. U zavřené stanice metra, odkud vedl tunel do středu města, si všiml uniformovaného policisty. Právě tohoto tunelu chtěl použít. Zastavil se a hleděl na strážníka, mladého muže s vážným a napjatým výrazem v obličeji. Jako kdyby očekával potíže a snad se na ně i těšil.

Noční odstřelovač ovšem nechtěl riskovat a zamířil k záložní-mu vstupu do podzemí. Tam sice na žádného policistu nenarazil, zato spatřil velmi podezřelého obchodníka, který seděl na neda-leké lavičce, usrkával minerálku-z plastové lahve a předstíral, že čte noviny. Vypadal jako detektiv v civilu. A i kdyby nebyl, pak co ten bezdomovec s příliš pěstěnými vlasy, který se krčí tamhle u rohu?

Žádný problém, řekl si Noční odstřelovač.

Jenže jak kráčel k centru Manhattanu, zaregistroval, že policie má pod kontrolou všechny stanice metra. V žádném případě se nemohl mýlit. Vyšetřovatelů se určitě zmocnilo podezření, že využívá podzemní dráhu, zejména její opuštěné a uzavřené části, k úkrytu a přesunům. Zase tak moc ho to nepřekvapilo. Repetto není žádný hlupák. Vždyť právě proto si jej vybral za soupeře.

Pokračoval v chůzi.

Nakonec našel na Východní Devětapadesáté ulici dávno opuštěnou stanici, kterou pronásledovatelé přehlédli. Cihlový přístře-šek nad schodištěm byl zbouraný, jeho trosky ležely na rumišti opodál. Vchod do metra byl zakryt chodníkem z fošen, přes vstup na schodiště leželo několik trámů a přes ně ocelové plotny. Lávku lemovalo po obou stranách zábradlí z překližkových plátů přibi-tých ke svislým kůlům, které při výšce asi metr dvacet zakrývalo chodcům dolní polovinu těla.

Bezdomovec s pytlem na zádech vyčkal chvíle, kdy po chodníku nikdo nepřecházel, sklonil se a zmizel z dohledu. Ocelové plotny byly připevněny k trámům vruty, ale ty se daly z nahnilé-ho dřeva snadno vytrhnout. Odsunul uvolněnou plotnu stranou, spustil se do temnoty pod ní a pak s nemalým úsilím, ale rychle přitáhl kryt na původní místo, takže po něm opět bylo možné cho-dit a nikdo by si ničeho nevšiml. Opatrně sestupoval po zreza-vělých příčlích zapuštěných do betonové stěny, která mu svým oblým tvarem připomínala studnu.

Poslední tři metry sestupu absolvoval po klasickém železném žebříku, protože v těch místech se kruhová jáma rozšiřovala na dvojnásobný průměr. Povrch na dně byl blátivý, ale pod řídkou rozbředlou vrstvou pevný.

Noční odstřelovač stál pod žebříkem a poslouchal tlumený hu-kot vlaků metra. Z ruksaku vylovil miniaturní baterku a posvítil si úzkým kuželem světla. Věděl, že se nachází v nepoužívaném tunelu, který vede ke stanici na Západní Jedenapadesáté ulici, nedaleko Rockefellerova centra.

Tohle byl jeho svět. Tady se cítil v bezpečí. Povzbuzený vykročil sebejistě do tmy a svítil si baterkou, aby o něco nezakopl a nezranil se. V tunelu lehce páchla plíseň a hniloba, důvěrně známý, uklidňující pach.

Po několika desítkách metrů se nepoužívaná chodba stáčela vlevo do provozovaného tunelu, v němž jezdily pravidelně vlaky, a Noční odstřelovač se musel mít na pozoru.

O necelou čtvrthodinu později už stál přitisknutý zády ke zdi u stanice na Jedenapadesáté ulici, v šeru na samém okraji dosahu osvětlení, a čekal na příležitost, kdy bude moci nenápadně vystoupit z tunelu na betonové nástupiště. Věděl, že si ho někdo určitě všimne, ale tito lidé při pohledu na ošumělou postavu ve špinavých, roztrhaných šatech rychle odvrátí zrak a zapomenou, co viděli. Nebylo žádným tajemstvím, že řada bezdomovců tráví své bezútěšné dny právě na stanicích metra, a ti, kdo ho uvidí, si řeknou, že mu třeba něco spadlo do kolejiště nebo tam spatřil minci, zašel si pro ni a ted se šplhá zpátky na nástupiště. Jich se to netýkalo, nepatřilo to do jejich životů tam nahoře, do jejich vztahů a práce, do světa, na němž záleželo.

Vhodný okamžik nastal. Noční odstřelovač se svižně přesunul k ocelovému údržbářskému žebříku na konci nástupiště a vyle-zl po něm. Neunikl pozornosti jiného bezdomovce, mohutného Afroameričana, který se připravoval k dalšímu kolu žebroty, až přijede nejbližší vlak, a všimla si ho i postarší bílá dvojice, podle vzhledu nejspíš turisté, ženě visel na krku fotoaparát a Noční odstřelovač jen doufal, že ho právě ted nepoužije. V minulosti se už jednou stal terčem objektivu jako součást městské flóry a fauny a dalo mu dost práce, než se digitálního přístroje zmocnil a záběr zničil. Kamera vidí hluboko pod povrch, pod převlek a masku, a dokáže odhalit skutečnou osobu.

Avšak každý, kdo otrhanou postavu rychle šplhající po žebříku na nástupiště spatřil, se spěšně odvrátil s oním zvláštním kamen-ným výrazem, kterým jako by ji automaticky vyřazoval z lidské společnosti. Pouze blondatá, asi desetiletá dívenka, která stála za párem turistů, na něj zvědavě pokukovala.

Hleděla na něj až do chvíle, kdy nastoupila do vlaku v doprovodu vysokého muže, nejspíš svého otce.

Noční odstřelovač se připojil k zástupu cestujících, kteří vystoupili z vlaku a mířili k východu na Jedenapadesáté ulici. Za několik minut již procházel pod zářivými paprsky slunce a byl si jis-tý, že nepřitáhl nežádoucí pozornost. Okolí si pečlivě prostudoval a věděl přesně, kam půjde, ke skupině odpadkových kontejnerů, za nimiž se může převléci a odhodit masku bezdomovce.

V dané chvíli však stále patřil mezi nedotknutelné a neviditelné. Takto se cítil nejbezpečněji. Policie věděla, že při vraždách používal drahé zbraně, takže nyní pátrala po bohatém muži. Záměrně ji svedl na nepravou stopu jako součást hry. Střelec nyní rozhodně nevypadal na někoho, kdo vládne pozemskými statky. Šoural se po chodníku a terčovou pušku J. G. Anschutz v ceně třiceti tisíc dolarů, která kdysi patřila členu vlády Saddáma Husajna, nesl rozloženou v odřeném pytli na zádech.

Nacházel se jen pár bloků od Rockefellerova centra.

Zástupce starosty Marcus Pelegrimas se díval na svého šéfa, který stál před vysokým zrcadlem v místnosti sousedící s jeho kanceláří, kde si často nacvičoval své projevy.

„Noc se nesmí stát synonymem děsu!” hřímal právě starosta se zvednutou pěstí, načež se otočil k náměstkovi, mnohem vyššímu muži s vyholenou hlavou a přísně neutrálním výrazem v obličeji, a zeptal se: „Myslíte, že bych to měl udělat, Marcusi? Jako s tou rukou.”

„Nepokládám za rozumné ukazovat voličům pěst,” odpověděl Pelegrimas s kamennou tváří.

Hector Chavez, starostův osobní strážce, se na něj podíval a usmál se. Byl prostředního vzrůstu, ale mohutný v ramenou a jeho dokonale upravený účes ladil s perfektně ušitým oblekem. Vyzařovala z něj aura muže, který se sice moc nepohybuje, ale když už se jednou dá do pohybu, jedná rychle a účelně.

Z vedlejší kanceláře se ozvaly hlasy a Chavez okamžitě za-mknul spojovací dveře a vyšel z místnosti protějším východem. Asi za minutu se z kanceláře ozvalo zaklepání, dveře se pootevřely jen na úzkou mezeru, aby se jí tělesný strážce protáhl, a zase zaklaply.

„Jsou to lidé z Výboru pro obnovu jižního Manhattanu,” oznámil Chavez.

„Já to s nimi vyřídím,” nabídl se Pelegrimas.

„Fajn, Marcusi. Řekněte jim, že za chvíli přijdu, ale že jim mohu věnovat jen deset minut.”

Chavez zůstal u starosty, náměstek zamířil ke dveřím a otevřel je.

„Cítím cigarety,” vyjel starosta. „Kouří tam někdo, Marcusi?”

„Ne, pane/7 odvětil Pelegrimas. Vešel do kanceláře a zavřel za sebou.

Když se vrátil, našel svého šéfa, jak znovu před zrcadlem na-cvičuje větu: „Noc se nesmí stát synonymem děsu!” s paží svěše-nou podél těla.

„Opravdu to chcete udělat, pane?”

„Tentokrát jsem pěstí nemával, Marcusi,” odpověděl starosta,

„Já myslím samotný projev. Jste ochoten to riziko podstoupit?”

„Lidé mě nezvolili proto, abych vysedával ve své kanceláři v neprůstřelné vestě,” prohlásil starosta.

„Jste připravení na zítřek?” zeptal se Melbourne Repetta.

Společnost jim dělal i kapitán Murchison. Melbourne seděl za svým obrovským psacím stolem s prsty složenými do stříšky a otáčel se ze strany na stranu. Kožené křeslo pod ním vrza-lo. V kanceláři se vznášel lehký pach cigaretového kouře a Repetto zatoužil po doutníku. Ovšem ne po takovém, jaké kouřil Melbourne.

„Na něco takového nemůže být člověk nikdy dostatečně připravený,” odvětil Murchison.

Melbourne se přestal otáčet a obdařil kapitána pátravým pohledem nad spojenými špičkami prstů.

„Odstřelovači ze zásahové jednotky znají přidělená stanoviště a dostali příslušné instrukce,” pokračoval Murchison. „Okolí Rockefellerova centra bude doslova zaplaveno příslušníky NYPD, uniformovanými i v civilu. Známe starostův rozvrh a budeme po-stupovat koordinovaně s jeho ochrankou. Ale sám dobře víte, jak snadno se tyhle demonstrace mohou vymknout zpod kontroly.”

„Je mi jedno, jak se ta demonstrace vyvine, hlavně ať ji starosta přežije.”

„To je osobní zodpovědnost dvou jeho tělesných strážců,” řekl Murchison.

Repetto zprvu nepochopil, co tím kapitán myslí, a když mu to došlo, Murchison už vysvětloval: „Ti, kteří budou stát těsně vedle starosty, mají v podstatě za úkol schytat kulku místo něho.”

„Panebože.“ vydechl Melboume.

„Jsou bez sebe nadšením.“ dodal Murchison.

„Spíš jenom bez sebe,” ušklíbl se Repetto. „Než stihnou zarea-govat, starosta bude mít kulku v těle.”

„Ti ale mají žaludek,” poznamenal Melboume.

Jo, nejspíš ho budou mít po celém pódiu, pomyslel si Repetto, ale prozíravě si tu myšlenku nechal pro sebe.

„Deset minut před zahájením starostova projevu uvedeme všechny muže do stavu nejvyšší pohotovosti,” pokračoval Murchison. „Odvoláme ji až ve chvíli, kdy starosta stáhne svůj politic-ký ocas ze scény.”

„Obleče si neprůstřelnou vestu?” zajímal se Repetto.

„Ne. Tvrdí, že by ji bylo pod sakem vidět a zničilo by to dojem, který se snaží vyvolat, to jest ukázat Nočnímu odstřelovači, že se město nenechá k smrti vyděsit.”

„Musí mít víc odvahy než jeho ochranka,” řekl Melboume ob-divné.

„Spíš mu jde o víc hlasů,” podotkl skepticky Murchison.

„Jste cynik.”

„Jsem,” přiznal kapitán. „Je to nemoc z povolání.”

Melboume se otočil k Repettovi. „Jak to vypadá v metru?”

„V posledních dvou dnech je celý systém pod soustavnou kontrolou, zejména uzavřené stanice. Jestli se vrah pohybuje opuště-nými tunely, s největší pravděpodobností do nich vstupuje v uzavřených stanicích a tam z nich i vystupuje.”

„Kolik těch opuštěných tunelů v metru máme?” zeptal se Melboume.

„Desítky kilometrů.”

„A jediný náznak, že je vrah používá, je shoda vzorku bláta?”

„Prozatím ano. Patří některá jména ze seznamu nespokojených zaměstnanců pracovníkům městské dopravy?”

„Ano, ale vyloučili jsme je. A ten seznam sahá deset let do minulosti.” Melboume prohrábl složky na psacím stole a tu se seznamem podal Repettovi.

Repetto přejel pohledem sloupec sedmatřiceti jmen a posledních známých adres trvalého bydliště. Třicet z nich bylo přeškrt-nuto. Joel Vanya se na seznamu nevyskytoval.

„Proč jenom deset let?” zajímal se Repetto.

Melbourne mávl oběma rukama, jako kdyby zaháněl hejno obtížného hmyzu. „Za tu dobu snad vztek každého přejde, ne? Kdyby Noční odstřelovač utrpěl domnělé příkoří před více než deseti lety, nemyslíš, že by zaútočil dřív?”

Repetto neodpověděl. Všiml si, že jméno Alexe Reyalse vyškrt-nuto nebylo. Bývalý policista. Úkolem prověřit ho byla pověřena Meg. Bude se jí na něj muset zeptat.

„Měli byste se podívat ještě na něco,” řekl Melbourne. „Anonymní dopis redakci New York Times. Jeden bystrý žurnalista si všiml, že byl napsán na psacím stroji, což mu připadlo neobvyklé, protože dneska už každý píše na počítači a strojopisů se moc ne-vidí. Kromě toho se mu zdálo, že se typ písma podobá tomu ve vzkazech Nočního odstřelovače. Laboratoř potvrdila, že skutečně jde o tentýž psací stroj. V redakci Timesů to ještě nevědí.”

Murchison nevěřícně potřásl hlavou. „Náš zabiják tak starostu přímo vybízí, aby na demonstraci vystoupil.” Vrátil kopii dopisu Melbournovi. „Ten chlap je drzý jako štěnice.”

„Bud, anebo starostův nadšený obdivovatel,” poznamenal Repetto.

Melbourne se na něj zadíval a snad podesáté složil prsty do stříšky. „A co si myslíš ty?”

„Domnívám se, že tam zítra určitě bude,” odpověděl Repetto. „Možná dokonce chtěl, abychom přišli na to, že ten dopis psal on. A i kdyby si to nepřál, je mu to srdečně jedno, protože jinak by ho neposílal.”

„Možná ho poslal jako výzvu pro nás,” nadhodil Murchison.

„Samozřejmě. Každá jeho akce je takovou výzvou.”

„Budeme na něho připravení?” Melbourne klouzal pohledem z jednoho muže na druhého a v hlase mu zaznělo zoufalství fotbalového trenéra, který vybízí své mužstvo, aby se přece jen pokusi-lo stáhnout čtyřbrankový náskok soupeře.

Murchison přikývl a zvedl ruku s prsty roztaženými do véčka.

„Jestli se objeví, budeme jednat,” slíbil Repetto. „Podzemní dráhou nám neunikne.”

„A jak poznáme, že se objevil?” zeptal se Melbourne.

Jeho podřízení si vyměnili pohled a byl to Murchison, kdo vyslovil nepříjemnou pravdu: „Jediný postup, který nabízí reálnou šanci na dopadení vraha, je soustředit se na to, co se stane, až pachatel na starostu vystřelí.”

Tohle trenér slyšet nechtěl.

47

Pohledný muž s lehkým cizím přízvukem a se slunečními brýlemi na očích zaplatil v recepci přepychového hotelu Marimont na Západní Osmačtyřicáté ulici hotově za rezervované apartmá v jednom z nejvyšších pater a zdvořile odmítl nabídku nosiče, kte-rý se chtěl ujmout jeho šedého koženého cestovního vaku značky Louis Vuitton.

Hotel se na přesný výstřel z pušky nacházel příliš daleko od náměstí, navíc by střelec musel mířit přes střechy nižších budov. A právě tato zdánlivá nemožnost úspěšného zásahu přiměla Nočního odstřelovače k volbě Marimontu, spolu s faktem téměř mi-zivé pravděpodobnosti, že by se sériový vrah přihlásil v tak ex-kluzivním hotelu. Tuto budovu nebude starostova ochranka určitě považovat za hrozbu.

V prostorné a vkusně zařízené hale svého apartmánu položil Noční odstřelovač kožený vak na postel a otevřel zip. Přesně vě-děl, co má kde uloženo, a nemusel proto zavazadlo celé vybalovat. Vylovil z něj pouze džínsy, tmavé tričko a obnošené tenisky. Z kapsy vytáhl latexové rukavice tělové barvy a navlékl si je. Od této chvíle si bude dávat velký pozor na to, čeho se v apartmánu dotkne, pokud si vůbec rukavice stáhne.

Převlékl se, pověsil zakázkový oblek do šatníku, přistoupil k oknu, otevřel je a vyhlédl na štěrkoasfaltovou střechu nižší části budovy, která se nacházela asi metr pod oknem. Posadil se na parapet, přehodil nohy a postavil se na pevný, drsný povrch.

Pro toto stanoviště se samozřejmě rozhodl po pečlivém před-běžném průzkumu. Zásah bude možný, avšak velmi obtížný, a právě proto považoval místo za ideální. Po zítřejším večeru se díky svému střeleckému umění zařadí mezi legendy. A strach, kte-rý město posedne, překoná všechny meze. Střechy okolních budov se nacházely mnohem níže než terasa, na které stál, a za ním se tyčilo dalších pět pater cihlové věže hotelu. Ze země ho tedy ni-kdo neuvidí, ale pořád zde existovala možnost, že se k Marimontu přiblíží policejní helikoptéra, jejíž posádka by si postavy na střeše mohla všimnout. Nemohl také vyloučit přítomnost hlídky i takhle daleko od Rockefellerova centra.

Neklidně se zadíval na oblohu, otočil se k oknu a přelezl zpát-ky do pokoje. Vsunul ruce do vaku, s nímž do hotelu přišel, opatrně prohmatal jeho obsah a vytáhl lehkou hliníkovou konstrukci a pouzdro s nástroji. S těmito předměty v ruce se vrátil na střechu.

Během několika minut přišrouboval pomocí vrutů ke střeše blízko její hrany čtyři držáky a upevnil do nich podpěry hliní-kového rámu, k jehož horním zkříženým ramenům přišrouboval dvě malé, avšak pevné svěrky. Pak zašel do apartmánu a složil ručně vyrobenou terčovou pušku.

Zpátky na střeše se rozhlédl po obloze, zda se neblíží helikoptéra, a přistoupil k vlastnoruční konstrukci upevněné na okraji střechy. Přesvědčil se, že teleskopické hliníkové nohy vězí pev-ně v držácích, nastavil rám tak, aby lehce přečníval přes parapet, a zajistil pušku ve svěrkách.

S dalším pohledem na nebe přiklekl k puškovému dalekohledu, zaměřil jej na roh vzdálené budovy, zaostřil objektiv-av okuláru se objevilo náměstí, kde dělníci právě stavěli pódium pro zítřejší demonstraci. Uvědomoval si, že kulka bude muset o pouhý vlásek minout roh budovy, který téměř přerušoval palebnou linii k řečnickému pultu, k němuž zítra přistoupí starosta, aby předne-sl projev. Znovu ho napadlo, že každý zkušený střelec by zásah za těchto podmínek pokládal za nemožný, a měl by pravdu. Právě proto unikl hotel Marimont pozornosti policistů, kteří dohlíželi na zajištění bezpečnosti při demonstraci.

Trpělivě čekal, hleděl do dalekohledu, uši nastražené na sebe-slabší zvuk ze vzduchu. Rušil ho rachot a hukot hluboko dole, kde firma Consolidated Edison prováděla dlouhodobou rekonstrukci kabelů elektrických rozvodů a dělníci se sbíječkami rozbíjeli dlažbu chodníku a silnice před hotelem. Vlastníkem ConEdu byla radnice a Nočního odstřelovače pobavilo, že se město stane jeho nevědomým komplicem.

Počkal na obzvlášť silný rachot sbíječek, kdy výstřel určitě ni-kdo neuslyší, a stiskl spoušť.

Opatrně, aby neporušil polohu pušky upevněné svěrkami v rá-mu, uvolnil nohy konstrukce z držáků na střeše, odnesl složenou sestavu k oknu a vrátil se do apartmánu.

Nastala snad nejrizikovější fáze operace. Uložil konstrukci s puškou do skříně a vyšel na chodbu. Na dveřích stále visela ce-dulka NERUŠIT, ale nemohl vyloučit možnost, že do apartmánu z nějakého důvodu vstoupí pokojská nebo údržbář a nahlédnou do šatníku. Pravděpodobnost je sice malá, ale Noční odstřelovač věděl, že právě takové málo pravděpodobné události představují největší nebezpečí. A když se jich nakumuluje více, úspěch akce je drasticky ohrožen.

Se slunečními brýlemi na očích sjel výtahem do rozlehlé vstupní haly a opustil hotel. Došel tři bloky daleko k holé cihlové zdi, na kterou před chvílí střílel. Postával opodál s pažemi založenými na prsou, sluneční brýle pověšené za nožičku na límci trička, a rozhlížel se jako turista vstřebávající atmosféru velkoměsta. Nečekal, že bude tak snadné rozeznat místo, kde se kulka vypálená ze znač-né vzdálenosti zavrtala do zdi sotva patnáct centimetrů od okraje rohu, který ta zítřejší bude muset minout. Puška střílí naprosto přesně, jak ostatně předpokládal.

Vrátil se do hotelu a trpělivě, skutečně velmi trpělivě třikrát zopakoval celý postup. Pokaždé uvolnil konstrukci z držáků na okraji střechy, spolu s upevněnou pušku ji zanesl do skříně, ode-šel z hotelu k tři bloky vzdálenému rohu a zkontroloval výsle-dek střelby. Ve všech případech propočítal trajektorii střely, úhel a směr a rychlost větru. Vítr přirozeně představoval jediný pro-měnlivý faktor, ale předpověd počasí na zítřejší večer v podstatě kopírovala dnešní povětrnostní situaci. Osud v podobě přírody spolupracoval.

Poslední kulka pleskla o roh dva centimetry od hrany. Po návratu do’ hotelu Noční odstřelovač nepatrně poopravil nastave-ní nitkového kříže. Zítra bude potřebovat už jen pevné ukotvení konstrukce na střeše, úspěch pak zajistí dokonale přesná puška.

Přesnost.

Cítil, jak se v něm rozlévá teplo, a sebedůvěra. Vymyslel, jak zvládnout zdánlivě nemožný výstřel. Dosáhl toho paradoxně tím, že se mu nepodařil.

Zatím.

Svým způsobem už zásah zaznamenal, protože si k němu připravil veškeré podmínky. Potřeboval k tomu čtyři zastřelovací pokusy. Při dalším už nebude muset zaměřovat cíl, protože to již udělal.

Až zítra večer stiskne spoušť, nebude se muset obávat, zda kul-ka cíl zasáhne, pokud se jí starosta skutečně postaví do cesty.

Noční odstřelovač setrvá v blízkosti pušky upevněné v rámu, schován za cedulkou NERUŠIT, až do chvíle starostovy smrti, kdy konstrukci umístí do držáků na střeše a zopakuje dnešní výstřel. Celou dobu nesundá chirurgické rukavice, dokonce ani při pojídá-ní sendvičů a pití minerálky.

Ovšem zatímco přesností zítřejšího večerního výstřelu si byl jistý, starosti mu dělaly hlídky v zavřených stanicích metra. S těmi ve svém plánu nepočítal. Spoléhal na osvědčené podzemní trasy, na nichž se při pohybu městem bez obtíží vyhýbal riziku odhalení a zejména dopadení po činu. Převlek bezdomovce nyní spočíval v přepychovém vaku od Louise Vuittona, který spolu s puškou snadno složí do tmavého pytle, až postranním vchodem opustí hotel.

V duchu pokrčil rameny. Věděl jen tolik, že pomsta se vyryla zlatým písmem do kamene. Přísná bezpečnostní opatření v podzemní dráze si možná vyžádají změnu taktiky. V tomto smyslu už mu v mysli klíčilo několik nápadů.

Odložil láhev s minerálkou na koberec, přistoupil k oknu a zadíval se na houstnoucí soumrak protkaný šňůrami světel. Město před ním leželo jako nepřátelské království, které si předsevzal zničit. Rozhodně svůj život nepromamí. Život předznamenaný k velikosti. Hrdost v něm vyvolala hlubší emoce. Pocítil svíravý žal. Myslel na mrtvou matku i na jednoho špatného a jednoho ztraceného otce a vzpomínky pálily jako oheň. Chvíli se mu zdálo, že se rozpláče.

Místo toho se usmál; líbilo se mu, jak jeho plán nabývá zřetelné obrysy, a obdivoval sám sebe za pružnost, s níž se přizpůsoboval všem tahům protivníka.

Vražda se k nerozeznání podobá šachové partii.

Sjel výtahem do hotelové haly. Jen na pár minut, které potřeboval k vyřízení jednoho telefonátu. ?

48

V půl sedmé večer se na náměstí Rockefeller Plaza tísnilo přes dvacet tisíc lidí. Na pódiu se vystřídala řada řečníků, zastánci nejrůznějších práv, městští radní a další představitelé magistrátu krátce promluvili k demonstrantům, aby prokázali svou odvahu a sebevědomí, i když se někteří z nich podvědomě krčili ze strachu před smrtící kulkou. Jeden z nich, člen rady z Brooklynu, se dokonce vrhl břichem dolů na pódium, když nedaleko praskl nafukovací balónek; vstal a špičkou boty několikrát přejel po podlaze ve snaze vyvolat zdání, že zakopl o vyčnělý hřebík nebo shrnutý zelený koberec. Nemálo přítomných zareagovalo podobně, takže komický výstup odměnil jen sporadický smích.

Na náměstí byly instalovány čtyři velkoplošné obrazovky, aby skutečně každý viděl, kdo právě stojí před baterií mikrofonů. Přenosové vozy místních i celostátních televizí s anténami na střechách vztyčenými vysoko nad hlavami shromážděných mas se snažily zaparkovat co nejblíže jevišti. Čas od času se někdo z davu pokusil překonat lanovou bariéru, která vymezovala prostor pro zpravodajské štáby, a zamávat nebo dělat grimasy do kamery.

„Chovají se jako při oslavách Dne svátého Patrika,” poznamenala Meg k Repettovi. Stáli na Devětačtyřicáté ulici v místě, od-kud dobře viděli na náměstí.

„Vědí, že existuje pouze jeden reálný cíl,” odpověděl Repetto. „Zajímalo by mě, kolik jich skutečně doufá, že starosta bude zastřelen.”

„Spousta,” mínila Meg. „Lidé tak prostě uvažujou “

„Někteří možná.”

„Zdá se, že nejste tak cynický jako já.”

„Ale jsem, Meg. Copak jste si toho nevšimla?” Usmál se na ni. „Na druhou stranu mi v poslední době připadáte nějak víc… spokojená.”

Upřeně se na něho zadívala. Co tím sakra myslí? Navíc s tím typem úsměvu, který u mužů tak dobře znala.

Než se odhodlala k přímé otázce, Repetto už držel u ucha mobilní telefon a vydal se směrem k davu.

Přesně v půl deváté uvedl tajemník radnice starostu a nálada zástupu se rázem změnila. Ti v zadních řadách se začali tlačit dopředu a ti vpředu se namačkali k pódiu.

Tajemník, kterého Repetto znal jako politika, jenž ze všech rad-ních snad nejvíce kritizoval newyorskou policii, udělal rozmáchlé gesto a vysoko zvedl paže, aby rozproudil přítomné k potlesku. Dav zaburácel. Mnoho žen se vyšplhalo na ramena svých partne-rů a zaclonily tak Meg výhled. Obrátila pozornost k jedné z vel-koplošných obrazovek a spatřila nevysokého prošedivělého muže v dokonale ušitém modrém obleku, který odhodlaně kráčel k pó-diu. Shromáždění zareagovalo ohlušující vřavou.

Starosta se zeširoka usmíval a zvedl ruku s prsty roztaženými do znamení vítězství. Pak vztáhl k obecenstvu otevřené dlaně a požádal ho o klid, aby mohl promluvit. Přesto trvalo několik mi-nut, než se dav natolik uklidnil, že řečníkovi bylo rozumět.

O tři bloky dál na terasovité střeše hotelu Marimont se Noční odstřelovač krčil za puškou upevněnou dvěma svěrkami k hli-níkovému stojanu, jehož pevná konstrukce byla řádně uchycena k držákům přišroubovaným k asfaltovému povrchu a dřevěnému podkladu pod ním. Puška spolu s dalekohledem a tlumičem plamene tvořila s podstavcem jednolitý celek ukotvený k budově.

Střelec napjatě hleděl do okuláru a nevnímal nic než postavu starosty u řečnického pultu a vzdálený hukot davu. S obrovskými televizními obrazovkami nepočítal, ale naštěstí mu nezacláněly neuvěřitelně úzké palebné pole.

Bez nejmenšího pohybu, stejně jako vražedný stroj přimonto-vaný ke střeše, očekával okamžik, o němž věděl, že bude patřit pouze jemu. Snažil se číst starostovu řeč těla, vnořit se do jeho mysli, aby si byl jistý, že se cíl náhle nepohne a neunikne osudu.

A pak navzdory vzdálenosti skutečně cítil, že se stal součástí starostovy osobnosti. Lovec a kořist splynuli v jedinou entitu a kulka opíše plochý protáhlý oblouk, aby je spojila i fyzicky.

Kovový stojan a svěrky pevně držely pušku. Oko se nacházelo centimetr od okuláru. Jediná součást zbraně, které se skutečně - byť velmi lehce, dotýkal, byla spoušť.

Radostně povznesený nadšenou odezvou davu starosta zvedl obě paže do výšky a pak je spustil dlaněmi dopředu. Rozbouřené obecenstvo náhle ztichlo.

Nejvyšší představitel města se opřel oběma rukama o řečnický pult, nahlédl do poznámek a lehce se předklonil, aby se přiblížil k mikrofonům.

„Občané New Yorku. Shromáždili jsme se dnes večer, abychom se přihlásili…” Starosta zmlkl a rozhlédl se, jako by nad něčím žasl, pak se zhroutil na pult a svezl se k zemi. Kolem něho se snášely listy s poznámkami jako bílí ptáci a okolními ulicemi se rozlehla ozvěna výstřelu. Rozječely se první ženské hlasy.

Meg viděla, jak se příslušníci ochranky vrhli k řečništi. Někteří se skláněli nad padlým starostou a zoufale se rozhlíželi po okolních budovách. Bylo nemožné určit, kterým směrem pátrat po místu, odkud smrtící kulka přiletěla.

Náhle se u mikrofonů ocitl tajemník, který před chvílí starostu uvedl. „Dámy a pánové, zachovejte klid prosím. Všichni, zatraceně! Nevidíte, co se stalo?”

Meg stržená davem stačila postřehnout, že obrazovky potemněly. Pokusila se dovolat Repettovi z mobilního telefonu, ale ně-kdo jí ho vyrazil z ruky. Velký chlap ve žluté košili ji bezohledně odstrčil a Meg ho nabrala loktem do žeber.

Chovej se jako profesionál!

Vzdala se naděje, že by v tom zmatku svůj mobil našla, pá-dící nohy už ho stejně nejspíš rozdupaly na placku -, a snažila se probojovat si cestu davem k pódiu, ačkoliv netušila, co udělá, až se k němu prodere. Z dálky se ozvalo houkání sirén, které se ze všech směrů blížily k náměstí.

Jak je možné, že na tuto situaci nebyli připraveni? Museli přece počítat, že se něco takového stane! Měli mít sanitku nachystanou v těsné blízkosti!

Někdo z radnice už Meg předešel. Muži a ženy horečně opouštěli prostor kolem sedadel a pultu na pódiu a vzniklo tak volné prostranství, obklopené uniformovanými policisty a příslušníky bezpečnostní služby v civilu, kteří zatlačovali účastníky demonstrace, v některých případech ne zrovna v rukavičkách.

Shora zazářila světla a ozval se tlukot rotoru, z temné noční oblohy se snesl kolmo dolů vrtulník a dosedl na pódium. Během minuty do něj odsunutými dvířky kabiny naložili nosítka se starostou.

Ze vzdálenosti tří bloků Noční odstřelovač viděl přilétávající helikoptéru, která klesla mezi výškové budovy a přistála uprostřed náměstí. Velmi efektivní.

Uvolnil stojan z držáků a nahrnul kolem nich štěrk, aby je z ho-telu nebylo vidět. Už z apartmánu pozoroval, jak vrtulník, který převážel starostu do nemocnice, stoupá k černé obloze nad září světel velkoměsta.

S větším vzrušením, než očekával, rozložil konstrukci puškového stojanu a spolu se zbraní ji uložil do koženého vaku.

Změnil plán. Věřil, že zvenčí ho nikdo nezahlédl, a i kdyby se někdo ze vzdáleného pódia náhodou díval jeho směrem, díky tlumiči plamene nemohl spatřit záblesk z hlavně. V hotelu se cítil jako v bezpečném úkrytu, alespoň prozatím.

Začal se svlékat a s vypětím vůle se nutil ke klidu. Kristepane! To je něco! Roztřesenými prsty uvolnil přezku na opasku.

Starosta! To je teda věc!

Zaslechl pisklavý smích a uklidnil se až ve chvíli, kdy si uvědomil, že slyší sám sebe.

To není dobré. Takto se normálně nechoval. Musí získat ztracenou sebekontrolu, ovládnout emoce. Nadcházející noc vyžaduje chladnokrevné jednání.

Vyprostil nohy z džínsů a posadil se na okraj postele, aby si vyměnil ponožky. Mrkl na hodinky. Čas pokročil více, než si mys-lel, ale nehodlal další postup uspěchat. Pohyboval se uvolněně a úsporně.

Seber se. Nevzrušuj se. Chovej se normálně. Jako obvykle. Drž se.

Kristepane! To je teda něco!

O dvacet minut později se Noční odstřelovač ani v nejmenším nepodobal bezdomovci, jehož masku si nasazoval po každé úspěšné akci. Na sobě měl tmavomodrý oblek od Armaniho s jemným vlnovkovým vzorkem černé barvy, černé italské kožené polobot-ky, bílou košili se zlatými manžetovými knoflíčky a hnědočernou hedvábnou kravatu. Paruka mu perfektně seděla na hlavě a nikdo by nepoznal, že to nejsou jeho přirozené vlasy. Byl opálený, hladce oholený a decentně voněl drahou kolínskou.

Sjel výtahem do haly, aby se ujistil, že se v hotelu neděje nic, o čem by měl vědět.

Všechno mu připadalo normální, vezmeme-li v úvahu rozší-řenou zprávu o postřelení starosty. Lidé se shlukovali do nepočet-ných skupinek a mluvili spolu, někteří sledovali televizi v hale. Venku před hotelem stáli za dvojitými prosklenými vstupními dveřmi dva vrátní a pod klenutou ozdobnou markýzou hovořili s partou dospívajících dívek, zatímco jejich kolega se mamě pokoušel zastavit taxi.

Nakonec se mu podařilo přivolat dva taxíky a dívky se do nich skládaly ve chvíli, kdy Noční odstřelovač zmáčkl přivolávači tlačítko výtahu.

Zatímco čekal, až se uvolní kabina, která právě zastavila v přízemí, všiml si atraktivní, asi pětadvacetileté ženy, doprovázené starším mužem. Když ho míjela, přejela jej oceňujícím pohledem a usmála se. Byl na pozornost žen zvyklý a úsměv jí oplatil. Ohlédla se po něm. Do kabiny zatím nastoupili dva nákladně oblečení muži, nejspíš obchodníci, a jeden z nich podržel dveře, aby stihla nastoupit jiná hezká dívka v uniformě letušky. Než vklouzla do výtahu, Noční odstřelovač si kromě skládací tašky, jakou letušky většinou používají, všiml, že má na přední kapsičce jmenovku s emblémem společnosti American Airlines. Poděkovala muži, který jí podržel dveře, pak zpozorovala, že se na ni Noční odstřelovač dívá, a rovněž se na něho usmála. „Zrovna jsem platila v recepci, když jsem si uvědomila, že jsem si něco zapomněla v po-koji,” řekla, jako kdyby se jí na to ptal. „Jsem letuška a za hodinu musím být na LaGuardiově. Ale ono toho asi po tom, co se právě stalo, moc nepoletí.”

Beze slova přikývl. Nechtěl, aby si ho ta žena zapamatovala, kdyby se jí později někdo vyptával.

„A co se právě stalo?” zeptal se jeden z mužů, kteří vypadali jako úspěšní obchodníci.

„Na starostu někdo vystřelil. Během projevu.”

„Na té demonstraci?” zněla další otázka.

Letuška přikývla.

„A sakra! Starosta New Yorku! Je mrtvý?”

„Nevím.” Mrkla na hodinky.

„Máte pokoj blízko výtahu?” pokračoval ve výslechu byz-nysmen. „Můžeme vám ho podržet, až najdete, co jste si zapomněla.”

„Díky, ale to nebude třeba. Chvíli mi to potrvá a možná si ještě někam zavolám.”

Vystoupila v desátém patře, obchodníci, pokud to třeba ne-byli bankéři, ve dvanáctém. Když odcházeli chodbou, mluvili o útoku na starostu a hlasitě uvažovali, zda atentát přežil.

Pochopitelná otázka, pomyslel si Noční odstřelovač. I jeho samotného to zajímalo.

Ale na informace o starostově zdravotním stavu přijde čas později. Zamýšlené spojení navázal, kulka zasáhla cíl. Navzdory mimořádně obtížnému výstřelu věřil, že starosta je mrtvý.

Vyjel výtahem až nahoru do přepychové restaurace, kde po-večeří a zatančí si s dámou, s níž si předem domluvil schůzku. V sále bude zprvu panovat poněkud stísněná nálada, ale pianisto-vi a zpěvákovi, kteří zde vystupovali už léta, se podaří ji rozprou-dit. Jídlo bude vynikající a víno přijatelné. Až zpěvák dozpívá, čtyřčlenná kapela spustí ploužák.

Atentátník a jeho společnice budou tančit a usrkávat šampaňské. Zdrží se dlouho a prožijí krásný večer.

Zoe se mírně přiopije.

Noční odstřelovač ne.

49

Kapitán Murchison stál vzadu za pódiem, kam k němu zástupci médií nemohli. I při pohledu z dálky vypadal jako člověk, který byl právě odsouzen k trestu smrti. Policisté si od něj udržovali odstup; věděli, jakou nemocí se Murchison nakazil, a nechtěli ji od něj chytit.

Melboume seděl za volantem hlídkového vozu, Repetto vedle něj, Meg a Birdy vzadu. Meg se na sedadle, na kterém se obvykle převážejí zadržení, moc nelíbilo.

Ale to byla nejmenší z jejích starostí.

„Zdá se, že starosta má jistou šanci, i když velmi malou,” oznámil Melboume. „Kulka vnikla do těla bokem, minula srdce a uvázla v plicích. Natrhla arterii a doktoři se ted snaží zastavit vnitřní krvácení. Výsledek je krajně nejistý.” Hleděl čelním sklem na opozdilce, kteří jako poslední opouštěli náměstí, a na techniky a detektivy v civilu, kteří se motali kolem pódia a na něm. „Zatracená práce!”

„Murchison udělal všechno, co mohl,” konstatoval Repetto. Vysílačka v autě byla ztlumená. Zněla jako šum vzrušeného ho-voru v restauraci, přerušovaný jen hlasitějším praskotem statické elektřiny.

„Ten ať jde do prdele.”

Repetto věděl, že tato věta v kostce shrnuje trosky Murchi-sonovy kariéry.

„Jak to vypadá v metru?” zeptal se Melboume.

„Neprodyšně jsme je uzavřeli v okamžiku, kdy zazněl výstřel. Jestli chce Odstřelovač opustit oblast podzemím, čekají ho zlé časy.”

„Nemusí do podzemí,” namítl Melboume. ,Při tom pekel-ném zmatku a při té spoustě prchajících lidí mu stačilo připojit se k davu.”

„To je možné,” připustil Repetto, „ale pochybuju, že by s tím dopředu počítal.”

Melbourne se zahleděl na kapitána. „Murchison měl tragédii zabránit, nebo aspoň toho parchanta dopadnout po činu.“

Repetto neodpověděl. Seděl mlčky a pozoroval, jak se dva detektivové na pódiu se zakloněnými hlavami rozhlížejí a snaží se určit, odkud padl výstřel. Zrovna tak mohli odhadovat pravděpodobnost, že začne pršet.

„Míč je ted na tvé polovině hřiště, Vine.” Melbournovo vyjádře-ní obsahovalo skrytou hrozbu. Repetta možná čeká Murchisonův osud.

„Uniformované síly, které jsi mi přidělil, pročesávají okolní bu-dovy.”

„To už jsi dělal mockrát.”

„Potřebuju víc lidí,” ohradil se Repetto. „Možná víc, než mi můžeš dát.”

„Můžu ti dodat teplé mrtvoly. Výsledek bude stejný.”

„No, přidržíme se okolních budov. I těch, které byly před starostovým projevem pod kontrolou. Kromě toho vyslechneme policejní hlídky a snajpry, jestli si nevšimli něčeho neobvyklého. A pokud dnes v noci nic nezjistíme, zítra, až bude světlo, nasadí-me další uniformované síly a rozšíříme okruh pátrání, abychom prověřili i ty nejnepravděpodobnější lokality, kde se Odstřelovač mohl skrývat v okamžiku, kdy stiskl spoušť.”

„Domníval jsem se, že máme pokryta všechna místa, která se nacházejí na dostřel a je z nich vidět na řečnický pult. Murchison mě o tom ujistil.”

Repetto si přál, aby se Melbourne přestal o kapitána otírat. „Vrah je možná lepší střelec, než jsme si mysleli.”

„Jestli dokáže střílet skrz zed, pak určitě.”

„Pátrali jsme mezi bývalými příslušníky speciálních jednotek a policejními odstřelovači. Mezi profesionály. Možná bychom se měli rozhlédnout mezi amatéry.”

„Mezi amatéry?” Melboumův nevěřící výraz se změnil v úšklebek člověka, kterému se zvedá žaludek. Ale třeba to způsobilo střídavé blikání červených a modrých majáčků.

„Soutěžní střelci,” vysvětloval Repetto. „Amatérští sportovci. Olympionici. TI často dokážou střílet lépe než armádní specialisté. Žije ve městě nebo v okolí nějaký vynikající sportovní střelec?”

„To zatraceně rychle zjistíme.“ ujistil ho Melbourne. „Pokud budeme mít zítra k dispozici jediného chlapa, který nebude prolé-zat baráky v okruhu deseti kilometrů.”

Repetto uvažoval, že Melboumovi navrhne, aby tímto úkolem pověřil Murchisona. Radši ne… Položil ruku na opěradlo a otočil se dozadu.

Meg rázem zpozorněla, věděla, že Repetto očekává nápady. Nebo hledá dobrovolníky.

„Co ta holka v uniformě, která se tak osvědčila?” nadhodil Birdy. „Jak se jmenuje… Weaverová? Připadá mi docela schopná.”

Meg ho probodla očima. Vole!

„Strážník Nancy Weaverová,” vysvětlil Repetto Melbournovi. „Měla by se převléknout do civilu. Má výborné instinkty a myslí jí to.”

„Dejme jí seznam nejlepších amatérských střelců v New Yorku a ona nám je nechá nastoupit do řady jako na předváděčce,” souhlasil Birdy.

Takové nadšení! Meg napadlo, jestli Birdy s Weaverovou nespí. Nebo jenom automaticky souhlasí se šéfem?

„Když myslíš, že to Weaverová zvládne, tak ji na to nasad,” souhlasil Melbourne. „Zapojím do pátrání počítačové kouzelní-ky, jenom co se dostanu k telefonu. A toho tvého honicího psa Weaverovou vyšleme hned zítra ráno po stopě.”

Honicí pes. To se Meg líbilo.

„Mně jako honicí pes moc nepřipadá,” poznamenal Birdy. „Zejména když uvážím, jak slušně vypadá.”

Repetto se setkal s jeho pohledem ve zpětném zrcátku a vydržel, dokud Birdy očima neuhnul. Ze by ten chlap s Weaverovou spal?

„Dobře, tak pudlík,” mávl rukou Melbourne. „Je mi jedno, jaká rasa, hlavně když odvede svou práci.” Sáhl na kliku a otevřel dveře. „Zavolám ti, až budu mít připravený ten seznam pro Weaverovou,” řekl Repettovi. „Ted zajedu za komisařem a naženu do služby veškeré lidi, co máme. Než se naděješ, dostaneš k dispozici spoustu uniforem i civilů.”

Vystoupil z auta, ale než zabouchl dveře, otočil se a strčil hlavu do kabiny. „Kdyby se někdo ptal, řekni mu, že žádný příslušník NYPD nepůjde spát, dokud si nelehnu já, a já se nedostanu do postele hodně dlouho. Starostu zasáhla vrahova kulka a spánek nepřipadá v úvahu.”

Dívali se, jak se Melboume spěšně vyhýbá ženě, která vypadala jako novinářka.

„Spánek nepřipadá v úvahu,” zopakoval Repetto.

„No, budeme spát vestoje,” ušklíbl se Birdy.

„Tak to abys měl devět životů,” opáčila Meg.

Než se Zoe dozvěděla o útoku na starostu, stihla během čekání na svého společníka v restauraci ve věži hotelu Marimont zkonzu-movat půldruhého ginu s martini. Starosta postřelen. Ráno se musí v práci ukázat co nejdříve, takže by asi měla večeři v tomto přepychovém podniku zrušit. Po takové události jí nepřipadalo vhodné vysedávat u pití a těšit se na romantický večer. Co kdyby nechala vzkaz u vrchního? Na druhou stranu pracuje jako psycholog a nepředpokládá se, že drží pohotovost.

Myšlenky na odchod se vypařily v okamžiku, kdy její partner vešel do dveří. Většina přítomných žen se po něm ohlížela a Zoe se zdál ještě hezčí, než jak si ho pamatovala. V dokonalé kondici, opálený, přímo nádherný a na první pohled v drahém tmavém obleku, bílé košili a kravatě se stejným vzorkem jako kapesníček, který mu trčel z kapsy saka. Při chůzi komíhal rukama, až zlaté manžetové knoflíčky vrhaly blyštivé odlesky.

Boháč, pomyslela si Zoe. Každého, kdo ho uvidí, napadne to-též. Boháč. A ještě jedno slovo.

„Čekáš dlouho?” Vklouzl na židli naproti ní u jednoho z kulatých stolků se žlutým a bílým porcelánem, stříbrnými příbory a broušeným sklem lesknoucím se na bílém ubrusu. Stolky byly malé, jako stvořené pro milenecké dostaveníčko, protože dvojici stačilo lehce se předklonit a rty se setkaly v polibku.

„Chvilku,” odpověděla Zoe, „ale stálo to za to.”

V nejednom smyslu.

Večer pokračoval lemován úsměvy a hlazením po tváři, dalším martini, uvolněným rozhovorem, červeným a bílým vínem k vy-nikajícímu jídlu a portským místo zákusku.

Mezi jednotlivými tanci Zoe pila martini a pak šampaňské. Snažila se interval mezi jednotlivými doušky co nejvíce protáhnout, ale pomalejší pití nepomáhalo. Uvědomovala si, že je pod vlivem alkoholu.

Starosta postřelen… Starosta New Yorku… Ta představa jí čas od času zaklepala na zadní dvířka podvědomí, ona ji ale nepozvala dál.

Tančila, pila a hypnotizované hleděla do očí modrých jako led. Bože, ten je krásný! Dokonce umí výborně tančit. Dokonalý muž.

Když jeli výtahem nahoru do jeho patra, pomyslela si s mír-ným uchichtnutím, že na starosti o starostu je dost času zítra.

Repetto ulehl vedle Lory ve tři ráno a snažil se, aby postel nezavrzala. Melbourne se uklidnil a zmírnil svou vrcholně neprak-tickou politiku zákazu spánku. Unavená mysl a zmožené tělo jen přešlapují a místo smysluplné práce táhnou žentour v naději na úlevu, která nikdy nepřijde.

Široká oblast kolem Rockefeller Plaza byla neprodyšně uzavřena a obehnána žlutou policejní páskou i kovovými bariérami, které střežili ospalí strážníci v hlídkových vozech. Nikdo si ani nechtěl představit zmatek, který kvůli uzavřeným dopravním tepnám a chodníkům vypukne, až se lidé ráno budou chtít dostat do práce.

Za úsvitu se pátrání rozběhne s plným nasazením. Okruh pátrání se rozšíří. Noční odstřelovač mohl působit jako neviditelný fantom, ale kulka, která zasáhla starostu, byla skutečná a musela odnikud přiletět. To místo ted bylo nutné najít.

Takto vyčerpaný se Repetto necítil už celé roky. Znaveně si povzdechl, když se konečně uvelebil na matraci a přitáhl si lehkou přikrývku k bradě. Ventilátor pod stropem k němu vysílal osvě-žující a tišící proud chladivého vzduchu.

Lora se zavrtěla. „Tys teprve přišel?”

„Před minutou,” potvrdil Repetto. „Šel jsem si hned lehnout.”

Slyšel, jak se otáčí a omotává si přikrývku kolem těla. „Jak je na tom starosta?”

„Domnívají se, že to zvládne.”

„Fajn. Není to špatný chlap. Ne že bych ho volila.” Nadzvedla se, zabořila loket do polštáře, opřela bradu o dlaň a zadívala se na manžela. „Pokročili jste nějak v pátrání po pachateli?”

„Moc ne.”

„Ostatní ještě pracují?”

„Ne. Jen pár lidí, co zajišťují místo činu. Začneme zase zítra ráno.”

„Už je zítra ráno.”

„Hm.”

Chvíli mlčela a nehýbala se. „Asi se ti moc nechce mluvit, že?”

„Jsem k smrti unavený.”

Ucítil na čele polibek chladných rtů a slyšel, jak si zase lehá vedle něho.

Repetto navzdory únavě věděl, že hned tak neusne. Na to mu v žilách kolovalo příliš velké množství adrenalinu.

„Dělám si starosti o Meg,” řekl tiše.

Zašustělo ložní prádlo; Lora se posadila.

„Chová se divně,” pokračoval. „Jako kdyby byla…”

„Zamilovaná?”

Repetto nezvedl hlavu, ale natočil krk, aby na manželku v hlubokém šeru viděl. „Proč tě napadlo zrovna tohle?”

„V poslední době jsem s ní párkrát obědvala. Poznám to.”

Ženy a oběd, blesklo Repettovi hlavou. Když Lora neobědva-la se Zoe Bradyovou, tak pozvala Meg. Nevadilo mu to, protože věděl, že je proti tradici, která udržovala v chodu tolik manhattanských restaurací, bezmocný. Kromě toho může z rozhovoru u jídla vyplynout řada užitečných poznatků a on byl zvědavý na obě ženy.

„Neměla bych ti to říkat, ale zmínila se mi, že si někoho na-šla.”

„Ale?” Repetto se úplně probral. „Řekla koho?”

„Ne, drží to v tajnosti.”

„A to je všechno?” nechápal Repetto. „Prostě ti řekla, že něko-ho má, a víc nic?”

„Na toto téma ne.”

„Tak proč ti o tom vůbec říkala?”

„Je žena. My ženy se rády dělíme o dobré zprávy.”

Repetto chvíli tiše ležel a poslouchal zastřené a vzdálené zvuky nočního provozu. New York není nikdy úplně tichý a nehybný. Je nepředvídatelný a nevyzpytatelný. Jako lidé.

„Není jejím tajným nápadníkem náhodou Birdy?” vyzvídal.

„To snad nemyslíš vážně. Navíc je ženatý.”

„Tráví spolu hodně času.”

„To je pravda. A láska si nevybírá. Ty si myslíš, že Meg něco má s Birdym?”

„Ne.”

„No, s jistotou vím jedno. Meg v tom vězí až po uši.”

V něčem vězíme všichni, pomyslel si Repetto. Zaposlouchal se do kvílení sirény v dálce. Všudypřítomné potíže, jichž se lidé ni-kdy nezbaví.

S rukou na Lořině stehnu, dotýkaje se člověka, kterého miloval víc než vlastní život, upadl do bezesného spánku.

Dříve či později tak či onak všichni v něčem uvázneme…

V bezpečí apartmánu ležel Noční odstřelovač vedle spící Zoe a při ztlumeném zvuku sledoval televizor umístěný naproti posteli. Zpod pokrývky trčela její holá chodidla a zakrývala mu pravou dolní čtvrtinu obrazovky, na níž němá blondýna s přehnaně na-líčenými rty pohybovala ústy a recitovala zprávy, které si Noční odstřelovač četl na bílých titulcích běžících dole na černém pozadí. Očekává se, že starosta útok přežije.

Musel sebrat veškerou vůli, aby hlasitě neklel a neprobudil Zoe.

Ale ne, ta se neprobudí, pomyslel si, po tom, co večer vypila, určitě ne. Je to chytrá, schopná žena, ale již na počátku jejich vzta-hu si všiml její náklonnosti k alkoholu, která se mu zdála stále nestřídmější a může jí v budoucnu způsobit problémy. Soustředil se na tuto její slabost, vědom si toho, jak může být užitečná.

Nebylo tedy obtížné ji k pití pobízet a po jisté době to mohl dělat zcela otevřeně. Zoe se možná vyzná v mysli zločinců, prů-měrných zločinců -, ale jako většina lidí je slepá k vlastním nedo-statkům. A opilou ji pak snadno přesvědčil a mohl s ní manipulovat. Jejich schůzky obvykle končily v posteli, a zatímco zmožena alkoholem a sexem dřímala, usedal k jejímu laptopu, připojoval se na síť a zjišťoval podrobnosti o postupu newyorské policie při pátrání po Nočním odstřelovači. Soubory, které pokládal za důležité, si zkopíroval.

Zoe lehce chrápala, dýchala pravidelně a zhluboka. Potrvá ho-diny, než třeba jen zatřepe víčky.

Noční odstřelovač četl titulky a docela nahlas nadával. Výstřel nebyl tak přesný, jak doufal. Ne že by naprosto minul, ale zásah nebyl smrtelný a to je nepřijatelné. Vyslal k obrazovce další klet-bu. Zoe se ani nepohnula.

Propletl prsty v zátylku, zíral na strop a přemýšlel. Takže výstřel nebyl dokonalý a starosta přežije. Když uvážíme všechny obtížné okolnosti a překážky, možná byl přesný zásah opravdu nemožný. Asi toho od sebe žádal příliš.

Usmál se v blikající záři obrazovky a opřel se o pelest, aby na televizi lépe viděl. Zachmuření zástupci radnice a podlézaví starostovi nohsledi postávali v nemocniční čekárně. Mračili se, jako by věděli, že ať už jejich šéf dopadne jakkoliv, hra ještě neskon-čila.

Střelec si vybere další cíl, brzy znovu udeří a vynahradí si starostovo (prozatímní a zázračné) přežití. Příští obětí by klidně mohl být Repetto, který už ztratil nevlastního syna a chráněnce.

Ale ne, Repetto ještě ne. Nezaslouží si smrt, nýbrž další ztrátu, tak jako Noční odstřelovač přišel o dva otce.

Policie bude pravděpodobně předpokládat, že na Repetta zaútočí. Zoe jim možná řekla, že by to odpovídalo charakteru pachatele. Co kdyby ji v tomto směru popostrčil? Ať poradí detektivům, jak vraha nejsnáze dopadnout. Svůdná myšlenka. Bezmyšlenkovitě natáhl ruku a namotal si na prst pramen jejích dlouhých vlasů.

Jeho genialita spočívá v tom, že pokaždé udělá něco neočeká-vaného. Ví, co Zoe neví. Co neví ani policie.

Repetto si zaslouží více bolesti, více žalu. A to ve chvíli, kdy si myslí, že už po Nočním odstřelovači natahuje ruce.

Ztráta, ne bolest.

Hra se změnila a Noční odstřelovač zanechal pro Repetta sto-py, aby jej ještě více trápil a mučil. Další důvod, proč si starého detektiva schovat na později. Měl by trpět. Měl by vědět, že na něj vyzrál. Ať si ochránci zákona i média myslí, že pachatel projevu-je typickou vlastnost sériových vrahů, podvědomou touhu po dopadení. A Zoe jim to řekne, nasadí jim tu myšlenku do hlavy. Paráda!

Ale je to hra. Hra pomsty.

Další ztráta pro Repetta. Další dávka nesnesitelného zármutku. Další psychická kulka do srdce. Nepoteče krev, žádná roztrhaná tkáň, jen nová drásavá rána, která se do konce života nezahojí.

Noční odstřelovač tiše ležel v potemnělém pokoji, poslouchal, jak Zoe oddechuje, a v duchu stylizoval další divadelní vzkaz: Locice ustřihnou cop.

50

Bobby strávil noc v Dismasovu útulku na Dolním Manhattanu. Většinou dával přednost ulici, zejména v této roční době se snesi-telným počasím. Vzhledem k demonstraci se však domníval, že centrum bude na jeho vkus příliš živé a všude se bude pohybovat spousta lidí, nejen účastníci akce u Rockefellerova centra, ale i nejrůznější nenechavci, kteří se na ně slétnou jako supi na kořist. Při tolika chmatácích, kapsářích, násilnících, úchylácích, zlodějích aut a dalších zločincích, kteří vyrazí na lov, bude nejbezpečnějším útočištěm právě útulek pro bezdomovce.

Jídlo nestálo za moc, ale bylo zadarmo, když nepočítáme ká-zání, které musel vyslechnout -, a matrace jen o poznání měkčí než lavičky v parku nebo ve stanicích metra. Ale když se vám podaří odkázat potrhlé blázny do patřičných mezí a nevadí vám spát s jedním okem otevřeným, dá se v útulku jedna či dvě noci přečkat.

Ráno se dokonce vydávala káva v malých plastových pohárcích, rovněž bezplatně. Bobby si ji vzal ven a s potěšením nasával svě-ží ranní vzduch, příjemný po zatuchlém pachu laciného chlastu, zvratků a dezinfekce, z něhož právě unikl. Usrkával horký silný nápoj a cílevědomě zamířil k centru, nechávaje za sebou ostatní nocležníky, kteří opustili dočasný azyl ve stejné době jako on.

V útulku se o tom nikdo nezmínil. Tam mají životně důležitý význam jiné, drobnější a osobnější události, horizont vnímání je mnohem užší. Když si Bobby všiml, že uspěchaný úředník odhodil složené noviny do odpadkového koše, zastavil se, vylovil výtisk New York Times a podíval se na titulky. Tak se dozvěděl, že starosta byl během projevu na demonstraci postřelen.

V blízkosti neviděl nic, na co by se mohl posadit, takže se opřel zády o zed a začetl se do článku, ignoruje pohledy spěchajících chodců.

Starosta přežije. To je dobře. Ten sráč poprvé minul.

Proč?

Asi kvůli přísným bezpečnostním opatřením a spoustě policajtů, pomyslel si Bobby. O střílení něco věděl. Vrah se musel spoko-jit se vzdálenějším místem než jindy, už proto, že kdyby střílel v blízkosti náměstí, únik by pro něj byl mimořádně obtížný.

Bobby se dočetl, že podle přesvědčení policie se Noční odstřelovač pohybuje po městě v tunelech metra a skrývá se v dočasně nebo trvale uzavřených stanicích. Bobby to v podzemí docela dob-ře znal. Není to nejpříjemnější místo. Střelec musí být tvrdý chlap, jestli se tam ukrývá a chodí tunely pěšky.

Ale zvládnout se to dá, pokračoval v úvahách Bobby. Vzpomněl si, jak viděl otrhaného muže, který nezapadal do obrazu bezdomovce, mizet v opuštěné stanici metra. Tehdy se domníval, že to není skutečný bezdomovec, ale když si přečetl noviny, pomyslel si, že třeba je skutečný, jenže vrah.

Bobbyho rozbolely nohy. Složil noviny a strčil si je do podpaždí s tím, že si je později přečte podrobněji. Pak se odstrčil od budovy a protáhl se v teplu sálajícím z betonu ozářeného sluncem.

Cesta na Washingtonovo náměstí mu trvala asi dvacet mi-nut. Našel si volnou lavičku, odehnal párek holubů a posadil se. Navzdory únavě si nelehl; nechtěl, aby ho někdo vyhnal. Opřel se, přimhouřil oči a vystavil obličej teplým slunečním paprskům.

Po chvíli cítil, že se mu obnovily síly, jenže zase dostal hlad. Bude muset rychle sehnat něco na zub nebo si vyžebrat trochu pe-něz. Zůstal na lavičce, ale otevřel oči a pátral, jestli nějaký chodec neodhodí něco k snědku, koblih nebo housku od snídaně, možná i dílek pizzy. Člověk žasne, kolik studentů Newyorské univerzity si oblíbilo k snídani studenou pizzu.

Takže ten otrhanec je skutečný.

Bobby nedokázal spěchajícího muže s odřeným ruksakem na zádech vypudit z mysli.

Prošla kolem něj asi dvacetiletá dívka, nejspíš studentka, v upnutém černém tričku a džínsech popuštěných hodně přes boky. Bobby ji sledoval pohledem. Všiml si tetování těsně nad štěrbinou zadnice. A také toho, že mluvila do mobilního telefonu.

„Tak to se zatraceně pleteš,” ozval se nedaleko ženský hlas. Tato žena měla na sobě slušivý kostýmek. V jedné ruce držela ko-ženou kabelku, druhou tiskla k uchu mobilní telefon. Proplula na vysokých podpatcích kolem bezdomovce, jako by byl vzduch. Měla sošnější postavu než ona studentka a Bobby litoval, že si neoblékla její bederní džínsy.

K lavičce se blížil muž a i on za chůze telefonoval. Bobby poposedl a rozhlížel se po lidech na náměstí. Žasl, kolik jich mluvilo do mobilního telefonu.

Díval se, jak žena v kostýmu schovává mobil do kabelky. Aniž ji zavřela, přidala do kroku a zamávala na projíždějící taxi. O dvě lavičky dál seděla jiná žena. Četla módní magazín, kabelku položenou vedle sebe, a u ní malé kožené pouzdro, které s největší pravděpodobností obsahovalo mobilní telefon.

Bobby rozhodně nebyl zloděj. Ne snad díky přehnané poctivosti, spíš přísným zásadám. Přestože klesl na samé dno lidské společnosti, snažil se uchovat si jistou důstojnost. Narýsoval si hranice a nechtěl je překročit. Štěstí na něho kašlalo, ale on nepřipustí, aby z něj okolnosti udělaly zloděje.

Ale to, k čemu se chystal, bylo něco jiného. Nastal jeden z poměrně vzácných okamžiků, kdy účel oprávněně světí prostředky.

Bobby se rozhodl ukrást mobilní telefon.

Repetto okamžitě pochopil význam vzkazu. Další říkanka - v tomto případě pohádka, pro děti. Zlá čarodějnice zavřela do věže krásnou Lociku. Dívka má dlouhé zlaté vlasy sahající až na zem, takže princ, který se do ní zamiloval, po nich může šplhat nahoru. Jenže čarodějnice na to přišla, ustřihla Locice vlasy a přenesla ji do pouště. Večer spustila dlouhý cop dolů a sama čekala na prince, který pak ze žalu skočil z věže/1

Pochopil, kdo je Locika ve vrahově dopise, v jeho mysli, na jeho mušce: Amelie Repettová.

„Budeš se muset z tohohle bytu okamžitě odstěhovat,” řekl Repetto dceři, když jí vzkaz ukázal. „Schováme tě někam na bezpečné místo.”

Amelie nehnuté seděla na pohovce. „To moc nepomůže. Vrah mě může sledovat nebo nějak zjistit, kde se skrývám. Podle toho, co jsem slyšela ve zprávách i od tebe, je docela dobře možné, že má na policii své informátory.”

To Repetto nemohl popřít a jenom žasl, že dcera není vyděšená. Její obličej si zachoval klidný, vyrovnaný výraz. Pocítil hrdost na svou dceru, i když by ji nejraději popadl za ty dlouhé vlasy a vyvlekl ji z bytu. Možná to nakonec udělá, aby ji zachránil.

„Chci žít podle svého a nepřipustím, aby mi nějaký šílenec diktoval, co mám dělat. Lidé nejsou šachové figurky, kterými může manipulovat, jak se mu zlíbí.”

„Amelie…”

„Je mi jedenadvacet, tati.”

„Má to znamenat, že ti nemůžu ani poradit, že by ses měla na čas přestěhovat?”

„Na čas?”

„Dokud toho zabijáka nedopadneme.”

„To může trvat celou věčnost.”

„Mluvíme o tvém životě, Amelie.”

„Ano, o mém životě. A já nedovolím nikomu, aby mi diktoval, jak ho mám žít.”

„Já ti nediktuju, jak ho máš žít. Snažím se ti ho zachránit. A ani Noční odstřelovač se o to nepokouší. Ten tě chce o tvůj život připravit.”

„Jestli jsem skutečně ta Locika z jeho vzkazu.”

„Nevěříš, že tím myslí tebe?”

Nedokázala lhát. Bezmyšlenkovitě si sáhla na bohatý cop hus-tých vlasů. Visel jí přes rameno až téměř k pasu ošoupaných lewi-sek, které nosila bez opasku. „Ale ano, předpokládám, že to mám být já”

„Takže se odstěhuješ?”

„Ne.”

Házím hrách na stěnu, pomyslel si Repetto. Děti! Dospívající mládež! Ale Amelie není dítě a z puberty už taky vyrostla. Je dospělá a jako dospělá se i rozhoduje, i když špatně. „Jsi jako tvoje matka.”

„Spíš jako můj otec. Třeba se jednoho dne dám k policii.”

Repetto zamžikal. Tak už i dcera ho usadila, stejně jako jiné ženy v jeho životě. „Přijmeš aspoň policejní ochranu?” žadonil.

„Samozřejmě.“ odvětila Amelie hlasem prostým emocí. „Ne-jsem sebevrah.“

„Když tě poslouchám, myslel bych si opak.“

„Mýlil by ses. Chci žít. Jako všichni ostatní. Jako jeho oběti.”

Díval se, jak jí při polykání, jímž potlačuje vzlyky, poskakuje ohryzek. Přes obličej jí přeletěl temný stín a poprvé v něm spatřil strach.

Ale s ním i odvahu.

Přitáhl si dceru k sobě a pevně ji objal.

„Uznávám, že se bojím.“ vydechla. „Spokojený?” Jako kdyby se přiznávala, že přetáhla večerku.

Políbil ji na čelo. „Každý by se bál. Přistoupíš aspoň na to, že nebudeš pár dní chodit do školy a zůstaneš tady, pěkně mimo dohled? Kvůli mámě a mně?”

„Pochopitelně. Nechci vám způsobit bolest. A opravdu nechci zemřít. Věř mi! Nechci, aby sis to myslel. Jde o to, že už jsem dospělá. Musím zde zůstat, protože kdybych se nechala vyštvat, do smrti bych toho litovala.” Hleděla na něj stejně jako tolikrát předtím Lora. „Prosím tě, snaž se mě pochopit, ta ti.”

„Chápu tě,” ujistil ji Repetto. Věděl, že se dcera mýlí, že by později svého rozhodnutí odejít nelitovala, že by to nebylo Waterloo jejího mladého života. Čeká ji ještě spousta krizí a bitev. Uvědomoval si však, že jí to nikdy nedokáže vysvětlit tak, aby mu uvěřila.

Tiskl ji k sobě a čekal, až se její vzlyky utiší a tělo se přestane otřásat. Čím déle ji držel, tím méně se mu zamlouvala představa, že zůstane ve svém přízemním bytě. Litoval, že už nežije Dal, že…

Do prdele! Dal je mrtvý a Amelie musí zůstat naživu!

„Birdy a Meg tě budou hlídat na směny uvnitř a venku posta-víme pár policistů v uniformách.”

Přikývla. Přiznání strachu nahlodalo její neústupnost.

„Řid se přesně jejich instrukcemi,” nabádal Repetto. „A než přijdou, nechod k oknu a zamkni dveře, když už tady chceš mer-momocí zůstat. Slibuješ?”

„Slibuju.”

„Zavolám Birdymu a pak se spojím s Melboumem a domluvím se s ním. Takže čekej na své anděly a já se zatím ujistím, že se do bytu nikdo nedostane.‘1

„Na jaké anděly?”

„Na strážné anděly s puškami, kteří tě budou chránit.”

„Pokusím se na ně věřit.” Amelie se pokusila o úsměv. „Pušky jsou lepší než křídla.”

Ale to už Repetto volal mobilním telefonem Birdymu. Vysvětlil mu situaci a upozornil ho, že Noční odstřelovač možná změní tak-tiku. Třeba začne zabíjet zblízka, v uzavřeném prostoru, za dne, krátkou zbraní. U toho šílence je možné všechno. Přikázal detektivovi, aby zůstal s Amelií v bytě a za žádných okolností nevychá-zel. Ani pro jídlo.

„Je to moje dcera,” připomněl Birdymu.

„Tak proč ji, teda jestli se mohu zeptat, odtamtud nevystě-hujete?”

„Udělal bych to, kdyby mi to dovolila a kdybych měl jistotu, že se sem nevrátí. Pokládá to za souboj s osudem. Nechce odejít. A připomíná mi, že už jí je jedenadvacet.”

„Jo, to děti dělají. Připomínají svou plnoletost pokaždé, když se něco podělá. Aspoň ty tvrdohlavé a inteligentní. Prostě dcera svého otce.”

„Svatá pravda.”

Repetto řekl Birdymu, že si může pro jídlo poslat, nebo si vzít cokoliv, co v Ameliině bytě najde.

A jíst bude s pistolí položenou na stole.

51

„Pojdte se podívat.“ řekla Meg.

Stála u okna apartmánu v jednom z nejvyšších pater hotelu Marimont a ukazovala na střechu nižší části budovy.

Repetto se zadíval na vzdálenější domy a na modrou oblohu nad nimi.

„Myslím tady na tu střechu,” upozornila ho Meg.

Nejdřív si Repetto ničeho nevšiml a chvíli mu trvalo, než postřehl drobná nepravidelnosti v rovnám asfaltoštěrkovém povrchu. Nacházely se blízko okraje, celkem čtyři, uspořádané do čtverce.

„Co je to?” zeptal se.

„Těžko říct. Objevil je jeden ze strážníků, který sem přišel zkontrolovat, zda je z okna vidět na náměstí před Rockefellerovým centrem a na pódium, i když je to tři bloky daleko.”

„To by byl pekelný výstřel,” poznamenal Repetto. „I kdyby od-sud bylo na starostu vidět.”

„Tak se na to mrkneme, ne?” Meg se usmála, když Repetto hned neodpověděl. „Střecha není ani metr pod oknem.”

Otevřela okno, ladně usedla na parapet, otočila se a seskočila. Repetto ji následoval a uhodil se do hlavy.

Meg ho odvedla ke čtyřem podezřelým objektům. Repetto se sklonil nad kovové předměty natřené matovou černou barvou kvůli snadnému splynutí s okolím. Krátké a silné, pravoúhlé, kaž-dý s kulatou dutinou. Držáky?

Zvedl hlavu a přimhouřil oči k Rockefeller Plaza. Pódium ještě dělníci nerozebrali a dosud na něm stál řečnický pult, z místa, odkud se díval, viděl jeho polovinu, byť na tu vzdálenost jen nejasně. Clonil jej roh nižší budovy o dva bloky dál.

„Nemožný výstřel,” poznamenal. „I kdyby se střelci podařilo o vlásek minout roh toho baráku, musel by neuvěřitelně přesně mířit.”

„A mít obrovské štěstí.“ dodala Meg. „Což neměl, protože starosta pořád žije.”

Repetto se napřímil, otočil se k ní a pak se podíval na okno, z něhož před chvílí vylezli, a na stěnu kolem něj. Bylo to jediné okno, které umožňovalo přístup na střechu nižšího patra. Nad ním sahala holá cihlová zed až ke špičce věže. Na místo, kde s Meg stáli, nebylo vidět ani z hotelu, ani z okolních nižších budov. Dokonalé odstřelovačské hnízdo. Vybral ho expert po podrobném průzkumu terénu.

A oni mají co do činění s expertem.

Přesto, na takovou vzdálenost…

Repetto se nadechl čistého vzduchu vysoko nad ulicemi za-hlcenými popojíždějícími auty, která zde nahoře sotva slyšeli. „Myslíte, že ty držáky sloužily k upevnění trojnožky nebo podobného zařízení?”

„Muselo to být stabilnější než trojnožka. Už proto, že ty držá-ky jsou čtyři. Asi měl nějaký speciální stojan s nožkami, které zapadly do těch kulatých otvorů. Po akci si konstrukci odnesl, aby nezanechal stopy. Nejspíš byla skládací.”

Repetto si dlaní zaclonil oči proti slunci a zahleděl se k náměstí. „Pořád se mi to zdá nemožné, Meg. Nezeptala jste se někoho z hotelu, jestli neví, k čemu ty držáky jsou?”

„Popsala jsem je chlapům z údržby. Netuší, k čemu by mohly sloužit.”

Repetto založil ruce na prsou. „Podle vaší teorie se tedy Noční odstřelovač vloupal do toho pokoje…”

„Nebo nějak získal klíče. Prohlédla jsem zámek a nenašla jsem žádné známky násilného otevření. Z té věže se spustit nemohl, je tam restaurace.”

„Takže se nějak dostal do apartmánu a vylezl na tuhle střechu. Být to o dva bloky blíž k pódiu, ideální místo pro zákeřný výstřel. Jenže to bychom ho zajistili a poslali sem hlídku.”

„A právě to ho možná lákalo. Kvůli velké vzdálenosti jsme tu-hle střechu nepokládali za rizikovou. Navíc mohl po činu snadno z hotelu odejít, protože se nachází mimo uzavřený okruh.”

„Ale jak si mohl být jistý, že jsme tuhle budovu nezařadili na seznam? Jen kvůli zdánlivé nemožnosti přesného zásahu?”

„Možná má v NYPD nějaký zdroj informací.”

Repetto si v tomto směru nedělal iluze. „Předpokládejme, že si ten klíč nějak opatřil. Jak mohl vědět, že najde apartmán prázdný? Co kdyby v něm byl nějaký host?”

„Třeba se nechal v hotelu zaměstnat.”

„To by musel zastávat takové místo, které by mu umožnilo určovat, kde se který host ubytuje. Jinak by nemohl ve svém plá-nu počítat s tím apartmánem jako s neobsazeným. Zkontrolovala jste v recepci, jestli zde v době, kdy byl starosta zasažen, někdo bydlel?”

„Ano. Pokoj byl obsazen. Jenže nelze určit, jestli se v něm host zdržoval v inkriminovanou dobu. Tohle je rušný hotel a personál nemá šanci zjistit, kdo kdy odchází.”

„Pronajal si to apartmá někdo po střelbě na starostu?”

„Ne. Je dost drahé a nebývá obsazeno tak často jako jiné po-koje.”

Repetto potřásl hlavou. „I kdyby se sem dostal, vylezl na střechu a upevnil pušku na stativ, pořád by musel být přímo zázračný střelec, aby starostu zasáhl.”

„Pro člověka jako on to je lákavá výzva.“

„Ted mluvíte jako Zoe.”

Podařilo se mu vyvolat v Meg pochybnosti. „Zoe mívá občas pravdu,” odsekla podrážděně. Nechtěla se hádat, ale na druhou stranu…

Repetto se vrátil do pokoje, dával pozor, aby si zase nenatlou-kl hlavu, a Meg ho váhavě následovala.

„Nedivím se, že je ten apartmán tak drahý,” poznamenal, když se rozhlédl po přepychovém nábytku a ostatním vybavení. Tady asi bydlí jen celebrity a politici, pomyslel si. Podíval se do zrcadla ve zlatém rámu a všiml si, že mu vítr venku rozcuchal vlasy. Uhladil si je dlaněmi, aby nevypadal jako zdivočelý starý policajt. Zase se mu naježily. Nepoddajné jako Meg.

„A co když tím hostem, který zde osudnou noc bydlel, byl samotný Noční odstřelovač?” zeptal se a hleděl na Meg v zrcadle.

Překvapeně zvedla hlavu a zazubila se. „To pochybuju.”

„Zoe by řekla, že to pokládal za výzvu a že se nám tím vysmíval.”

„Získali bychom jeho otisky prstů.“

„Dal by si pozor. Pohyboval by se jen ve vymezeném prostoru a před odchodem utřel všechno, čeho se dotkl.”

„Víme, že nosí gumové rukavice,” podotkla Meg.

„Potvrdila pokojská, že zde host skutečně spal?”

A sakra. „Na to jsem se nezeptala. Nenapadlo mě…”

„No, když už jsme tady, můžeme to zjistit.”

Pokojskou, která ráno apartmá uklízela, nemuseli hledat dlou-ho. Byla to urostlá Hispánka s pohledným obličejem a prošedivělými vlasy. Ubrat jí patnáct kilo a patnáct let, mohla by soutěžit o titul královny krásy. S ryze brooklynským přízvukem jim sděli-la, že v posteli určitě někdo spal a že nejspíš byli dva.

„Přihlášen byl ale pouze jeden host,” namítla Meg.

Pokojská ji obdařila nechápavým pohledem. Jak může být ně-kdo tak naivní? ptaly se její oči. „No jo. Ale to víte, páni si někdy přivedou společnost.”

„Uklízela jste celý apartmán?” zajímal se Repetto.

„Samozřejmě. I když to nebylo potřeba. Ale pokaždé dělám svou práci pořádně. Jediná místnost, kde zůstal nepořádek, byla velká ložnice. Tam se musely dít věci. Ložní prádlo bylo zmuchlané, až běda.“

„Jste si jistá, že ten host nespal sám?”

„Naprosto. Teda jestli sebou celou noc neházel jako šílenec a nestěhoval se z polštáře na polštář. Na prostěradle zůstala skvrna a bylo cítit… No, však víte, jak to myslím.”

„Vyměnila jste ložní prádlo?”

„A co asi myslíte?”

„A už je vyprané?” vyhrkl Repetto.

„Dávno. Stejně jako ty ručníky.”

„Jaké ručníky?”

„Ve vaně jsem našla hromadu mokrých ručníků. Jako kdyby se někdo každou hodinu sprchoval.”

Oba detektivové si vyměnili pohled. Ručníky asi posloužily k setření otisků prstů.

„Viděla jste člověka, který v tom apartmánu bydlel?” zeptal se Repetto.

„Ne. Celou dobu měl na dveřích cedulku NERUŠIT. A v tomhle hotelu na to bereme ohled.”

Poděkovali pokojské a dovolili jí vrátit se k práci. Tlačila chodbou vozík plný špinavého prádla a opírala se do něj tak silně, že mu vrzala kolečka.

„ Vůbec nemluvila jako Hispánka.“ podotkla Meg.

„Třeba už je z další generace,” odvětil Repetto. „Pojdme se ze-ptat do recepce, jestli si na našeho hosta nepamatují.”

Meg se rozbušilo srdce. Zdá se, že šéf najednou bere mou teo-rii o Nočním odstřelovači ubytovaném v tomto Hotelu vážně, pomyslela si. Musela hodně přidat do kroku, aby Repettovi cestou k výtahu stačila.

Přálo jim štěstí. Službu v recepci měl stejný úředník, který za-pisoval hosta inkriminovaného apartmánu.

„Tady je jeho podpis,” ukázal jim příslušný řádek v knize hostů. Byl to malý mužíček se silně napomádovanými vlasy sčesanými hladce dozadu a s nosem příliš dlouhým na tak drobný obličej.

„Moc hotelů už je nepoužívá,” poznamenal Meg při pohledu na tlustou bichli v černé kožené vazbě.

„My také jen výjimečně, protože většina hostů platí kartou a záznam je automatický. Ale někteří pořád dávají přednost staromódní hotovosti.”

Meg a Repetto se na sebe podívali. „Platil hotově?”

„Ano. Dobře si na to vzpomínám.”

Oba detektivové se dívali na řádek, na nějž ukazoval prst s dokonalou manikúrou. Jméno bylo zaneseno úhledným písmem: Ott Eperrepinsi.

„To vypadá na cizince,” konstatovala Meg. „Ott je možná zkratka za Otto. A příjmení zní jako odněkud z Balkánu.”

„Nebo se německá matka provdala za Itala,” odvětil Repetto a obrátil se na recepčního: „Vzpomněl byste si, jak ten člověk vypadal?”

„Jen nejasně. Průměrný vzrůst. Tmavé vlasy. Dokonale upravený. Prvotřídní oblek, kravata. Podle mě bohatý. Ne že by se nějak předváděl, ale tady si na tyhle věci po čase vypěstujete čich.

Recepční by měl umět odhadnout majetkové poměry hosta a většinou se moc nemýlíme.”

„To věřím. Všiml jste si kromě bohatství ještě něčeho neobvyklého?”

„V tomhle hotelu není bohatství ničím neobvyklým,” ohradil se úředník poněkud dotčeně. „Byl to hezký chlapík a jistě se líbí ženám. Velmi sebejistý, ale to zde taky není nic zvláštního. Jo, a měl paruku.”

„Paruku?”

„No, spíš jenom příčesek. Tupé. Poznám to, protože sám jsem ho nosil, než jsem si nechal implantovat vlasy.” Sáhl si na lesklou napomádovanou hřívu.

„To jsou mi věci,” vydechla Meg uznale.

„Vědecký pokrok,” řekl recepční.

„Neviděl jste ho náhodou s nějakou ženou?” zajímal se Repetto.

Úředník si promnul kořen dlouhého nosu a krátce se zamyslel. „Ne. Zahlédl jsem ho jenom jednou či dvakrát. Myslím po tom, co se zapsal. Vyšel z hotelu a zase se vrátil. A neodhlásil se. Nebylo to nutné, protože používáme elektronické kartové zámky a zaplatil předem v hotovosti. Ale hosté se většinou při odchodu zastaví v recepci.”

„Víte určitě, že to neudělal?”

„Vím, protože jsem měl v to dopoledne službu.”

K pultu přistoupila manželská dvojice, následovaná hotelovým nosičem, který se prohýbal pod hromadou zavazadel. Repetto pokynul recepčnímu, že se může vzdálit na druhý konec a zapsat nové hosty.

„Tohle se mi nezdá,” poznamenala Meg.

Repetto sáhl pro náprsní tašku a vytáhl z ní navštívenku. „Radši si zapíšu jméno toho chlapíka, než ho zapomenu.” Sklonil se ke knize hostů, sáhl po kuličkovém peru ve stojánku a opsal cizokrajné jméno na vlastní vizitku. Uprostřed slova se zarazil a hleděl na jednotlivá písmena.

„Zavolejte na centrálu, ať sem pošlou pár hlídkových vozů,” vychrlil s tvrdým výrazem obličeje. „To apartmá musíme okamžitě uzavřít.”

Překvapená Meg stála jako socha.

„Podělanej parchant a ty jeho hry,” utrousil Repetto a dopsal. „Zoe měla pravdu.” Otočil se k Meg a podal jí vizitku.

Podívala se na ni a cítila, jak se jí po zádech rozlévá ledové zděšení. Pod původní jméno je Repetto napsal znovu, jenže s ob-ráceným pořadím písmen a doplnil čárky.

I, Sniper, Repetto. já, Odstřelovač, Repetto.

52

„Můj profesionální názor je takový.“ řekla Meg Amelii, „že byste měla vypadnout z města, dokud toho chlapa nechytíme.”

Meg se podařilo utrhnout několik hodin spánku a ted přišla vy-střídat k smrti unaveného Birdyho, který hlídkoval v dívčině bytě ve West Side. Slunce ještě nezapadlo, ale okna zakrývaly zatažené rolety a uvnitř se svítilo. Obývací pokoj byl skromně zařízen oby-čejným nábytkem, značně různorodým, na stěnách visely plakáty a poličky s knihami. Meg se zdál menší, než jak si ho pamatovala z první návštěvy, a připadala si v něm spíš jako v pasti než v bezpečném útočišti. Na malém stolku u zdi stál počítač značky Apple. Obrovské reproduktory stereosoupravy působily až nepatřičně. Aspoň že si Amelie ten krám nepouštěla.

„Byla jsem poučena o nebezpečí, které mi hrozí,” opáčila Ame-lie, „a s tátou jsme se dohodli, že přistoupím na jistá preventiv-ní opatření.” Seděla v šedivém ušáku a obličej, nasvícený z boku stolní lampičkou, vypadal krásnější než jindy. Její vlasy připomínaly zlaté přadeno z pohádek.

Bylo by strašné, kdyby někdo tak mladý, temperamentní a atraktivní měl zbytečně zemřít, pomyslela si Meg. Vždycky ji iri-tovalo, když lidé, jimž hrozilo bezprostřední nebezpečí, odmítali ochranu a jen neochotně se podvolovali příkazům policie. Jako kdyby si neuvědomovali, že neriskují jen sami, ale ohrožují i řadu jiných lidí, kteří nasazují vlastní životy, aby chránili své svěřence. Amelii snad omlouvalo jen to, že při svém mládí ještě neměla dostatečně vyvinutý pud sebezáchovy.

„Vím, co si myslíte,” řekla dívka. „Že vám působím zbytečné potíže. Ale mám přece právo žít na místě, které si zvolím.” Něco v jejím hlase silně připomínalo otce.

„Takže trváte na svém,” utrousila Meg. „Víte, co jste?”

Amelie se posmutněle usmála. „Tvrdohlavá ženská.”

„No, to taky. Ale kromě toho i snadný cíl.”

„To už mi říkal táta.” Amelie věděla, že okolí zaplavili policisté v uniformě i v civilu. A další ji samozřejmě hlídali přímo v bytě. „Cítím se tady v bezpečí, Meg. S vámi a s těmi lidmi venku.”

„Názor vašeho otce znám. Ale co na to říká máma?” zajímala se Meg.

„Pochopitelně ji to netěší, ale ví, že zůstat je moje rozhodnutí.”

„Snažila se vám tu hloupost rozmluvit?”

„Až z toho ochraptěla.”

Meg ji sjela pohledem. „Opravdu si plně uvědomujete, co je v sázce?”

„Ano. Ale nevěřím, že by se Noční odstřelovač při tak nápad-ných bezpečnostních opatřeních o něco pokusil. Neodváží se k to-muto domu ani přiblížit.”

„Vy ho pořád nechápete,” namítla Meg. „Jeho přitahuje právě obtížnost akce. Výzva. Je to hazardér “

„Mluvíte, jako kdybyste ho obdivovala. Všimla jsem si toho mockrát u táty. I u Birdyho.”

„Jestli ho obdivujeme, pak pouze jako protivníka, ne jako člověka.”

„Ať je, jaký chce, cítím se před ním v bezpečí.” Amelie složila nohy pod sebe a zívla. Dlouhý spletený cop jí visel přes opěradlo křesla. Co by Meg dala za takové vlasy!

„Špatně jste spala?” zeptala se dívky.

„Ale ne. Myslím, že ten váš Birdy je nervózní za nás za oba.”

Zařinčel zvonek a obě ženy nadskočily.

„No, přiznávám, že jsem taky trochu nervózní,” vydechla Amelie.

„Do ložnice,” poručila Meg.

Dívka poslušně vstala z křesla a zmizela v chodbě.

Meg přistoupila ke dveřím bytu, postavila se stranou a třikrát na ně zaklepala.

Zvenčí odpověděl stejný signál. „Tady Knickerbocker,” ozval se ze schodiště mužský hlas. „Pan Kuřátko nese večeři.”

Meg vyhlédla kukátkem a poznala strážníka Bena Knicker-bockera, který držel v ruce krabici s grilovaným kuřetem z bistra na rohu.

Policista věděl, že ho sleduje kukátkem, a hlasitě zakdákal.

Meg odsunula zástrčku, sundala řetízek, otočila klíčem v zám-ku a otevřela. Do bytu vnikl závan studeného vzduchu a za ním Knickerbocker, který kdákávě pozdravil a odevzdal krabici. Byl to docela pohledný mladík, jenom kdyby neměl tak vysoké mínění o své vtipnosti. „Dýško nebude?” zeptal se a vycenil zářivě bílý chrup.

Ten má snad padesát zubů, pomyslela si Meg. „Bylo by, ale ne pro slepice. Měli všechno, co si sub… Amelie přála?”

„O to jsem se postaral. Obě budete s mými službami spoko-jeny.”

„Jak je venku?”

„Normálně,” odpověděl Knickerbocker. „Ještě se nesetmělo, takže ulice jsou docela plné. Ale jestli se Střelec přidrží zaběhané taktiky a objeví se až po půl deváté, bude nápadný.”

„U toho chlapa nemůžete na nic spoléhat.”

„Však taky nespoléháme,” ohradil se Knickerbocker. „Vy dvě uvnitř se můžete na nás venku stoprocentně spolehnout. Jak se ta holka drží?”

„Amelie? Ale jo, zvládá to. Obávám se však, že jí plně nedo-chází, jaké nebezpečí jí hrozí. Myslí si, že ano, jenže opak je prav-dou.”

„No, hlavně když bude dodržovat pravidla.” Knickerbocker ve staromódním gestu cvmkl do štítku čepice. „Přeju dobrou chuť.”

Meg zavolala na Amelii, že se může vrátit.

„Kdo to byl?”

„Pan Kuřátko.”

Odešly do kuchyně. Amelie otevřela láhev laciného vína, zatímco Meg vytáhla z kredence talíře a rozložila na ně porce kuřete, brambory, salát a pečivo. Dívka nalila víno do sklenic a obě ženy zasedly k večeři.

„Není to špatné.” Amelie pozvedla sklenku. „Na bezpečnost a svobodu před strachem.”

A na obdivuhodnou ukázku hazardérství, dodala Meg v duchu a rozhodla se, že to s pitím nebude přehánět. Přiťukla si s dívkou a napadlo ji, že podobný přípitek asi pronesl starosta při večeři před projevem na demonstraci.

53

Následujícího dne seděl Bobby na lavičce v parčíku na Východní Triapadesáté ulici, kam si úředníci z okolních kancelářských budov chodívali sníst oběd nebo si prostě odpočinout ve stínu stromů a okolní zástavby. Park byl oblíbený zejména pro svůj umělý vodopád, který nabízel uklidňující bublání jako víta-nou úlevu po pracovním shonu. Panovala zde příjemně uvolněná atmosféra, tak odlišná od tepajícího betonového srdce velkoměsta, a lidé tady nebývali tak ostražití.

Bobbymu se zdálo, že většina návštěvníků v oblecích s kravatou nebo v kostýmech využívá polední přestávku především k vyřízení nejrůznějších záležitostí pomocí mobilního nebo sate-litního telefonu. Sesunul se na lavičce a předstíral spánek, ale ve skutečnosti pozoroval přimhouřenýma očima dvě ženy, které si vyhlédl jako potenciální cíle.

Ta bližší byla štíhlá manažerka překypující energií, s bledou pletí, oslnivě modrýma očima a krátkými tmavými vlasy rozděle-nými pěšinkou. Na sobě měla slušivé tmavomodré kalhoty a blejzr stejné barvy, na nohou modré lodičky na vysokých podpatcích. Výkonná pracovnice, která neztratí ani minutu z pracovní doby.

Ukončila hovor jako první. Zaklapla véčko a uložila je do kabelky.

Druhá žena měla světlé vlasy, které si česala do čela a přes oko, takže připomínala populární podnikatelku a domácí rádky-ni Marthu Stewartovou, a na sobě šedé kalhoty, sportovní sako a bílé tenisky. Domluvila a bezmyšlenkovitě odložila mobilní telefon vedle kabelky. Lavička, na níž seděla, se nacházela na okra-ji parčíku a Bobby uvažoval, že by mohl snadno vyvolat zmatek a telefonu se zmocnit, případně projít jen tak kolem a shrábnout ho, zatímco pozornost majitelky se upírá jinam. Kdyby si ho všim-la, s úsměvem by jí přístroj podal s tím, že jí spadl na zem a on jí ho ted úslužně zvedá. Možná by mu nevěřila, ale velkou vědu by z toho nejspíš nedělala. Něco v jejím vzhledu napovídalo, že není ten typ. Navíc vypadala, jako by přímo toužila, aby jí telefon někdo ukradl, vylovila z kabelky obálku, otevřela ji a začetla se do dopisu.

Bobby nonšalantně vstal a obloukem vyrazil k vyhlédnuté ko-řisti. Nikdo z návštěvníku parku si ho nevšímal. Nepatřil mezi lidi, s jejichž pohledem byste se rádi střetli. Během několika vte-řin se přiblížil na tři metry k lavičce. Zena se stále skláněla nad dopisem, v ruce rozjedený sendvič. Čemofialový mobilní telefon ležel vedle jejího stehna jako zralé ovoce, které čeká, až je někdo utrhne.

Problém spočíval v tom, že Bobby opravdu nebyl zloděj.

Prošel pomalu kolem lavičky, neschopen činu.

Nedokázal po telefonu natáhnout ruku. Domníval se, že si svůj záměr dostatečně promyslel a zdůvodnil heslem o účelu světícím prostředky. Ale část jeho osobnosti, právě ta část, kterou si žárlivě střežil a která přežila i uprostřed krutého a tvrdého velkoměsta, mu prostě nedovolila přistoupit na žádný kompromis.

Tak hluboko přece neklesne. Nepřejde na druhou stranu. Bobby Mays ne.

Může se sebevíc snažit, ale zloděj se z něj nestane!

Bobby minul nic netušící ženu na lavičce, vyšel z parčíku a zařadil se do proudu chodců na prosluněném chodníku. O půl bloku dál si stoupl stranou a špičkami prstů spočítal drobné mince v kapse. Pár dolarů. Kdyby se posadil se svým hrnkem a cedulkou na rušné nároží, jako je třeba to naproti přes ulici, mohl by vyžebrat víc.

Možná dost na to, co se rozhodl udělat.

Během několika hodin nashromáždil čtrnáct dolarů a pětatřicet centů. To bude muset stačit. V automatu si koupil lístek na metro, čímž snížil stav hotovosti na něco přes deset dolarů, ale zato se dostal do centra rychleji. Vystoupil nedaleko Broadwaye.

Mířil za konkrétním člověkem, černochem známým pod jmé-nem Meander, který mu, když neměl peníze na předepsané léky, prodával prášky proti bolesti. Třeba minulý týden od něj koupil několik tablet darvocetu a před měsícem sirup proti kašli s třeš-ňovou příchutí a s takovým obsahem kodeinu, že se Bobbymu nejen ulevilo od bolesti, ale dokonce se mu trochu motala hlava jako v opilosti. A jednou si od něj koupil krabičku tylenolu, kterou Meander ten den ráno ukradl z pultu drogerie.

Jenže kromě dodávek léků bezdomovcům a žebrákům se černoch specializoval i na prodej kradených mobilních telefonů. Většinou šlo o morálně zastaralé zboží s prošlou skladovatelností, jehož se obchodníci zbavovali za pár dolarů. Jiné Meander koupil za pakatel od zoufalých zlodějů, kteří potřebovali peníze na jídlo, chlast nebo drogy. A další prostě sám ukradl, byl celkem zručný kapsář takže mu při následném prodeji vynášely stoprocentní zisk. Pomocí sady nabíječek udržoval své zboží v provozuschop-ném stavu, takže kupující mohl počítat s několika dny plné funkč-nosti. Někdy i déle, což však s sebou neslo jisté riziko, protože člověk skutečně nepotřebuje moc času na to, aby se účet za hovo-ry vyšplhal do závratných výšin. Telekomunikační společnost pak většinou číslo zablokuje, protože předpokládá, oprávněně -, že ty peníze nikdy neuvidí.

Bobby procházel ulicemi asi půl hodiny, než zastihl Meandera na jednom z jeho obvyklých prodejních míst ve vchodu opuštěné budovy z neomítnutých cihel zčernalých následkem dávného po-žáru, jejíž majitel nehodlal investovat do nákladné rekonstrukce. V přízemí sídlil malý obchod s autopříslušenstvím, který sloužil jako zástěrka překupníkům narkotik. Uskladněný automobilový olej a další hořlaviny tehdy oheň řádně přiživily.

Meander byl nevysoký, útlý čtyřicátník s línýma očima pod těžkými víčky a s kozí bradkou, která dodávala jeho úzkému obličeji znuděný a současně dábelský výraz. Nosil vytahané pytlovité džínsy a o tři čísla větší černé tričko. Baseballovou čapku, na níž se místo emblému klubu skvěl nápis NAKOPU TI PRDĚL, si nasazoval šikmo, takže mu štítek visel přes pravé ucho. Svým vzhledem dokonale zapadal mezi místní komunitu mladých raperů, zlodějů a násilníků. Bobby si nedokázal představit, že by tento duševně aktivní, ale fyzicky neuvěřitelně líný člověk dokázal ně-koho nakopnout, a věděl, že jediná činnost vyžadující tělesnou námahu, k níž se kdy odhodlal, byl úprk před policajty. Několik metrů za Meanderem se v temném vchodu rýsovala odrbaná le-penková krabice, k níž by se černoch v žádném případě nehlásil, kdyby na něj dopadla ruka zákona. Obsahovala totiž jeho zboží

- na jedné straně kartonové přepážky mobilní telefony, na druhé medikamenty.

Shrbený u zdi, jako by do ní vrostl, Meander pozoroval, jak k němu Bobby míří. Těžká víčka ani nemrkla.

„Zas tě něco bolí, kámo?” zeptal se, když se Bobby přiblížil na tři metry a bylo zřejmé, že jde za ním.

„Potřebuju něco jinýho,” odvětil Bobby.

„Dyť říkám, něco tě bolí.”

„Mě pořád něco bolí.”

„Nemusí, když si vezmeš prášky, co prodávám.”

„Tak houby,” odsekl Bobby.

Meander se zazubil. „Dyť každýmu pomáhají. Teda, když náhodou nemaj datum exspirace starší než deset roků.”

„A to někdy mají.”

„Maj,” přiznal Meander. „Co potřebuješ, Bobby, ty vohone bez domova?”

„To, co prodáváš. Mobil.”

Meander zvedl víčka do tří čtvrtin a pak je spustil na poloviční výšku, což u něj znamenalo projev překvapení. „A komu budeš kurva volat? Chodící hromadě hader, jako jseš sám?”

„Svýmu makléři.”

„Jo, ty tak něco namakluješ. Ty si žádnej telefon nemůžeš dovolit.”

„Mám deset babek.”

„To je něco jinýho. Ale stejně to nestačí.”

„Víc nemám.”

Meander zůstal přikrčený, ale zkřížil paže na kostnaté hrudi. „Jak říkám, to nestačí.”

„Mrkni do tý svý krabice. Vsadím se, že tam najdeš něco v mý cenový relaci. Udělej mi to jako laskavost.”

„Znamená to, že potom budeš ty dlužit nějakou službičku mn&”

„Jo, přesně tak to myslím,” odvětil Bobby. „Celej svět tak funguje.”

„Nejseš policajt ani nic, tak k čemu mi kurva ten tvůj dluh bude, co? Jseš akorát pitoměj sráč, jako jsem bejval já, než se ze mě stal byznysman “

„Bejval jsem policajt.“

„Jo. A já policejní komisař. A kromě toho, kdo je jednou policajt, je policajt na furt.”

„Jak myslíš. Dohodném se, jo? Ty mi prodáš mobil za deset babek a já ti budu dlužit službu.”

„Věc jako mobil za deset doláču prostě neexistuje, Bobby. Ty nesleduješ technickej vývoj?”

„Snažím se držet krok s dobou. Proto nabízím výměnnej vobchod. Ty mi uděláš laskavost slevou mobilu na deset babek a já ti ji někdy v budoucnu voplatím.”

„Výměnnej vobchod. To mě poser. Takhle policajti nevobcho-dujou.”

„Ale vobchodujou. To si piš, že jo. A jak říkáš, jednou policajt…” Bobby významně hodil okem k inkriminované krabici plné kradeného zboží.

Meander se napřímil a jen lehce skloněný se odlepil od stěny. „Kurva. Ty mně vyhrožuješ?”

„Ne. Akorát se snažím naznačit, jak to mezi kamarádama cho-dí.” Jenže Bobby skutečně vyhrožoval a oba muži to věděli. Bobby v modré uniformě zase slouží na ulici. Fajn pocit, vystrašit zloděje jako Meander.

„Tak todle má bejt kšeft, jakej dělaj policajti?” zeptal se Meander. „Něco pro mě uděláš, nebo tě zabásnu? Todle mi chceš říct, Bobby, starej kamaráde? Todle vod tebe slyším?”

Bobby na černocha jen němě zíral a pohled mrtvých očí mohl znamenat cokoliv, včetně bezprostřední hrozby.

„No, možná bych tam nějakej mobil v tý ceně měl.” Meander přimhouřil oči, jakoby poprvébralbezdomovce vážně. „Amickson. Škeble s vyskakovacím mikrákem. Dostal jsem ho akorát včera.”

„Vo žádným Amicksonu jsem v životě neslyšel.”

„Dobrá značka, vyrábí se kdesi na severu nebo na jihu. Už jsem zapomněl, v který zemi.”

„Funguje?”

Meander vypadal, že se ho zákazníkovy pochybnosti vnitřně dotkly. „Jestli funguje? Kurva! Jasně že funguje! Jasně, není to žád-ná Motorola nebo Nokia. Proto je tak levnej. Proto spolu můžeme udělat ten kšeft. A taky proto, že k němu nemám nabíječku.”

„Co? Chceš mi prodat mrtvěj mobil, kterýmu nenabiju baterku?”

„Mrtvěj? Neřek jsem, že je mrtvěj. Zbyla v něm trocha šťávy. Jeden knedlík.”

„Cože? Jakej knedlík?”

„Indikátor baterky. Pět knedlíků značí plně nabitou baterku. Máš jeden celej knedlík. Možná vydrží pár minut, ale možná taky hodinu. Hele, co já vím? Třeba si kupuješ půltucet hovorů. Za tu cenu je to levný. Nemoh bych ti dát takovou slevu, kdyby ho jeden chlápek nezahodil. Všimnul jsem si toho a vopravil ho, protože se rozbil vo chodník.”

„Chceš říct, že ti ten mobil výpad, když jsi zdrhal z místa, kde jsi ho ukrad.”

Meander se poškrábal na hlavě. „Že bych tohle řek?”

„Ještě něco, co bych měl vo tom telefonu vědět?”

„Vůbec nic. Akorát že nefunguje šestka. Tlačítko se nedá zmáčknout.”

Bobby si v hlavě složil číslo, na které bude asi volat. „To by nevadilo. Ale vostatní kromě šestky fungujou, jo?”

„Jasná věc. Máš mý slovo. Seš dobrej zákazník, Bobby. Nechci s tebou vyjebat. Proč bych to dělal?”

„Třeba ze srandy.”

Meander se uchechtl. „No to by kurva byla sranda!” Sklonil se ke krabici, prohrabal ji a pak vítězoslavně ukázal Bobbymu mobilní telefon. Malý, černý, s modrými tlačítky. Vysouvací mikrofon, jak Meander avizoval, pochopitelně neměl. Někomu se lhaní stane druhou přirozeností.

Černoch netrpělivě přešlápl. „Tak bereš, nebo ne? Hele, musíš se rozhodnout. Už žádný vyjednávání. Jsem vobchodník a srač-ky, který prodávám, jsou nejvyšší kvality. Řeknu ti to na rovinu - nekupuješ žádnej mercedes. Na ten nemáš. Nabízím ti neznač-kovej mobil bez baterky, která by do něho pasovala, a bez nabí-ječky, s trochou šťávy a se zaseklou šestkou a cena je deset dolarů. A dávám ti záruku. Když ti nebude fungovat, můžeš mi ho přinýst zpátky.” Meander se zasmál. „Ale žádný prachy ti nevrátím.”

Bobby vydoloval z kapsy deset dolarů, tři zmuchlané bankovky, zbytek v mincích, a předal je překupníkovi. „Máš dobrý srdce, kamaráde.”

„Hovno srdce. Hlavu. Ale to je jedno. Vobchody se musej hej-bat. Hele, komu chceš volat? Komu může takovej vandrák jako ty volat? Vo co de, Bobby? Chceš mluvit s Marťanama?”

„Třeba jo”

„No tak tady máš ten svůj kosmickej telefon.” Meander si ovšem nejprve strčil bezdomovcovy peníze do kapsy a teprve po-tom předal zboží. „Dostals ho v akci, je ti to jasný. Taková sleva! Ale ted vypadni. Votrhanci jako ty škoděj vobchodu. Pro dnešek jsem s charitou skončil.”

„S charitou? Dyť jsi říkal, že nemáš srdce.”

„Cože? To že jsem řek?”

Bobby strčil mobilní telefon do kapsy, v níž měl předtím pení-ze, za které ho koupil. Pak pokynul Meanderovi a otočil se k odchodu.

Když uvážíme, co se dá za deset babek koupit, docela slušný obchod.

Pokud ovšem bude fungovat. Pokud nezmizí poslední knedlík.

Lora seděla u okna otočená zády k Bank Street. Shrbená ra-mena jí v tlumeném osvětlení přidávala deset let a v očích měla vážný, zachmuřený pohled.

„Já se z toho zblázním, Vine,” povzdechla si.

„Já asi taky,” odvětil Repetto, který přecházel sem a tam.

„Proč ji nechytneme za ruce a nevyvlečeme ji z toho bytu? Vždyť je tam jako v pasti!”

„To by bylo proti zákonu.”

„Tak ten podělanej zákon prostě porušíme!”

Repetto se zastavil a pohlédl manželce do očí. „Vrátila by se tam. Mohla by to udělat a udělala by to.”

Lora sklopila zrak k podlaze. „Je to tvoje rozhodnutí, ne moje.”

„Je to Ameliino rozhodnutí,” opravil ji Repetto. „Kdyby bylo po mém, udělal bych to, co chceš ty.”

Lora dlouho mlčela. „Máš pravdu.” Pomalu otáčela hlavou ze strany na stranu. „Ale je zatraceně těžké se s tím smířit.”

Repetto znovu začal přecházet po pokoji a uvažoval, zdali se s tím opravdu smířila. Za její schýlenou postavou orámovanou oknem se stmívalo.

Bobby si na základě toho, co se dočetl v novinách, snadno domyslel, kdo bude příští obětí Nočního odstřelovače. A protože uměl číst i mezi řádky, usoudil, že Amelie Repettová nejspíš odmítla podvolit se strachu a zůstala ve městě. Jestli se nemýlí, pak je to velmi kurážná mladá dáma. Podle toho, co si o ní přečetl, rozhodně nebyla hloupá, takže za jejím rozhodnutím musí stát odvaha.

Na základě popisu okolí jejího bytu bez problémů zjistil i ad-resu a ověřil si ji v telefonním seznamu. Stejně lehce ovšem mohl získat tyto údaje i Noční odstřelovač. Bobby na základě vlastní zkušenosti samozřejmě věděl, jak policie uvažuje a jak asi zajistí dívce ochranu. Nenápadně procházel čtvrť, kde Amelie bydlela. K jejímu bytu se nepřiblížil, držel se na obvodu a jen pozvolna postupoval ke středu. S nastávajícím večerem se příjemně ochladilo. Vyšel měsíc a vítr téměř ustal. Ideální noc pro odstřelovače.

V kapse, kam si obvykle ukládal vyžebrané mince, nahmatal tvrdý plast mobilního telefonu. Přemýšlel o vrahovi a o Amelii Repettové. Třeba si zvolí právě tuhle noc. Nebo nechá tu chudinku, ať se ještě třese strachem. A s ní i všichni ostatní.

Ale možná se netřese. V jedenadvaceti letech si myslel, že je nesmrtelný. Amelie se snad domnívá, že jí Noční odstřelovač ne-může ublížit.

O to je zabiják nebezpečnější.

Bobby měl pocit, že dnešní noc bude rozhodující. Zrezivělé instinkty, které získal, když působil jako policista ve Filadelfii, stále sloužily, řídily jeho plány i činy.

Dnes večer se cítil dobře. Meander měl pravdu s tou svou poznámkou „jednou policajt, pořád policajt”. I takový blbec jako Meander to pochopil.

Bobby se vrátil, přestože vlastně nikdy neodešel.

Dnes, v tuto noc, každou noc byl policistou.

„Já vím, že bych jí neměla volat a blokovat tak její linku,” řekla Lora. „Proto jí zavolám na mobil.”

Repetto ji poslouchal v neoznačeném autě s mobilním telefonem u ucha. Parkoval půl bloku od jejich domu a čekal na hlídkový vůz, který ho vystřídá. Lora to ještě neví, ale i ona dostane policejní ochranu, pro případ, že by Noční odstřelovač ohlásil svůj záměr zabít Amelii jen jako lest pro odvedení pozornosti pátračů nesprávným směrem. Zatím s ní o tom nemluvil, avšak usoudil, že si tuto možnost také uvědomuje.

Repetto se ovšem nedomníval, že hrozba Amelii je falešná. Noční odstřelovač by tu svou hru takto prostě nehrál. Přinejmenším ne v tomto stadiu.

„Musím ji navštívit, Vine,” pokračovala Lora. „Celou svou bytostí ji toužím vidět.”

„Tak to je to poslední, co bys měla udělat. Možná právě tohle vrah chce.”

„Snažila jsem se ji ještě jednou přesvědčit, aby odjela z města, ale odmítla. Vůbec mě neposlouchala.”

„Já se o to taky pokoušel. Je…”

„Tvrdohlavá jako ty.”

Repetto se s manželkou nehádal.

„No dobře,” povzdechla si Lora po čtvrtminutě mlčení. „Ne-budu jí volat. Ale chci vědět o všem, co se kolem ní děje.”

„Dozvíš se to,” ujistil ji Repetto. „Slibuju.”

„Naše dcera…”

„Naše jediná dcera,” přerušil ženu Repetto, „má odvahu.”

„S těmi kecy na mě nechod, Vine. Chci, aby zůstala naživu. Dal byl taky odvážný a podívej se, jak dopadl.”

O tomhle Repetto skutečně nechtěl mluvit. Cítil, jak pevně sví-rá telefon.

„Promiň,” omluvila se Lora, jako kdyby s ním seděla v autě a viděla, jak na něj její slova zapůsobila.

„Nic se nestalo,” řekl Repetto. „Všechno bude v pořádku, ale musíme nechat policii dělat její práci.”

Podle jeho tónu by si člověk myslel, že tomu opravdu věří.

Noční odstřelovač seděl u starožitného dubového stolu ve své zbrojnici a dlouhým nabijákem čistil hlaveň soutěžní pušky Webb-Blakesmith ze své sbírky. Tato zbraň se nedala rozložit na jednotlivé díly jako většina ostatních z jeho kolekce, a nebude ji proto moci přenést v pytli na zádech, ale rozhodl se pro ni pro její úžasnou přesnost. Kromě toho patřila k jeho nejoblíbenějším. Pro tak důležitý výstřel nemohl vybrat jinou.

Jak to vždycky dělával, když nemohl zbraň složit do ruksaku, i tentokrát si oblékne dlouhý lehký a silně obnošený plášť, pod nímž pušku, zavěšenou za lučík spouště na smyčce přes rameno, snadno ukryje. Pažbu strčí do podpaždí, přitiskne zbraň k tělu a vyrazí poraženeckým šouráním bezdomovce. Tento způsob pře-nášení mu dokonce vyhovoval. Nedělal si o dnešní noci žádné iluze a vítal možnost mít pušku připravenou v pohotovosti pro případ, že by se musel prostřílet z nastražené léčky. Pečlivě připravený plán mu sice poskytoval jistou výhodu, ale nikdy nemohl vyloučit nešťastnou náhodu.

V jasném světle lampy obdivoval dokonale navržený a zkon-struovaný ocelový mechanismus zbraně, přesně vypracovaný úderník a jemně nastavenou spoušť, závěr vyhazující tlakem ply-nu vystřelenou nábojnici a dlouhou namodralou hlaveň s matně černými mířidly, která neodrážela světlo, a nemohla proto zkres-lit míření. Nádhera! Člověk nevytvořil moc technických zařízení, která by byla tak precizní a spolehlivá jako palná zbraň.

Vytáhl nabiják z hlavně a odsedí kousek dozadu, aby získal více světla. Pozoroval smotek bílé bavlny na konci tyče a nenašel žádné tmavší stopy špíny či prachu. Puška byla čistá. Připravená a spolehlivá. Přesto nasadil na nabiják nový hadřík a znovu jej strčil do hlavně.

Mnoho minut seděl u stolu s rozsvícenou lampou, pohyboval nabijákem nahoru a dolů v dlouhé hlavni s dokonalým vývrtem a přemýšlel o dnešní noci.

A o Amelii Repettové.

O Locice.

54

Amelii postihla večer migréna, což Meg chápala. Dívce asi praská hlava hrůzou. Právě ted ležela v potemnělé ložnici se studeným obkladem přes čelo a oči. Závěsy byly zatažené, svět-lo ztlumené a okno pevně zavřené. Amelii střežili nejen policisté v okolí domu, ale i zamčené dveře, ocelové mříže na oknech a pochopitelně ona.

Meg se cítila uvolněně a sebevědomě. Částečně proto, že její chráněnkyně dobře spolupracovala, a také proto, že na Ameliino naléhání s ní dopila půl láhve laciného červeného vína od včerejš-ka. Je třeba doplnit, že zkonzumovala jen čtvrt sklenky, kdežto dívka do sebe nalila v rychlém sledu tři v marné snaze zaplašit sílící bolení hlavy. Podle Meg si tím spíš uškodila.

Nikdo nevolal, nikdo nezaklepal na dveře kromě Knickerboc-kera, pana Kuřátka, který se ujal donášky večeří z bistra na rohu. Většina obsahu krabice ted ležela v chladničce. Meg byla unavená, ale rozhodně si nechtěla jít lehnout jako Amelie. Seděla na pohovce a bezmyšlenkovitě hleděla na telefon.

A myslela na Alexe.

Nemohly za to ty dva hlty vína, které vypila, aby vyhověla Amelii. Taková troška nestojí za řeč a rozhodně by ji kvůli ní ni-kdo neobvinil z požívání alkoholických nápojů při výkonu služby. Možná za to mohla situace, napětí. Ať už byl důvod jakýkoliv, nedokázala se ubránit myšlenkám na Alexe a jen s největším vypětím vůle potlačovala touhu popadnout sluchátko a zavolat mu.

Pomohlo by jí, kdyby slyšela jeho hlas. Třeba by pak myšlenky na něj zahnala.

Bylo by tak snadné mu zavolat.

Tak nesmíš uvažovat, to je šílené.

Ale bylo by to tak snadné.

Pak si uvědomila, že linka do bytu může být napíchnutá. Určitě je napíchnutá, pro případ, že by Noční odstřelovač vyhlédnutou oběť kontaktoval. Dosud to nikdy neudělal, ale jak upozornil ve svém vzkazu, hra se změnila. A pravidla určoval on.

Jistě, Meg se mohla s Alexem spojit mobilním telefonem. Štěnice v pevné lince by jeho signál nezachytila. Amelie nejspíš spí, a i kdyby ne, v příštích minutách nebo i hodinách jen těžko vyjde z ložnice. Nikdo by se nedozvěděl, že si s někým krátce telefonovala. Co může ztratit?

Vstala z pohovky a přešla ke křeslu dál od dveří, kde ji nebude tak slyšet. Chvíli ještě váhala, vědoma si možných následků, ale ve skutečnosti neměla na vybranou. Její jednání se řídilo srdcem, ne rozumem.

Dívala se na svou ruku, která jako by jí nepatřila, když vyťu-kala Alexovo číslo.

Zvedl sluchátko po druhém zazvonění a představil se.

Meg chvíli zaraženě mlčela, a pak rychle, jako by se bála, že zavěsí, vyhrkla: „Tady Meg… Detektiv Doyleová.”

„Další otázky, Meg?”

Zdálo se jí, že Alexe svým telefonátem překvapila a částečně i pobavila. Současně ovšem vycítila v jeho tónu radost z toho, že mu zavolala. „Ano. Mám chvilku volno a napadlo mě…”

„Že ji strávíš se mnou.”

Tak už si tykáme. Tohle je beznadějné. Jsem úplně nemožná. „Jo. Napadlo mě, že s tebou strávím pár minut, po telefonu.” Proč jsem z toho chlapa pokaždé tak nervózní?

„Výborně. Tak jak pokračuje pátrání po Nočním odstřelovači?”

Ted se chce bavit o práci. „Máme nadějné stopy.”

„Tohle vždycky říkáte médiím.”

„Nebo…”

„Podezřelým,” doplnil za ni. „Ale ty mě za podezřelého nepo-važuješ, nebo snad ano?”

„Zavolala jsem ti.” Slyšela, jak se tiše směje.

„Obligátní odpověd. Mám pocit, že by se příštím vrahovým cílem mohla stát Repettova dcera. Doufám, že se ukryla někde na bezpečném místě.”

„Právě že ne. Ale proto ti nevolám.”

„Moment! Chceš říct, že Repettova dcera… Zapomněl jsem, jak se jmenuje. Teda že jeho dcera zůstala v New Yorku?”

„To nemohu potvrdit ani vyvrátit.”

„Odkud voláš, Meg?”

„To ti nemůžu říct.”

„Ale já můžu hádat. Panebože! Copak nemá Repetto tolik ro-zumu, aby…”

„Kvůli tomu ti nevolám, Alexi.”

Povzdechl si. „No dobře. Promiň. Doufám aspoň, žes zavolala proto, abys slyšela můj hlas a já tvůj.”

Což byla pravda, ale Meg ji nechtěla přiznat. „Měli bychom stát oběma nohama na zemi, Alexi. Uznávám sice, že mě přitahu-ješ, ale…”

„Tak proč…”

„Protože jsem detektiv a vyšetřuju vraždu. Několikanásobnou vraždu.”

„A já jsem podezřelý?”

„Už zase začínáš? To, jestli jsi podezřelý, mi starosti nedělá.”

„Ale bojíš se o svou kariéru v případě, že by se o nás dvou někdo dozvěděl.”

„Ne… No dobře, máš pravdu. Ale to není všechno. Prostě se nechovám podle pravidel. Sakra, Alexi, jsme přece dospělí. Můžeme snad počkat, než vyšetřování skončí, ne?”

„Nezapomeň, že ty jsi zavolala mně.”

„Protože někdy bývám pitomá.”

„To si nemyslím. Jenže co když vyšetřování nikdy neskončí? Býval jsem policajt, Meg. Vím, kolik nevyřešených vražd každý rok přibývá, kolik šílených zabijáků není nikdy dopadeno. Tenhle blázen může přece přestat vraždit. Média ztratí po jisté době zá-jem, obrátí pozornost k jiné senzaci, a tím to zhasne.”

„On nepřestane. Nemůže.”

„Protože to tvrdí nějaký psycholog?”

„Ne. Protože to tvrdím já. Neznáš všechny podrobnosti, jinak bys se mnou souhlasil.”

Další povzdech, jako by jí do ucha zavanul horký vzduch. „No dobře, Meg. Jsem rád, že ses mi ozvala. Ani nevíš, jak jsem rád.”

„Doufám, že stejně rád jako já. Až tento případ skončí…”

„A než skončí, co kdybychom zkusili sex po telefonu?”

„Alexi!”

Hlasitě se smál.

„Sex po telefonu by nemusel být špatný.“ přistoupila na jeho humor, „jenže mám zrovna nějakou práci.“

„Něco ti řeknu, Meg. Hned po našem seznámení jsem koupil láhev nejlepšího šampaňského, jaké jsem sehnal. Je stále vychlazené a čeká na okamžik, kdy se ke mně vrátíš. Kdy budeme zase spolu.”

„Alexi…” Zaslechla zvuky z ložnice. „Musím končit,” zašeptala,

„Chápu. Zavolej mi, až budeš moct. Slibuješ?”

Meg neodpověděla. Spěšně přerušila spojení a strčila mobil do kabelky.

Dveře ložnice se otevřely a na prahu stála Amelie. Byla bosá, šaty měla po ležení zmačkané, vlasy z jedné strany připlácnuté ke spánku, oči a čelo zarudlé. V ruce držela vlhký obklad, mhouřila víčka, bud kvůli ostrému světlu, nebó bolestí, a hlavu měla lehce nakloněnou na stranu, jako by jí klesala pod tíhou copu.

„Co hlava?” zeptala se Meg. „Je to lepší?”

„Spíš děsně horší,” zamumlala dívka. „Potřebuju další led.”

Meg vstala a odešla pro něj.

Jeden policejní sedan s vysílačkou projížděl ulicemi na jih od Ameliina domu, druhý mezi bloky na sever. Hlídkový vůz míst-ního okrsku dodržoval předepsanou trasu, k níž přidal několikerý průjezd pod okny bytu, kde se momentálně nacházela Meg se svou chráněnkyní. Oba konce ulice střežili policisté v civilu, vy-půjčení z mravnostního oddělení. Jeden postával před bistrem, které zajišťovalo oběma ženám stravu, druhý seděl v taxíku, jenž ve skutečnosti žádný taxík nebyl. V prázdném bytě přes ulici hlídkoval Birdy. Celkový dozor nad operací převzal Repetto, který brázdil okolí v dodávce dopravního inspektorátu. Kdyby se objevilo cokoliv podezřelého, připravené posily NYPD by okamžitě celou oblast neprodyšně uzavřely.

Život ve čtvrti musel pokračovat alespoň navenek normálně. Po setmění se ulicemi pohybovalo mnohem méně chodců i vozidel než v době, kdy nad městem nevisela hrozba Nočního odstřelovače, ale podobný jev byl pro New York v posledních dnech cha-rakteristický. Dodavatelé pizzy přiváželi objednané porce, taxíky

brázdily ulice jako neúnavné žluté přízraky, bezdomovci se krčili ve vchodech domů, milenci se procházeli ruku v ruce, dělníci se vraceli po odpolední směně domů.

Repetto ve špinavé bílé dodávce, zabavené při poslední proti-drogové razii, si však uvědomoval, že mírumilovný poklid se může během vteřiny změnit v horečnou aktivitu. Past byla nastražena.

Nechtěl myslet na vnadidlo.

Otázkou zůstávalo, jak dalece může Nancy Weaverové věřit.

Odpověd neznala, takže jí nezbývalo, než to prostě zkusit.

Zoe seděla u rohového stolu u P. J. Clarka a nervózně čekala, až se policistka objeví. Před ní stála na stole sklenice piva, z níž upila přesně tři hlty. Zoufale potřebovala nějaký životabudič, který by jí pomohl uvolnit napětí, ale stejně tak naléhavě potřebovala mít při rozhovoru s Weaverovou čistou hlavu.

Byla to Zoe, kdo tuto schůzku zorganizoval. Zoe, která od noci, kdy byl starosta postřelen, nespala ani minutu. Zoe, která se doma opila pod obraz poté, kdy si uvědomila, co a jak se muselo stát. Dotkla se špičkami prstů chladné sklenice. Jenom se jí dotkla. ,

Právě alkohol ji do tohoto strašného průšvihu namočil. Byla si toho moc dobře vědoma, ted, kdy už bylo pozdě. Přesto se ne-poučila. To pivo si neměla objednávat. Jenže nedokázala tak naráz přestat. Sakra, něco jí přece musí pomoct!

Nejlepší by možná byla kulka do hlavy. To kdyby se jí nepodařilo přimět Weaverovou ke spolupráci.

Už se málem napila, když jí došlo, že to není zase tak vzdálená možnost.

Chvíli trvalo, než jí ta hrůza došlo. Policie zjistila, že vrah na starostu vystřelil ze střechy pod věží hotelu Marimont. Věděla pochopitelně, že do toho hotelu přišla krátce před osudným výstřelem. V okamžiku, kdy kulka starostu zasáhla, seděla v přepychové restauraci ve věži a popíjela první koktejl.

Náhoda, o níž není třeba se zmiňovat.

Teprve když si v pozdějším hlášení přečetla číslo pokoje 2233, leknutím málem spadla ze židle. Pochopila, co to znamená, ještě než se mohla hlouběji zamyslet. Do apartmánu 2233 odešla po večeři a tanci v hotelové restauraci s mužem, který se jí představil jako Otto (Každý mi říká Ott) Smith. V tomto apartmánu se divoce a vášnivě milovali a on se jí pak přiznal, že se ve skutečnosti nejmenuje Smith, ale Eperrepinsi, což je staré sicilské příjmení, a že jeho německá matka k němu přišla, když se provdala za Itala. Nepoužívá ho, když nemusí, protože se špatně vyslovuje a zbytečně lidi mate. Pak jí vyprávěl starý příběh o tom, jak jeho dědečka popravila mafie, protože se scházel s donovou manželkou.

Zdálo se jí, že se dobře bavil, když ji zasvěcoval do svých ro-dinných tajemství. Ted chápala důvod.

Natáhla roztřesenou ruku ke sklenici piva, pak ji zase stáhla. Její profesní kariéra se chýlí ke konci, její život se ocitl v troskách. Ted nepotřebuje alkohol, nýbrž Weaverovou. Přesněji řečeno po-licistčino pochopení a spolupráci. K nejdůležitějšímu rozhovoru svého života by měla přistupovat střízlivá.

Weaverová prošla barem a zastavila se u vchodu do restaurace. Nepřišla v uniformě, dostala za úkol hledat a vyslýchat sportovní střelce a civilní šaty považovala za vhodnější. Modrá sukně a bílá halenka jí slušely, na nohou měla pohodlné černé střevíce. Krátké tmavé vlasy jí trčely do špiček a dodávaly jí poněkud dábelský výraz. Podle toho, co o ní Zoe slyšela, zdání neklamalo. Byla stejně jako ona ctižádostivá, a právě na tuto její vlastnost Zoe spoléhala.

Weaverová ji spatřila; usmála se a zamířila k jejímu stolu. Muži se za ní otáčeli. Nebyla krásná v klasickém smyslu slova, ale vyzařovala z ní vitalita se zřetelným sexuálním podtextem.

A Weaverová toho dovedla jak se patří využít.

Posadila se naproti Zoe, odložila na stůl tmavou kabelku a stá-le s úsměvem pokývla hlavou.

„Jsem ráda, že jste přišla,” řekla Zoe. „Mohu vás pozvat? Pití? Něco k jídlu?”

„Dietní kolu,” požádala Weaverová. Hrála na jistotu, je konec-konců ve službě, takže stejně alkohol nemůže. Úslužně skloněný číšník ji slyšel a odspěchal splnit objednávku.

„Jak jste pokročila v pátrání po sportovních střelcích v okolí?” zeptala se Zoe po několika minutách nervózní společenské konverzace.

„Je jich překvapivě mnoho, ale většinu jsme již vyloučili, protože jde o zaměstnance bezpečnostních služeb nebo přímo policie. Zbylo pár členů puškařského klubu a několik skeetařů. A taky jeden varietní pistolník.”

„Kovboji a indiáni.”

„Tak nějak.” Weaverová zvedla hlavu, zadívala se Zoe do očí a nasadila výraz zaměstnané ženy, která si nemůže dovolit plýt-vat časem. „Řekla jste mi do telefonu, že mi chcete sdělit nějaké informace.”

„Řekla jsem, že se o ně chci podělit.”

Weaverová se napila koly, kterou před ni číšník postavil, a mlč-ky přikývla.

Zoe se zhluboka nadechla a pustila se do vysvětlování.

Policistka seděla nepřirozeně strnule a poslouchala. Podle vše-ho prožívala stejný šok jako Zoe, když pochopila, co se stalo. A co to znamená.

„Vy jste šoustala s Nočním odstřelovačem,” vydechla otřeseně.

Zoe se trochu uklidnila; ulevilo se jí, že se mohla s někým podělit o své tajemství. „Řekla bych to sice jinak, ale v zásadě máte pravdu.”

Weaverová se odsunula od stolu a dotkla se prstem ušního boltce, jako by se snažila zachytit nezřetelný zvuk. Možná točení koleček v hlavě. „Pumpoval z vás informace. Doslova.”

„Panebože!” vyjekla Zoe. „Nenapadá vás vhodnější způsob, jak popsat skutečnost?”

„Ne,” odpověděla Weaverová upřímně. „Musím vám říct, že jste spadla hluboko do sra… Pohybujete se na velmi tenkém ledě.”

„A už pode mnou praská. Já vím.”

„Svoje pravé jméno vám asi neprozradil, že?”

„Byl pro mě jenom Otto. Teda Ott. A pak už jen to příjmení, pod kterým se zapsal v hotelu.”

„Náš vrah je opravdu hráč, to se musí uznat.” Weaverová uvažovala, zdali tato informace, třebaže senzační, bude k něčemu užitečná, nebo jenom způsobí Zoe pořádnou ostudu a zničí jí profesní i osobní život. Policejní psycholožka spí s vrahem, jehož profil má

vypracovat. Na tomhle si bulvár pořádně smlsne. Pro Zoe konec světa, ale pro vyšetřování možná slepá ulička. Další nesnesitelný výsměch ze strany Nočního odstřelovače.

„Potřebuju vaši pomoc.“ řekla Zoe.

A jejda. Weaverová jí znovu pohlédla do očí. „Je mi jasné, o jaký druh pomoci vám jde. Nechcete o tom říct Repettovi ani Melboumovi.”

„Ani nikomu jinému.”

„A po mně chcete, abych mlčela.”

„Ano.”

„Stejně to dřív nebo později praskne, Zoe.”

„Nakonec ano. Pokud Noční odstřelovač nadobro neunikne nebo ho při pronásledování nezabijí.”

Weaverová se pořád snažila přijít na to, co má psycholožka za lubem. „Proč já? Proč jste se svěřila zrovna mně?”

„Obě jsme inteligentní, ambiciózní ženy a pracujeme více méně ve stejné profesi.”

„To nepopírám.”

„Můžeme si pomoci navzájem,” naléhala Zoe. „Vy odstartujete oslnivou kariéru a já vyřeším své dilema.”

„Střelec si musí být vědom, že o něm víte.”

„Jo. Už ho v životě nechci vidět. Modlím se, abych se s ním už nikdy nesetkala.”

„Kdybyste po mně chtěla jenom to, abych držela zobák,” uvažovala nahlas Weaverová, „neseděly bychom tady a nemluvily spolu.” Napila se koly. „Proč bych vám měla pomáhat? A co jiné-ho kromě mlčení ode mě chcete?”

„Domnívám se, že vám mohu poskytnout něco, co vám umož-ní rychle a jednoznačně určit totožnost Nočního odstřelovače. Nabízím vám stopu, o které sní každý polda ve městě. Pomyslete jen na publicitu, které se vám dostane. Určitě vás povýší.”

„V této chvíli se k ničemu nezavazuju. Nepopírám však, že mám zájem. Řekla jste mi proč. Ted mi řekněte co”

„Nejdřív se vás na něco zeptám. Našly se v tom apartmánu moje otisky?”

„Ne. Pokud to nedrží v tajnosti. Technici samozřejmě ještě ne-ukončili pátrání po latentních otiscích, ale v tom pokoji to vypadalo, že pachatel všechno otřel mokrými ručníky. Vzpomenete si, čeho všeho jste se dotkla?”

„Kohoutků v koupelně. A… pelesti postele.”

„Pelest byla dokonale utřená. Počítám, že se jí taky dotýkal.” „Dotýkal,” potvrdila Zoe s pohledem upřeným na stůl. Sklenice s pivem ji neodolatelně přitahovala.

„Utřel každý povrch, kterého jste se tam oba mohli dotknout. Dal si záležet.” Weaverová přemýšlela, jestli má na psycholožčin návrh přistoupit. Předklonila se a opřela lokty o stůl. „Poslyšte, vy jste toho chlapa ani na chvíli z ničeho nepodezírala? Myslím celou tu dobu, co vás pí… V tu noc, kdy se pokusil zabít starostu.”

„Ani vteřinu. A v tu noc jsem toho hodně vypila. Postaral se 0 to.”

Weaverová se opřela a založila paže na prsou. „Mám další otázku.”

„Ani ji nemusíte klást. Ano, dělali jsem to i v mé posteli. Několikrát. Ale když uvážíme, co to bylo, je, za člověka, určitě se postaral, aby u mě doma žádné otisky nezanechal.”

„Pořád by to stálo za pokus. Technici dnes dokážou divy.” „Myslím, že to tajemství ochráníme lépe, když neposkytneme laboratoři otisky z mého bytu,” namítla Zoe. Sáhla pod sebe, kde u nohy židle stála opřená plastová taška s přenosným počítačem. Zvedla ji a položila na stůl. „Když byl jednou u mě, musela jsem v noci na záchod a všimla jsem si, že posunul můj laptop. Sáhla jsem na něj. Byl teplý. To znamená, že ho musel zapnout. Tehdy jsem z toho nic nevyvozovala. Nechtěla jsem ho budit a vyptávat se. Prostě použil počítač. Ireba se chtěl podívat do pošty. Moje přístupová hesla stejně neznal, tak co. Do rána jsem na to zapomněla. Jenže dnes si vzhledem k tomu, jak mě využil, myslím, že pomocí mého počítače získával důvěrné informace z…”

„Jo. Určitě se nějak dokázal nabourat se vám do systému.”

„A to znamená, že se musel dotýkat krytu a kláves. Domníval se, že tím, jak budu laptop používat, všechny otisky za pár dní smažu. Jenže já jsem si k němu sedla jen párkrát. A jakmile jsem pochopila, jak jsem naletěla, dávala jsem si zatraceně pozor. Klávesy jsou z hladkého plastu. Na tom se otisky drží jako na skle. 1 kdyby je pečlivě otřel, někde možná nějaký zůstal. Musel otevírat a zavírat víko. Kláves je spousta. Není tak snadné otřít každé mís-tečko, kterého se mohl dotknout. Pokud se týká nábytku a vůbec celého mého bytu, jestli neodstranil otisky on, udělala jsem to já, když jsem uklízela a utírala prach. A co zbylo, to jsem za ten týden rozmazala/7

„Nepředpokládám, že jste někdy zašli k němu. V tom případě bychom spolu asi nemluvily/7

„Nikdy. Z pochopitelných důvodů. Vždycky si našel vhodnou výmluvu. Postaral se, abych o něm vůbec nic nevěděla/7

„Tak co máte v plánu?77 zeptala se Weaverová. Domnívala se, že už to ví, ale chtěla to slyšet od Zoe.

„Na tomto laptopu mohou být pouze moje nebo jeho otisky. Poprašte je a sejměte a ty, které nebudou moje, prožeňte databází. Jestli najdete shodu, máte totožnost pachatele. A až později bude-te vysvětlovat, kde jste k těm otiskům přišla, můžete říct, že jste navštívila jeho dům nebo byt už dříve, když jste vyslýchala sportovní střelce. Nebyl doma, takže jste aspoň sejmula otisky z kli-ky nebo z poštovní schránky. Máte přece pověst snaživé policistky, ne?77

„Svou pověst znám. Je ten chlap opravdu sportovní střelec? Zúčastňuje se soutěží?77

„To nevím. Ale s nej větší pravděpodobností ano. A nepřekvapilo by mě, kdyby vlastnil sbírku zbraní. Peníze na to rozhodně měl/7

„Copak? Ukázal vám vkladní knížku?77

„Nemusel. Já to poznám. Ten člověk je bohatý. Možná se nenarodil do bohaté rodiny, ale peníze mu určitě nechybí/7

Weaverová přemýšlela. Možná se jí právě otevírá svět. I částečný otisk by ji mohl dovést ke jménu nebo adrese, možná k obojímu. A pak by následovalo hvězdné zatčení. Řekla by, že při rutinním prověřování sportovních střelců narazila na podezřelého muže a prostě ho sbalila. Vrah přece je vynikající střelec, takže musí mít něco společného se střelbou do terče. Vyplašila ho a při běžném výslechu se choval podezřele. Proto ho pro jistotu zadržela. Mohla by dokonce říct, že zpanikařil a pokusil se o útěk a ona ho zastavila. Jestli to později před soudem popře, kdo mu uvěří? Kromě toho se už postará, aby opravdu zpanikařil. A co se týká Zoe, pokud setřel v hotelovém apartmánu skutečně všechny otisky, neexistuje žádný důkaz, že tam vůbec byla. A otisky na přenosném počítači, objeví-li nějaké, zůstanou jejich společným tajemstvím.

„Tak co, budeme spolupracovat k oboustrannému prospěchu?” naléhala psycholožka. „Pro mou záchranu a vaši kariéru?”

Weaverová opatrně zvedla plastovou tašku s počítačem, vstala a zadívala se na Zoe, která v měkkém osvětlení restaurace vypadala překvapivě mladě. „Můžeme to zkusit. Uvidíme, kam nás ta spolupráce dovede.“

Nemusely jedna druhé říkat, že ted v tom jedou společně.

„Budu vás informovat,” slíbila Weaverová, otočila se a s taškou v ruce zamířila ke dveřím.

Restaurace se naplnila. Lidé se chtěli najíst a stihnout návrat domů ještě před setměním. Vrchní právě uváděl k vedlejšímu sto-lu dva muže v tmavých oblecích. Smáli se a tlachali o triku, kte-rý se jim povedl. Jakýsi chlap, kterého titulovali trouba, podepsal smlouvu, která nebyla v jeho nejlepším zájmu. Nic nového pod sluncem.

Zoe odsunula zbytek piva a opustila restauraci.

55

Bobby si všiml přijíždějícího hlídkového vozu, ale ignoroval ho a shrbený pokračoval šouravou chůzí po chodníku. Hrát roli neškodného nuzáka ho nestojí žádnou námahu, uvědomil si smut-ně. Klouby, zejména kyčelní, ho bolely jako čert. Stejně tak spodní část břicha. Ze by se ozývalo slepé střevo? O zdravotním pojištění si mohl nechat jenom zdát, ale kdyby mu ten zatracený slepák praskl, na pohotovosti by ho museli přijmout. A třeba by se jim podařilo zavčas zabránit rozšíření jedu do celého těla a zachránit mu život.

Vycítil, spíše než viděl, že hlídkový vůz zpomalil, když ho míjel; pak nabral rychlost a o dvě křižovatky dál odbočil. Bobby si byl jistý, že policisté v autě mu moc pozornosti nevěnovali, protože kromě něj se kolem bloku pohybovali i jiní lidé. Nejspíš zpomalili, aby si prohlédli štíhlého Hispánce v džínsech a v trič-ku bez rukávů, zato s číslem na zádech, který o kus dál dovedně dribloval s basketbalovým míčem a otáčel se, jako by mířil na koš, upevněný kdesi nahoře nad vchodem sousední budovy. Sérioví vrazi si vybírají nejpodivnější převleky.

Bobby pokračoval zdánlivě bezcílně ulicí, ale ve skutečnosti kroužil v bezpečném odstupu kolem domu Amelie Repettové. Celá čtvrť mu připadala úplně normální, avšak přece jenom něco cítil ve vzduchu. Připadal si jako před lety v Illinoisu, když nedaleko něj prosvištělo tornádo. Nebo tehdy ve Filadelfii pár minut před zásahem proti lupičům, kteří přepadli velké skladiště a roz-poutali divokou přestřelku.

Věděl, že tohle je jiné. Noční odstřelovač chce ve svém protiv-níkovi, jímž bylo v podstatě celé město, vyvolat děs. Je sadista, přestože si to sám o sobě asi nemyslí. A rozhodně není hloupý. Nedočkavý, ale ne dychtivý. Dnes v noci pravděpodobně k niče-mu nedojde.

Avšak ten pocit přetrvával… Bobbyho policajtské instinkty se po dlouhém spánku probudily k životu.

? ? ?

Vzhledem k bezpečnostním opatřením kolem Amelie Repet-tove zela suterénní kancelář na stanici prázdnotou. Vděčná za tento fakt se Weaverová skláněla nad klávesnicí zapnutého počítače. Zatuchlý vlhký vzduch lehce páchl dezinfekcí, ale ona si toho nevšímala.

Nedokázala z laptopu, který jí Zoe předala, sejmout žádné otisky. Uvědomovala si však, že v tomto směru není žádný expert, a když už se jednou s psycholožkou spojila, nehodlala se společného plánu jen tak lehce vzdát. Rozhodla se tedy, že do věci zasvětí další osobu, která ovšem nebude mít možnost ani snahu tajemství vyzradit.

Před několika lety prožila krátký, o to však intenzivnější milostný románek s ženatým laboratorním technikem, který se specializoval na latentní otisky prstů. Nedalo jí tedy moc práce přesvědčit ho, aby spěšně, a důvěrně ~ prohlédl přenosný počítač. Technik měl tři děti a stále žil s původní manželkou, což znamenalo, že umí držet jazyk za zuby a uchovat tajemství. Nehrozilo tedy, že by se někomu svěřoval.

Zoe nelhala. Na laptopu se nacházely otisky pouze dvou lidí. Otisky byly jenom tři, a to bohužel jen částečné. Dva na klávesnici patřily Zoe. Třetí, na spodní straně počítače, nějakou šťastnou náhodou unikl pečlivému otření.

Během chvilky Weaverová prověřila otisk v centrální databázi a vyhledávací program vydal jméno Dante Vanya. Otisky prstů mu jako mladistvému sejmuli v roce 1989 v souvislosti s obvině-ním z prostituce, které bylo později staženo. Další záznam, pořád ještě jako nezletilý, získal o rok později v době, kdy spadal pod jurisdikci odboru péče o děti a mladistvé v New Yorku po návratu z dlouhodobého pobytu v nemocnici.

Fascinovaná a plná naděje se Weaverová vrhla po stopě. V databázi radnice našla o Vanyovi další údaje. V nemocnici se léčil z následků rozsáhlých popálenin a později byl jako nezletilý svěřen do péče soudně stanoveného opatrovníka, protože mu hrozilo obvinění z nedovoleného vstupu do objektu ve vlastnictví města. Opatrovníkem se v jeho případě nestal kurátor, jak bylo obvyklé, nýbrž charitativní organizace zvaná Strongova nadace, která chlapci zajistila domov po dobu rekonvalescence. Jeho pobyt v útulku se však protáhl až do chvíle, kdy Vanya dosáhl zákonné hranice plnoletosti.

Její prsty se znovu rozběhly po klávesnici a nikoliv poprvé ji napadlo, že internet je vskutku úžasná věc. Strongova nadace vlastnila ranč v Arizoně, který sloužil jako výchovné a rehabili-tační středisko pro děti a mládež, až do roku 2001, kdy musela vyhlásit úpadek. Její správce a současně generální ředitel Adam Strong následně spáchal sebevraždu.

Weaverová cítila, jak se jí rozbušilo srdce. Všechny instinkty jí napovídaly, že běží po horké stopě. Prsty tančily nad klávesami jako nadány vlastní vůlí, když zadávaly do vyhledávače jméno Adam Strong.

Trvalo dvacet minut, než našla svého muže. Adam Wellmont Strong pocházel z nuzných poměrů, ale zbohatl na ocelářském boomu za druhé světové války. Zemřel v devětasedmdesáti letech roku 1987…

Takže to není on.

První nezdar od chvíle, kdy se posadila k počítači, Weaverovou rozladil, ale nevzdala se. Dál pátrala v nejrůznějších odkazech - se vzrůstajícím zoufalstvím -, až konečně narazila na Adama Wellmonta Stronga juniora a s ním na ztracenou stopu. Dychtivě se naklonila k obrazovce monitoru.

Zajímavý chlapík, tenhle Adam Strong mladší. Na střední ško-le ve Flagstaffu v Arizoně patřil k hlavním hvězdám fotbalového týmu, ale zranění kolene nadějnou sportovní kariéru předčasně ukončilo. Nezabránilo mu však vystudovat s vyznamenáním univerzitu. Po promoci sloužil dva roky v Mírových sborech a pak působil v několika vládních organizacích jako sociální pracovník. Pomáhal zajišťovat nemajetným rodinám hypotéky a po získání zkušeností začal pracovat pro nadaci, kterou založil jeho bohatý otec. A pozor! Získal řadu cen v soutěžích ve sportovní střelbě, a dokonce se stal náhradníkem v americkém olympijském druž-stvu.

Weaverová roztahovala ústa v tak širokém úsměvu, že ji rozbolely lícní svaly.

Po otcově smrti zdědil Adam junior kromě funkce ředitele na-dace a rodinného majetku i pozemky v Arizoně, na kterých vybu-doval zmíněný ranč.

Kde Dante Vanya prožil léta, v nichž se formuje osobnost.

Weaverová potřebovala zjistit o Vanyovi další podrobnosti. Po podrobnějším průzkumu objevila článek v deníku New York Times, v němž se psalo o malém bezdomovci, který utrpěl těžké popáleniny při požáru ve stanici metra. Následující zpráva odhalila, že chlapcův otec, bývalý zaměstnanec odboru údržby a čistoty města, zavraždil svou manželku, Dantovu matku, a pak se sám zastřelil.

Weaverová odsedla od stolu a hleděla na monitor. Ačkoliv poslední hodiny nevyžadovaly prakticky žádnou tělesnou náma-hu, cítila se úplně vyčerpaná. Vzduch v místnosti jako by ji dusil. Potila se a trhaně dýchala.

Už to skoro mám.

Už klidnější prověřila počítačovou podobu telefonních sezna-mů newyorských obvodů, ale žádného Danta Vanyu nenašla. Jenže to nic neznamenalo. Třeba používá jiné jméno nebo má tajné číslo. Obrátila tedy pozornost k databázím evidence trvalého bydliště.

Dante Vanya skutečně neměl zaregistrováno telefonní číslo, jeho adresa však existovala, bydlel v Upper East Side na Manhattanu.

Nechtěla se kojit marnými nadějemi, ale kolik lidí jménem Dante Vanya může v New Yorku žít?

Stále uhýbajíc očima k adrese studovala dostupné informace o tomto člověku. Dítě bez domova v dospělosti, soudíc alespoň podle adresy, zbohatlo. Po vraždě matky a sebevraždě otce, zaměstnance městské správy, žil Dante nějaký čas na ulici a pak v opatrovnictví sportovního střelce světové úrovně.

Chlapcův vztah k Adamu Strongovi, který ho s největší pravděpodobností naučil střílet, se během let mohl vyvinout ve vztah otce a syna. A pak Strong, stejně jako hochův skutečný otec, spáchal sebevraždu.

A ted Dante bydlí v přepychové newyorské čtvrti, takže si nejspíš může dovolit vlastnit sbírku zbraní.

Stejně tak dobře může být vynikající střelec.

A jeho otisky se našly na přenosném počítači Zoe Bradyové.

Mám těl

Weaverová si uvědomovala, že musí jednat rychle. Ne snad proto, že by Vanya mohl vzít do zaječích, ale čím déle si bude držet tuto výbušnou informaci pro sebe, tím rozsáhlejší vysvětlování ji v budoucnu čeká. Ponechá si ovšem svá zjištění pro sebe a zachová se podle nich.

Zoe měla pravdu i v jiné věci. Policista, který dopadne Nočního odstřelovače, se může těšit na mimořádné povýšení a úspěšnou kariéru.

A já mám jeho jméno a adresu!

Její pohotová a ctižádostivá mysl potřebovala jen pár minut, aby přišla na přijatelnou krycí historku. Přidrží se verze, která ji napadla již při rozhovoru s Bradyovou. Po zatčení bude tvrdit, že na Vanyovo jméno narazila při prověřování sportovních střelců. Obstarala si jeho adresu a navštívila ho. Během rozhovoru se choval podivně, její podezření sílilo. Vyslýchaný znervózněl, až nakonec zpanikařil a dal se na útěk. Zastavila ho, výkřikem nebo varovným výstřelem, to si ještě rozmyslí -, nasadila mu pouta a přečetla jeho práva. Skutečnost, že chtěl utéct, otevírá všechna zákonná dvířka a přispěje k jeho obvinění.

Problémem zůstává, jak ho přimět k útěku.

A když se jí to nepodaří, má ho zastřelit?

Věřila, že nastane-li chvíle, kdy se bude muset rozhodnout, zvolí správné řešení.

56

Meg zvedla hlavu. Seděla na pohovce před puštěným televizo-rem, ale nesledovala ho, dokonce měla vypnutý zvuk.

Amelie se vrátila do obývacího pokoje. Hezká studentka, ted už s náznakem strachu v očích. Meg se domnívala, že jí konečně v plné síle došlo, v jak závažné situaci se ocitla. Pokládala dívku za klasický příklad nebezpečné kombinace mládí a hloupé ztřeště-nosti, která rozhodně není projevem odvahy. Na jejím místě by se snažila dostat z New Yorku a od Nočního odstřelovače co nejdál.

Dívka vypadala po několika hodinách probdělých v posteli ne-upraveně a nevyspale, ale tentokrát nepřišla s obkladem pro nový led. Na nohou měla bílé plyšové papuče s obrovskými bambu-lemi.

„Co hlava?” zeptala se Meg.

„Je to lepší, ale pořád bolí. Jenže už mě otravuje ležet potmě a čekat, až to přejde.“ Stočila zrak k televizi. „Je něco nového?”

„Nového?”

„O Nočním odstřelovači. Díváte se na zprávy.”

„Jo tak. Nevnímám je. Sedím tady a přemýšlím. Zprávy o Nočním odstřelovači bych se ostatně dozvěděla dřív než oni,” kývla na hlasatelku, která na obrazovce němě pohybovala rty.

„O čem jste přemýšlela?” Dívka přešla k oknu, poodhrnula zá-věs a vyhlédla na ulici.

„O tom, jak vás udržet naživu. A odstupte od toho okna pro-sím.”

Amelie pustila závěs. „Chtěla jsem jenom nakouknout ven. Přesvědčit se, že pořád existuje nějaké venku.“ Usmála se. „Hele, je mi jasné, že vás všechny pořádně otravuju. Jenže já nejsem ten typ, který se někam zavrtá a čeká, až se bouřka přežene.”

„Já vám rozumím,” ujistila ji Meg. „Sama jsem taky taková. Jde o to, že ani lidé jako my nemají někdy na vybranou. Vy byste samozřejmě raději žila svůj normální život a já bych nejraději nasadila pouta tomu šílenci, který všechny naše problémy způsobil.”

„Přinejmenším většinu našich problémů.“ opravila ji dívka.

Meg uvažovala, co tím chtěla říct. Jaké jiné problémy může mít krásná jednadvacetiletá slečna, když odmyslíme, že jí jde po krku sériový vrah? „Je to pro vás jistě hodně těžké. Ale my vás chápeme. Váš otec určitě.”

„Dělá si o mě až moc velké starosti. A máma taky.”

Meg se na ni pozorně zadívala. Zdálo se, že to myslí vážně. Milá zlatá, oni si ty starosti dělají proto, ze si tě chladnokrevný zabiják vybral za svou příští oběti „Vaši rodiče si dobře uvědomují nebezpečí, které vám hrozí. Já taky: Ta hrozba je reálná, Amelie, věřte mi.

Dívka zaváhala a pak přikývla. „Já vím, že je reálná. Jde o to, že… Prostě si myslím, že jsem svým založením fatalistka.”

Nebo to na mě hraješ. Nebo jsi prostě nevyzrálá jednadvacetiletá holka. „Vy se nebojíte?”

„Ale bojím. Jsem přímo vyděšená. Počítám, že právě proto mě bolí ta hlava. Proto nemůžu usnout. Ale současně si v jistém smys-lu připadám jako ve zlém snu. Nedokážu se vyrovnat s předsta-vou, že si někdo tak usilovně přeje moji smrt, že při pokusu zabít mě neváhá riskovat vlastní život. A jestli je kvůli mně ochoten takové riziko podstoupit, jakou má šanci, že pronikne mou ochranou, jejíž jste součástí?”

„Na rovinu? Ta možnost tady vždycky je. Jste dcera policisty. Jistě chápete, že přes veškerou naši snahu se k vám vrah dostat může.”

Meg okamžitě své upřímnosti litovala. Ať už Amelie svou ku-ráž hrála nebo ne, její bledý obličej se zkřivil v náhlém záblesku hrůzy. Chybělo málo a vyrovnaná dívka se mohla změnit ve vzly-kající vyděšenou oběť.

„Bojím se. Moc se bojím,” přiznala Amelie. „Ale odmítám se poddat panice.” Zhluboka se nadechla a otřásla se po celém těle. „Pravda je taková, že chci, aby to co nejdřív skončilo. Abych to už měla za sebou.” „Právě to chce on,” zdůraznila Meg. V dívčině hlase zazněl znepokojující podtón a Meg napadlo, jestli to takto skutečně nefunguje, strach zamýšlené oběti zesílí, až překoná mez, za níž se projeví zvrácenou ochotou spolupracovat s vrahem na vlastním sebezničení, jen aby ta hrůza konečně pominula. Prostě si myslím, že jsem svým založením fatalistka.

Noční odstřelovač to ví. A ví také, jak toho využít.

Rozhodla se, že se s tímto hrozivým zjištěním Amelii nesvěří. Ale její duševní stav, kombinace strachu a netrpělivosti, která přeroste v rezignaci a způsobí, že je oběť ještě zranitelnější, by mohl způsobit závažné problémy. Mohl by totiž vyústit v záměr-nou, svým způsobem vyzývavou neopatrnost.

„Chtěla jsem říct, že se chci zbavit toho strašného napětí. Za každou cenu,” prohlásila dívka rozhodně.

Meg na ni otřeseně hleděla. Tak to ne. Jenom si to namlouváš.

Nebo se mýlím?

Dívala se, jak Amelie přechází po pokoji.

Po příjezdu na místo Weaverová zjistila, že Dante Vanya bydlí na ještě lepší adrese, než si myslela. Jeho byt se nacházel v Elliott Arms, honosné budově ze skla a oceli, zasazených do tří pater bledého kamene s kaštanově hnědou fasádou, okázalým průčelím a monumentálním vchodem, který jako čestná stráž lemovaly obrovské ozdobné kameninové květináče s přímo umělecky zastři-ženými věčně zelenými okrasnými dřevinami. Weaverovou hned tak něco nerozházelo, ale když přecházela ulici od svého auta vstříc vrátnému v barevné uniformě, který stál v přísném pozoru u dveří, málem mu zasalutovala.

Muž, který střežil apartmánový dům, měl přes metr devadesát a postavu vzpěrače. Prošedivělé vlasy napovídaly, že již překročil padesátku. Usmál se na Weaverovou, ale současně si ji pátravě prohlížel ocelově modrýma očima, když jí otevíral vysoké dveře z matového skla.

Hala byla obložena šedým mramorem s rudým žilkováním, výtahy diskrétně ukryté za rohem. Ve výklenku seděl za mramo-rovým pultem recepční, jen o něco méně okázale oblečený než vrátný. Malá lampička před ním působila v tak rozlehlém studeném prostoru poněkud nepatřičně.

I recepčnímu bylo přes padesát, měl šedivé vlasy a vystouplé břicho a ze všeho nejvíce připomínal hodného strejdu. Weaverová se uklidnila a nabyla ztracené sebevědomí. Možná to nebyl tak šílený nápad, přijít sem jen tak, sama.

Recepční se na ni usmál přes mramorový kvádr, který vypadal, jako kdyby ho někdo o půlnoci vyzvedl z mauzolea a dokonale vyleštil. „Přejete si?”

Weaverová se rozhodla, že se nepředstaví jako policistka. Na to je vždycky dost času.

„Přišla jsem za panem Vanyou “

Najisto počítala s tím, že se jí recepční zeptá na jméno, avšak mýlila se. Přikývl a otevřel záznamovou knihu na pultíku pod mramorovou deskou. Pak k návštěvnici vzhlédl přes obroučky brýlí. „Bohužel není doma.”

„Nevíte, kdy se vrátí?”

„Tak to vám nepovím. Odešel asi před hodinou.”

„Nepředpokládám, že vám řekl, kam jde.”

„Ne, madam. A my se nevyptáváme.”

Weaverová váhala. Mohla vytáhnout služební průkaz a snažit se věci popohnat, ale bez soudního příkazu k prohlídce by se do Vanyova bytu stejně nedostala. Anebo mohla zvolit nenápadnější postup, odejít a počkat v autě, až se Vanya vrátí. Třeba dnes ve-čer na Amelii Repettovou ještě nezaútočí, a tak nebude mít žádný důvod nepozvat ji k sobě, když mu recepční zavolá, že ho už podruhé shání nějaká dáma. Zejména když se ta dáma představí jako stará známá Adama Stronga.

Rozhodla se pro druhou možnost. „Nejde o nic důležitého,” usmála se. „Zastavím se tu později.”

Přešla ulici a posadila se za volant nenápadného sedanu. Čekala a uvažovala, jak asi pozná, který z mužů, co vejdou do domu, je Dante Vanya. Hodně by jí pomohla fotografie, avšak v záznamech žádnou nenašla a nechtěla ztrácet čas podrobnějším pátráním.

Vrtěla se, jak hledala pohodlnější polohu, zmítaná netrpělivos-tí, ambicemi a loveckou horečkou. Třeba si Vanya zašel jen něco sníst, nebo si domluvil schůzku u skleničky. Možná si dokonce přivede nějakou ženu. Tím by situace jistě získala na zajímavosti.

Hleděla šikmo přes ulici na Elliott Arms, na lesknoucí se skleněnou a ocelovou konstrukci. Olivrejovaný vrátný stál vedle tisu zastřiženého do spirály. Parádní bydlení, zhodnotila v duchu.

Vanya je určitě dost bohatý, aby si mohl dovolit sbírku vzácných zbraní. A pokud ji nemá, pak si bez obtíží může potřebné zbraně opatřit. Weaverová už nepochybovala, že Dante Vanya je Noční odstřelovač.

Její katapult k zářné budoucnosti.

Její kořist.

Kabina služebního auta jako by ji svírala a v nose ji dráždil pach oleje a zatuchlého čalounění. Nastartovala a pustila klimatizaci, přestože se s příchodem noci venku ochladilo.

Na druhé straně ulice se objevil muž v tmavém plášti a s černým baretem na hlavě. Pokynul vrátnému a vešel do Elliott Arms.

Ale Vanya to nebyl. Moc starý, pomyslela si Weaverová. Odhadla věk nejen podle šedivých vlasů pod baretem, ale i podle unaveně svěšených ramenou a nejisté chůze.

O něco později přišla žena s malým dítětem a chvíli po ní muž, který byl na Vanyu také příliš starý.

Weaverová zívla; nepodléhala únavě, spíš nervozitě.

Určitě se do několika hodin vrátí, opakovala si neustále v du-chu. Počká, ale nebude to nic příjemného.

Čekání jí nevyhovovalo. Dávala přednost akci.

57

Uběhla téměř hodina, než Bobby konečně spatřil bezdomovce, který nezapadal do obrazu. Vyšel z temné pasáže na protější stra-ně ulice, odbočil na chodník a vzdaloval se.

Bobby na něj zamžoural. Opravdu je to tvor z masa a kostí. Musí být.

Hlavně nenápadně. Ušel několik loudavých kroků, pak se zastavil a vytáhl mobilní telefon z kapsy. Stiskl vypínač a displej se matně rozsvítil. Vpravo se rýsoval knedlík, oválná ikonka stavu baterie. Nic moc, ale snad vydrží. Bobby se naučil nazpaměť čís-lo nejbližšího policejního okrsku. Neobsahovalo ani jednu šestku. Nyní je vyťukal a poslouchal, jak telefon na druhém konci linky vyzvání.

S mobilem u ucha se nenuceně otočil a začal pomalu sledovat podezřelého muže přes ulici. Držel se ve stínu a hodně vzadu, téměř mimo dohled.

Ve sluchátku cvaklo a mužský hlas se ohlásil jako seržant Britain.

„Tady Bobby Mays,” představil se bezdomovec chraplavě a jen tiše doufal, že mobil obskurní značky Amickson vysílá stejně zřetelně, jako přijímá. „Jsem na rohu Amsterdam Avenue a Západní Devětavosumdesátý, nedaleko bytu Amelie Repettový, a sleduju chlapa, co by moh bejt Noční vodstřelovač.”

„Aha. Můžu se zeptat, z jakého důvodu ho podezříváte?” ze-ptal se seržant Britain s mizivým náznakem zájmu. Nejspíš to zdaleka nebyl jediný tip na Nočního odstřelovače, který si za dnešní večer vyslechl.

„Má na sobě dlouhej plášť,” vysvětloval Bobby. „Pod takovým by moh snadno ukrýt pušku. A předstírá, že je jeden z nás.”

„Z jakých nás?”

„Houmlesáků “

„Vy jste bezdomovec?”

„Jo. Ale von není. Jsem si tím jistej. Jsem bejvalej polda. Kdysi jsem sloužil ve Filadelfii. A mám voko. Tohle není právej houmlesák.”

„Vy jste sloužil u policie?”

Copak ten Britain nemá uši? „Jo. Ve Filly. Jmenuju se Bob-by Mays. Už jsem toho chlapa viděl dřív a nezapadá mi do vobrazu.”

„Jak to myslíte?”

„Prostě není jeden z nás. Chodí moc rychle a cílevědomě.”

Britain několik vteřin mlčel a čekal. „A to je všechno? Co kromě toho dlouhého pláště?”

„Párkrát jsem ho viděl. Motal se kolem míst, kde ten Noční vodstřelovač vraždil.”

„Dobře. Kde je ted a kde jste vy?”

„Už jsem vám řek…”

„Ptám se, jestli sedíte v autě nebo se díváte z okna nějaké bu-dovy.”

„Voba jdeme pěšky. Sleduju ho po Devětavosumadesátý ulici, zatímco s váma mluvím. Mám mobil. Jde moc rychle a cílevědomě.”

„To už jsem slyšel. Říkáte, že jste bezdomovec. Kde jste vzal mobilní telefon?”

„Koupil jsem ho,” odpověděl Bobby. „Poslyšte, tady nejde vo mě. Jde vo…”

„Hele, volá nám sem spousta lidí,” přerušil ho Britain a zabloudil nezúčastněným pohledem k fotografii nadhazovače Yankees Dereka Jetera, která visela na stěně naproti jeho stolu. Jeter držel v ruce pálku, zubil se od ucha k uchu a na hlavě měl baseballovou čapku s emblémem NYPD. Tak mladý, a už je milionář, pomyslel si závistivě. Někdo má holt štěstí. „Musím si to prověřit.”

Bobby se násilím donutil ke klidu. „Jo. Jasně. Ale jestli sebou nehodíte, tak mi ten chlap uteče. Má prostřední postavu, na hlavě tmavou baseballovou čepici, zelenej nebo hnědej plášť skoro po kotníky. Jde trochu prkenně, jako kdyby měl v podpaždí pověšenou pušku na smyčce přes rameno.”

„Teda člověče, vy jste ale pozorovatel.”

„Zůstanu na telefonu.“ řekl Bobby. „Budu ho sledovat a nave-du vás k němu.”

„Ne, pane…”

„Mays, Bobby Mays.”

„Jo. Bývalý polda. Filly. Nesledujte ho, pane Maysi. Rozumíte? To je naše práce.”

„Zatraceně! Vy mně nevěříte! Já to poznám.”

„To jsem neřekl.”

„Tentokrát je skutečnej. Vím to! Je fakt skutečnej!”

„Tentokrát? Skutečný?”

„Říkám vám, že už jsem ho viděl. Dokonce jsem šel na stanici a snažil jsem se je přesvědčit, aby mě vyslechli.”

„Aha.”

Policistův tón se Bobbymu nelíbil. „Pane Britaine. Seržante Britaine. Prosím vás, poslouchejte, co vám…”

„Vy poslouchejte, pane Maysi. Nechci se vás dotknout. Pošlu tam hlídku. Policie se už o toho člověka postará. Přestaňte ho sledovat, ať už je skutečný nebo ne. Nepleťte se do toho. Říkám to… vaše dobro…”

Hlas se ze sluchátka vytrácel, spojení se přerušovalo.

„Seržante! Musíte mi věřit! Myslím to vážně!”

„Ujišťuju vás… vážně…”

Hlas zmlkl, telefon oněměl. Bobby se podíval na pohasínající displej. Poslední knedlík zmizel. Drobná ikonka oznamovala, že baterie potřebuje dobít.

Mobilní telefon se už nedal použít.

Na druhém konci linky si seržant Roland Britain uvědomil, že mluví sám se sebou.

„Nepleťte se do toho,” zopakoval pro jistotu, kdyby ho volající přece jenom slyšel.

Tentokrát je skutečnej.

Na základě informace, kterou právě obdržel, navíc z tak po-chybného zdroje, Britain nemohl v žádném případě poslat na uda-né místo hlídkový vůz.

Zavěsil a vzápětí na telefonát zapomněl.

Znechucený Bobby setřel z mrtvého mobilu otisky prstů a zahodil přístroj do kanálu.

Sledoval falešného bezdomovce, který kráčel příliš rychle a cílevědomě, ještě dva domovní bloky, ale potom ho ztratil.

Byl jako stín, který splynul s jiným stínem a už se neobjevil.

Bobby se uchýlil do temného výklenku a chvíli pozoroval ulici v naději, že mu seržant Britain uvěřil a pošle hlídku prozkoumat situaci.

Žádné auto s majáčkem se však neukázalo.

Bobby alespoň žádné neviděl.

58

Do konce směny sice chyběly ještě tři hodiny, ale seržant Ro-land Britain dnes odcházel dříve. Jeho manželka Junie ležela v nemocnici po operaci žlučníku, provedené pomocí nové chirurgické techniky, při níž se nemocný orgán jako by vyfoukne a pak se odstraní tak, že v kůži na břiše zůstanou jen tři nebo čtyři vpichy. Zena stráví v nemocnici pouze jednu noc a zítra se vrátí domů. Pojišťovna hodně ušetří. Seržant se v duchu ušklíbl. Dneska hra-bou jenom pojišťovny. A velké ropné společnosti.

Britain se dohodl se seržantem z následující směny, že ho vystřídá o tři hodiny dříve, aby stihl koupit květiny a navštívit manželku. 0’Day je fajn chlap, že souhlasil. Britain mu při nejbližší příležitosti laskavost oplatí.

A už je tady. 0’Day právě vešel do budovy stanice. Vypadal jako vždy upraveně, jeden z těch šťastných Irů s hladkou růžo-vou pletí, na němž nebyla vidět ubíhající léta a uměl se oblékat. I v uniformě vypadal jako manekýn. Nažehlené nejen puky na kalhotách, ale i rukávy, boty naleštěné, odznak lesklý jako zrcadlo. Mezi ostatními policisty z okrsku 0’Day prostě vyčníval. Když promluvil, zejména při nástupu, ostatní poslouchali. Britain si sice myslel, že většinou jenom plácá, jak mají Irové ve zvyku, ale lidé ho přesto poslouchali.

„Klidná noc, Rolande?” zeptal se 0’Day cestou ke stolu vedou-cího směny.

„Zatím jo. Ten sráč Noční odstřelovač, co chce oddělat Repettovu dceru, se zatím neobjevil.”

„Třeba si pro ty svoje šílené hry vybere jinou noc.” 0’Day stál vedle Britaina a četl si záznam průběhu služby. Dva podezřelí z loupežného přepadení, jedno obvinění ze znásilnění, dva opilci, muž zatčený kvůli domácímu násilí, už potřetí -, tři prostitutky (s největší pravděpodobností pracovaly jako tým) a další zatčený pro podezření z krádeže v klenotnictví. Jo, klidná noc, uzavřel 0’Day v duchu.

„Předpokládám, že všichni tihle vzorní občané sedí v cele předběžného zadržení,” poznamenal a odsunul záznam.

„Jo. A už jsem je zapsal do počítače. Ten roztomilý manžílek, co mlátí ženušku, čeká na právníka. Údajně bydlí až na Long Islandu.”

„Musí to být dobrý kamarád, když váží takovou cestu a nepo-čká do rána. Doufejme, že se specializuje na reality.”

Seržant Britain vstal z vysoké polstrované židle a uvolnil kolegovi místo. „Jsem ti vděčný, žes to za mě vzal.”

0’Day mávl rukou. „Dám ti šanci mi to oplatit.”

„Pozvu tě na drink k Chargerovi,” navrhl Britain návštěvu malého, ale rušného baru, obvyklého útočiště mnoha policistů z okrsku.

„Beru,” souhlasil 0’Day.

„Jo, ještě něco,” vzpomněl si Britain, když si vzal ze stolu čepici a otočil se k odchodu. „Volal nějaký blázen kvůli Amelii Repettové. Plácal nesmysly.” Britain se vrátil ke stolu a nahlédl do poznámek. „Bezdomovec. Aspoň to o sobě říkal. Sakra. Psal jsem to levačkou, protože v pravé ruce jsem držel sluchátko, a ted to nemůžu po sobě přečíst. Jak se kruci jmenoval? Tvrdil, že kdysi sloužil u policie ve Filadelfii.”

„Fakt?” 0’Day nezvedl hlavu od služebního záznamu.

„Byl to blázen. Říkal, že je nedaleko Ameliina bytu, na Osmde-sáté deváté ulici, a že prý sleduje podezřelého chlapa. Chtěl po mně, ať tam pošlu hlídku, že ji na toho člověka navede mobilním telefonem.”

„Bezdomovec s mobilem?”

„Taky mě to zarazilo. Prý si ho koupil. Jeden by se z něho podělal. Kromě toho si nebyl jistý, jestli je ten chlap skutečný. Doslova.”

„No ale to je přece rozhodující faktor,” utrousil 0’Day a otočil list. Ulevilo se mu, když zjistil, že další stránka je prázdná. Odložil záznam a začetl se do seznamu věcí, které měli zadržení u sebe a které ted ležely v zalepených obálkách naskládaných v přihrád-kách registrační skříně vedle stolu. „Proč ti ten bezdomovec volal, když si myslel, že ten chlap není skutečný?”

„Tvrdil, že tentokrát skutečný je. Prý ne jako posledně.”

„Aha. Má to jistou logiku. Proč ho pokládal za podezřelého?”

„Prý moc spěchal. Ne jako normální bezdomovec. Podle něho šel příliš rychle a cílevědomě.“

0’Day prudce vzhlédl od papírů. „Přesně tak to řekl? Příliš rychle a cílevědomě?”

„Jeho slova. Dvakrát to zopakoval. Mohl to být bývalý policista, že?”

To už 0’Day stál. „Říkal jsi, že sloužil ve Filadelfii?”

„Jo.”

„A nejmenoval se náhodou Billy… ne, Bobby Mays?”

Britain nechápavě vykulil oči. „Jo, to je ono. Ty ho znáš?”

„Před pár dny se tu zastavil. Nedlouho po vraždě, kterou po-dle všeho spáchal Noční odstřelovač. Mays je opravdu bezdomovec, ale jako blázen mi zrovna nepřipadal. Ještě nespadl na samé dno. Něco v něm zůstalo.”

„Pořád má v sobě‘kus policajta,” souhlasil Britain. „Nejspíš máš pravdu. I přes to jeho plácám o skutečném a neskutečném chlapovi.” Přešlápl z nohy na nohu a podíval se na nástěnné ho-diny. „Hele, já už musím běžet, jinak se Junie naštve, že jsem pro-švihl návštěvní hodiny.”

„Jak se má?”

„Dobře, v pohodě.” Britain s čepicí na hlavě zamířil ke dveřím. „Řeknu jí, že ses na ni ptal.”

„Jasně. A pozdravuj ji ode mě. Musí to být fajn ženská, když s tebou vydrží.”

„Proti tomu nic nenamítám,” opáčil Britain a vyšel do noci.

0’Day se posadil a chvíli pozoroval zarámovanou fotografii Dereka Jetera, který se na něj smál zpod baseballové čepice se zna-kem NYPD.

Na slavného sportovce však nemyslel. Přemítal o Bobbym Maysovi. V tom ještě celkem mladém chudákovi bylo něco, co ser-žantovi nedovolilo jen tak nad ním mávnout rukou a vypudit ho z mysli.

Je Mays natolik při smyslech, aby se mu dalo věřit?

Možná.

Může věřit i tomu, co řekl Britainovi?

Snad.

0’Day byl člověk, který pozná křižovatku, když k ní dojede, zejména takovou, na níž by mohl sjet ze správné cesty. Uvědomoval si, že nastavuje krk, jestli kvůli Maysovu zmatenému telefonátu vyhlásí poplach a vyšle celé newyorské policejní oddělení včet-ně samotného pánaboha po stopě, která možná skončí ve slepé uličce. Koneckonců, Mays je bezdomovec, který navíc zjevně trpí halucinacemi. Ale když uvážil svůj předchozí rozhovor s ním, pomyslel si, že nastaví krk ještě výš, když poplach nevyhlásí - a Noční odstřelovač Amelii Repettovou zabije. Snad a možná jsou někdy dostatečný důvod.

Natáhl se k telefonu a zvedl sluchátko.

59

Repetto držel u ucha mobilní telefon a pozorně poslouchal, co mu Melbourne říká. Uvědomil si, že přístroj svírá tak pevně, až mu dřevění prsty, a zmobilizoval vůli, aby svaly uvolnil.

Když Melbourne domluvil, počkal několik vteřin a pak řekl: „Abych to shrnul, máme tady bezdomovce, který podle vlastního přiznání trpí halucinacemi a tvrdí, že Noční odstřelovač se pohybuje v blízkém okolí, možná má u sebe pusku a možná chce zaútočit na Amelii.“

Melbourne znal přítele příliš dlouho na to, aby ho jeho skeptic-ký tón překvapil. „Oba víme, že je v tom něco víc.”

„Myslíš?”

„Poslyš, mně je jasné, o co se snažíš. Děláš dáblova advokáta. Dobrá, já na tu hru přistoupím. Náš bezdomovec je bývalý policista…”

„To tvrdí on.”

„Fajn. Ať je po tvém. Tohle je podruhé, co ohlásil, že viděl muže, který nezapadá do obrazu bezdomovce. Domnívá se, že se za něj jenom vydává. A v obou případech se Noční odstřelovač mohl v dané oblasti skutečně pohybovat.”

„Mohl?”

„Mohl,” potvrdil Melbourne. „Jdeme dál. Oba víme, jak silný motiv musí mít lidé jako Bobby Mays, aby kontaktovali policii. My jsme ti, kdo je buzerujou za to, že žebrají, zavíráme je za po-tulku, ztrpčujeme jim už tak dost těžký život. Přesto splnil svou občanskou povinnost bývalého policajta.”

„A oba taky víme, kolik po světě běhá šílenců, kteří si ve své fantazii vymýšlejí ty nejneuvěřitelnější nesmysly a pak nás jimi zásobují,” kontroval Repetto.

„V tom máš zajisté pravdu,” připustil Melbourne. „Jenže to, že sloužil u policie ve Filadelfii, není výplod Bobbyho fantazie. Ověřili jsme si to tam. Podle nich patřil k nejlepším policajtům okrsku a nebýt rodinné tragédie, mohl to dotáhnout hodně da-leko”

Repetto usilovně přemýšlel. Poslouchal Melbourna a současně horečně zvažoval fakta a priority, jednotlivé nuance, snažil se sla-dit, co věděl, s tím, co cítil. Pocit se totiž často rovná vědění, jenom na hlubší úrovni.

„To je všechno, co zatím máme?”

„Zhruba ano.”

„Ne, není.” Repetto si ted s Melbournem vyměnil role. „Máme to, co seržantu 0’Dayovi napovídá jeho instinkt.”

„A to nám má stačit?” podivil se Melboume. „Pocity policajt-ského veterána jsou zlatá žíla v jalové skále?”

„Já 0’Daye tak trochu znám. Při každém setkání jsem z něho měl dojem, že svou prací doslova žije.”

„Já ho znám lip než tak trochu. A musím ti dát za pravdu. Dobrý polda. Dobrý člověk. Na můj vkus možná zbytečně uhlaze-ný, ale vyzná se.” Melboume se odmlčel. „Dost se ti podobá, Vine. Ale rozhodnutí přenechám tobě.”

„Dobře, tak já do toho jdu,” řekl Repetto. „Budeme vychá-zet z předpokladu, že Maysovo svědectví má reálný základ a že nám vrah vlezl do pasti. Zaklapneme ji. Vyšli všechno, co máme. Obklíčíme oblast, neprodyšně ji uzavřeme a pak ji prohledáme.”

„Souhlasím. Zavolej k Amelii a řekni tomu, kdo ji hlídá, ať se mají na pozoru.”

„Hned jak spolu domluvíme,” potvrdil Repetto a přerušil spojení.

V žilách mu proudil adrenalin, ale v mysli zachoval klid. Pro tohle žil, pro rozhodující okamžiky, kdy se situace mohla zvrátit, kdy přímo cítil, že nastává vytoužený průlom. Všechno najednou směřovalo určitým směrem, jako sluneční paprsky, které soustředěné čočkou do jediného místa nabraly na intenzitě a propalu-jí papír. Vyčerpávající týmová práce uplynulých týdnů, drobná i podstatná odhalení se konečně spojily do společného proudu.

Repetto uvěřil 0’Dayovým instinktům.

Když vyvolával z paměti mobilu Ameliino telefonní číslo, uvědomil si, že kdyby nebyl v sázce život jeho dcery, dokonale by si tyto chvíle vychutnával.

Noční odstřelovač si naprosto věřil, když procházel potemnělými ulicemi západně od pomyslné osy Manhattanu. Protivníci už věděli, odkud vystřelil na starostu, a díky recepčnímu z hotelu Marimont získali jeho povšechný popis. Tím lépe, liboval si v du-chu. Kontrast mezi střelbou na starostu a tím, k čemu se chystá dnes večer, bude pro ně znamenat tak širokou propast, že ji nedo-kážou přeskočit. Stejně jako rozdíl mezi typem předpokládaného pachatele. Bezdomovci se v apartmánech Marimontu neubytová-vají. Policisté ted vědí, jak je bohatý, a mentální obraz, který si o něm vytvořili, představuje kultivovaného, vlivného muže v ob-leku šitém na zakázku, ne otrhaného nuzáka, který bezcílně blou-dí ulicemi.

Dnes večer si oblékl kostým, který přesně odpovídal zvolené roli. Nastoupil na jeviště v otrhaných šatech a v odřeném plášti, pod nímž skrýval pušku. Ústa mezi nalepeným falešným pětidenním strništěm, které v případě potřeby snadno strhne, se roztáhla v úsměvu. Bál se svých pronásledovatelů, bál se až psychopaticky rázného Repetta, ale nic ho nedokázalo připravit o požitek z hry.

Došel k ústí tmavého průchodu a rozhlédl se, pak vstoupil mezi stíny a splynul s nimi. Úzká pasáž ho dovede k sousednímu bloku a k činžovnímu domu, do kterého snadno vstoupí, protože předem zasekl západku zámku.

Výborně. Byl přesvědčen, že ho nikdo neviděl vcházet do bu-dovy. Ted musí nepozorovaně projít kolem prádelny ve sklepě. Přítomnost neznámého pobudy by jistě vyvolala podezření, když už ne přímo poplach. Štěstí ho však neopouštělo, drželo se ho jako klíště. Opatrnost byla zbytečná, dnes v noci nikdo nepral ani ne-sušil.

Pomocí štípacích kleští, které vytáhl z kapsy pláště, zneškod-nil protipožární poplachový systém. Na vnitřní únikové schodiště se tedy dostal bez toho, že by se rozřinčel alarm, a vystoupal do druhého patra. S klíčem v ruce přistoupil ke dveřím malého a spo-ře zařízeného bytu, který si dopředu na jeden rok pronajal jistý pohledný mladý manažer, jehož jeho firma dočasně přeložila do New Yorku. Informace, které uvedl v odpovědi na inzerát, byly pochopitelně falešné, ale jejich důvěryhodnost podepřely dokonale padělané osobní doklady a skutečnost, že banka v Los Angeles bez problémů proplatila šek, jímž uhradil zálohu na nájemné. Bez-cennost uzavřené nájemní smlouvy vyjde po několika týdnech na-jevo, ale to už na ní bude záležet jako na loňském sněhu.

Noční odstřelovač potřeboval byt jen krátkodobě. Na několik přípravných návštěv.

A pro dnešní noc.

Byt se nacházel ve čtyřpodlažní budově, po jejíchž zdech z hnědého pískovce se plazil popínavý břečťan. Z jeho oken se otevíral výhled na přízemní byt Amelie Repettové na protější straně ulice o tři domy dál. A jak se Noční odstřelovač pozorováním přesvědčil, i z druhého patra snadno zasáhne část obývacího pokoje a jed-né z ložnic.

Přistoupil k oknu do ulice, zvedl je asi o patnáct centimetrů, upravil výšku rolety a posadil se do malého, ale pohodlného křes-la, které si přisunul. Ze svého místa viděl na Ameliin byt, a jakmile se naskytne příležitost ke střelbě, využije ji. V duchu kalkuloval zaměření. Uhel nebude moc příznivý, protože vinou výškového rozdílu mohl palbou pokrýt zhruba třetinu plochy obou pokojů, ale rozhodně půjde o snadnější výstřel než na starostu.

Usadil se do měkce čalouněného křesílka a opřel pušku značky Webb-Blakesmith vedle sebe, aby na ni lehce dosáhl. Seděl uvolněně, ale všechny smysly měl v pohotovosti. Poslouchal zvuky nočního velkoměsta, které ochromil, a tiché praskání ve zdech sta-ré budovy.

Věděl, že Amelie Repettová ze svého bytu na druhé straně uli-ce neodešla, a bylo mu jasné, že ji hlídají nejen policisté rozestavě-ní v okolí, ale také někdo přímo u ní doma.

Jenže žádný člověk nedokáže soustavně a nepřetržitě udržet plnou pozornost a soustředění. A Noční odstřelovač měl k dispozici nejen dnešní noc, ale i řadu dalších, dokud se pro něj návštěvy tohoto bytu nestanou nepřijatelným rizikem. Měl spoustu času.

Trpělivost…

Když je střelec trpělivý, většinou se dočká odměny.

Je to jen otázka čekání.

V autě zaparkovaném naproti domu, v němž bydlel Dante Vanya, se policistka Nancy Weaverová podívala na hodiny zasa-zené v palubní desce a usoudila, že čekání už zašlo příliš daleko. Nemůže si dovolit tady jen tak nečinně sedět. Ani minutu. Musí si přece krýt záda. Bude hrát s kartami, které drží v ruce.

Rozhodla se už před patnácti minutami a využila je k detail-nějšímu promýšlení dalšího postupu. Vrátí se do Elliot Arms, ale tentokrát se prokáže jako policistka a ukecá recepčního a každého, koho bude muset ukecat, že se potřebuje dostat do Vanyova bytu. Jakmile ji pustí dovnitř, nezbude jí než doufat, že se jí podaří najít něco, s čím by se mohla obrátit přímo na Repetta, který pak obsta-rá soudní příkaz, na jehož základě byt pořádně pročesají.

Není to zrovna legální postup, přiznala si v duchu. Jestli v tom bytě nenajde nic podezřelého, slušně se všem zúčastněným omlu-ví, zdvořile poděkuje, zatroubí k ústupu a bude se modlit, aby se její svévolná akce obešla bez nepříjemných následků. Což v pře-kladu znamená, že naštvaný počestný občan Dante Vanya nepodá stížnost k jejím nadřízeným.

Pokud však narazí na usvědčující důkaz, zachrání mladý život Amelie Repettové a její otec s Melbournovou pomocí potom snad-no zahladí každý problém, který by se v souvislosti s neoprávně-ným vniknutím do bytu mohl vyskytnout.

Nebo se na mě vykašle.

Ale když podstatně dopomůže k dopadení Nočního odstřelovače, projde jí lecjaká chyba a řada věcí se urovná.

Weaverová si uvědomovala, že se chystá k vrcholně riskantní-mu kroku. Kromě toho ovšem věděla, že ve své kariéře dosáhla bodu, kdy je nejvyšší čas něco risknout.

A byla si naprosto jistá, že ten parchant je Noční odstřelovač.

Přesto riskuješ, holka. Strašně riskuješ…

Zadívala se přes ulici na vrátného v honosné uniformě, který stál jako socha u vchodu do budovy. Vypadal hrozivě, nebo se o to alespoň snažil. Asi bude ve své práci dobrý, ale Weaverová věřila, že tuto překážku překoná. Bud osobním šarmem, nebo silou své-ho postavení, když to bude nutné. A vůbec, kdo si ten velký kokot sakra myslí, že je? Naparuje se tam jako nějaký prezident země, která disponuje zbraněmi hromadného ničení. Ona má za sebou sílu celého newyorského policejního oddělení. Ať se jde vysrat.

Nasadila svůj nejoficiálnější výraz, vytáhla z kapsy odznak a služební průkaz a vystoupila z auta.

60

Ameliino neúnavné přecházení po pokoji začínalo Meg pořádně brnkat na nervy a z neutuchajícího šoupání podrážek papučí po koberci jí brnělo v hlavě. Jedenadvacetileté holky jsou neposedné, připomněla si, i když je zrovna nemá v hledáčku sériový vrah.

To ovšem znamenalo, že Meg nesměla ani na okamžik polevit v pozornosti, nedej bože usnout. Neustále hrozilo nebezpečí, že dívka odejde sama do vzdálenější části bytu nebo vyhlédne z okna dříve, než ji stihne varovat, případně bezmyšlenkovitě otevře po zaklepání dveře, které dělí jen několik kroků od domovního vcho-du a chodníku za ním.

V televizi běžely místní zprávy a i se ztlumeným zvukem se toho z titulků běžících ve spodní části obrazovky nebo odečítá-ním z hlasatelčiných rtů dozvěděly dost. Meg, usazená na pohovce a sledující jedním okem Amelii a druhým televizor, usoudila, že těch němých informací, které pronikají do místnosti, už bylo dost. Zvedla dálkový ovladač a procházela jednotlivé kanály, až se zastavila u reprízy jedné z epizod seriálu Správná cena ze sedm-desátých let. Vystupovali v něm rozrušení lidé, kteří potřebovali ostříhat, oblečení v křiklavých kostýmech. Vášnivě se dohadovali o výhrách, které dostanou, pokud se jim podaří uhodnout co nej-přesněji cenu výrobku nově uváděného na trh. Všechno v životě má svou cenu, pomyslela si Meg. A člověk nedokáže víc, než se k ní co nejvíc přiblížit.

Meg zazvonil mobilní telefon. Amelie se zastavila uprostřed kroku a dívala se, jak si ho policistka přikládá k uchu a poslouchá jejího otce.

„Máme poplach/7 oznámil Repetto. Informoval ji o Bobbym Maysovi a bezdomovci, který tak docela nezapadal do Bobbyho vzdáleného a osamělého světa.

„A to vám stačilo?77 podivila se Meg a představila si desítky hlídkových vozů a stovky uniformovaných strážníků i detektivů v civilu, jak ve vší tichosti obkličují domovní bloky kolem bytu, v němž právě sedí. Brzy vytvoří kolem tohoto místa volný kor-don, který pak utěsní a oblast kompletně uzavřou. Uvnitř kru-hu pak další policisté zaujmou pozice u autobusových zastávek a stanic metra, obsadí křižovatky a zkontrolují každý projíždějící automobil a začnou pročesávat ulice ve snaze najít bezdomovce s puškou, který je možná skutečný.

Ať je Noční odstřelovač kdokoliv, a Meg chovala vážné pochybnosti o bezdomovci, na kterého upozornil policii jiný bezdomovec -, jestli je si vědom, jaká síla se proti němu srocuje, jistě lituje, že si pro útok nezvolil jinou noc.

„Amelie se drží dobře?” zajímal se Repetto.

„Ale ano, jak se dá za dané situace očekávat.” Meg se rozhodla zamlčet dívčino neustálé přecházení po obývacím pokoji nebo rostoucí strach, který by Amelie připsala zjitřeným nervům. Lepší než čirá hrůza.

„Máte zatím všechno pod kontrolou?”

„Jako městský rozpočet. O tuto část operace si nemusíte dělat starosti.”

Repetto zavěsil, aniž požádal o rozhovor s dcerou. Situace se rychle vyvíjela a musel se soustředit na její průběh, aby se mu nevymkla z rukou. Meg ho chápala, ale od Amelie to nemohla očekávat.

„Kdo to byl?” zeptala se dívka a dívala se, jak si policistka při-píná mobilní telefon k opasku.

„Váš otec. Chtěl s vámi mluvit, ale měl jiný naléhavý hovor.”

„Tak proč volal?”

Meg jí to řekla.

„Víte, on těm svým instinktům hodně věří.” Už zase rázovala místností. „Ve skutečnosti jde o podvědomé myšlenky, jimiž vás mozek předběžně upozorňuje na tajemství, které se vám chystá vyjevit”

Možná by to přece jenom pochopila.

Meg usoudila, že by nemusel být špatný nápad tohle téma roz-vinout. Zhasla televizor, na obrazovce se jakási dáma ve večerních šatech zářivě usmívala a hladila ledničku jako nějakého milence. Žena i domácí spotřebič se smrštily a zmizely ve světelném bodu, který se vzápětí rozplynul.

Když se Meg odvrátila od potemnělé obrazovky, Amelie stála u okna a natahovala ruku k těžkému závěsu se zřejmým úmyslem poodtáhnout ho a podívat se ven. Vyskočila z pohovky a vyrazila přes místnost, spěšně, ale tiše, aby dívka leknutím neškubla za zá-věs. Viděla, jak štíhlé prsty svírají okraj sametu. Přidala do kroku a chtěla dívce položit ruku na rameno.

„Amelie, to…”

Z druhé strany závěsu zaznělo téměř neslyšitelné prasknutí a hned nato se ulicí rozlehlo nezaměnitelné zaburácení výstřelu z pušky.

Amelie strnula v šoku, z levé tváře jí vytryskla krev.

V příští vteřině seděla Meg na podlaze a dívka, kterou strhla s sebou, vedle ní.

Události kolem ní běžely zpomaleně a odděleně, jako kdyby čas plynul nespojitě, po intervalech.

Výkřiky zvenčí. Dusot běžících nohou. Kožené podrážky šou-pající o beton. Naléhavé řinčení domovního zvonku. Bušení na dveře.

Meg se ohlédla. Amelie seděla, objímala si kolena a hleděla na ni vytřeštěnýma očima, z nichž se zračil šok. A ještě něco. Hrůza s nádechem lítosti.

Policistka sykla bolestí. V pravém rameni jí škubalo a položila se levým bokem na hrubě tkaný vysoký koberec. Sáhla si na rame-no a projel jí žhavý záblesk. Podívala se na prsty pokryté rudou tekutinou a v té chvíli si uvědomila, že se jí mezi ňadry řine po-tůček teplé, čerstvé krve a stéká po žebrech do levého podpaždí. Jako by z ní vytékal život.

„Kristepane! Trefil mě…”

„Ležte klidně.” Amelie, už mnohem klidnější a náhle jakoby mnohem starší, se ujala velení. Tvář měla krvavou, jak ji zasáhlo rozbité sklo. Jeden střep se jí zaryl do kůže půl centimetru pod levým okem. „Seženu pomoc.”

„Opatrně…”

Dívka přikývla a přikrčená se přesunula, takže ji Meg ztratila z očí, slabost jí nedovolila ani otočit hlavu, aby mohla sledovat její pohyby.

Postřelil mě… To není možné… Zbývalo mi ještě tolik věcí…

Pohyb. Naleštěné černé boty vedle její hlavy. Velké. Pánské. Policajtské boty.

Kristepane! To je dobře…

Před očima se jí zjevil obličej policisty. Knickerbocker.

Pan Kuřátko.

Vyčerpaná Meg už necítila bolest. Zavřela oči.

Noční odstřelovač věděl, že minul. Pokusil se o výstřel do hla-vy, a selhal. Někde se dopustil chyby. Drobná nepozornost. Nebo prostě smůla.

Něco přimělo světlovlasou ženu, kterou považoval za Amelii Repettovou, k náhlému pohybu, když stála u okna, jen o pár centimetrů, ale ty jí zachránily život. Život je vždycky otázkou pár centimetrů.

Amelie měla štěstí.

Protentokrát.

Příště už ho mít nebude.

Ale nejdřív musí vyřešit problémr, jak se co nejrychleji dostat z pronajatého bytu. Předem pečlivě promyslel všechny eventu-ality a nyní jednal téměř automaticky. Pohyboval se spěšně, ale účelně, část jeho mysli vždy o několik vteřin či minut předbíhala to, kde se momentálně nacházel a co právě dělal.

Puška měla ruční pákový uzávěr, takže Noční odstřelovač nemusel ztrácet drahocenný čas hledáním nábojnice, která zůstala v komoře. V této čtvrti nestálo tolik výškových budov jako v cent-ru a matoucí efekt ozvěny nebude tak patrný. Pronásledovatelům tedy nepotrvá dlouho, než zjistí, odkud padl výstřel. Jestli si nepo-spíší, bude je mít brzy v patách.

Dočasná výhoda je nyní na straně protivníka.

Jsou na tahu.

On musí čelit zvýšenému riziku.

Hlava se sice zabývala teoretickými úvahami, ale tělo se rychle přesunulo ke dveřím do chodby.

Noční odstřelovač seběhl po požárním schodišti a tentokrát si nedělal žádné starosti, jestli způsobí nějaký hluk.

Protáhl se kolem dveří prádelny, naštěstí stále prázdné, odkud se linul pach plísně. Pak zamířil postranními dveřmi ven z domu a do temného průchodu. Do čerstvého nočního vzduchu.

Spěchal k bledému obdélníku, východu z pasáže u sousedního bloku. Plášť ho při dlouhých krocích pleskal do nohou, zatímco v běhu zavěšoval pušku za ochranný lučík spouště na smyčku na levém rameni. Z kapsy odrbaného kabátu trčelo hrdlo láhve zabalené do hnědého papírového sáčku jako vysvětlení jeho poněkud prkenného držení těla a podivně strnulé chůze, způsobených puškou přitisknutou k levému boku a noze. Nepohodlná zátěž, která ho občas udeřila do kyčle, posílí dojem opilosti. Cestou ko-lem mříže nad podchodem zapumpoval pákou uzávěru a nechal vystřelenou nábojnici spadnout do temnoty. V případě nutnosti mohl snadno rozhrnout plášť, zvednout pušku a okamžitě vystřelit.

V případě nutnosti.

Právě ted však nepředpokládal, že to bude potřeba. Výstřel mohl být přesnější, zato únik z místa činu se mu dařil. Ponechá si roli a kostým bezdomovce a s jejich pomocí se ztratí jako neviditelný v anonymní pustině velkoměsta.

Přinutil se zvolnit krok do klidného, neuspěchaného tempa člověka, který se nemá čeho bát, a už vůbec ne nějakých pronásledovatelů, kteří se jistě nebudou zajímat o bezvýznamného pobudu.

Ještě deset minut a bude v bezpečí. Nadčasová rovnice každého zoufalce: čas rovná se vzdálenost rovná se bezpečí…

Netušil, že oblast pročesávají stovky příslušníků NYPD. A že vědí víc, než si dokáže představit.

Repetto doběhl posledních pár metrů a dvěma skoky překonal šest betonových schodů k domovnímu vchodu, když mu v kapse zacvrlikal mobilní telefon.

„Máme jméno.“ oznámil Melbourne.

„A my střelbu! U mě!”

„Je Amelie v pořádku?”

„Nevím. Musím to zjistit.”

To už Repetto proběhl dveřmi, odstrčil uniformovaného policistu a přiskočil k nehybné ženě ležící na podlaze. Teprve v tom okamžiku si všiml Amelie, která stála stranou a tiskla si k tváři ručník zrudlý krví.

Dcera k němu přistoupila a vší silou ho objala. Ručník upustila na zem a položila mu zakrvácený obličej na rameno. Sevřel své jediné dítě v náručí, políbil dívku na čelo a pak se odtáhl, aby si ji mohl pořádně prohlédnout.

Nezdálo se, že by utrpěla vážné zranění, ale potřebovala ošetření. Všiml si, že v některých rankách, jimiž měla posetou tvář, se lesknou skleněné střepiny. Venku kvílela blížící se siréna.

„Sanitka už je na cestě,” oznámil mužský hlas vedle něho. Repetto se otočil k strážníkovi. Připadal mu povědomý, ale na jméno si nevzpomínal.

Amelie od něho odstoupila a vousáč v kuželkářském saku, je-den z detektivů v civilu, ji vzal za loket a odvedl k pohovce, aby se posadila.

Bezprostřední strach o dceru pominul a Repetto už dokázal uvažovat jasněji. Uvědomil si, že žena zhroucená na podlaze je Meg. Přistoupil k ní a jeho zdřevěnělé nohy se málem nedokázaly vyhnout kaluži krve. My toho parchanta chytíme!

Past se uzavírá.

Chytneme ho.

Repetto se ujistil, že dceřino zranění je skutečně jen povrcho-vé, a proto ji nedoprovodil k sanitce, ale k hlídkovému vozu a posadil ji dozadu. Zavolal Loře, krátce jí poreferoval, co se stalo, a hlavně ji ujistil, že Amelie bude v pořádku. Pak se znovu spojil s Melboumem.

„Amelie…?” vydechl Melbourne, sotva uslyšel jeho hlas.

„Bude v pořádku,” odpověděl Repetto.

„Díky bohu.”

„Meg je na tom hůř.”

Melbourne si vyslechl hlášení o tom, k čemu v Ameliině bytě došlo, a ujal se slova. „Náš Odstřelovač se jmenuje Dante Vanya.” Pro jistotu jméno zopakoval. „Vypátrala ho Weaverová. Vytáhli jsme z postele nejbližšího soudce a s příkazem k domovní prohlídce jsme mu obrátili byt vzhůru nohama. Žije v přepychovém apartmánovém domě v Upper East Side. Je to syn muže, kterého před šestnácti lety vyhodili z odboru pro údržbu a čistotu města. Otec po ztrátě zaměstnání začal trpět depresemi, které vyvrcholi-ly tím, že zastřelil manželku a potom sám sebe. Kluk žil nějakou dobu na ulici a utrpěl vážné popáleniny při požáru ve stanici me-tra. Po operaci ho poslali do Arizony na ranč, který vedla jedna charitativní nadace. Právě tam se naučil střílet. Ten ranč vedl reprezentant ve sportovní střelbě.“

Sirotek, který vyrostl na ulici, se pokusil zavraždit dívku pří-liš tvrdohlavou, aby se nechala přimět k útěku. Synové a dcery, pomyslel si Repetto. Kdyby se čas mohl vrátit zpět jako magneto-fonová páska, drtivé většině zločinů by se dalo předejít. „Jsou ty informace zaručené?”

„Jsou. Tu Weaverovou jsi odhadl správně. Odvedla při vyšetřování fantastickou práci. Vanya má v bytě místnost, jejíž dveře vůbec nevypadají jako dveře, a v té místnosti se nachází největší sbírka pušek a střeleckých potřeb, jakou jsem v životě viděl. Balistici budou v sedmém nebi.”

„Předpokládám, že Vanya nebyl doma, když jste k němu vtrhli.”

„Uhodls. A oba víme, kde v té době byl.”

Víme. Repetto cítil, jak se v něm vztek mění v zaryté odhodlání. „Máme jeho fotku?”

„V bytě jsme žádnou nenašli, což je samo o sobě dost divné. Se sousedy se Vanya moc nestýkal, což je ostatně v New Yorku obvyklé, ale vrátný nám poskytl popis. Průměrná výška a postava, přes třicet, černé vlasy, modré oči, pohledný a vždy perfektně oblečený.”

„Dejte jeho jméno a popis médiím a rozšiřte je po celém městě. Někdo ho snad pozná a řekne nám o něm víc.” Repetto pomyslel na policisty rozmístěné v okolí, na neprodyšně uzavřenou oblast, kterou ted pečlivě pročesávají. „Máme ho. Cítím to v kostech.”

„Jakmile zjistí, že je v pasti, bude ještě nebezpečnější,” varoval Melbourne. „Jako každý zoufalec zahnaný do kouta. A nezapomeň, že by ti dokázal ustřelit knoflíčky od košile. Jenže on na knoflíčky mířit nebude.”

„Rozšíříme jeho popis. Třeba nás překvapí a sám se vzdá, pronásledován výčitkami svědomí.”

„Podle mě doufáš v opak.”

Repetto nepokládal za nutné tu poznámku komentovat. „Ať veřejnost ví, že je ozbrojený a nebezpečný.”

„Momentálně se chci ujistit, že to víš ty a tvoji lidé,” řekl Melbourne. „Znovu opakuju, ten chlap je smrtelně nebezpečný.”

„Řekni to Meg.”

„Před chvílí mi to volali. Dostala zásah do ramene a měla by to přežít. Tys ji viděl na vlastní oči. Myslíš, že to zvládne?”

„Když dostaneš kulku do těla, nic není předem jisté,” odvětil Repetto. „A my brzy zjistíme, kdo to zvládne a kdo ne.”

61

Nočního odstřelovače zamrazilo, když spatřil muže s malým plátěným vakem, který o půl bloku dál přešel ulici. Zvolnil a ostražitě vyčkával, než ten člověk vyšel po šesti schodech ke vcho-du a zmizel v budově.

S úlevou přidal do kroku.

Taková bezpečnostní opatření věru nečekal. Od odchodu z by-tu, který si vybral jako střelecké stanoviště, zahlédl spoustu uniformovaných strážníků a civilistů, kteří mohli klidně být detektivové. Zatím se mu naštěstí pokaždé podařilo vyhnout se jim.

Ostatní lidé, na které v ulicích narazil a nevypadali jako strážci zákona, věnovali jen pramalou pozornost bezdomovci v dlouhém odrbaném kabátě, který se vrávoravě šoural po chodníku. Skutečnost, že v poslední době se počet newyorských bezdomovců snížil, jako by mu pomohl stát se ještě nenápadnějším, v podstatě neexistujícím člověkem. Byl součástí problému, který se již podařilo alespoň částečně vyřešit, a tak si ho nikdo nevšímal. A i kdyby si ho někdo prohlédl pozorněji, typický tvar hnědého papírového sáčku vystrčeného z kapsy by vysvětlil jeho zjevnou omámenost. Lidí jako on žijí v New Yorku tisíce. Patří prostě k městskému ko-loritu a jsou všem lhostejní.

Arogantní pocit nezranitelnosti, jenž se ho obvykle v roli bezdomovce zmocňoval, se však tentokrát kamsi vytratil. Srdce mu bušilo rychleji než jindy a lehce se mu nedostávalo dechu, smys-ly měl napjaté na nej vyšší míru. Adrenalin. Děsivý, ale opojný jako droga.

A další policejní vůz. Projel nejbližší křižovatkou a Noční odstřelovač měl sotva čas zastavit se a splynout se stíny. Naštěstí si opět mohl být jistý, že si ho nikdo nevšiml.

Skoro jistý.

Jak dlouho jim potrvá, než mě opravdu uvidí? Než mě zastaví?

Co se to tady sakra děje? Hlídky v bezprostředním okolí bytu Amelie Repettové, budiž. Ale rozhodně neočekával, že se kolem něj bude takto neúprosně stahovat hustá, pomalu již nepropust-ná síť.

Co o mně vědí?

A jak se to dozvěděli?

Jedno bylo jasné. Něco vědět musí. Byli na něj nachystaní a při-pravili si plán, který ted uvedli v činnost. Tak velké překvapení to zase není. Všichni účastníci hry si museli být vědomi, že Amelie Repettová slouží jako vnadidlo, které má vlákat Nočního odstřelovače do pasti. Jako kůzle přivázané ke stromu. Ale počet pronásledovatelů a jejich urputná aktivita vyvolávaly znepokojení.

Vůbec poprvé od zahájení hry se jeho sebevědomí otřáslo v zá-kladech.

Byl vyděšený.

Ano, musí si to přiznat: Bojí se.

Ale jako vždy věděl, kde se nachází a co musí udělat. Změnil směr a přesunul se o několik domovních bloků na západ. Směřoval ke stanici metra, která byla před několika měsíci uzavřena a čekala na přestavbu.

Přinutil se k úsměvu, ale nervózní zaškubání v koutku úst se mu vůbec nelíbilo. Ted se musí jako liška zavrtat do země a nechat honicí psy přeběhnout, v těsné blízkosti, ale tak, že ho neucítí. A neuvědomí si, jaké měli štěstí, že ho nevyčmuchali. Ta analogie ho potěšila. Čerpal z ní útěchu.

Jako liška. Jenže nebezpečná.

Před potemnělým vchodem do stanice se zastavil poblíž úz-kého betonového schodiště, které klesalo k překližkové zábraně, a rozhlédl se. Zdálo se, že ho nikdo nesleduje, ale pro jistotu vy-táhl z kapsy láhev whisky zabalenou v hnědém papírovém sáčku a předstíral, že z ní nasává. Teprve potom sestoupil do tmy.

Ocitl se na známé půdě, v teritoriu, jež mu kdysi bylo domo-vem a které částí své bytosti nikdy neopustil. Cítil, že sem patří, podivín odvržený lidskou společností.

Nahmatal drsný okraj překližkového plátu, vsunul pod něj prsty a silně zatáhl, aby si uvolnil vstup do podzemí.

Navzdory strachu věděl, že se vrací domů. Domů do krutého bezpečí démona v pekle.

Vanya. Dante Vanya.

Bobby vyslechl dva muže, kteří před restaurací mluvili o tom-hle Vanyovi a o Nočním odstřelovači. U baru se dívali na televizi a ze zpráv zřejmě usoudili, že Vanya a nepolapitelný sériový vrah jsou jedna a tatáž osoba.

Potom však jeden z rozmlouvajících sjel bezdomovce výhruž-ným pohledem a Bobby se odsunul.

Oba byli urostlejší než on a lehce přiopilí; Bobby raději po-čkal, až odejdou, a teprve pak se vrátil před vchod do restaurace. Pootevřel dveře a zaposlouchal se do šumu hovoru, smíchu, cinko-tu sklenic a hlasu z televize, kde právě běžel přenos baseballového střetnutí z Atlanty. Dobře viděl na velkou obrazovku nad barem, na jejímž dolním okraji běžely titulky s hlavními zprávami, ale nedokázal je přečíst. Ale jméno Vanya k němu několikrát zalétlo od osazenstva stolů nejblíže ke dveřím.

Dante Vanya.

„Hej, ty tam!”

Bobby se otočil k podrážděnému hlasu. Holohlavý muž za ba-rovým pultem na něj mával bílou utěrkou. „Vypadni! Vypadni, než ti nakopu prděl!”

Bobby ustoupil na chodník a dveře se samy zavřely. Situace se změnila. Ted zná, a policie s ním, pravé jméno Nočního odstřelovače.

Dante Vanya.

Jestli je opravdu Noční odstřelovač.

Jestli je to ten bezdomovec, který nezapadá do obrazu.

Jestli je skutečný.

Tolik jestli. Bobby vrazil ruce zaťaté v pěst do kapes, sklopil hlavu a odkulhal sykaje bolestí, na šlapkách se mu udělaly nové puchýře.

V tom je ta potíž. Když se člověk dvakrát obrátí na policii a pokaždé mu nevěří, začne pochybovat sám o sobě.

Rozladěný strážník Tom Dillon jenom doufal, že někdo ví, co dělá. Měl se na stanici dostavit až zítra ráno, kdy mu začínala další směna, a ted tu uprostřed noci hledá jakéhosi chlapa, který se prý jmenuje Dante Vanya a údajně je Noční odstřelovač.

Pátrání bylo součástí plánu vypracovaného útvarem pro speciální operace a akce byla zahájena poté, co Repetto ohlásil útok na svou dceru. Dillon sloužil u newyorské policie teprve dva roky, ale o Repettovi už toho hodně slyšel. Ten chlapík znal svou práci, což byl také jediný důvod, proč Dillon nebyl stoprocentně pře-svědčený, že dnešní noční akce je totální ztráta času.

Před patnácti minutami ho hlídkový vůz vysadil tři bloky od místa činu a od té doby procházel pěšky ulice. Dostal rozkaz být neustále v pohybu, mít oči na stopkách, a kdyby spatřil cokoliv podezřelého, okamžitě to ohlásit vysílačkou.

Bože, jak rád by ted ležel v posteli se svou těhotnou manželkou! Ani v pátém měsíci neztratila Glorianne chuť na sex a milování si vychutnávala stejně jako o svatební noci. Dillona to sice udivovalo, ale když doktor řekl…

Mladý strážník se zastavil a zaostřil pohled. Byl by přísahal, že o půl bloku dál zahlédl, jak někdo sestupuje po schodech do stanice metra. A to nedávalo smysl, protože ta stanice byla uzavřená a zabedněná. Už několik měsíců.

Nejspíš ho ošálil zrak, hra stínů, jenom se mu to zdálo. Ale jistý si nebyl.

Takže by se měl ujistit.

Usoudil, že pozorovaný jev zatím nespadá do kategorie „cokoliv podezřelého”, nicméně zasluhuje bližší prošetření.

Dillon nahlédl do tmy, v níž se ztrácelo úzké betonové schodiště. Zespod se neozýval žádný zvuk, zato ho ovanul tak čpavý a pronikavý zápach zaschlé moči, že by nejraději odvrátil hlavu.

„Hej!” křikl do temnoty. „Hej! Ty tam dole!”

Pokud tam dole někdo je.

Odepjal od opasku silnou baterku, posvítil do otvoru a opatrně sestoupil o tři čtyři schody, aby lépe viděl.

Naskytl se mu pohled na neskutečné stvoření. Otrhaný bezdomovec s hnědým papírovým pytlíkem si právě sedal ke své whisky na úpatí schodiště. Vzhlédl k strážníkovi překvapeným, vyděšeným a snad i trochu rozhořčeným pohledem. Výraz tváře naznačoval, že mu Dillon neoprávněně narušuje domov.

Policistovi nebyl majetnický vztah některých pobudů k mís-tům, která pokládají za své území, neznámý. Uklidnil se, ale stá-le mířil kuželem světla vagabundovi do obličeje. „Zvedni zadek a pojd sem!”

Otrhanec vrávoravě vstal, jako kdyby ho bolely klouby, roz-kročil nohy a otočil se ke strážníkovi zády. Paže pokrčené v lokti zmizely před tělem. Vypadalo to, že močí, rozhodně nebyl první, kdo to na smrdutém schodišti dělal.

Dillon se nadechl, že ho seřve a pohrozí mu zatčením za vyko-návání potřeby na veřejném místě, ale pak se v něm pohnul soucit. Jen ať si ten chudák uleví, vždyť ho čeká namáhavý výstup po betonových schodech zpátky do světa na povrchu velkoměsta.

V tom okamžiku se muž obrátil s nečekanou hbitostí, která ihned vyvolala policistovo podezření. Dillon ted viděl, že bezdomovec nemočil, ale škrtal zápalkou, kterou držel ve stejné ruce jako papírový sáček.

Ale ne, to není sirka! Plamen je moc velký a zvětšuje se. Z hrdla lahve v pytlíku trčí zkroucený hadr. Zápalný knot!

Policista se otočil a současně chtěl vyběhnout nahoru, ale špičkou levé boty zakopl o schod. Pravá noha mu sklouzla a bolestně se uhodil do holeně. Baterka mu vypadla z ruky a slyšel, jak s kla-potem poskakuje po betonu.

Láhev explodovala s hlasitým zahučením. Dillon ucítil benzin. Ten chlap na mě hodil Molotovův koktejl, blesklo mu hlavou. A já sto-jím na místě’ kde vybuchl!

Hoří mi nohy! Policista zaječel bolestí, ale podařilo se mu vytrhnout z pouzdra pistoli a naslepo vypálit přes šlehající plameny několik střel.

Kulky minuly cíl a neškodně se zaryly do dřeva. Noční odstřelovač se shýbl pro baterku, která stále ještě svítila, a schoval ji do kapsy. Vlastní svítilnu si dnes nevzal, protože nepředpokládal, že bude nucen uchýlit se do podzemí.

Oheň mu poskytoval veškeré světlo, které k práci potřeboval. Znovu škubl překližkou, odtrhl panel a v příští vteřině již sbíhal po stojícím eskalátoru. O pár metrů níž hrábl pro baterku - v absolutní tmě tunelu se bez ní neobejde. Policistům v nejbližším okolí, přivolaným křikem a výstřely, trvalo několik minut, než doběhli k opuštěné stanici metra

a vytáhli na chodník pozůstatky strážníka Dillona. Při pohledu na zuhelnatělé, stále ještě doutnající tělo usoudili, že kolegovi již není pomoci, a soustředili své úsilí na zdolání požáru na schodišti. Jako hasicí prostředky mohli použít jen podrážky a blůzu, kterou si jeden z nich obětavě svlékl, ale během chvilky benzin vyhořel a plameny pohasly.

Byli sice přesvědčeni, že Dillon je po smrti, avšak současně si uvědomovali, že prohlásit někoho za mrtvého na místě činu pou-ze na základě vizuálního dojmu by byla chyba, a proto všichni tři policisté dospěli k závěru, že by svého druha neměli nechat samotného. Jako čestnou stráž zvolili mohutného Afroameričana, který před chvílí tak ochotně použil svou blůzu a úplně si ji zni-čil. Jmenoval se Wilson a souhlasil, že počká, dokud nepřijede sanitka.

V příštím okamžiku se ukázalo, jak bylo jejich rozhodnutí pro-zíravé. Zčernalá věc, v niž se Dillon proměnil, totiž zasténala.

A tak zatímco jeho dva uniformovaní kolegové sbíhali po schodech k černému otvoru po utrženém plátu překližky, Wilson přivolal vysílačkou lékařskou pomoc a pak ohlásil senzační zprávu:

Noční odstřelovač prchá podzemními tunely metra a pronásledovatelé jsou mu v patách.

62

Noční odstřelovač klopýtavě běžel podél kolejí. Držel se těsně u betonové stěny, do níž občas narazil levým ramenem. Věděl, že ačkoliv je stanice zavřená, tunelem stále projíždějí vlaky linek E a V. Chvílemi se mu zdálo, že cítí závan větru, jak vlak před sebou tlačí studený vzduch jako píst, ale vždycky se uklidnil, protože neslyšel dunění kol a neviděl ostré světlo reflektoru.

Před vlakem by se samozřejmě mohl schovat v jednom z bezpečnostních výklenků, pravidelně rozmístěných podél tunelu. Přitiskl by se zády ke stěně a počkal by, až souprava projede. V minulosti to udělal mnohokrát, už když jako dítě žil na ulici a ještě častěji v poslední době, kdy se nikým neviděn pohyboval po městě. Síť metra mu poskytovala vhodné a zcela soukromé prostředí, ideální pro přesun z jednoho místa na druhé. Stačilo jen nastudovat jízdní řády vlaků a vyznat se v podzemním bludišti.

Více než vlaků se ovšem bál pronásledovatelů, kteří se už určitě vrhli po jeho stopě. Ulice se hemžily policajty a jen slepý by si nevšiml, kudy do tunelu vstoupil. Jakmile se postarali o upále-ného kamaráda a zdolali bariéru ohně, vyrazili za ním jako smeč-ka rozzuřených psů.

Měli nejsilnější možnou motivaci, vrah zabil policistu.

Slyšel vlastní sípavý dech a cítil, jak ho při každém pátém či šestém kroku tlačí přes podrážku ostré hroty či hrany kamenů, jimiž bylo kolejiště vysypáno.

Co když zakopnu a vyvrtnu si kotník, spadnu a nedokážu vstát? Chytí mě a přímo tady v tunelu si se mnou udělají, co se jim zamane, naplní svou vlastní představu o spravedlnosti.

Nevšímal si pušky, která ho pod kabátem mlátila do stehna, a rozběhl se rychleji, opatrně se vyhýbaje koleji pod proudem. Jako každý, kdo strávil nějaký čas v tunelech metra, viděl spousty mrtvých krys zabitých elektřinou, na nichž bylo na první pohled zřej-mé, že umíraly za strašlivého utrpení.

S každým metrem ho silněji píchalo v pravém boku. Ostrá, palčivá bolest nabývala na intenzitě a zpomalovala ho, znejisťo-vala jeho krok.

To je šílené! Nesmíš zpanikařit! Nesmíš!

Mysli! Plánuj!

Přiměl se zvolnit do rychlé chůze a soustředil se na uklidnění dechu. Vylovil z kapsy plný zásobník a na několik vteřin se zastavil, aby jím nahradil tén, v němž chyběl náboj, který vystřelil na Amelii Repettovou. Možná už brzy bude hrát každá kulka na-víc rozhodující roli. Zásobník s chybějící střelou schoval do kapsy a pověsil pušku na smyčku pod kabát.

Znovu se rozběhl. Dýchal rytmičtěji a svižným tempem proběhl zatáčku. O sto metrů dál se opět zastavil a vklouzl do mělkého výklenku. Přitiskl se zády ke stěně, zhasl baterku a zasunul ji za opasek a pak vytáhl zpod pláště pušku.

Otočil se, pořádně se opřel, zvedl zbraň a přiložil oko k okuláru infračerveného dalekohledu. Za okamžik se ze zatáčky vynoří první pronásledovatelé.

Měl dobrý pocit. Je mnohem lepší převzít iniciativu, než pouze reagovat na tahy soupeře a cítit se jako štvaná zvěř. Vždycky existuje víc možností než jenom panický útěk. Může plánovat. Může jednat.

Může střílet.

A jak!

Noční odstřelovač celou bytostí vnímal, jak v něm bobtná sebevědomí. Cítil se jako při božím zjevení. Přestal hrát jejich hru.

Ted oni hrají tu jeho.

Nejdřív se objevila zář baterek. Noční odstřelovač nastavil správnou polohu hlavně a nyní už nemusel hledět do dalekohledu. Čekal.

Žluté kužely světla poskakovaly po kolejích a po stěnách tu-nelu. Hned za nimi se vynořily temné siluety mužů. Jeden z nich, o hodně vyšší, na chvíli namířil baterku přímo na lesklou stěnu a odražené světlo dopadlo na dvojici uniformovaných policistů. Svítilny drželi v levé ruce, v pravé oba svírali pistoli. Řeč těla pro-zrazovala strach.

Noční odstřelovač se naposled podíval dalekohledem a pečlivě namířil. Připadal si pevný jako skála a čekal na okamžik, který musel přijít.

První střela zasáhla vyššího policistu a srazila ho k zemi.

Vrah jediným plynulým pohybem zasunul pákou do komory nový náboj a poslal druhému strážníkovi kulku do těla dříve, než se vyděšený muž stačil zorientovat.

Pozoroval dalekohledem dvě hromádky na kamenech. Vyšší policista se překulil ke stěně tunelu a zůstal nehybně ležet, jeho menší kolega se po dopadu na záda vedle koleje ani nepohnul. Noční odstřelovač věděl, že oba cíle zasáhl, a chvíli uvažoval, jest-li nemá každému poslat ještě jednu kulku, aby se ujistil, že jsou opravdu mrtví.

Nakonec se rozhodl proti. Jestli ještě žijí, utrpěli vážná zranění a s největší pravděpodobností jsou v bezvědomí, takže mu nemůžou nijak uškodit, natož pokračovat v pronásledování.

S posílenou sebedůvěrou sklonil zbraň, zavěsil ji na smyčku a vyrazil do temného tunelu.

Uběhl sotva deset metrů, když ucítil studený závan vzduchu, který mu prozradil, že se blíží vlak. Zepředu.

Tentokrát se nemýlil.

Bez váhání se otočil a vracel se k výklenku, odkud před chví-lí střílel na policisty. Puška zavěšená podél těla ho zpomalovala, navíc zakopl a málem upadl. Ted už vlak slyšel a cítil, jak se mu země pod nohama chvěje slabými vibracemi. Ohlédl se přes rame-no a spatřil ostré bodové světlo reflektoru, který na něj bez mrknutí hleděl jako pozorné oko lovce.

Doběhl k výklenku, vklouzl do něj a stál přitisknutý zády ke kachličkám. Dunění sílilo a tunel se otřásal, jak se vlak řítil blíž a blíž. Stěna za jeho zády se zimničně chvěla.

A to už souprava projížděla kolem výklenku.

Necelý metr od jeho hlavy. Cestující na sedadlech v osvětle-ných vagonech se mu míhali před očima jako rozmazané skvrny. Věděl, že ho na temném pozadí tunelu nemohou rozeznat, že je-diné, co ve sklech oken vidí, je vnitřek kabiny, odrážející se jako v zrcadle.

Noční odstřelovač dával pozor a byl si jisty, že si ho nevšiml ani strojvůdce, ani průvodčí v posledním vagonu soupravy.

Vibrace postupně slábly a rachot utichal, jak se vlak vzdaloval tunelem.

Nebezpečí pominulo.

Vydechl úlevou, celou dobu tajil napětím dech ale vzápětí si uvědomil, že tady něco nehraje.

Zvuk vlaku. Zněl slaběji, ale nevzdaloval se. A pak se ozvalo kovové skřípění.

Vystoupil z výklenku a překvapením zamrkal. Vlak už téměř stál, sotva sto padesát metrů daleko.

Nevadí. Poběží opačným směrem a pravděpodobnost, že si ně-kdo z posledního vozu všimne postavy pohybující se v hrozivě temném jícnu tunelu, je velmi malá.

Další kovové zaskřípání a souprava začala nabírat rychlost.

Noční odstřelovač pochopil, co se stalo. Vlak narazil do mrtvoly, možná do obou, menší z policistů přece ležel těsně vedle ko-lejí a po překonání překážky zase zrychloval.

Žasl, jak se příležitost, osud, okolnosti pokaždé jako zázrakem postaví na jeho stranu a stávají se neočekávaným spojencem. Žasl, ale zase tak velké překvapení to nebylo. Štěstí přeje odvážnému.

Rozběhl se k poslednímu vozu soupravy, který se vzdaloval asi desetikilometrovou rychlostí. Když míjel místo, kde padli za-sažení policisté, ucítil pod nohama něco měkkého a koutkem oka zahlédl toho vyššího, stále zhrouceného u zdi tunelu. Neměl však čas na dlouhé úvahy. Vlak zrychloval a musel natáhnout krok, aby ho doběhl.

Znovu ho začalo píchat v boku a bolest jako by hrozila, že ho zastaví, zdolá, zlomí. Odmítl se jí poddat. Napjal všechny síly, zvedal kolena výše, pumpoval nohama pod odřeným pláštěm, ignoroval bolest, která mu jako plamen autogenu vystřelovala do žeber.

Viděl, že se mu daří zkracovat vzdálenost od konce soupravy. Pomalu, ale mezera se přece jen zužovala.

A pak se vší silou odrazil, vrhl se kupředu a natáhl ruku ke kovové tyči na zadní plošině vagonu. Minul ji, klopýtl a málem upadl. Rozběhl se ještě rychleji, znovu skočil, a sevřel tyč stiskem, jehož pevnost se rovnala kalené oceli.

S bolestným výkřikem, který nikdo neslyšel, přitáhl k tyči i druhou ruku a vylezl na úzkou zadní plošinu. Ležel na železném plátu lapaje po dechu, vnímal zvyšující se rychlost soupravy a pod pravým bokem cítil něco bolestně tvrdého.

Puška! Díky bohu, že ji při divoké honičce neztratil a že chytil nejdůležitější vlak svého života.

Pokud ho ovšem neopustí štěstí.

Překulil se, aby si mohl na roztřesené plošině kleknout. Pak se zvedl do dřepu, pomalu se nahrbil a nahlédl špinavým oknem do osvětleného vagonu metra.

Štěstí ho neopustilo!

V posledním voze seděl pouze jediný cestující. Asi padesátile-tá žena znaveně klimbala na podélném, lavici podobném sedadle a na klíně držela otevřenou knihu. Na sobě měla šedou halenku a špinavé pomačkané džínsy, vlasy myší barvy měla mastné a zplihlé. Zkřížila nohy v kotnících a roztáhla kolena do polohy, která mohla u mladé atraktivní dívky působit obscénně. Na nohou měla praktické, ale značně sešlapané černé střevíce se šněrováním. Přes ramena jí visel červený šál nebo šátek s okrajem lemovaným třásněmi.

Zdálo se, že má zavřené oči. Noční odstřelovač se domníval, že spí, ale pak se pohnula ženina pravá ruka, pomalu otočila stránku, vrátila se zpátky k boku a znehybněla. Ostatní tělo zůstalo celou dobu strnulé.

Ať čte cokoliv, je do toho pořádně zahloubaná, usoudil. Výborně.

Napřímil se a otevřel dveře.

Žena zaslechla náhlý hluk. Zvedla oči od knihy a otočila k ně-mu hlavu. Noční odstřelovač za sebou zavřel a střetl se se zlověst-ným pohledem kalných očí.

Ona něco ví. Možná všechno. Někde v podvědomí to ví.

Rozevřel plášť a zvedl pušku zavěšenou na smyčce. Výraz že-nina obličeje se nezměnil až do posledního zlomku vteřiny před výstřelem. V okamžiku, kdy stiskl spoušť, spatřil v jejích očích drobnou změnu, nejspíš se rozšířily -, a současně se otevřela ústa, jako by chtěla něco říct.

Vlak už jel docela rychle a dělal značný rámus, takže ostrě prásknutí zaniklo v nárazech oceli o ocel. Kulka pronikla srdcem. Ženino tělo sebou škublo, kniha sklouzla z klína na podlahu - a pak se zhroutilo na sedadlo, jako kdyby se jeho majitelka ne-ohrabaně ukládala k spánku.

Noční odstřelovač k mrtvé přistoupil a zvedl ji, aby seděla vzpřímeněji. Překvapilo ho, jak je tělo lehké. Sklonil se pro knihu a podíval se na obal. Šest tajemství sexuálního úspěchu. Takový titul mu k ní vůbec neseděl. Vložil oběti knihu do rukou a zadíval se jí na hrudník. Srdce se po průstřelu okamžitě zastavilo, takže ani moc nekrvácela. Upravil šátek tak, že jeho cípy visely přes ránu a zamaskovaly šarlatovou skvrnu na šedé látce. A potom lehkým obratným pohybem zavřel mrtvé oči.

Přidržujíc se svislé tyče kvůli udržení rovnováhy v rozkymá-ceném voze poodstoupil a zadíval se na své aranžérské dílo. Žena vypadala skoro stejně, jak ji viděl, když poprvé nahlédl do vago-nu. Možná spí, možná si čte.

Nebo je mrtvá.

Ještě jednou se podíval na titul knihy a náhle se v něm probudila zvědavost. Jaká asi jsou ta tajemství, co jich je údajně šest?

Vlak rachotil temným tunelem k příští stanici. Až tam dorazí, Noční odstřelovač se rozhlédne po nástupišti, a pokud nespatří nic podezřelého, vystoupí z vlaku a normálně odejde. V těchto nebezpečných časech jezdilo v noci metrem poměrně málo lidí, a tak je docela dobře možné, že potrvá dlouho, než si někdo všimne, že žena zhroucená na sedadle nespí ani si nečte, ale je mrtvá.

Ať však bude situace na příští stanici jakákoliv, Noční odstřelovač s jistotou věděl, že vyvstane-li nutnost uchýlit se k alternativ-nímu plánu, něco ho napadne.

Jeho sebevědomí nabylo nový rozměr a s ním přišlo nové poznání. Repetto a jeho přisluhovači ho nedopadnou, i kdyby se sebevíc snažili. Jako by náhle prozřel. Sudičky mu daly dar nepře-možitelnosti už do kolébky, ale teprve ted ho nalezl, teprve ted pochopil, že ho má. Nemůže prohrát a neprohraje.

Nevěděl, jestli nad ním drží ochrannou ruku bůh, nebo dábel, ale bylo mu to srdečně jedno.

63

„Pěšky se daleko nedostane,” konstatoval Birdy. „Vynoří se na nejbližší stanici, nanejvýš na té následující.”

Stál s Repettem vedle auta, kterým právě přijel, Fordu Victoria s civilní poznávací značkou, zaparkovaného v uctivé vzdálenosti od stanice metra, kde vrah hodil na Dillona zápalnou láhev. Pořád ještě slyšeli sirénu sanitky, která těžce popáleného policistu odvážela do nemocnice. Poté, co nešťastníka viděli a mluvili s ním, oba věděli, že tady je veškerý spěch zbytečný. Tak rozsáhlá zranění nemůže nikdo přežít. A i kdyby se stal zázrak, za co by takový život stál?

Vedle černé skvrny na chodníku, kde Dillon před chvílí ležel, stály tři hlídkové vozy a policejní technici pilně fotografovali a měřili. Většina strážníků stála stranou. Dva z nich kouřili, jeden cigaretu, druhý doutník. Měli pro to dobrý důvod. Hořící tabák vydává jiný a rozhodně příjemnější odér.

Oba detektivové si rovněž udržovali odstup kvůli nasládlé-mu pachu spáleného lidského masa, který se pořád vznášel ve vzduchu. Dokonce vyvolával chuťový vjem vzadu na patře a i na tu dálku evokoval velmi děsivé představy. Kdyby měl Repetto u sebe doutník, určitě by si také zapálil.

„Jakmile vyleze na povrch, chytíme ho,” prohlásil Birdy rozhodně.

„Může taky odbočit do jiného tunelu,” zchladil jeho nadšení Repetto. Věděl, že pokud dnes ráno nebude Noční odstřelovač - Dante Vanya, za mřížemi nebo mrtvý, Melboume a další hla-vouni z vedení NYPD začnou uvažovat, zdali by neměli vedením případu pověřit někoho jiného.

Kdyby informaci, že znají jeho totožnost, utajili, vrah by se mož-ná cítil v bezpečí a po nezdařeném útoku na Amelii se mohl vrátit do bytu, kde na něj čeká polovina newyorského policejního sboru.

Repetto si byl vědom všech důsledků a rozhodl se pro druhou možnost, zveřejnit zabijákovu identitu ve chvíli, kdy je obklíče-ný, otřesený a na útěku. Mají k dispozici jeho osobní údaje a popis a brzy ho vystopují. Možná právě ted někdo, kdo ho zná, volá na policii. A i kdyby se mu dnes v noci podařilo uniknout z nastražené sítě, pořád zbývá naděje, že se vrátí domů, aniž by zjistil, že média rozšířila informace o něm po celém městě.

Okolnosti. Všechno záleží na okolnostech.

„Ať je ten chlap kdekoliv,” pokračoval v úvahách Birdy, „snaží se dostat co nejdál a maximálně nám to ztížit.”

Repetto vylovil z kapsy mobilní telefon, vyťukal číslo poručíka Collingwooda, který měl jako styčný důstojník na starosti spolupráci s odborem veřejné dopravy, a seznámil ho se situací.

„To jeho běhání po tunelech v naprosté tmě je zatraceně nebezpečné,” ozval se ve sluchátku Collingwoodův chraplavý hlas.

„Chci mu to ještě více znepříjemnit,” prohlásil Repetto. „Do jaké míry jsou jeho možnosti pohybu omezené?”

„V tom tunelu, kde právě je, nemá k dispozici moc přechodo-vých bodů,” chraptěl Collingwood. „Nejbližší je…,” hlas se vytratil, poručík nejspíš nahlížel do mapy, „…na Lexington Avenue.”

Repetto tu stanici, jednu z největších přestupních křižovatek metra ve městě, dobře znal. Jestli se tam Nočnímu odstřelovači podaří setřást pronásledovatele, má reálnou šanci na únik. „Které trasy tím tunelem vedou?” Doufejme, že v něm pořád je.

„Linky E a V.”

„Všechny stanice na těchto trasách je třeba okamžitě obsadit našimi lidmi, zejména přestupní na navazující linky, a také křižovatky a možné přechody mezi tunely. Chci, abyste co nejdříve ne-chal metro dočasně uzavřít z důvodu probíhající policejní akce.”

„Hned vydám potřebné rozkazy příslušným jednotkám, které obsadí stanice,” ujistil ho Collingwood. „Ale co se týká uzavření trasy, na to potřebuju Melbournův souhlas.”

„Ne jedné linky. Chci uzavřít celý systém podzemní dráhy. Musíme Nočnímu odstřelovači zablokovat všechny únikové cesty, aby nemohl proniknout do jiného tunelu nebo třeba nastoupit do vlaku, který by ho odvezl bůhví kam.”

„Celý systém? To teda nevím… Hele, zavolejte Melboumovi a vyřidte to s ním.”

„Zavolám.“ slíbil Repetto. „Ale jestli metro hned ted nezavřete, postarám se, aby vám za to někdo utrhl hlavu.”

„Tak moment! Celé metro se nedá jen tak zavřít. To, co ode mě žádáte…”

Repetto přerušil spojení a vyvolal z paměti Melbournovo číslo.

„Nějaký problém?” zeptal se Birdy, zatímco Repetto přecházel s telefonem u ucha a netrpělivě čekal na spojení.

„Sakra, proč nemůže aspoň jednou fungovat normálně.”

„Co? Telefon?”

„Ale ne. Zasraná byrokracie!”

„Aha.” Birdy pochopil. Začal se vrtět, bubnoval bříšky prstů o sebe a vrhal pohledy k místu, kde uhořel Dillon.

Repetto, pořád s telefonem u ucha, přistoupil k autu. „Jedeme,” zavelel.

Birdy se rázem přestal nervózně ošívat, sestoupil z chodníku a obešel kapotu k místu řidiče. „Kam?”

Repetto však už nasedal, a Birdy tedy vklouzl za volant, aniž se dočkal odpovědi.

„Melbourne?” vyhrkl Repetto do telefonu, jakmile konečně navázal spojení. Pak zakryl vysouvací mikrofon dlaní a řekl Birdymu: „Roh třetí a Lexington.”

Asi dvě minuty poté, co ukončil hovor s Melboumem, zazvonil Repettovi mobilní telefon. Stiskl tlačítko a představil se.

„Collingwood,” ohlásil se chraplavý hlas.

Repetto čekal; věděl, že poručík právě domluvil se zástupcem náčelníka Melboumem. Nebyl zvědavý na důstojníkovu kajícnost, potřeboval jeho spolupráci. A rychle.

„Před pár minutami volal řidič jedné ze souprav na lince V. Prý zahlédl vedle kolejí něco jako hromadu hader a pak ucítil pod koly odpor.”

„Řekl, kde přesně se to stalo?”

„Nedaleko stanice, kde byl napaden strážník Dillon.”

Repetto zatajil dech. Veškeré podráždění, které vůči Colling-woodovi cítil, se rázem vytratilo. Tušil, co ta híomada asi byla.

Ti dva policisté, kteří sestoupili do tunelu za Nočním odstřelová-čem, už nejspíš svou kořist nepronásledují k příští stanici.

To znamená, že ted nemají nikoho, kdo by byl pachateli bezprostředně v patách. Pokud vůbec Noční odstřelovač zpanikařil, jistě se zase uklidnil.

A začal racionálně uvažovat.

„Uzavřete metro.“ přikázal Repetto rozhodným tónem; věděl, že Melboume poručíkovi volal a zpacifikoval ho. Tentokrát nebu-de jeho rozkaz zpochybňovat.

„Pracujeme na tom.“ řekl Collingwood, který se zjevně nechtěl vzdát všeho najednou.

Repetto přerušil spojení a ukázal čelním sklem na dodávku, která v úzké ulici blokovala provoz. „Objedte toho pitomce.”

Birdy ťukl do tlačítka sirény, strhl volant k obrubníku a přidal plyn.

Zoe vypila další hlt vodky a zadívala se na zarámované diplomy a certifikáty, které si pověsila na stěnu pracovny. Po příchodu zatáhla závěsy a zamkla dveře. Soukromá kancelář. Alespoň v da-né chvíli. V místnosti panovalo vedro, ale nevšímala si toho. Její mozek se neustále upíral jedním směrem a zatím toho nevypila tolik, aby mu přikázala změnit kurz, natož aby zahnala napětí, které se usadilo v podobě bolesti za pravým okem.

Veškerá její dosavadní práce, všechno, pro co žila a čemu věnovala tolik úsilí, se jí může během chvilky zhroutit pod rukama a rozdrtit ji.

Už ted se cítila zdrcená.

Další lok. Odložila sklenku a promasírovala si špičkami prstů spánky. Uvědomovala si, že se jí pití opět vymklo zpod kontroly. To ostatně platilo pro řadu uplynulých měsíců. A vysvětlovalo její románek s, už věděla, jak se jmenuje, Dantem Vanyou.

Odvrátila pohled od zarámovaných milníků své studijní a profesní kariéry a zahleděla se na krátký vzkaz, který ležel na pracovním stole. Byl napsán Melbournovým kostrbatým, ale čitelným rukopisem a zástupce náčelníka se jí ptal, jestli může na základě svých znalostí potvrdit možnost, že Noční odstřelovač někdy používal zrzavou paruku.

Zoe to pokládala za sice možné, ale málo pravděpodobné. Noč-ní odstřelovač, Dante Vanya, její milenec, nenosil příčesek kvůli maskování, ale aby posílil své ego. Zkusila si ho představit, jak stojí nahý u postele s hustou zrzavou parukou nasazenou šikmo na hlavě, ale nedokázala to. Kdyby byla střízlivá, možná by se tomu obrazu rozcuchané mrkve zasmála, ale momentálně by ji nerozveselilo vůbec nic.

Kvůli bolesti, která ji jako nůž bodala za levým okem. Kvůli tomu zatracenému dotazu.

Když Melboumovi zavolala a zeptala se, proč se na to ptá, navíc písemně, řekl jí o vlasu rusé barvy, který se našel v apartmánu v hotelu Marimont, odkud vrah vystřelil při demonstraci u Rockefellerova centra. V té době to nikdo nepokládal za důležité a s největší pravděpodobností právem. Proto nebyla tato informace zařazena do materiálů, které Zoe dostala k analýze po pokusu o atentát na starostu. Vlas nalezený pečlivým policejním technikem nejspíš patřil předchozímu hostu nebo pokojské. Nebo ho do pokoje přinesl některý z policistů, kterému se bůhví kde přilepil na podrážku. Vlas je lehký a snadno přenosný. Dokonce ho mohl do apartmánu přivát vítr zvenčí.

Zoe ovšem věděla, že ten vlas je důležitý. Jediný vlas, zvětšený a vyfotografovaný, rozřezaný, analyzovaný a uložený jako důkaz pod zámek, byl důležitý. Bože, a jak!

Respektive byl by důležitý, kdyby jej někdo porovnal se vzorkem jejích vlasů.

Lidské vlasy vykazují individuální rozdíly a pod mikroskopem je lze snadno rozlišit. Obsahují DNA. Vlasy poskytují nevyvrati-telný důkaz. Kolik lidí už poslaly za mříže nebo na popraviště!

Jestli Vanyu při pronásledování nezabijí a zatknou ho, určitě ji do toho namočí. Zoe si tím byla naprosto jistá. Neexistoval žádný rozumný důvod, proč by to neudělal, až ho porota shledá vinným. A to ho shledá.

Protože skutečně vinný byl.

Jak právě ona dobře ví.

Pochopitelně mu nikdo neuvěří. Zpočátku.

Do té doby, než si někdo vzpomene na zrzavý vlas v apartmánu hotelu Marimont. Nebo se Weaverová náhodou prořekne.

Weaverová. Proč se jí sakra svěřovala?

Zoe však nepokládala Weaverovou za hlavní problém. Tím byly lži. Lhaní, život ve lži.

Propletenec vláken… vlasy… vlákna zrzavých vlasů…

Bolest hlavy zesílila.

Zoe sáhla po sklenici s vodkou.

64

Okolnosti hrály Nočnímu odstřelovači do karet. Když vlak vjel do světla a zpomalil, viděl, že nástupiště ve stanici na rohu Triapadesáté ulice a Třetí avenue není zdaleka tak plně, jak touto dobou obvykle bývalo. Navíc seděl v posledním voze. Soupravy zastavují symetricky vzhledem k nástupišti a cestující, zejména pokud jich není moc, většinou nastupují do nejbližších, tedy pro-středních vagonů. Proč by se trmáceli až dozadu?

Zůstal sedět a po očku pozoroval mrtvou ženu s knihou na klí-ně. Když vlak konečně se škubnutím zastavil, tělo se setrvačností naklonilo a málem se zhroutilo na sedadlo, ale pak se zhouplo do protisměru a zůstalo vzpřímené. I kdyby do vagonu někdo nastoupil, než si všimne, že jeho spolucestující je mrtvá, Noční odstřelovač už bude dávno pryč. Až se vlak rozjede, tělo se možná svalí, ale i pak uplynou drahocenné minuty, než někdo vyhlásí poplach. A čas rovná se vzdálenost.

Dveře se se zasyčením otevřely.

Vstal a spěšně vykročil na nástupiště.

Čerstvý vzduch a otevřený prostor, v němž se náhle ocitl, v něm vyvolaly nečekaný pocit zranitelnosti. Kradmo se rozhlédl. U vozů dále vpředu se mísily proudy vystupujících a nastupují-cích pasažérů, ale zatím se žádná ovečka nerozhodla opustit stádo a vyhledat soukromí v posledním vagonu.

V okamžiku, kdy se otočil k odchodu, spokojen, že úspěšně završil další etapu úniku, Noční odstřelovač ztuhl při pohledu na vysokou postavu ve zmačkaném hnědém obleku, která zdánlivě netečně postávala na nástupišti.

Repetto.

Stál k němu téměř zády, ale určitě to byl on. A pomalu se otá-čel.

Většina vystupujících pasažérů už opustila vlak a spěchající zá-stup vpředu zhoustl, jak každý těsně před nástupem do vagonu zpomalil. Postava zmizela z dohledu.

Střelec však věděl, že se mu to nezdálo: Repetto je tady! Jeho mozek bleskurychle nabídl možná řešení situace a ve zlomcích vteřiny je analyzoval.

Kdyby se vrátil do vozu, Repetto si ho určitě všimne, až kolem něj poslední vagon, stále ještě dost pomalu, projede.

Méně riskantní bude, když zůstane na nástupišti a zamíří smě-rem od detektiva ke schodišti, které vede k postrannímu východu na ulici. Pokud okamžitě vyrazí, ostatní vystupující pasažéři ho snad před Repettovým pátravým pohledem zacloní.

Musel se rychle rozhodnout.

Vykročil a cestou ke schodům napínal uši, zda za sebou neuslyší rozruch, a současně pozorně sledoval obličeje lidí, kteří šli proti němu. Zdálo se, že jsou docela klidní, jejich výraz vyzařoval jen obvyklou netrpělivost, vlastní všem uživatelům newyorského metra.

S pocitem o něco lepším pokračoval v chůzi a snažil se zaplašit vnitřní hlas, který na něj křičel, aby se rozběhl a prchal do bezpečí. Utéct, nebo bojovat? Druhá možnost nepřipadala za daných okolností v úvahu.

Pak uslyšel jiný hlas. Hlášení staničního rozhlasu. Kvůli policejní akci je provoz metra až do odvolání přerušen. Nástupiště sborově zaúpělo, ale lidé se nezastavovali. Podobnou situaci zažili už mockrát a věděli, že vlaky se mohou rozjet třeba za pár minut. Ještě nenastal čas změnit plány, zvážit, zda by nebylo rozumnější vrátit se na ulici a zvolit jiný způsob dopravy.

Noční odstřelovač shrbil ramena. Musel se hodně ovládat, aby se nerozběhl. V zádech ho mrazilo, jak se nervová zakončení jitřila a svaly napínaly v očekávání kulky. Kulky z Repetto vy zbraně. Kráčel dál. Od betonového schodiště, které vedlo na povrch, do noci, která jej milosrdně ukryje, ho dělilo posledních pár metrů.

V podzemí bylo horko a Noční odstřelovač se potil. Tak silně, že k němu cestující, kteří ho míjeli, začali zvedat zvědavé pohledy. Jedna žena se dokonce zastavila a očividně zvažovala, jestli se nemá zeptat, zda nepotřebuje pomoc. Pak si však všimla otrhaných šatů, uvědomila si, koho má před sebou (aniž tušila, jak hluboce se mýlí), a spěšně pokračovala na nástupiště.

Se soustředěným úsilím nutil nohy k pomalému pohybu. Jeden krok. Druhý. Další… Puška pod kabátem mu bolestně narážela do stehna a jen obrovské vypětí vůle mu zabránilo změnit rytmus pohybu, a přilákat pozornost.

Už jsi skoro u schodů…

Blízko chladné, bezpečné noci…

Míjející tváře… Stále stejný výraz… Repetto za zády…

Už jsi skoro u schodů…

Bobby seděl obličejem ke kolejím. Opíral se zády o ocelový pilíř a snažil se být co nejméně nápadný. Stanici na rohu Triapadesáté ulice a Třetí avenue si vybral proto, že patřila k nejživějším. Cloumalo jím zoufalství a pocit zmaru. Kvůli řádění Nočního odstřelovače ve městě rapidně ubývalo míst, kde se po setmění shromažďoval větší počet lidí. Vrah škodil každému podnikání, od burzovních obchodů na Wall Street až po žebrání v ulicích, jímž si lidé jako Bobby vydělávali na skrovné živobytí.

Nezákonná žebrota ve stanici metra mu vynesla přesně šest dolarů a sedm centů. Nic moc, ale aspoň něco. Poté, co zahodil mobilní telefon a vzdal se snahy přesvědčit policii, aby mu uvěřila, prošel pěšky přes půl města a byl totálně vyčerpaný.

Uslyšel hlášení, že kvůli policejní akci bude provoz metra přerušen. Nijak ho to nevzrušilo, takových poplachů už zažil. Infarkt, vražda, nějaký chudák spadl z nástupiště pod přijíždějící vlak. Opřel se zátylkem o studenou ocel a povzdechl si. Na ničem už nezáleží. Nemá cenu si s tím lámat hlavu. Jeho budoucnost končila přítomností.

A právě tehdy čirou náhodou zaletěl pohledem k nástupišti - a spatřil bezdomovce, kterého časně zvečera sledoval. Muže, který nezapadal do obrazu.

Namáhavě se vyškrábal na nohy a belhal se za ním, pohled upřený na postavu v dlouhém odrbaném plášti. Nedalo se říct, že podezřelý spěchá, ale přesto šel rychleji než ostatní lidé na nástupišti.

Bobbymu náhle blesklo hlavou, jestli je ten člověk skutečný. A i když je skutečný, jde o téhož muže? Koneckonců, ted se na něj díval jenom zezadu.

o/Hej!”

Výkřik Bobbyho zabolel v hrdle. Odkašlal si a zkusil to znovu. „Hej! Hej, brácho!”

Podezřelý ho však přes hlášení staničního rozhlasu o dočas-ném přerušení provozu neslyšel.

Nebo snad ano? Ted přidal do kroku.

Běžel.

Bobby se za ním rozběhl. Už mu neuteče. Tentokrát ne.

Noční odstřelovač hlas za sebou opravdu slyšel, jenom si nebyl jistý, zdali výkřik platil jemu.

Ještě než jeho mozek dospěl k závěru, že už je tak blízko u schodiště, že se může rozběhnout, nohy samovolně sprintovaly. Pravou rukou si tiskl k tělu pušku ukrytou pod kabátem, levou paží mával kolem sebe, aby udržel rovnováhu a současně byl připraven zastrašit nebo uhodit každého, kdo by mu zastoupil ces-tu. Proklouzl kolem muže, jenž si při loudavé chůzi četl noviny, loktem odstrčil ženu, která kráčela se sklopenou hlavou a táhla za sebou kufr na kolečkách.

Zvládne to. Ted už si byl jistý, že to zvládne!

V první chvíli si uniformovaného policisty, jenž sestupoval po schodech proti němu, nevšiml. Když ho konečně zaregistroval, jeho mysl nemusela řešit žádnou otázku. Noční odstřelovač ne-zaváhal.

Plynulým pohybem zvedl pušku zpod pláště, namířil na mod-rou uniformu a stiskl spoušť.

Repetto uslyšel prásknutí a zvrtl se za zvukem. Lidé na nástupiště zareagovali na výstřel zalehnutím nebo úprkem do nejbližšího úkrytu, takže Repettovi nic nezakrývalo pohled na strážníka, který se řítil po schodišti a ukazoval přitom na shrbenou spěchající postavu v odřeném dlouhém plášti a s obnošenou baseballovou čapkou na hlavě. Policista zavrávoral a upadl. Prchající shrbená postava se otočila a Repetto spatřil pušku, která se vynořila pod kabátem a mířila na něj.

Nemotorně sáhl do pouzdra pro revolver a kolem ucha mu hvízdla kulka. Ruce jako by mu ochrnuly, v prstech ztratil cit.

Zdálo se mu, že jeho čas běží mnohem pomaleji než čas muže s puškou.

Další výstřel, ne tak hlasitý.

Zraněný strážník se opíral o loket a střílel na útočníka. Pistole mu v ruce divoce poskakovala.

Noční odstřelovač si uvědomil, že se ocitl uprostřed křížové palby. Seskočil do kolejiště a rozběhl se k protějšímu nástupišti, které sloužilo vlakům jedoucím opačným směrem.

Záblesk světla a závan větru Repettovi prozradily, že po druhé koleji se velkou rychlostí blíží souprava, jejíž řidič se snažil dojet do stanice před zastavením provozu. Pochopil, že tím se vrahovi otevírá možnost úniku. Pokud vyšplhá na protější nástupiště včas, vlak ho spolehlivě ukryje a bude mít volnou cestu.

A zdálo se, že to opravdu stihne.

Navíc se nyní pohyboval metr pod úrovní nástupiště a Repetto na něj nemohl vystřelit ze strachu, že zasáhne někoho z cestujících, kteří zalehli na beton. I zraněný strážník zastavil ze stejného důvodu palbu. Neměli na vybranou. A ted se mu Noční odstřelovač dokonce úplně ztratil z dohledu.

Ten parchant to zvládne!

Vrah si únik přesně načasoval. Než skočil před přijíždějící vlak, otočil se a vypálil po Repettovi poslední kulku, aby ho donutil přikrčit se a zabránil mu v pokusu o šťastný výstřel, zásah z revolveru na takovou dálku by skutečně vyžadoval zázračnou porci štěstí.

Jednoduchá úloha z rizikového managementu. Zatím pokaždé vyvázl. Přežije i tohle a bude se dál vysmívat svým pronásledo-vatelům.

Puška práskla. Byl si vědom, že nemá šanci Repetta trefit, ale to také účelem výstřelu nebylo. Viděl, jak se detektiv přikrčil jako herec na jevišti na příkaz režiséra.

Ne jako. Doopravdy. Noční odstřelovač tuto scénu skutečně re-žíruje.

Viděl Repetta, viděl přijíždějící vlak, viděl všechno. Otočil se k protějšímu nástupišti, sklonil pušku a několika sebevědomými kroky přistoupil ke koleji. Věděl, že jeho načasování je dokonalé.

„Ty! Hej, brácho!”

Znovu ten hlas. Ale není to policista. Ten by ho neoslovil brácho.

Noční odstřelovač otočil hlavu a spatřil otrhaného bezdomovce. Blázen, nuzák, vyděděnec, a přesto někdo vzdáleně a bolestně známý.

„Hej, brácho! Bratře!”

Bratře? Kdo to proboha je?

Muž zvedl ruku a Noční odstřelovač si v první chvíli myslel, že na něj míří pistolí. Ale dlaň byla prázdná. Ten chlap prostě předpažil a roztáhl prsty, jako kdyby se ho chtěl přes propast času a vzdálenosti dotknout. Jako kdyby se snažil navázat lidský kontakt.

A dotkl se.

Střelec to cítil v srdci, v duši.

Rychle ze sebe setřásl překvapení a rozběhl se přes koleje před přijíždějícím vlakem.

A uvědomil si, že jeho načasování už tak přesné není.

Repetto viděl, jak se horní polovina vrahova těla otáčí k ně-mu, a postřehl hrozivé ústí hlavně. Instinktivně se přikrčil, a když zvedl hlavu, úžasem zamrkal. Noční odstřelovač přestal utíkat a strnule stál.

Svět jako by se zastavil spolu s ním. Pak kouzlo pominulo. Střelec sklonil zbraň, odrazil se a skočil před vlak.

Tentokrát se Repettovi zdálo, že mu čas běží rychleji než vrahovi.

Souprava narazila do muže s puškou a jeho torzo zmizelo.

Z kolejiště se ozvalo zaječení, vzápětí pohlcené ocelovým skřípěním kol. Vlak za sebou táhl roztrhanou mrtvolu kolem Repetta, kolem Bobbyho a ještě dalších sto metrů, než zastavil.

Repetto kráčel stále rychleji k přední části soupravy a obcházel či přeskakoval lidi, kteří vycítili, že nebezpečí už pominulo, a za-čali vstávat. Mrtvý Noční odstřelovač působil jako oko hurikánu - hnal všechny jedním směrem a přitahoval je do jednoho bodu.

Ale zatímco se celé nástupiště sbíhalo k mrtvole, jeden muž se vydal proti proudu. Bezdomovec v ošuntělých šatech pomalu kulhal opačným směrem k východu na ulici.

Repetto si ho všiml, ale v příští vteřině ho pustil z hlavy.

Nebyl důležitý.

65

Vražedná řádění Nočního odstřelovače skončilo.

Město mohlo po setmění zase volně dýchat.

Dante Vanya byl dlouhé týdny hlavním tématem zpráv, ale pak se zmínky o něm přesunuly na vnitřní stránky novin a po čase zcela vymizely. Zařadil se po bok dalších neblaze proslu-lých sériových vrahů, jako byl jeho jmenovec Noční pavouk nebo Samův syn, a stal se součástí dějin a tradice velkoměsta, předmětem zkoumání vědců, ne pátrání policistů.

Repetto se vrátil do aktivní výslužby a upevnil vztah s Lorou. Oba se také sblížili s Amelii. Skutečnost, že dcera málem přišla o život, jim oběma změnila úhel nazírání na svět a začali si více vážit přítomnosti, která se rychle stane minulostí.

Měsíc po smrti Nočního odstřelovače se Meg nastěhovala k Alexovi a zprvu opatrný vztah rychle přerostl v léčebný proces - pro oba. Dala si za úkol naučit Alexe znovu žít a důvěřovat, ale sama si s každým uplynulým dnem stále zřetelněji uvědomovala, že také ona potřebuje jeho pomoc. Byl to poněkud problematický a občas i bolestný vztah, ale oba cítili, že stojí za vynaložené úsi-lí, protože věděli, co se nachází na druhé straně bolesti. Všechno v životě má svou cenu. Meg tomu věřila. Její práce jí denně poskytovala důkazy. Na vlastní oči se mohla přesvědčit, že lidé, kteří této pravdě nevěří a neřídí se jí, pomalu umírají. Paralelní svět policisty. Už v něm dokázala žít. U Alexe našla pochopení. Oba je nalezli.

Policistka Nancy Weaverová byla za projevenou vytrvalost a iniciativu povýšena (vrátili jí vytoužený zlatý odznak detektiva), veřejně vyznamenána a převelena do divize speciálního vyšetřování, jednotky pro zvlášť obtížné případy. Její budoucnost v NYPD byla tak zářivá, že mohla člověka oslepit.

Starosta se po zranění úplně uzdravil. Přestože byl střelen do hrudi, předstíral lehké kulhání, a vyhříval se ve svém nově naby-tém postavení největšího hrdiny New Yorku.

Bobby Mays, který jako první podezříval Nočního odstřelovače a mamě se na něj pokoušel upozornit policii, se stal místní a posléze národní celebritou. S každým poskytnutým rozhovorem, s každým vystoupením v rozhlase či na obrazovce sympatie veřejnosti k němu vzrůstaly, a když se objevil v talkshow na celostát-ním televizním okruhu, byl založen speciální fond, z něhož měla být hrazena jeho lékařská péče. Prostředky získané ve veřejné sbír-ce mu zajistí pomoc, kterou potřebuje. Dostal šanci.

Jednoho teplého večera seděl Repetto s Lorou v předzahrádce restaurace v Upper West Side naproti Central Parku. Objednali si jen lehkou večeři, protože měli namířeno do divadla a po představení si chtěli ještě někam zajít. Repetto odmítl dezert a usrkával kávu bez kofeinu, před Loru postavil číšník velký šálek kapu-čína.

„Není tohle místo, kde byl zavražděn ten mladý finanční čaroděj a spisovatel?” zeptala se Lora.

Repetto odložil šálek na talířek a rozhlédl se. „Bože můj, je! Lee Nasad! Už jsem zapomněl? Nezdá se ti, že stárnu?”

„Samozřejmě. Oba stárneme.”

„Všichni stárnou,” dodal Repetto.

„Dante Vanya a jeho oběti ne.”

„Máš pravdu.” Zvedl šálek ke rtům.

„Včera jsem zavolala Zoe Bradyové a zeptala se jí, jestli si ne-chce zajít na oběd. Odmítla. Zmínila se, že podala výpověd a odchází z oddělení.”

Repetta to nepřekvapilo. Díval se za mladou dvojicí ve sportovních soupravách a zářivě bílých teniskách na nohou. Muž před sebou tlačil kočárek pro dvojčata. .

„Nezeptal ses mě, proč Zoe končí.”

„Hm, nezeptal. Proč?”

„Řekla mi, že chce odejít do soukromého sektoru. Založit si vlastní praxi. Prý už veřejnosti sloužila dost dlouho a rozhodla se, že si vydělá víc peněz. Tvrdí, že to sama sobě dluží.“

„Možná má pravdu.”

„Podle toho, jak se mnou mluvila, jsem usoudila, že už si spolu na oběd nezajdeme.”

„Čistý rozchod.“ poznamenal Repetto. „Někdy je to tak lepší.”

Lora naklonila velký šálek a napila se. Bílá pěna na povrchu nápoje jí zanechala na horním rtu úzký bílý knírek. „Její přístup se mi moc nelíbil.”

„Nezlob se.”

„Na koho?”

„Cože?”

„Na tebe, nebo na ni?”

„Co na mě nebo na ni?”

„Se nemám zlobit.”

„Na Zoe?”

„Ach bože, Vine.” Lora si deprimované povzdechla. „Naše rozhovory upadají a ztrácejí smysl. Asi opravdu stárneme.”

Repetto se na manželku usmál. „Ty ne. Tebe se čas nedotýká.”

Nevypadala o moc šťastněji, ale Repetto věděl, že ji kompli-mentem potěšil. Snažila se pít tak, aby jí na rtech nezůstala další pěna, a dívala se na něj přes stůl jako na hlavolam, který ani po tolika letech nedokázala rozluštit.

„Jedno se musí Zoe přiznat.” Lora odložila šálek a špičkou prstů si elegantně otřela rty. „Ve své práci se opravdu vyznala. Profil Nočního odstřelovače vypracovala téměř naprosto přesně. Určila přibližný věk, popsala jeho vzhled a způsob myšlení, vztah ke spáchaný vraždám, které pokládal za tahy figurkami v jakési zvrácené šachové partii.”

A že byla pořádně zvrácená, ušklíbl se Repetto v duchu a nahlas řekl: „To jí nikdo neupírá.”

Nezmínil se Loře, a nezmíní se o tom nikomu -, že při prohlídce Vanyova bytu se žádná zrzavá paruka nenašla. Ani zrzavý vlas.

Některé věci prostě člověk nikdy s jistotou neví a neměl by vědět, i kdyby tu jistotu mohl získat.

„A ta Weaverová taky,” pokračovala Lora. „Další ženská, která se vyzná.”

„No jo,” připustil Repetto. „Bude z ní dobrý detektiv.”

„Nejen to. Umí jednat s lidmi. Jednoho dne z ní bude důstojník. A vysoký.”

„Weaverová to v oddělení dotáhne daleko.“ souhlasil Repetto. „Dokáže uchovat tajemství. A umí hrát šachy.”

Zvedl ruku a zamával na číšníka. „Učet prosím.”