Proroctví O Apokalypse

Scott Mariani

Domino (2010)

Hodnocení:

**

Štítky:

Thrillery, Literatura česká

Bývalý agent Ben Hope má už dost života v neustálém nebezpečí, a proto se vrací ke studiu teologie v Oxfordu. Mohl ale tušit, že osud s ním bude mít i tentokrát jiné plány… Nechá se přemluvit k účasti na pátrání po záhadně zmizelé archeoložce Zoë Bradburyové a záhy zjišťuje, že se nevědomky stal součástí nejnebezpečnější mise ve svém životě.

Copyright © 2009 by Scott Mariani

Translation © 2009 by Petr Štádler

Cover design © 2010 by DOMINO

Veškerá práva vyhrazena. Žádná část tohoto díla nesmí být reprodukována ani elektronicky přenášena bez předchozího písemného souhlasu majitele autorských práv.

Z anglického originálu THE DOOMSDAY PROPHECY, vydaného nakladatelstvím Avon, Londýn 2009,

přeložil Petr Štádler

Odpovědná redaktorka: Karin Lednická

Jazyková redakce: Lukáš Foldyna

Korektura: Hana Bončková

Technický redaktor: Martin Pech

Sazba: Dušan Žárský

Obálka: Marek Šebesta

Vytiskla tiskárna Finidr Český Těšín

Vydání první

Vydalo nakladatelství DOMINO, Na Hradbách 3,

Ostrava 1, v září 2010

ISBN 978-80-7303-546-4

PODĚKOVÁNÍ

Znovu bych rád poděkoval úžasnému redaktorskému a produkčnímu týmu – opomíjeným hrdinům, kteří svou prací překlenují propast mezi samotářskou fází autorova snažení a oním kouzelným okamžikem, kdy se kniha člověku zhmotní v rukou.

Dík patří i mé agentce Broo Dohertyové – jsi hvězda. Stejně tak děkuji Dianě Daveyové, Timu a Dawn Boswellovým a všem ostatním, kteří se přímo či nepřímo podíleli na vzniku této knihy.

Malcolmovi a Isabelle

„Blaze tomu, kdo předčítá slova tohoto proroctví a blaze těm, kdo slyší a zachovávají, co je tu napsáno, neboť čas je blízko.“

Kniha Zjevení 1:3 Bible svátá

1

KORFU, ŘECKÉ OSTROVY, ČERVEN 2008 PRVNÍ DEN

Během té noci ji unesli.

Objevili, že žije na tomto bujném a přepychovém ostrově, tři dny čekali na slunci, sledovali ji a přemýšleli, co podniknou. Bydlela v pronajaté vile postavené ve stínu olivovníků, které dům oddělovaly od okolí, na vysokém útesu tyčícím se nad křišťálově čistou mořskou hladinou.

Žila sama a unést ji mělo být snadné. Jenže v domě se konal, jeden večírek za druhým a hosté tu tančili a popíjeli doslova čtyřiadvacet hodin denně. Pozorovali dům, ale přiblížit se nemohli.

A tak spřádali plány – do posledního detailu. Jak se dostanou dovnitř, jak ji zajmou, jak ji odvezou. Museli postupovat důmyslně a diskrétně. Byli čtyři – tři muži, jedna žena. Věděli, že je to její poslední den na ostrově. Zarezervovala si na následující den ráno let z Korfu a mířila zpátky domů – kde unést ji by bylo mnohem, mnohem složitější.

Takže dnes večer, nebo nikdy. Strategicky vzato byla na to, aby zmizela, ideální doba. Ráno ji nikdo hledat nebude.

Čekali do večera, až bude večírek na rozloučenou v plném proudu. V místní autopůjčovně si za hotové najali nevýraznou limuzínu, která nevzbudí žádnou pozornost. Jeli mlčky. Aniž by je někdo spatřil, zaparkovali u cesty asi sto metrů od vily ve stínu skupinky olivovníků.

A tiše přihlíželi. Luxusní, impozantní osvětlená budova z bílého kamene celá zářila do tmy a stromovím k nim přes jezírko doléhala hudba a smích. Viděli, jak na všech třech samostatných balkónech domu tančí páry a další hosté postávají kolem a popíjejí, jiní se zase opírají o zábradlí, rozhlíží se do dáli a kochají se krásným večerem.

Pod nimi se ve svitu měsíce třpytila vodní hladina. Bylo teplo, vzduch prosycovala nasládlá vůně květin a od pobřeží vanul jemný větřík. Čas od času před domem zastavilo auto, které přivezlo další várku hostů.

Když se přiblížila jedenáctá hodina, spustili akci. Dva muži na předních sedadlech se pouze pohodlněji usadili, protože mohli mít před sebou dlouhé čekání. Byli na to zvyklí. Muž se ženou na zadních sedadlech si vyměnili pohled a krátce na sebe kývli. Žena si rukou přejela lesklé černé vlasy, mírně si je stáhla dozadu a svázala gumičkou. Potom si ve zpětném zrcátku zkontrolovala make-up.

Otevřeli dveře a vystoupili z auta.

Neohlíželi se. Muž nesl láhev vína – nějakou drahou místní značku. Vystoupili ze stínu a vykročili do vily. Prošli branou a po schodech na verandu ke vstupním dveřím. Dvojka v autě je pozorovala.

Pár vstoupil do vily. Jejich smysly musely uvyknout světlu a hluku uvnitř. Beze slov nenuceně, ale profesionálně proplouvali davem. Dokázali s ním splynout. Řada hostů už stejně byla dost pod parou na to, aby si jich všimli, a to jim naprosto vyhovovalo. Všude se válela spousta prázdných láhví a vzduchem se nesla oblaka kouře, často ovšem nikoliv obyčejného tabákového.

Pár bloumal stylovými bílými místnostmi a rozhlížel se po nákladné vnitřní výzdobě. Rychle lokalizovali svůj subjekt a dbali na to, aby ho ani na okamžik neztratili z očí.

Nic netušila.

Byla středem pozornosti a zdálo se, že si to užívá. Věděli o ní, že v minulosti neváhala nezměrně a lehkomyslně rozhazovat jako člověk, který počítá s tím, že mu to ještě mnohem víc vynese. Šampaňské zdarma teklo proudem. Lidé obléhali samoobslužný bar v rohu hlavního sálu a vydatně nasávali.

Dvojice dívku sledovala se zaujetím vědců, kteří pozorují laboratorní krysu a přesně vědí, jak skončí. Byla mladá a atraktivní

– jako na fotografiích: Blond vlasy měla teď o něco delší, opálená pleť jí zvýrazňovala úžasně zářivé modré oči. Na dnešní večírek si oblékla bílé bavlněné kalhoty a žlutou hedvábnou halenku. Mnoho mužů na její postavu vrhalo zálibné pohledy.

Jmenovala se Zoë Bradburyová. Měli o ní spoustu informací. Bylo jí šestadvacet, ve svém věku už díky tvrdé práci dosáhla závratné kariéry a u kolegů si vydobyla uznání jako spisovatelka, vědkyně, historička, biblická archeoložka. Byla svobodná, ale neustále ji obklopoval dav mužů. Cítila se v jejich společnosti dobře, to si dvojice sama odvodila z toho, jak Zoë flirtovala a tancovala se všemi pohlednými chlapíky. Narodila se v Anglii, vyrostla a vystudovala v Oxfordu. Znali i jména jejích rodičů, věděli toho spoustu. Prověřili si ji do nejmenších detailů, shánět informace uměli. Za to byli placeni.

Plán byl jednoduchý. Žena se po několika minutách vypaří a muž se přiblíží k cílovému subjektu. Nabídne jí skleničku, možná s ní trochu zaflirtuje. Bylo mu třicet a něco, měl pěkně formovanou postavu a pohlednou tvář, takže si byl poměrně jistý, že si ho dívka připustí k tělu natolik, aby jí mohl do pití nenápadně přihodit omamnou látku – chemikálii, která působí postupně a účinkuje přesně tak, že to vypadá, jako by přebrala vína, s tím rozdílem, že tahle látka ji uspí na dlouhé hodiny. Vzhledem k tomu, jak do sebe obrací jednu skleničku za druhou, nikdo se nepozastaví nad tím, že se bude muset jít nahoru vyspat. Večírek časem dospěje ke svému závěru, hosté se rozejdou domů a potom nastane jejich chvíle: přenesou ji do připraveného automobilu. Na smluveném místě už čekal přístavní člun.

Přesně jak čekali, nebylo obtížné se s ní seznámit. Muž se představil jako Rick, chvíli se s ní bavil, vrhal na ni úsměvy a koketoval s ní. Potom jí nabídl martini. Neodmítla. Odešel k baru, drink jí namíchal a rychle a s profesionální zručností do něj přisypal obsah ampulky, kterou měl u sebe. S úsměvem jí nápoj donesl a podal.

„Na zdraví,“ usmála se, rozverně pozdvihla skleničku a zlatý náramek jí ze zápěstí sklouzl na opálené předloktí.

A tehdy se plán začal bortit. V rohu místnosti stál muž. Nevšimli si ho, dokud si to zničehonic nenamířil k nim. Rázně přistoupil blíže, chytil Zoë za ruku a požádal ji o tanec. Jeho tvář znali. Několikrát ho zahlédli, když pozorovali vilu. Bylo mu asi pětačtyřicet, měl štíhlou postavu a elegantní oblek, na spáncích se mu tvořily první šediny. Nevěnovali mu přílišnou pozornost – až dosud.

Přikývla, a aniž by se napila, odložila skleničku na stůl. A potom muž učinil něco podivného, alespoň tedy na to, jak střízlivě vypadal: kolenem nemotorně vrazil do stolu, jako by to udělal schválně. Sklenička se převrhla a pití se vylilo na podlahu.

A oni přitom měli jedinou ampulku. Sledovali, jak ji postarší muž odvádí ven na verandu, kde hosté pod hvězdnou noční oblohou tančili v pomalém jazzovém rytmu.

V situaci, která nastala, postupovala dvojice tak, jak byla vycvičena: improvizovala. Veškerá jejich komunikace se odehrávala prostřednictvím kradmých pohledů a nepatrných gest, která nikdo z nezasvěcených nemohl postřehnout. Stačilo několik vteřin a už měli nový plán: někde se usadit, splynout s pozadím. Potom vyklouznout ze dveří a skrýt se v domě, dokud hosté neodejdou a ona neosamí. To byla hračka. Neměli naspěch. Nenápadně se vytratili z přeplněné verandy, opřeli se o zed a usrkávali pití.

Všimli si, že mezi jejich subjektem a starším mužem panuje jisté napětí. TI dva spolu chvíli tančili a vypadalo to, jako by se muž dívku pokoušel o něčem přesvědčit. Šeptal jí do ucha, působil přitom nervózně, ale zároveň se snažil vystupovat diskrétně.

Nikdo kromě dvojice si toho nevšiml. Ať už jí říkal cokoliv, odmítla. Na okamžik to vypadalo, že mezi nimi vypukne hádka, potom však muž ustoupil. Jakoby smířlivě jí rukou pohladil paži, poplácal ji po tváři a odešel z večírku. Dvojice sledovala, jak odchází ke svému mercedesu a odjíždí.

Bylo jedenáct třicet dva.

Ve čtvrt na dvanáct spatřili, že se dívá na hodinky. Potom se nečekaně rozhodla párty ukončit. Vypnula hudbu a rozhostilo se nenadálé ticho. Všem se omluvila s tím, že odlétá brzy ráno, poděkovala jim, že přišli, popřála jim hezký večer a rozloučila se.

Všichni byli trochu překvapení, ale nikoho to příliš nerozladilo. Za takového vlahého letního večera se na ostrově jistě konala celá řada jiných večírků.

Neměli na vybranou, museli odejít s ostatními. Nedalo se nikam vytratit a ukryt. Svou nespokojenost však dobře skryli. Nebylo se čeho bát, šlo jen o drobný zádrhel. V tichosti se odebrali zpátky k místu, kde se ve stínu olivovníků schovával jejich vůz.

„Co teď?“ zeptal se řidič.

„Počkáme,“ odpověděla žena ze zadního sedadla.

Plavovlasý muž se zamračil. „Těchhle hovadin už bylo dost. Dej mi zbraň, já tu krávu sundám. A hned.“ Natáhl ruku a luskl prsty. Řidič pokrčil rameny a z pouzdra pod bundou vytáhl pistoli ráže devět milimetrů. Světlovlasý chlapík zbraň popadl a začal vystupovat z auta.

Žena ho zarazila. „Vzpomínáš, co jsme si řekli? Musíme postupovat nenápadně. Žádný masakr nebude.“

„Kašlu na to. Já…“

„Počkáme,“ zopakovala a šlehla po něm výhrůžným pohledem, který ho umlčel.

A vtom zaslechli zvuk motorky.

Byla přesně půlnoc.

2

U GALWAYSKÉ ZÁTOKY, ZÁPADNÍ POBŘEŽÍ IRSKA O DVĚ MINUTY POZDĚJI, 22:02 BRITSKÉHO ČASU

Ben Hope stál v šeřící se místnosti – dost dlouho na to, aby se mu úplně rozpustil led v jeho whisky. Upřeně hleděl z okna. Slunce zapadalo za obzor Atlantiku a zbarvovalo oblohu karmínovými a zlatými šmouhami. Od západu se stahovaly mraky a na oceán se snášela noc.

Sledoval, jak se vlny tříští o černá skaliska. Tvář měl klidnou, ale hlavou se mu honily myšlenky. Bylo mu mizerně a whisky nezabírala. Pronásledovaly ho představy a vzpomínky, které nedokázal zapudit, a vlastně ani nechtěl. Přemýšlel o svém životě. O věcech, které v minulosti udělal a jichž litoval. O věcech, které už nebude moci zopakovat, čehož litoval ještě více. O budoucnosti a životní prázdnotě, která ho podle něj nevyhnutelně čekala. O koloběhu osamělých dní a osamělých nocí.

Možná to tak nemusí být.

Láhev stála na nízkém stolku za jeho zády. Pil jemnou sladovou skotskou, desetiletou. Ještě odpoledne byla láhev plná, teď už v ní zůstalo jen na pár prstů na dně.

Vedle láhve spočívala bible – stará, vázaná v kůži, opotřebovaná. Tuhle knihu dobře znal.

A vedle bible ležela pistole. Browning Hi-Power ráže devět milimetrů, pravidelně používaný, čistý a naolejovaný, se třinácti nablýskanými náboji v zásobníku a jedním v závěru. Ležel tam takhle už dlouhé hodiny odjištěný, úderník natažený, hladká měděná špička první nábojnice v rovině s hlavní. Rukojeť střelci svůdně kynula, čekala na jeho rozhodnutí.

Ta jediná kulka by stačila.

Někde v zšeřelé místnosti zazvonil telefon. Ben se nehýbal. Nechal telefon vyzvánět, dokud to volající nevzdal.

Čas plynul. Slunce zaplulo do oceánu, obloha a vlny potemněly pod nočním příkrovem a jediné, co Ben rozeznával, byl vlastní odraz v okenní tabulce.

Znovu se rozdrnčel telefon.

Ani tentokrát se nepohnul. Po půl minutě vyzvánění opět ustalo a do místnosti doléhalo jen vzdálené burácení Atlantiku.

Odvrátil se od okna a přešel k nízkému stolku. Odložil prázdnou sklenici a sáhl pro pistoli. Vzal ji do ruky a potěžkal její masivní ocel v dlani. Na lesklém povrchu zbraně se slabě třpytily paprsky měsíčního světla. Dlouho na pistoli upřeně hleděl a potom vycvakl pojistku.

Velmi pomalým pohybem si ji obracel proti sobě, až hleděl přímo do hlavně. Držel ji v rukou naopak a palec mu spočíval na spoušti. Přiložil si ji k hlavě a na čele ucítil chladivý polibek jejího ústí. Zavřel oči. V duchu spatřil ji – její tvář, tak jak mu utkvěla v paměti: usměvavou, plnou života, krásnou a šťastnou, láskyplnou.

Tolik mi chybíš.

Povzdechl si.

Dnes ne, pomyslel si. Ten den ještě nenastal.

Nechal ruku s pistolí klesnout k boku a chvíli jen tak stál. Zbraň se mu přitom volně pohupovala v ruce. Potom zacvakl pojistku, položil pistoli na stůl a opustil místnost.

3

KORFU 0:03 ŘECKÉHO ČASU

Robustní skútr značky Suzuki Burgman vezl Zoë Bradburyovou po klikaté silnici a chladivý vítr si pohrával s jejími vlasy.

Za zády se jí objevil vůz se silnými světlomety, které osvětlovaly notný pruh silnice před ní. Řidič na ni zablikal. Vrtalo jí hlavou, kdo to může být. Snad nějaký poslední opozdilec vracející se z jejího večírku?

Bylo to ale zvláštní. Když zavírala okenice a zamykala, nevšimla si, že by venku ještě zbyla nějaká auta.

Jela dál, pouze trochu přidala plyn a nabrala rychlost. Kolem ní ubíhal jeden strom za druhým a vítr se jí opíral do vlasů a do oblečení. Světla ve zpětném zrcátku se zmenšila, až zmizela úplně.

Pousmála se. Byla ráda, že si Nikos vzal všechny její věci k sobě. Na skútru by je nepřevezla a takhle se alespoň mohla naposledy pořádně svézt, než ráno odletí domů do Oxfordu. Skútr o obsahu čtyři sta kubických centimetrů dokázal vyvinout dost vysokou rychlost na to, aby jí naháněla strach – a vzrušení a riziko milovala. Ještě více přidala plyn a na tváři se jí rozlil spokojený úsměv.

Jenže pak se světla v zrcátku objevila znovu. Tentokrát se k ní vůz přiblížil ještě víc a záře jeho reflektorů ji oslepovala. Trochu zpomalila a sjela ke krajnici, aby ho nechala předjet.

Ale nepředjel ji, jen zpomalil jako ona a držel se za ní. Podrážděně na řidiče mávla, ať jede, ale nereagoval. Motor auta přehlušoval vrčení skútru.

No tak fajn, takže nějaký idiot, který chce závodit. Jí to nevadilo. Rozjela se na plný plyn a ponořila se do serpentin, jimiž teď projížděla s náklonem. Auto se pustilo za ní. Stiskla plynovou páčku ještě silněji a vzdálenost mezi ní a pronásledovatelem se zvýšila. Ne však na dlouho – auto ji vzápětí opět dojelo a tentokrát se za ni zavěsilo tak těsně, že si na zlomek vteřiny s hrůzou pomyslela, že do ní zezadu vrazí.

Srdce už jí teď bušilo jako splašené. Závodění na temné prázdné silnici, kolem níž zběsilým tempem na každé straně ubíhají stromy, už najednou nebyla taková zábava.

Na pravé straně kousek před ní se objevila lesní cesta. Zoë si vzpomněla, kam vede – párkrát se po ní procházela. Na konci ji přehrazovala zamčená brána a nešlo jet dál, ale mezi sloupkem a rozpadající se kamennou zídkou byla úzká mezírka, tak akorát pro kolo nebo motorku.

Suzuki kodrcalo po vedlejší cestě, prakticky nezpevněné, na měkkém povrchu, který podkluzoval pod koly, dostávalo smyky a řidička měla co dělat, aby si nad skútrem udržela kontrolu. Ve zpětném zrcátku se znovu přibližovaly reflektory.

Co můžou chtít?

Brána se rychle blížila. Třicet metrů. Dvacet. Zmáčkla brzdy, zavrávorala, ale do mezírky se trefila – se skřípěním odíraného plastu se suzuki protáhlo dovnitř. Auto za ní se smykem zabrzdilo a najednou už mu zase ujížděla.

Zajásala. Dokázala to.

Potom ale ještě jednou pohlédla do zrcátka a ve světlech stojícího automobilu spatřila postavy. Běžící postavy. Postavy se zbraněmi.

Za zády se jí ozvala hlasitá rána. Její stroj se prudce zatřásl a praskla mu zadní pneumatika.

Ztratila nad skútrem kontrolu, sklouzla z něj a cítila, jak letí vzduchem. Tvrdě sebou praštila o zem.

To byla na dlouhou dobu poslední věc, kterou si Zoë Bradburyová pamatovala.

4

THAMES DITTON, HRABSTVÍ SURREY, ANGLIE DRUHÝ DEN

Vysoká pozlacená vrata byla otevřená a Ben projel pod jejich klenbou. Soukromá příjezdová cesta, po níž se ubíral, se vinula dlouhým stromořadím, které nad ní vytvářelo jakýsi tunel a v odpoledním horku se příjemně zelenalo a chladilo. Za zatáčkou se stromy rozestoupily a v dáli za pěstěnými trávníky, které připomínaly samet, Ben spatřil pozdně georgiánské venkovské sídlo. Po křupajícím štěrku dojel na parkoviště a své pronajaté Audi Quattro zastavil vedle všech těch bentleyů, rolls-royceů a jaguárů.

Vystoupil, upravil si kravatu a vklouzl do saka drahého obleku, který si pro tuto příležitost zakoupil. Byl si celkem jistý, že příležitost obléknout ho podruhé už nikdy mít nebude. Větřík k němu nesl tóny big bandu, a proto si to namířil přes trávník dozadu za dům, odkud se hudba linula. Otevřely se před ním rozsáhlé pozemky panství.

Hosté postávali v hloučku okolo pruhovaného zahradního stanu na trávníku. Smích, brebentění. Dlouhé stoly s jednohubkami, číšníci nosící tácy s nápoji. Zeny v letních šatech a velkých květinových kloboucích. Svatební hostina byla mnohem okázalejší, než Ben čekal.

Charlie si polepšil, blesklo mu hlavou. Na praktického, přízemního Londýňana, který začínal jako řidič náklaďáku v armádě, to nebylo špatné. K vojsku se dal hned po škole. Ve dvaadvacátém pluku elitních výsadkových jednotek SAS to nikdy nedotáhl na důstojníka. Ani nechtěl. Šlo mu o jediné – být nejlepší. Představa, že se bohatě oženil, byla zvláštní. Bena napadlo, jestli by v něčem takovém dokázal spokojeně žít.

Usmál se – zahlédl totiž Charlieho, jak s nevěstou tančí vedle dalších párů na trávníku. Zdálo se, že se příliš nezměnil, až na ten smokink. Kapela spustila starý jazzový kousek, který si Ben matně pamatoval – Glenna Millera nebo Bennyho Goodmana. Trombóny a saxofony se muzikantům třpytily ve slunci.

Ben postával opodál, poslouchal hudbu a sledoval hosty. Nasával atmosféru. Vzpomněl si, jak se před pouhými několika měsíci ženil sám. Ruka mu instinktivně sklouzla ke zlatému snubnímu prstenu, který nosil na tenkém koženém řemínku kolem krku. Nahmatal si jej přes bavlněnou košili a pokoušel se potlačit ostatní vzpomínky, které se mu draly na mysl – ty špatné, na den, kdy to všechno skončilo.

Na okamžik se znovu ocitl uprostřed všech událostí, odvíjely se mu před očima. Zamrkal a výjevy zahnal, zatlačil je zpátky do temnot. Ale věděl, že se zase vrátí.

Tanec skončil, ozval se potlesk a další vlna smíchu. Charlie si všiml Bena a zamával. Políbil nevěstu a nechal ji odejít s klábosícím hloučkem přátel ke stanu. Kapela mezitím spustila další kousek. Charlie, viditelně nadšený, doklusal k Benovi. Nedokázal potlačit široký úsměv.

„V tomhle ohozu vypadáš trochu jinak,“ prohodil Ben.

„Já už myslel, že nepřijdete, pane. To jsem rád, že jste si našel čas. Několik dní jsem se vám snažil dovolat.“

„Já vím, dostal jsem tvůj vzkaz,“ odvětil Ben. „A říkej mi Bene, ne pane.“

„Rád vás vidím, Bene.“

„Já tebe taky.“ Ben Charlieho srdečně poplácal po rameni.

„Tak jak se máte?“ zeptal se Charlie, „jak se vám daří?“

„Už je to pěkně dlouho, co jsme se viděli naposledy,“ odpověděl vyhýbavě Ben.

„Plus minus pět let.“

„Gratuluju ke sňatku, mám radost.“

„Díky, jsme hrozně šťastní.“

„Máš to tu hezké.“

„Tohle?“ máchl Charlie rukou kolem sebe a ukázal na dům a důkladně opečovávané pozemky. „To si asi děláte legraci. Tohle patří Rhondiným rodičům. To oni platí tenhle mejdan. Víte, jak to chodí – jejich jediná dcera. Mezi námi, je to krapet přehnané, akorát tu dávají na odiv, kolik mají peněz. Kdyby bylo na Rhondě a na mně, odbyli bychom si to na místní radnici a potom zapadli do první hospody,“ Vroucně se usmál. „A co vy, Bene? Praštil jste do toho někdy?“

„Praštil?“

„No, víte, co myslím – obyčejný život, svatba, děti a tak dále.“

„Aha,“ zaváhal Ben. No co. Nemá cenu nic předstírat. „Ano, oženil jsem se,“ prohlásil tichým hlasem.

Charliemu se rozzářily oči. „No to je skvělé. Úžasné! A kdy?“

Ben se znovu odmlčel. „V lednu.“

Charlie se rozhlédl. „A vaše žena přišla s vámi?“

„Ne, není tady,“ odvětil Ben.

„To je vážně škoda,“ konstatoval zklamaně Ben. „Moc rád bych se s ní seznámil.“

„To jsi ji bohužel propásl,“ řekl Ben.

Charlie se zmateně zamračil. „Jak to myslíte? Ona tu byla taky, ale už odešla?“

„Ne. Umřela.“ Vyřkl to úsečněji, než chtěl. Pořád mu činilo obtíže to vyslovit.

Charlie zbledl, sklopil hlavu a několik vteřin nic neříkal. „Kdy se to stalo?“ vydechl.

„Před pěti měsíci. Nedlouho poté, co jsme se vzali.“

„Ježíši. Nevím, co na to říct.“

„Nemusíš říkat nic.“

„A jak vám je?“ vypravil ze sebe rozpačitě Charlie. „Tedy – jak to zvládáte?“

Ben pokrčil rameny. „Někdy dobře, někdy hůř.“ Vzpomínka na chladný dotyk ústí browningu na čele byla stále čerstvá.

„Co se stalo?“ zeptal se po dlouhé pauze Charlie.

„Nezlob se, ale nechce se mi o tom mluvit.“

Charlie vypadal ztrápeně. „Já vám obstarám něco k pití, jo? Sakra, to je příšerné. Chtěl jsem se vás na něco zeptat, ale teď…“

„To je v pořádku; jen se ptej. O co jde?“

„Pojďte, promluvíme si někde o samotě. Snad najdeme něco, kde bude klid,“

Ben ho následoval přes trávník ke stanu. Procházeli davem lidí zabraných do hovoru a upíjejících šampaňské. „Spousta hostů,“ poznamenal.

„Většinou z Rhondiny strany,“ objasnil Charlie. „Já mimo pluk skoro nikoho neznám. A Rhonda tady žádné vojáky nechtěla,“ obrátil oči v sloup.

„Támhle to je tvůj bratr, ne?“

Charlie na něj udiveně pohlédl. „Vždyť už je to aspoň sedm let, co jste Vince viděl naposled. A vůbec se mi nepodobá. Jak jste ho sakra poznal?“

„Já tváře nezapomínám,“ vysvětlil s úsměvem Ben.

„To teda ne.“

U zahradního stanu číšník ze stříbrného podnosu na stole nabízel pití. Podal Benovi i Charliemu skleničku šampaňského.

Ben zavrtěl hlavou a ukázal prstem. „Láhev.“

Číšník na něj nejprve chvíli civěl, potom odložil skleničky, vytáhl z ledu nenačatou láhev a podal ji Benovi. Ten ji popadl jednou rukou a druhou nabral dvě křišťálové šampusky. Potom se s Charliem vydali pryč od davu a jeho tlachání. Ben vycítil, že Charlie nestojí o to, aby ho někdo slyšel.

Posadili se na schody altánu kousek od hostiny. Ben vystřelil špunt a nalil oběma skleničku.

„Opravdu vám to nevadí?“ zeptal se nervózně Charlie. „Myslím tím vzhledem k okolnostem.“

Ben mu podal skleničku a ze své pořádně upil. „Poslouchám,“ vybídl ho. „Tak o co jde?“

Charlie přikývl, zhluboka se nadechl a šel přímo k věci: „Mám určité problémy, Bene.“

„Jaké problémy?“

„Nic takového,“ odvětil Charlie, když zachytil Benův pohled. „Jak jsem řekl, jsme s Rhondou šťastní, v tomhle ohledu je všechno senzační.“

„Takže jde o peníze?“

V dálce kapela spustila variaci písně String of Pearls.

Charlie učinil rezignované gesto. „Ano, o co jiného. Nemám práci.“

„Ty jsi odešel z pluku?“

„Je to rok a něco. Před čtrnácti měsíci. Rhonda to chtěla. Bála se, že mě zabijou někde v Afghánistánu nebo tak.“

„To se dá celkem pochopit.“

„No, fakt je, že k tomu málem došlo. A ne jednou. No nic, takže teď jsem zkrátka v civilu. Potíž je v tom, že v civilu jsem k ničemu. Nedokážu si udržet práci. Od té doby, co jsem odešel z armády, jsem už dělal na čtyřech místech.“

„To je častý problém,“ poznamenal Ben. „Po tom, co jsme zažili a co jsme dělali, je těžké si zvyknout.“

Charlie si vydatně lokl šampaňského. Ben sáhl pro láhev a dolil si skleničku. „Před nějakou dobou jsme si koupili dům,“ pokračoval Charlie. „Nic velkého, ale znáte ceny nemovitostí. A tohle navíc není zrovna nejlevnější region. Každá chatrč tady dneska stojí půl melounu. Rhondini rodiče za nás jako svatební dar složili zálohu, ale i tak sotva zvládáme splácet hypotéku. Úplně mě to ničí. Dusí mě to. Netuším, co budu dělat.“

„A co Rhonda? Pracuje někde?“

„Pro charitu. Moc si toho nevydělá.“

„V armádě je spousta kancelářských pozic. Proč se neucházíš o takovouhle práci?“

Charlie zavrtěl hlavou. „Zešíleli by, kdybych se k armádě jenom přiblížil. Bojí se, že by mě to táhlo zpátky do aktivní služby. Bůhví, možná že i jo. Rhondin otec zbohatl na prodeji vyzváněcích melodií a chce, abych pracoval pro něj. Hrozně na mě tlačí. A celá rodina s ním. Představte si to, posraný vyzváněcí melodie!“

Ben se usmál. „Možná bys do toho měl jít. Zní to pohodově – a lukrativně. A bezpečněji, než když na sebe člověk nechá střílet.“

„Já bych u toho dlouho nevydržel,“ prohlásil Charlie. „A do našeho manželství by to vnášelo napětí.“ Znovu se dlouze napil šampaňského.

„Nepřinesl jsem vám žádný svatební dárek,“ pravil Ben. „Takže jestli vám to pomůže, můžu vám místo toho dát nějaké peníze. Můžu ti dneska vypsat šek.“

„V žádném případě. To nechci.“

„Tak to můžeš považovat za půjčku. Než se zase postavíte na nohy.“

„To ne. Chtěl jsem vás požádat o něco jiného.“

Ben přikývl. „Myslím, že vím o co. Chtěl ses zeptat, jestli bychom nemohli spolupracovat.“

Charlie si zhluboka povzdychl. „Tak dobře, budu k vám upřímný. Jaká je dneska situace, když člověk dělá do únosů a výkupného?“

„Lepší než kdy jindy,“ odpověděl. „Unášení za výkupné přišlo do módy.“

„Já jsem spíš mluvil o tom, jak se v tomhle oboru uživí člověk, který unesené zachraňuje – jako vy.“

„Po lidech jako já je poptávka vždycky,“ uvedl Ben. „Zatahovat do toho policii je skoro vždycky chyba. Když by člověk chtěl pojištění proti únosu a vydírání, zjistí, že většina těchhle pojišťováků je jen banda kravaťáků, stejně tak většina oficiálních vyjednávačů. Lidi v průšvihu potřebují něco lepšího.“

„A to jste vy.“

„A ty by ses do toho chtěl zapojit?“

„Určitě víte, že bych byl dobrej,“ reagoval Charlie. „Jenže jen tak se udělat pro sebe nemůžu. Nic o tom nevím. Potřeboval bych nějaký výcvik a vy jste nejlepší učitel, jakého jsem kdy měl. Kdybych se do něčeho takového pustil, chtěl bych dělat pro vás.“

„Podle toho, co jsi říkal, nemám pocit, že by s tím tvoje rodina souhlasila.“

„Řekl bych jim, že pro vás pracuju jako bezpečnostní poradce. Přece to nemůže být nebezpečnější než to, co jsme zažili v pluku, nebo jo?“

Ben neodpověděl. Měli sklenice prázdné a slunce pražilo. Dolil oběma zbytek šampaňského a láhev odložil na betonovou zem. Dosedla na ni s těžkým skleněným žuchnutím. „Problém je v tom, že já ti v tomhle nepomůžu,“ prohlásil. „Rád bych, kdybych mohl. Ale už jsem toho nechal. Sekl jsem s tím. Je mi líto.“

„Nechal jste toho? Fakt?“

Ben přikývl. Slíbil to jí – v den, kdy souhlasila, že si ho vezme. „Na konci minulého roku. Skončil jsem.“

Charlie se zaklonil a lokty se opřel o schůdky altánu. „A máte aspoň nějaké kontakty?“ zeptal se zkroušeně.

Ben zavrtěl hlavou. „Nikdy jsem žádné neměl. Vždycky jsem pracoval sám. Všechny informace se zásadně předávaly ústně,“ vysvětlil a dopil skleničku. „Jak jsem řekl, pokud ti jde o peníze, můžu vypomoct.“

„Peníze si od vás vzít nemůžu,“ odmítl Charlie. „Rhonda může kdykoliv požádat rodiče, aby nás založili, a oni by to nejspíš udělali. Ale my to vnímáme jako náš závazek, náš problém a chceme se s tím vypořádat sami. Prostě jsem doufal…“

„Bohužel, nejde to.“

Charlie udělal zklamanou grimasu. „Ale kdybyste se o něčem doslechl, dáte mi vědět?“

„Dal bych, ale to se nestane. Jak jsem řekl, už to nedělám.“

Charlie si znovu povzdychl. „Nezlobte se, že jsem s tím začal.“ Potom se na hodnou chvíli odmlčel a sledoval, jak hosté v dáli tančí a užívají si. „A co teď budete dělat?“

„Vracím se do Oxfordu. Hned po téhle akci. Už jsem si tam pronajal byt.“

„A co v Oxfordu?“

„Na univerzitu,“ odpověděl Ben. „Budu tam studovat.“

„Vy a student? Co budete studovat?“

„Dokončím to, co jsem začal, než mi před skoro dvaceti lety přeskočilo a dal jsem se k armádě. Teologii.“

Charlie vypoulil oči. „Teologii? Vy se chcete stát knězem?“

Ben se usmál. „Reverendem. Kdysi jsem po ničem jiném netoužil. Připadalo mi to jako bezvadný život.“

„A tak jste místo toho odešel do války. To dává smysl.“

„Někdy věci nedopadnou tak, jak by si člověk představoval,“ pravil Ben. „Prostě se to stalo. A teď se kruh uzavřel. Nastala ta správná chvíle. Nechají mě, abych dokončil studium. Zbývá mi ještě rok, potom můžu začít uvažovat o tom, že vstoupím do církve, přesně jak jsem to před lety plánoval.“ Plácl si rukama o kolena. „Takže takhle se věci mají.“

Charlie na něj zůstal nevěřícně zírat. „Vy si ze mě děláte srandu. Vodíte mě za nos.“

„Myslím to vážně.“

„Tohle se vám ale vůbec nepodobá. Pořád si vás pamatuju, jak… Tehdá s tím tankem v poušti, vzpomínáte? Ocitli jsme se pod palbou a vám zbývaly poslední tři náboje. Nikdy jsem nic takového neviděl. Chlapi v pluku, dokonce i ti, kteří se s vámi nikdy nesetkali, o tom pořád vyprávějí…“

„No jo, já se o tom ale bavit nechci,“ přerušil ho Ben. „Ať jsem v minulosti dělal cokoliv, ať jsem byl nebo chtěl být čímkoliv, s tím je konec. Jsem z toho unavený, Charlie. Je mi osmatřicet a poznal jsem akorát násilí a zabíjení. Chci teď zažít trochu klidu.“

„Kolárek a chaloupka a vy s biblí v ruce.“

Ben přikývl. „Přesně tak. Nechat minulost co nejvíc za sebou.“

„To si nedokážu představit.“

„Možná tě překvapím.“

„Měl jsem chvíli počkat,“ prohodil se smíchem Charlie. „Mohl jste nás oddat.“

Nevšimli si, že k nim přes trávník míří Rhonda. Když se přiblížila, povstali. Měla vysokou, štíhlou postavu a nazrzlé vlasy, které vypadaly jako obarvené henou. V nose měla drobný ozdobný cvoček a vypadala nekonvenčně, což kontrastovalo s vysokými podpatky a drahými šaty, které měla na sobě. Byla pohledná, ale Benovi se zdálo, že se na něj dívá příkře. Když mu ji Charlie představoval, viděl jí na očích, že vůči němu chová podezření.

„Spoustu jsem toho o vás slyšela,“ pronesla a měřila si ho přitom pohledem. „Major Benedikt Hope. Bouřlivák, já vím. Charlie mi vyprávěl všechny story o vás. Jsem unešená.“

„Já nejsem major Hope, ale prostě Ben. Na ty historky zapomeňte.“

„Takže, Bene, předpokládám, že jste přišel manžela přemluvit, aby se s vámi pustil do nějakého…“

„To já jsem ho sem pozval,“ skočil jí do řeči Charlie. „Vzpomínáš?“

Vrhla na Bena odměřený pohled. „Nechci, aby se zapletl do něčeho nebezpečného.“

„Já jsem ten poslední, kdo by ho tahal do nějakého nebezpečí,“ opáčil Ben. „To mi můžete věřit.“

„To určitě,“ odfrkla. „A teď už si s dovolením manžela zase odvedu. Jo, a támhle se s vámi někdo chce seznámit.“

Ben pohlédl směrem, kterým Rhonda ukazovala, a jeho pohled ulpěl na neuvěřitelně přitažlivé ženě u zahradního stanu. Nesměle na ně mávala a usmívala se.

„To je Mandy Lathamová,“ uvedla Rhonda. „Jejím rodičům patří půlka Shropshiru. Úžasný příklad zbohatlíků – jsou ještě horší než mí rodiče. Zimy tráví ve Verbieru, jezdí v lamborghini. Ptala se mě, kdo je ten krásný vysoký modrooký blonďák, co se baví s Charliem.“

„Ben studuje na kněze,“ podotkl Charlie.

„Běžte ji požádat o tanec,“ vyštěkla Rhonda na Bena.

„Rhondo…,“ utrhl se na ni Charlie.

„Já netančím,“ opáčil Ben. Usmál se na Charlieho a dodal: „Pěkná oslava. Měj se.“ A odkráčel.

„Takže mi zavoláte?“ křikl na něj ještě Charlie.

Ben neodpověděl. Přešel přes trávník, postavil prázdnou skleničku na stůl u stanu a pohlédl na hodinky. V tom okamžiku se k němu přitočila Mandy Lathamová. Ladnou postavu jí obepínaly lesklé hedvábné šaty modré barvy, které jí ladily k zářivým očím. „Dobrý den,“ oslovila ho nesměle. „Já jsem Mandy. Vy jste vážně byl Charlieho velící důstojník v SAS?“

„Neměla byste věřit všemu, co slyšíte,“ odvětil Ben. „Rád jsem vás poznal, Mandy, ale už musím jít.“

Vyjeveně za ním hleděla, jak odchází.

5

ČTVRŤ SUMMERTOWN, OXFORD TÉHOŽ DNE ODPOLEDNE

Profesor Tom Bradbury za sebou zavřel vstupní dveře, postavil svou starou aktovku na zem a klíčky od auta odložil na dubový stojan v hale vedle vázy s květinami.

V domě panovalo ticho, což nečekal. Zoë měla ten den dorazit domů a v domě o její přítomnosti vždycky svědčily tóny nahlas puštěného tvrdého rocku, linoucí se z hi-fi v obýváku.

Bradbury prošel bytem do vzdušné kuchyně. Okna na verandu byla otevřená a místností se nesly vůně ze zahrady. Vzpomněl si na nedopitou láhev Pinot Grigio z předchozího večera a otevřel lednici. Uvnitř se v misce chladila čerstvá porce čokoládové pěny, což byl Zoëin oblíbený dezert, který jí matka pokaždé připravovala, když měla dcera přijet domů na návštěvu.

Profesor nesouhlasně mlaskl a nalil si skleničku vychlazeného vína. Usrkl z ní, vyšel na zahradu a spatřil svou ženu Jane, jak klečí u záhonků a vedle ní leží plný podnos jasně barevných letniček.

„Jseš doma brzo,“ vzhlédla a usmála se na něj.

„Kde je?“

„Ještě nedorazila.“

„Myslel jsem, že není provoz. Čekal jsem, že už tady bude.“

Jane Bradburyová zapíchla lopatku do hlíny, se zabručením vstala a oprášila si zašpiněné ruce. „Dobrý nápad,“ prohodila, když si všimla jeho vína. Podal jí skleničku, Jane se napila a mlaskla. „Já bych se nebála,“ řekla. „Znáš ji. Nejspíš se zastavila u nějakého kamaráda nebo kamarádky v Londýně.“

„To nemohla přijet rovnou sem? S kamarády tráví většinu času. My už ji ani pořádně nevídáme.“

„Už není dítě, Tome. Je jí šestadvacet.“

„Tak proč se jako dítě chová?“

„Vždyť se ozve. Nejspíš se přivalí zítra jako velká voda.“

„Ty ji moc rozmazluješ,“ reagoval podrážděně Tom. „Dokonce jsi jí připravila její oblíbený dezert.“

Jeho manželka se usmála. „Ty ji rozmazluješ stejně jako já.“

Bradbury se otočil zpátky ke dveřím. „Co by jí to udělalo, kdyby nám dala vědět, kde je?

6

OSTROV PÁXOS, ŘECKO TŘETÍ DEN

Zoë Bradburyová se probudila a zalapala po dechu. Zamžourala v prudkém slunci, které jí svítilo do tváře. Pokusila se zaostřit, ale viděla rozmazaně. Kde to je?

Po chvilce se její zakalený zrak vzpamatoval a začínala vidět jasněji. Nacházela se v nějaké ložnici. Ale byla její? Nedokázala si vzpomenout a byl to moc zvláštní pocit.

Ležela na nepovlečené matraci pod zmuchlanou přikrývkou. Posadila se a náhle jí tělem projela ostrá bolest. Svraštila obličej a chytila se za žebra. Připadalo jí, jako by jedno měla zlomené. Hlavu měla v jednom ohni a sucho v ústech. Podívala se na dlaně

– měla je odřené a rozbolavělé, jako by ztěžka dopadla a rukama se pád pokusila zmírnit.

Záblesky vzpomínek, jasná světla, zvuky, různá místa a lidé

– to všechno jí vířilo hlavou, jedno přes druhé, nesrozumitelné, vlastně jen stíny a ozvěny. Matně si vzpomínala na pocit, že padá. A že se udeřila do hlavy. Přejela si ji rukou a nahmatala modřinu. Vší silou se snažila jasně se rozpomenout. Nic. Zamrkala a zatřásla hlavou. Pořád nic.

Začala se jí zmocňovat panika. Nemohla si na nic vzpomenout, neměla ponětí, co tu dělá ani – jak si s hrůzou uvědomila

– kdo je. Něco se jí stalo. Ošklivě spadla a pádem si nějak poranila hlavu. Modlila se, aby to nebylo trvalé.

Věděla jen, že je v nebezpečí – říkal jí to instinkt kořisti lapené predátorem.

Díky němu se dokázala soustředit. Nejdřív odsud vypadnout, ostatní se vyřeší později.

V místnosti s ní nikdo jiný nebyl, ale když vánek načechral závěsy, spatřila, že venku na balkóně sedí muž.

První věcí, které si na něm všimla, byla zbraň. Volně ten objemný hranatý předmět svíral v ruce a mířil přímo na ni. Seděl k ní čelem, opřený ve skládacím křesle na sluníčku. V prvním okamžiku si myslela, že ji přes své rozměrné sluneční brýle upřeně pozoruje. Ale hruď se mu pomalu vzdouvala, a protože nereagoval, když se probudila, usoudila, že spí. U nohou mu stála láhev ouza a prázdná sklenička. Mořský větřík mu lehce čechral blonďaté vlasy.

Se zuby zatnutými bolestí, která jí z boku vystřelovala tělem, se Zoë vydrápala z postele. Položila jednu nohu na vy dlaždičko vanou podlahu, potom druhou. Dlaždice ji na chodidlech studily.

Muž se nepohnul.

Pomalu vstala a poodstoupila od postele. Hrozně se jí točila hlava. Natáhla ruce, aby udržela rovnováhu. Viděla, že spala oblečená – v bílých kalhotách a žluté halence. Cítila se v nich nepříjemně, jako by v tomtéž oblečení spala už pár dní a bylo celé ušmudlané. Kalhoty byly na pravém koleni roztržené a tam, odkud vystřelovala bolest, měla špinavou šmouhu.

Podlamovala se jí kolena, ale sehnula se pro sandály na podpatku u postele. Barvou ladily k její žluté blůzce. Ale patřily jí? Nevěděla. Chytila je za řemínky a kradmým krokem se vydala ke dveřím. Modlila se, aby se muž v křesle nevzbudil.

Chytila za kulovou kliku. Nejdříve se zdálo, že jí klade odpor a dveře nepůjdou otevřít. Pomyslela si, že jsou určitě zamčené, potom se ale koule otočila. Srdce jí vzrušeně poskočilo. Dveře se neslyšně otevřely. Vedly do chodby a z ní se dalo po schodišti sejít dolů. Po špičkách se přesunula ke kovovému zábradlí a pohlédla pod sebe do schodišťové šachty. Někde v hloubi domu zaslechla hlasy – nějakou ženu, jak něco povídá, a mužský smích.

Srdce jí bušilo jako splašené. Vykročila po schodech. Při každém, byť neslyšném došlapu bosé nohy na podlahu z keramických dlaždic rozčilením zatínala svaly. Strach jí zbystřil smysly. Netušila, kde se ocitla, ale věděla, že odsud musí uprchnout.

Aniž by ji zaslechli, podařilo se jí dostat až do přízemí. Ani z ložnice za ní nikdo nevyběhl. Zatím byla mimo nebezpečí.

Dole uviděla další dveře. Byly otevřené a zvenčí jimi do domu dopadalo jasné světlo. V jedné ruce nesla sandály, druhou si držela žebra a takto se vybelhala ven. Ocitla se na malé verandě vyzdobené rostlinami a květinami v kořenáčích. Z verandy vedly tři schůdky na pláž z bílých oblázků. Kameny ji bodaly a pálily do chodidel. Obula si sandály. Dokonale jí padly, přestože jí připadalo, že nejsou její.

Nenápadně se vydala po pláži. Když se otočila zpátky k domu, spatřila, že je to budova ze zrnitého bílého kamene se střechou z červených tašek a zavřenými okenicemi. Skrze zábradlí na balkóně v prvním patře viděla opěradlo křesla, v němž seděl její hlídač. Za domem se prudce zdvihalo zalesněné úbočí, které vedlo až k útesu. Nebyla naděje, že by po něm dokázala vylézt. V zoufalství se rozhlédla kolem sebe. Pláž byla prázdná. U břehu se na vlnách jemně pohupoval malý motorový člun, přivázaný k dlouhému zchátralému dřevěnému molu.

Už rychlejším krokem zamířila ke člunu. Na osmicentimetrových podpatcích jí to moc nešlo a neustále klopýtala. Pořád se za chůze ohlížela na dům. Nikdo. Uniká jim.

Dorazila k molu. Bylo z pevných prken, takže se jí po něm běželo lépe než po volně ležících oblázcích. Spěchala k loďce a na bolest přitom už úplně zapomněla.

V tu chvíli uslyšela hlasitý řev. Přicházel od domu, linul se z mužského hrdla a zněl rozběsněně. Zalapala po dechu a bleskurychle se otočila. Srdce jí poskočilo – byl to on, plavovlasý hlídač z balkónu. V ruce třímal zbraň. Zamířil po schodech dolů na pláž a s jekotem uháněl za ní.

Potom se z domu začaly vynořovat další postavy – žena a dva muži. Žena na ni ukázala prstem a všichni se s křikem dali do běhu.

Už přeběhla polovinu mola. Do loďky to stihne, ale podaří se jí nastartovat? Nezačnou po ní střílet? Co po ní chtějí? Na roztřesených nohou klopýtala kupředu.

Jenže potom upadla. Praštila sebou na drsný dřevěný povrch mola a podvrtla si kotník. Podpatek se jí zaklínil do mezírky mezi prkny. Škubala nohou a snažila se vyprostit, ale bota v podlaze pevně uvízla. Pokusila se ji strhnout z nohy.

Blížili se – dřevěný povrch mola se již rozduněl pod náporem jejich spěchajících kroků a vtom už ucítila, jak jí někdo z nich na zátylek pevně přitlačil zbraň a ztěžka jí oddychuje u ucha. Zvedla hlavu a spatřila hlídačův obličej zkroucený vzteky a jeho vyceněné zuby.

Doběhli je i ostatní.

„Co se ksakru stalo?“ zeptal se jeden hlas.

„Ta svině přišla k sobě,“ odsekl přes rameno hlídač.

„A cos do hajzlu dělal ty?“ chtěl vědět ženský hlas. „Chrápal?“

Hlídač neodpověděl a prudce svou zajatkyni postavil na nohy. Všichni čtyři ji potom nevybíravě odvedli z mola pryč. Kopala a hystericky ječela, ale nepromluvili na ni ani slovo. Sotva se belhala, ale odtáhli ji zpátky do domu, do stejného pokoje, a hodili ji opět na postel. Kotníky a kolena jí drsně svázali páskou. Plavovlasý muž si zastrčil pistoli za pas, popadl ji za pravé zápěstí a drtivě ho sevřel. Trhnutím jí zvedl ruku nad hlavu a potom už zaslechla rachocení kovu, jak ji připoutával k rámu postele. Následovala levá ruka.

Zuřivě se jim vzpírala. „Co se mnou chcete dělat? Nechte mě být! Co se mnou chcete dělat?“

Potom jí izolační páskou přelepili pusu a umlčeli ji. Z očí jí vyhrkly slzy a nezadržitelně jí kanuly po tváři.

Hlídač znovu vytáhl zbraň zpoza pasu a její ústí jí přitiskl ke spánku. Snažila se před chladnou ocelí ucuknout a pevně zavřela oči.

Potom se muž usmál a zbraň odtáhl. Všichni stáli rozestoupení kolem postele a z odstupu ji pozorovali. Neměla už sílu s nimi bojovat. Přerývaně dýchala. Měla pocit, že omdlí.

Žena stála s rukama v bok, hlavu nakloněnou ke straně a na rtech jí hrál nepatrný úsměv. „Nechte ji chvíli být,“ nakázala. „Musím si zavolat. Potom se na ni můžeme vrhnout.“

„Co ode mě chcete?“ pokoušela se Zoë vykřiknout přes přelepená ústa.

Nikdo jí ale neodpověděl a jeden po druhém postupně opustili místnost. Jako poslední šel plavovlasý hlídač. Na odchodu se na ni ušklíbl a sykl: „Už se nemůžu dočkat!“

7

OXFORD TÉHOŽ DNE

Ben pozvolna procital z ponurých, hrozivých snů a pomalu se vracel do reality. Už si vzpomíná – je ve svém novém bytě. V Oxfordu to znal, ale znovu tu po tolika letech žít byl zvláštní pocit. Domů do Irska plánoval vyrazit až v prosinci.

Nejraději by se zachumlal zpátky pod deku, ale překonal mátožnou strnulost a vyhoupl se nohama z postele. Nasoukal se do teplákové mikiny, přešel do obýváku, překročil zpola vybalená zavazadla a zamířil do kuchyně. Bydlel v ústraní v činžovním domě na klidném severním okraji města. Měl útulný moderní byt, kde se cítil úplně jinak než ve svém starém neuspořádaném domě na irském pobřeží, který měl kamenné podlahy a krby, jimiž táhlo.

Naslouchal šveholení ptáků a vzdálenému rachocení dopravy a vařil si kávu. Bez mléka, bez cukru, nic k jídlu. Rádio neposlouchal – co se děje ve světě, ho nezajímalo. Chvíli seděl u kuchyňského stolečku se šálkem kávy v ruce a pokoušel se nad ničím neuvažovat a vyčistit si hlavu. Především se snažil nemyslet na ty dvě láhve desetileté whisky Laphroaig, které spočívaly v jeho kufru. A na to, jak by bylo snadné jednu vzít a otevřít. Až moc snadné. Věděl, že ve slabé chvilce, až se znovu objeví jeho múry, po ní znovu sáhne. Ale ten okamžik ještě nenastal.

Když do osmé hodiny zbývaly tři minuty, vstal, vrátil se do obýváku a vzal do ruky těžkou plátěnou nákupní tašku z Tesca, kterou večer předtím položil na jedno z křesel. Přenesl ji k pracovnímu stolu a vysypal na něj její obsah. Celý stůl pokryly knihy.

Na hromadě bylo asi dvacet učebnic teologie a Ben si předsevzal, že je během několika následujících dní všechny přečte. Stohy hebrejských a latinských textů, tisíce stránek vysoce teoretických filozofických pojednání – Aristoteles, Spinoza, Wittgenstein. Haldy esejů a výkladů bible. Čekala na něj hora práce a Ben se na ni těšil. Zaměstná tím mozek a zároveň se procvičí na říjnový začátek semestru. Devatenáctiletá pauza se nedohání lehce.

Studoval šest hodin bez přestávky, potom se protáhl, vstal a zamířil do malé koupelny. Dal si rychlou sprchu, natáhl si džíny a bílou bavlněnou košili a snědl okoralý sendvič s tuňákem, který si předchozího dne koupil u benzinové pumpy na dálnici. Chvíli po druhé hodině vyrazil ven, do centra města, do nějž se běžným tempem dalo dojít za půl hodiny. Ben stejnou trasu urazil za dvacet minut. Namířil si to přímo do Bodleianské knihovny, největší a nejstarší univerzitní bibliotéky, stojící téměř ve středu města.

Slunce pálilo, a Ben si za chůze svlékl sako a pověsil si ho přes rameno.

A v té chvíli, když se procházel starobylým centrem pod jasnou modrou oblohou, mu to došlo.

Co je to za pocit?

Zastavil se. Bylo to velice zvláštní.

Je ze mě obyčejný člověk. Jsem student, který brzy nastoupí do školy a jdu do knihovny. Nic víc.

V tom úžasném kraťounkém okamžiku mu náhle znovu připadalo, že se všechno může povést. Ze může žít prostým životem, o němž snil, daleko od světa násilí a ohavností, do kterého na tak dlouho – zdálo se mu, že na celé věky – zabředl. Ze jednoho dne znovu dosáhne spokojenosti, že jeho bolest zmizí.

Byl to pouhý závdavek štěstí, normálnosti a svobody, příslib, že snad jednou zase povede jakýs takýs obyčejný život. Věděl, že se znovu dostaví dny plné mizérie, dny, kdy nebude chtít žít. Ale v tu chvíli na tom místě, poprvé za dlouhé měsíce, vnímal hladivé paprsky slunce na tváři a cítil vděk za to, že je naživu. Možná že období nejhoršího žalu pominulo. Možná se z toho dostává. Možná to zvládne.

Přesně to by si přála i ona, napadlo ho. V duchu si představil její tvář a rázem jej zaplavil bodavý zármutek a pocit viny. Přál si natáhnout ruku a dotknout sé jí. Potom se uculila, z čehož se mu chtělo plakat i usmívat se zároveň.

Leigh, je mi tak líto, co se stalo.

Já vím, jako by odpověděl její vzdálený hlas.

Stále ještě se smutným úsměvem na rtech procházel klenutými kamennými chodbami Bodleianské knihovny. V jejích hlavních studovnách to vonělo starou kůží a lakovaným dřevem. Přistoupil k pultu a ukázal knihovnici průkazku.

Před dvaceti lety tady za přepážkou sedávaly pověstné semetriky s děsivým pohledem, jímž většině studentů naháněly hrůzu, a Ben se ptal sám sebe, jestli tu na ně ještě narazí – šedivější, tlustší, ještě strašlivější.

Knihovnice se na něj usmála. Bylo jí asi osmadvacet nebo devětadvacet. Nazrzlé kadeře měla volně svázané do culíku, jen několik pramínků jí splývalo po pohledné, upřímné tváři, která se vyznačovala přirozeným půvabem. Dvakrát vrhla letmý pohled na Benovu kartičku a znovu se usmála. Ben ji požádal o knihu, kterou sháněl, a knihovnice mu vysvětlila, že mu ji budou muset donést z útrob knihovny.

Poděkoval jí a následující půlhodinu strávil prohlížením časopisů u odděleného stolku naproti knihovnímu pultu. Všiml si, že na něj knihovnice čas od času letmo pohlédne. Potom mu jiný zaměstnanec donesl knihu, kterou si přišel přečíst, a už ji nespatřil.

Z knihovny odešel pozdě odpoledne. Oproti chladu a tichu bodleianských studoven bylo venku horko a rámus. Ben nasál do plic vůni starého centra města.

„Tak jsem zpátky,“ prohodil tiše sám k sobě.

8

ŘECKO ČTVRTÝ DEN

„Je tahle linka bezpečná? Musím s vámi mluvit.“

„Je. Proč jste se mi neohlásila dřív, Kaplanová?“

„Máme tu problém.“

Pauza. „S tou holkou?“

„Bohužel.“

„Vy jste ji zabili, že jo? Měli jste přísný rozkaz ji zajmout živou.“

„Nezabili, je naživu.“

„Tak co se stalo?“

„Sice je naživu, ale je nám k ničemu.“

„Takže se mi snažíte naznačit, že jste to zvorali.“

„Náhodou už jsme ji měli. Už nám skoro padla do rukou, ale vyklouzla. Ujížděla na motorce, pronásledovali jsme ji asi pět kilometrů od vily do hor. Silnice se tam hrozně klikatí a je tam hustý les. Pokoušeli jsme se jí odříznout cestu, ale zpanikařila a sjela ze silnice, až jsme v jednu chvíli nemohli pokračovat. Tak jsem Rosse a Parkera nechala sedět v autě, vzala jsem s sebou Hudsona a vyrazili jsme za ní pěšky.“

„A ona utekla.“

„Ne, dostali jsme ji, za chvíli totiž spadla z motorky.“

„Stalo se jí něco?“

„Žádná velká fyzická újma, jen pár škrábanců a odřenin. Ale udeřila se do hlavy a v tom je ta potíž. Na dlouhou dobu upadla do bezvědomí – skoro na třicet hodin. Včera přišla k sobě, ale utrpěla posttraumatickou amnézii. Nedokáže nám odpovídat, protože ztratila paměť.“

„Jste si jistí, že máte tu správnou holku?“

„Na sto procent.“

„Jak je to vážné?“

„To nedokážeme říct. Ta amnézie může být krátkodobá záležitost.“

„V to doufejte. Máte vůbec představu, jak vážná je to situace?“

„Máme to pod kontrolou.“

„Tady odsud to tak moc nevypadá, Kaplanová. Jestli se jí paměť brzy nevrátí, budete ji muset přivézt zpátky sem, kde máme náležité vybavení.“

„Je tu ještě jeden malý problém.“

„Cože? To ještě není všechno?“

„Z vily zmizely všechny její věci. Vrátili jsme se tam, abychom všechno posbírali, ale nic tam nezbylo. Ztratila se veškerá zavazadla, papíry. Všechno je v tahu. Měla odjet až ráno, což znamená, že musíme změnit plán. Už to nemůže vypadat jako nehoda.“

„Opravdu úžasná práce, Kaplanová.“

„A ještě něco. Na té párty se pohyboval nějaký chlápek, podle nás její přítel. Nebrali jsme ho v potaz, ale když jí Hudson přisypal do pití drogu, přišel za ní a tu skleničku jí překotil. Vypadalo to, že to udělal schválně.“

„Takže něco tuší. O koho jde?“

„Je to někdo místní, pokud víme. Jeden z mnoha, se kterými tahle holka chodí. Nejspíš ženatý, takže se choval mimořádně diskrétně. S tou vilou sousedí garáž a tenhle chlap svůj mercedes pokaždé parkoval tam, takže jsme na něj neviděli. Domníváme se, že to on jí nejspíš už dřív odvezl věci. A jsme si prakticky jistí, že když jsme ji unesli, jela zrovna za ním.“

„Takže by mohl všechno vědět.“

„V podstatě ano. Ale nedá se to nijak ověřit.“

„Máte o tom člověku vůbec nějaké informace?“

„Pracujeme na tom.“

„Okamžitě tu situaci vyřešte. Bojujeme s časem. Lidi se po ní za chvíli začnou pídit.“

„Najdeme ho.“

„To doufám. A až ho najdete, tak koukejte tu situaci zvládnout. Možná že z téhle kaše ještě můžeme vybřednout. Ale jestli to půjde do hajzlu, jste mrtví. Jasný?“

9

OXFORD ŠESTÝ DEN

Po dvou dnech vytrvalého studia Ben pocítil, že znovu potřebuje na vzduch. Dovnitř mu oknem dopadaly sluneční paprsky a lákaly ho ven. Doma v Irsku se každý den snažil uběhnout okolo patnácti kilometrů.

Natáhl si trenýrky na jogging a tričko a rázně vykročil do města, kde se propletl davy nakupujících na Cornmarket Street a vydal se ke své staré fakultě Christ Church. Vstoupil hlavní branou a ocitl se před rozměrným hlavním nádvořím. Zhluboka se nadechl.

Vydal se přes nádvoří a cestou se rozhlížel po honosných starých budovách z pískovce zalitých zlatým sluncem. Zaplavily ho staré vzpomínky. Uprostřed prostoru na zdobné kamenné kašně lemované upraveným trávníkem trůnila známá socha Merkura, okřídleného posla. Prošel kolem ní, vyběhl pár schodů vedoucích na vzdálenější stranu nádvoří a zamířil ke klenutému vchodu, za nímž se skrývala nejmenší katedrála v Anglii, která navíc sloužila jako fakultní kaple. Vstupovat do ní neměl Ben v plánu, ale nyní jako by ho to místo přitahovalo, a tak vklouzl dovnitř.

Na vzdáleném konci katedrály ze třináctého století probíhala ranní mše. Pastora na kazatelně nerozeznal, ale byl si jist, že na něj dříve nebo později v průběhu studií narazí. Obřadným, ale zároveň jemným hlasem četl z evangelia svátého Matouše. Jeho slova se rozléhala prostorem chrámu, odrážela se od jeho sloupoví a stěn a nesla se k nádherně zdobenému stropu. Pozorně jim naslouchal hlouček věřících.

Ben potichu přešel po naleštěné mozaikové podlaze, posadil se na sedátko u vchodu a zpovzdáli přihlížel a poslouchal. Pokoušel se vžít se do situace, kdy tam na kazatelně stojí sám, kolem krku má kolárek a ve tváři vážný výraz a vede bohoslužbu. Přesně takovou budoucnost si plánoval, na takovou úlohu se měl připravovat – něco, co bylo odnepaměti s přestávkami trvalou součástí jeho života.

Jak tu teď tak seděl, nedokázal si to příliš představit. Tolik po téhle věci toužil, tak často o ní snil – ale opravdu ji měl tak na dosah, aby ji dokázal uskutečnit?

Zůstal v katedrále ještě několik minut. V proudu tlumeného světla dopadajícího dovnitř vitrážovými okny sklonil hlavu a nechal na sebe působit poklidnou atmosféru kostela. Potom velice potichu vstal a vytratil se ven, zpátky na prosluněné nádvoří.

Zabočil doleva a zamířil k rozlehlé louce za fakultou. Na půl hodiny si šel zaběhat podél řeky a spokojeně vnímal, jak ho pálí lýtkové svaly. S dobrým pocitem, že nezanedbává fyzičku, zamířil poklusem zpátky k fakultě.

Když kráčel přes nádvoří, byl tak pohroužený v myšlenkách, že si ani nevšiml, jak se k němu někdo blíží.

„Doufal jsem, že na vás natrefím,“ ozval se hlas.

Ben se otočil a spatřil, že k němu míří vysoká postava staromódně oblečeného prošedivělého Toma Bradburyho. Naposledy profesora viděl před šesti týdny u přijímacího pohovoru.

„Dobrý den, pane profesore, jak se máte?“

Bradbury se usmál. „Říkej mi Tome. Myslím, že už se známe dost dlouho.“

Tom Bradbury studoval na Cambridge spolu s Benovým otcem Alistairem Hopem. Mezi zbožným teologem a studentem práv se proti všem předpokladům utvořilo přátelské pouto, které vydrželo řadu let a skončilo teprve poté, co Benův otec zemřel. Tehdy Ben přerušil studia a vstoupil do armády. Moc příjemných vzpomínek na tu dobu neměl, ale na Toma Bradburyho, přestože s ním před tolika lety přerušil kontakt, se upamatoval vždy rád. Jako náctiletý student ho začal považovat za strýčka. Vždy na něj se svým oblečením provoněným aromatickým kouřem dýmkového tabáku působil srdečným a uklidňujícím dojmem. Vzpomínal si, že jeho semináře byly nejzáživnější ze všech. Specializoval se na Starý zákon – soubor spisů tak starý, náročný a obskurní, že bylo složité mu vdechnout život. Ale profesor Bradbury to dokázal a studenti ho za to zbožňovali.

„Chtěl jsem s tebou mluvit,“ pravil Bradbury. „Měl bys čas se mnou zítra poobědvat?“

„Měl jsem naplánovanou schůzku s Descartesem,“ usmál se Ben. „Ale oběd s vámi zní mnohem sympatičtěji.“

„Rozumná volba,“ prohlásil Bradbury. „Musím říct, že Descartes není můj oblíbený filozof. Říkal jsem si, že bys mohl přijít k nám.“

„Pořád bydlíte v Summertownu?“

Bradbury přikývl. Když si smluvili čas, profesor se slabě usmál a odkráčel do kanceláře. Ben sledoval, jak odchází. Bradbury byl čiperný, vzpřímený šedesátník – bylo mu třiašedesát a obvykle působil bodře a vitálně a v očích měl rošťáckou jiskru, ale dnes na Bena dělal jiný dojem. Něco mu chybělo – vypadal starý, unavený a zasmušilý. Nebyl nemocný? A pokud ano, proč ho na druhý den zval na oběd? Tady něco nesedělo.

10

ŘECKO

Plavovlasý muž držel v ruce zavírací nůž a brousil ho. Tuhle činnost zbožňoval. Když už musel sedět na balkóně a kromě slunění, pití ouza a hlídání té potvory neměl nic zvláštního na práci, dokázal trávit dlouhé hodiny pečlivým ostřením čepele naolejovaným brouskem. Měl nůž tak dokonale nabroušený, že kdyby ho položil ostřím vzhůru a umístil na něj přes noc bankovku, ráno by ji našel vedví, protože by se rozřízla vlastní vahou.

Přešel teď k posteli, vytáhl nůž z kapsy a jednou rukou ho s cvaknutím otevřel. Stočila k němu zrak a přes roubík vypustila tlumený výkřik hrůzy. Paže měla připásané k holé matraci, do níž drápala našponovanými prsty, jak se snažila klást odpor.

Usadil se na kraji postele, nahnul se k ní a nechal ji, ať si zblízka prohlédne čepel. Cítil odér jejího strachu. „Pěkně nabroušený, co?“ Jemně přejel po ostří palcem a rozřízl si na něm první vrstvičku pokožky. „Neumíš si představit, jak je ostrý. Ale možná to brzy zjistíš.“

Přitiskl jí plochu čepele k lícní kosti. Zalapala po dechu a hrdlo se jí zachvělo.

„Teď ti sundám roubík a ty už nebudeš ječet. Místo toho se mnou budeš mluvit a všechno mi povíš. Protože jestli ne, vydloubnu ti oko. Takhle ti ho pěkně vyrýpnu.“

Na druhé straně pokoje stála tmavovlasá žena a se založenýma rukama a napjatým výrazem ve tváři přihlížela. Chtěla zasáhnout, ale ovládala se.

Muž Zoë strhl pásku. Mocnými doušky se snažila popadnout dech. Přejel jí chladnou čepelí po spánku a vykroužil jí nožem linku kolem oka. Ztěžka polkla a zděšeně zakňourala.

„Nevzpomínám si,“ vzdechla.

„Ale vzpomínáš. Nelži nám.“

„Přísahám, že si nepamatuju.“

„Stačí jedinkrát přitlačit na čepel,“ procedil. „Nic víc není třeba. Pak už jenom budu sledovat, jak ti jedno z tvejch krásnejch oček vytejká. Už jsi někdy viděla prasklé oko? Vypadá jako syrové vejce.“ Usmál se, ještě chvíli jí nůž nechal přiložený na kůži a potom ho odtáhl.

Třásla se hrůzou. „Nevím, co vám mám říct,“ vzlykala. „Nevím.“

„Cleaver,“ promluvil. „Vzpomínáš si přece na pana Cleavera, že jo? Pamatuješ si, cos mu udělala?“

Horečně zavrtěla hlavou.

„Kde to je?“ zeptal se.

„Kde je co?“

„Kde to je?!“ zařval jí do obličeje.

„Do prdele, já nevím!“ zaječela i ona. „Nevím, co po mně chcete, do hajzlu!“ V očích měla zoufalý výraz a vlasy se jí lepily k uslzeným tvářím. „Musíte mi věřit! Nic nevím! Unesli jste špatného člověka!“ Rozbrečela se ještě víc. „Prosím vás, pusťte mě,“ žadonila. „Pusťte mě, já to nikomu neřeknu. Slibuju.“

Žena přistoupila k hlídači a položila mu ruku na rameno. „Musíme si promluvit.“

Ztuhl, ale nespouštěl oči z dívky. Potom si povzdychl, otočil se a následoval ženu ven z místnosti.

Vyšli na chodbu před její pokoj. Žena zavřela dveře, aby je Zoë Bradburyová neslyšela. „Tohle nefunguje.“

„Kaplanová, ta holka to na nás hraje.“

„Myslím, že to nemůžeš vědět.“

„Nech mě s tou mrchou půl hodiny o samotě a já to z ní dostanu.“

„Jak? Tím, že jí vypíchneš oči?“

„Prostě mi dej šanci.“

„Už teď s ní nejednáme zrovna v rukavičkách. Proč myslíš, že bys to z ní dokázal dostat?“

„Prostě dostanu. Dej mi ještě trochu času.“

Žena se kousla do rtu a zavrtěla hlavou. „Tady nemůže zůstat. Nemáme tady potřebné vybaveni. Odvezeme ji odsud.“

„Nejdřív mi na ni dej deset minut času.“

„V žádném případě.“

„Pět minut. Já ji přinutím mluvit, věř mi.“

„Ty si to moc užíváš, Hudsone.“

„Dělám akorát svoji práci.“

„Co když ji zabiješ? Potom je po nás všech veta.“

„Nezabiju. Vím, co dělám, Kaplanová.“

Pohrdlivě odfrkla. „Opravdu? Dobře mě poslouchej: Ten nůž odložíš. Jestli ho ještě jednou uvidím, proženu ti hlavou kulku. Je ti to jasný?“

Muž zmlkl a podrážděně ji probodával očima.

„Oni to z ní dostanou,“ dodala. „Mají tam jiné možnosti.“

11

KONCERTNÍ SÍŇ HOLYWELL MUSIC ROOM, OXFORD TÉHOŽ VEČERA

Ben se usadil na tvrdé křeslo a sledoval, jak se do sálu trousí diváci. Akustika tu zesilovala každý zvuk, a lidé mluvili tlumeným hlasem. Ben seděl v zadní řadě a viděl, že se místnost pomalu zaplňuje, přesto si říkal, že koncert asi nepřitáhne velký dav.

Před pár dny zahlédl leták s pozvánkou a byl teď rád, že přišel. Na koncerty sice příliš často nechodil, ale představa, že stráví hodinu poslechem Bartókových smyčcových kvartetů, ho lákala. Byla to těkavá hudba, která spoustu lidí znervózňovala a z níž byla nesvá, ale Benovi se líbila. Byla náladová a ponurá, introspektivní, trochu disonantní, plná napětí, které ho z nějakého důvodu uklidňovalo.

Koncertní síň Holywell Music Room byla zastrčená v klikaté boční uličce nedaleko Bodleianské knihovny. Nešlo o velkou ani okázalou stavbu, uvnitř se nacházela prostá vybílená místnost s nízkým pódiem vepředu a kapacitou asi sto míst. Osvětlena byla chladně a stupňovité sedačky vytvářely zdání, že byly záměrně vyrobeny tak, aby poskytovaly co nejméně pohodlí. Program uváděl, že je to nejstarší koncertní sál v Evropě a že zde ve své době hrál Handel. Následoval stručný informační text o skladateli a hudbě a krátký odstavec o každém členu smyčcového kvarteta. Všichni byli postgraduální studenti hudby, kteří si při studiích přivydělávali výukou a koncerty.

Na pódiu stály čtyři umělohmotné židle a čtyři stojany na noty. Hudebníci se měli objevit každým okamžikem. Možná se rozhodli ještě několik minut posečkat a doufali, že dorazí další diváci. Ale příliš nadějně to nevypadalo.

Její příchod Ben spíše vycítil, než uviděl. Otočil se a první věc, které si všiml, byl její úsměv, když ho zpozorovala. Knihovnice z Bodleianské knihovny. Nazrzlé vlasy měla tentokrát rozpuštěné na ramena a oblečená byla do lehkého kabátku, který jí obepínal postavu. Zamířila k němu a Ben odložil program na koleno.

„Jste tu sám?“ zeptala se tlumeným hlasem. „Mohla bych si přisednout?“

Ben měl přes opěradlo židle vedle sebe přehozené sako. Popadl ho a nacpal si ho pod nohy. „Klidně,“ prohodil.

Sedla si a stále se usmívala. Měla s sebou malou tašku, kterou si teď odložila vedle sebe. „Vás jsem tady nečekala,“ zašeptala. „Mimochodem, já jsem Lucy.“

„Ben.“

„Na průkazce do knihovny máte napsáno Benedikt.“

„Prostě Ben.“

Sundala si kabátek a Ben si všiml, že má pod ním pořád tu nažehlenou bílou blůzku, kterou měla na sobě, už když ji viděl poprvé. „Rovnou z práce?“ zeptal se.

Obrátila oči v sloup. „Ani mi o tom nemluvte.“

Chtěl jí odpovědět, ale vtom už hudebníci s nástroji v ruce vyšli na pódium. Ozval se slabý potlesk hrstky diváků. To už se dva houslisté, violista a cellista usadili, uchopili smyčce, kývli na sebe a spustili.

Místnost naplnily Bartókovy trhané tóny a Ben ucítil záchvěv Lucyina parfému. Čas od času si poposedla a Ben cítil, jak se kolenem lehce otřela o jeho. Přemýšlel, proč si přisedla přímo k němu, když bylo v síni poloprázdno. Ale přišla mu docela sympatická a nevadilo mu, že mu dělá společnost.

Síň opouštěli, když už slunce zapadalo za obzor. Vydali se bok po boku úzkou uličkou.

„Bylo to příjemné,“ zhodnotila Lucy.

„Uklidňující,“ doplnil Ben.

„Myslíte? Bylo to dost vypjaté.“

„Právě to mě uklidňuje.“

„Nechtěl byste zajít na skleničku?“ zeptala se.

„Proč ne?“

Nedaleko stál hostinec The Turf, na který si pamatoval ještě z dávných dob. Přešli silnici a zamířili k místu, odkud se linula hudba a smích. Hostinec měl tradiční, starobylý interiér – nízké stropy, nekryté trámy a rýhami posetý dřevěný bar, který vypadal nejméně dvě stě let starý. Byla tu hlava na hlavě. Několik stolů si zabrala celá delegace italských turistů, kteří tu tropili hrozný kravál. Ben koupil dvojitou skotskou a sklenku bílého vína a odnesli si s Lucy pití do klidného kouta na zahrádku, ohrazenou starými kamennými zdmi porostlými popínavkami. Vzduch prosycovala vůně zimolezu.

Ben vytáhl balíček cigaret. „Nevadí?“

„Ne, dám si s vámi,“ odvětila. Připálil jí a přiťukli si. Připadalo mu trochu zvláštní tam s ní sedět, ale na druhou stranu to byla příjemná společnice.

„Výborný koncert,“ konstatovala. „Škoda, že přišlo tak málo lidí.“

„Bartókovi asi člověk musí přijít na chuť.“

„Kdyby se hrálo to nejznámější z Chopina nebo nějaký barokní kousek plný kudrlinek, bylo by tam našlapáno.“ Usmála se. „No a co tu vlastně děláte, Bene? Jste na magisterském nebo doktorandském studiu nebo tak něco?“

„Na bakalářském. Mám před sebou poslední ročník na Christ Church.“

Vypadala překvapeně.

„Já vím,“ zachytil její pohled Ben. „Jsem na to trochu starý.“

„Ale ne, nejste starý.“

Ale cítím se tak, pomyslel si. Starý a unavený. „Dal jsem si pauzu,“ vysvětlil. „Kdysi dávno jsem absolvoval dva roky na teologii. Až moc dávno. A teď mě nechají studium dokončit.“

„Kariérní změna?“

„Přesně tak.“

„Co jste dělal předtím?“

Na chvíli se zamyslel. Dokonce zvažoval, že jí poví pravdu, ale potom si to rozmyslel. „Pracoval jsem sám na sebe. Něco jako konzultant na volné noze. Pomáhal jsem lidem řešit problémy. Specializované záležitosti. Dost jsem při tom cestoval.“

To byla nejvyhýbavější, nejneurčitější odpověď, jakou dokázal vymyslet, ale zdálo se, že jí stačí. „Taky bych změnila profesi,“ prohodila.

„Vám se práce v knihovně nelíbí?“

„Ale jo, ale chtěla bych malovat. Jsem výtvarnice. V Bodleianské knihovně pracuju jen několik hodin týdně, pomáhám tam s účty. Kdybych se uživila malováním, věnovala bych se mu naplno. Ale jde to stěží.“

„To je náročný obor,“ usoudil Ben. „Doufám, že se vám podaří prorazit. Co malujete?“

Usmála se. „Ale, to by vás nezajímalo.“

„Ale jo, zajímalo.“

Sáhla do tašky a vytáhla z ní vizitku. Na jedné straně měla natištěno LUCY WILDEOVÁ, MALÍŘKA, telefonní číslo a internetovou stránku. Ben vizitku obrátil a na její zadní straně spatřil přetisknutou abstraktní malbu z čistých geometrických tvarů ve stylu, který mu připomínal Kandinského. „Tohle jste malovala vy?“

„Přikývla.“

„Moc pěkné. Jste fakt dobrá. Snad se s tím prosadíte.“ Chtěl jí vizitku vrátit.

„Nechte si ji,“ usmála se a strčila mu ji do kapsy.

Na chvíli se mezi nimi rozhostilo ticho. Ben si chvíli pohrával se sklenkou na stole, potom mrkl na hodinky a prohlásil: „Asi už bych měl jít.“ A dopil zbytek skleničky.

„Kde bydlíte?“ zeptala se.

„Na severním okraji Oxfordu. Woodstock Road. A vy?“

„Taky tím směrem, v Jerichu.“

„Nabídl bych vám, že vás svezu,“ řekl. „Ale jsem tu pěšky.“

„Já taky. Ale máme stejnou cestu až k St. Giles‘ Street. Doprovodíte mě?“

Přikývl. Usmála se a vyrazili. Cestou zpět úzkou uličkou vedoucí do centra příliš nemluvili, a tak bylo slyšet jen ozvěnu jejich kroků, která se odrážela od nerovných starých zdí školních budov. Z divadla se zrovna vyhrnul dav lidí a pojízdné stánky s kebabem měly napilno. Vlahým večerním vzduchem se nesla vůně grilovaného masa. Minuli fakultu St. John’s College, prošli širokým bulvárem St. Giles‘ Street. Tady už panoval větší klid a lampy vydávaly jen mdlou oranžovožlutou záři.

Lucy se zastavila. „Já musím tudy,“ oznámila a ukázala do boční uličky. „Tak se zase někdy uvidíme? Třeba v knihovně?“

„Nejspíš jo,“ přisvědčil. Chystal se rozloučit se a odejít svým směrem.

„Bene?“

„Ano?“

Hlas jí zněl nejistě. „Říkala jsem si – nechtěl byste jít zítra večer do kina?“

Neodpověděl.

„Dávají film o Goyovi,“ dodala nervózně. „O tom malíři.“

„Já vím, kdo to je Goya.“ Zalitoval, že jeho odpověď zazněla tak příkře.

„Nevím, jestli ten film stojí za to, ale říkala jsem si, že byste možná…,“ zmlkla váhavě. Párkrát přešlápla na místě, sklopila hlavu a pohrávala si s taškou.

Zaváhal. „Nezlobte se, Lucy, asi mi to nevyjde. Mám moc práce.“

„A co nějaký jiný večer? Třeba na skleničku?“

„Asi ne,“ odvětil.

Vypadala rozrušeně. „Dobrá, chápu. Tak se mějte.“ Otočila se a Ben sledoval, jak odchází. Neohlédla se. Ben pokračoval dále po hlavní.

Přibližně po sto metrech zpomalil. A potom úplně zastavil. Stál pod naoranžovělým světlem lamp a zavrtěl hlavou. Blbče, promluvil k němu vnitřní hlas. Celé to zkazil. Udělal to hloupě, netaktně a bezcitně. Tahle dívka přece nezve muže na schůzku každý den. Navrhnout to ji stálo spoustu úsilí, a on ji zašlápne jako hmyz. To si nezasloužila. Musí se vrátit a všechno jí vysvětlit. Že je mu sympatická, ale že se s ní nemůže moc vídat. Že ho žádná žena ještě dlouho nebude přitahovat, a možná už nikdy. Že to není nic osobního – za všechno může on a jeho problémy. Že je mu to líto.

Obrátil se a vyrazil zpátky do dlážděné postranní uličky, kudy viděl, že Lucy odchází. Byla úzká a mizerně osvětlená a vysoké budovy stojící po obou stranách vrhaly na dlažebních kostkách dlouhé černé stíny. Obyčejná dlouhá ulička a nikdo v ní.

Jen Lucy a tři výrostci.

Stáli asi třicet metrů od něj. Zatlačili Lucy ke zdi, jednoho měla před sebou a ten ji držel pod krkem, zbylí dva jí blokovali cestu z obou stran. Zápasila s nimi a křičela. Jeden z nich držel její tašku, Lucy pouze svírala její popruh a snažila se mu ji vyškubnout zpátky. Potom povolila a její slabý křik zanikl v hurónském smíchu výrostků.

Ben využil temných stínů a přikradl se k nim. Výrostci se příliš soustředili na Lucy, než aby si všimli, že se k nim blíží, ale nezaslechl by ho ani profesionální voják. Dva byli běloši, třetí, který Lucy vytrhl kabelku z rukou, byl Asiat. Nejschopněji vypadal ten, který ji držel pod krkem: vyholená hlava, kroužek v nose, sebevědomé chování. Zcela určitě to byl jejich vůdce. Druhý běloch byl menší postavy, podsaditý, dost při těle. Ještě skoro děti, mohlo jim být mezi sedmnácti a dvaceti, a všichni oblečení ve stejných značkových soupravách.

Sice děcka, ale nebezpečná. V chabém naoranžovělém světle se něco zalesklo. Vůdce bandy si sáhl do bundy a vytáhl kuchyňský nůž s černou umělohmotnou rukojetí a snad dvaceticentimetrovou vroubkovanou kovovou čepelí. Mávl nožem Lucy před očima. Vypustila tlumený výkřik, ale mladík na ni zavrčel, ať se nehýbe a drží sakra hubu.

Při pohledu na nůž se Benovi sevřely pěsti. Naprosto neslyšně se posunul ještě blíže. Pořád ho nezaregistrovali.

Asiat se jí hrabal v kabelce a hledal její peněženku, zatímco jeho obtloustlý kamarád Lucy chytl za zápěstí a pokoušel se jí stáhnout hodinky. Oči měla rozšířené hrůzou.

Ben vystoupil ze stínu. Mladíci ztuhli a pohlédli na něj. „Bene,“ vyhrkla Lucy.

Přehrával si v hlavě, kolika různými způsoby by je mohl sejmout. Stačily by tři vteřiny a leželi by vyřízení na zemi. Pokud šlo o nůž, byl sice velký a naháněl strach, ale šéf bandy neměl ponětí, jak s ním zacházet. Rozhodně ne proti někomu, kdo měl výcvik, jak mu ho odebrat a vrazit mu ho do lebky. Ani by nemrkl.

Byla to nebezpečná děcka, ale pořád jenom děcka.

„Otevři tu peněženku,“ přikázal Asiatovi. Kluk vrhl letmý pohled nejprve na peněženku, potom na Bena. Zamrkal.

„No jen ji otevři,“ trval na svém Ben. Z očí přitom nepouštěl šéfa bandy. Mluvil klidným, mírným hlasem.

Výrostek s nožem se zamračil a Ben viděl, jak ho jeho chování zmátlo. Věděl, co si myslí – tři na jednoho, ale přesto to s poměrem sil bude trochu jinak. Jeho sebedůvěra rychle opadávala, vzdor v očích přerůstal ve strach. Nevěděl, co říct. Nůž mu v ruce trochu ochabl. Ani Lucy už tak pevně nedržel, takže se z jeho sevření dokázala vykroutit.

Asiat udělal, co mu Ben nařídil. Vytáhl opotřebovanou světlehnědou peněženku, rozepnul přezku a otevřel ji.

„Kolik tam je?“ zeptal se.

Kluk do peněženky zanořil prsty a vytáhl dvacku.

„Žádnej velkej vejvar, kluci,“ konstatoval Ben. „Míň než sedm liber na jednoho. Dál byste tam našli debetní kartu, která by vám k ničemu nebyla, protože účet už je stejně v minusu. A kreditka už je vybraná na maximum. Přiznejte si to, tahle holka žádný prachy nemá. Takže byste každej odešel domů se sedmi librama. To jste teda drsňáci. Pěkná prácička, tou byste se mohli chlubit kámošům.“

Kluk s nožem konečně nalezl slova: „Běž do prdele,“ počastoval Bena, ale nedokázal zamaskovat, že se mu třese hlas.

Ben si ho nevšímal. „Dobrá, takže teď vám nabídnu obchod.“ Sáhl do zadní kapsy džin, vytáhl peněženku a otevřel ji. Měl v ní svazek padesátilibrovek přímo z bankomatu. Pomalu je spočítal. Dával si při tom načas, cítil, jak na něm spočívají jejich zraky. Vytáhl šest bankovek a zastrčil si peněženku zpátky do džin. „Tri stovky. Pro každého stovka. To je lepší než sedm liber. A mnohem víc, než na kolik máte.“ Natáhl ruku směrem k nim a peníze jim podával. „Jsou vaše.“

Výrostek s nožem udělal krok kupředu, aby si je vzal.

Ben ruku odtáhl. „Ale je to obchod, takže za to od vás něco chci. Čtyři věci. Zaprvé ji necháte jít. Zadruhé jí vrátíte tašku. Zatřetí, ty položíš ten nůž na zem. Pak ti předám peníze. Pěkně v klidu. A za čtvrté: potom všichni odejdete a už vás nikdy nechci vidět.“

Zaváhali.

„Jestli na to nechcete přistoupit, taky dobře,“ pokračoval Ben. „Akorát počítejte s tím, že do půl minuty budete všichni mrtví, protože jiné řešení mě nenapadá. Záleží na vás,“

Asiat se začal prudce třást. Šéf bandy poulil oči. Všichni se po sobě nervózně podívali.

„Nabízím vám možnost, jak se odsud dostat,“ pokračoval Ben. „Kupuju si od vás vaše životy, abych vás nemusel zabít.“

Vůdce skupinky se sehnul a položil nůž na zem. Čepel zacinkala o dlažební kostky. Asiat Lucy vrátil tašku a potom se od ní všichni chvatně odtáhli. Třásla se a byla bledá. Přeběhla k Benovi a ten jí položil ruku na rameno.

Nůž odkopl pryč do tmy uličky. „Rozumná volba. Rozhodující chvíle – netušíte, jaké jste dneska večer měli štěstí.“ A natáhl k nim ruku s penězi. Šéf bandy si je k němu s chvějícíma se rukama šel převzít. Potom všichni udělali čelem vzad a upalovali, až se jim za patami prášilo.

„Jste v pořádku?“ zeptal se Ben Lucy.

Zdvihla k němu hlavu a jejich pohledy se v temnotě setkaly. „Nemůžu uvěřit tomu, co jste právě udělal. Jak se vám to povedlo?“

„Pojďte, já vás doprovodím,“ odpověděl.

12

SEDMÝ DEN

Bradburyovi bydleli ve velkém viktoriánském půldomku na okraji zelení osázeného předměstí Summertown. Ben dorazil v půl jedné s láhví vína a květinami pro Jane Bradburyovou. Hodně dlouho už ji neviděl. Fyzicky se moc nezměnila, až na pár šedin v tmavých vlasech – a zdálo se mu, že její štíhlá postava je tak nějak vetšejší než dřív. Pamatoval si ji jako tichou ženu, trochu ve stínu svého energického manžela. Dnes však působila ještě tišeji, než ji znal.

Oběd se podával na verandě za domem. Za téměř dvě desetiletí se zahrada moc nezměnila – Tomovy růžové keře se ještě více rozrostly a byly nyní pestrobarevnější než dřív a vysoké kamenné zdi po obvodu zahrady mezitím porostly břečťanem.

Po obědě chvíli seděli, popíjeli víno a nezávazně konverzovali. Kolem pobíhal malý robustní bílý teriér, svalnatý a pořádně chlupatý – rodinný pes. Čichal k trávníku a byl něčemu na stopě. „Vypadá přesně jako ten, kterého jste měli, když jsem tu byl naposled,“ prohlásil Ben. „To přece nemůže být ten samý.“

„To si pamatuješ Sherry,“ vysvětlila Jane Bradburyová. „Tohle je Whisky, Sherry i na dcera.“

Když fenka zaslechla své jméno, ustala v čenichání a přiběhla. Přicupitala k Benovi, sedla si a podala mu packu.

„To ji naučila naše Zoë,“ řekl Bradbury. „Vlastně je to spíš její pes. Ale většinou se o něj staráme my, protože Zoë je dost často někde pryč.“

„Jak se Zoë má?“ zeptal se Ben.

Byla to obyčejná otázka, ale zdálo se, že na Bradburyovy má zvláštní účinek. Profesor si celý nesvůj poposedl v křesle a zadíval se na ruce, jeho žena viditelně zbledla. Ztuhly jí rysy i gesta. Významně se na manžela podívala, jako by na něj naléhala, aby něco řekl.

„Stalo se něco?“ zeptal se Ben.

Bradbury poplácal ženu po ruce a ta se uvelebila v křesle. Potom se profesor obrátil k Benovi. Zdálo se, že začne hovořit, ale místo toho se natáhl přes stůl pro láhev a všem třem dolil skleničky. Pak láhev položil, pozvedl svou sklenku a jedním hltem z ní polovinu vypil.

„Začínám mít dojem, že tohle není obyčejné pozvání na oběd,“ poznamenal Ben. „Vy se mnou o něčem chcete mluvit.“

Bradbury si ubrouskem osušil koutky úst. Jeho’žena vstala. „Donesu další víno.“

Profesor si sáhl do boční kapsy tvídového saka, vytáhl starou dýmku bryerku a do hlavičky začal z igelitového pytlíku pěchovat tabák.

Ben trpělivě vyčkával, až začne mluvit.

Bradbury si dýmku zamračeně zapálil. „Rádi tě zase vidíme,“ pravil za mrakem aromatického dýmu. „Pozvali bychom tě s Jane na oběd i za normálních okolností.“

„To ale znamená, že tentokrát jste mě sem pozvali z nějakého konkrétního důvodu,“ vyvodil Ben. „Něco se děje.“

Jane Bradburyová se vrátila z domu s další láhví vína a položila ji na stůl. Z jejich výrazů Ben usoudil, že toho mají hodně na srdci a že to bude dlouhé odpoledne.

Profesor a jeho žena si vyměnili pohledy. „Já vím, že jsme už dlouho nebyli v kontaktu,“ začal Bradbury. „Ale s tvým otcem jsme byli dobří přátelé. Blízcí přátelé. A za přítele považujeme i tebe.“

„Díky,“ reagoval Ben.

„Takže se domníváme, že ti můžeme věřit,“ pokračoval Bradbury. „A svěřit se ti.“

„Samozřejmě.“ Ben se v křesle předklonil.

„Potřebujeme, abys nám pomohl.“ Bradbury na chvíli zaváhal, potom mluvil dál. „Věc se má tak. Když jsi tehdy před lety odjel z Oxfordu, donesly se nám různé zvěsti. Že jsi se nějakou dobu jen tak potloukal, potom že jsi vstoupil do armády. A že sis tam podle všeho vedl výborně. Jsou to jen zvěsti, nic konkrétního. Když jsme se potom s tebou před šesti týdny bavili u přijímacího pohovoru, něco málo o tom, co jsi celou dobu dělal, jsi mně a mým kolegům prozradil. Nechtěl jsi sice zabíhat do přílišných podrobností, přesto jsi toho zmínil dost na to, abych si udělal jasný obrázek. Jestli to dobře chápu, máš určité velice specifické schopnosti a spoustu zkušeností. Pátráš po ztracených lidech.“

„Byl jsem poradce pro krizové situace na volné noze,“ upřesnil Ben. „Pomáhal jsem objevovat oběti únosů. Hlavně děti. Ale už to nedělám. Ale jak jsem vám řekl u pohovoru, odešel jsem do výslužby,“

„Hlavně děti,“ zopakoval smutně Bradbury.

„Má to co do činění se Zoë, že ano?“ vytušil Ben.

Jane Bradburyová znovu vstala z křesla, prosklenými dveřmi prošla do domu a za chvíli se vrátila se zarámovanou fotografií v ruce. Postavila stříbrný rámeček na stůl a posunula ho k Benovi. „Pamatuješ si na ni? Když jsme tě viděli naposled, byla ještě dítě.“

Ben do těch časů v duchu zabrousil. Všechno se to zdálo tak dávno. Tolik se toho od té doby událo. Na mysli mu vytanul obraz čiperné holčičky, jak běhá po trávníku s rozdováděným psem v patách a paprsky slunce se jí třpytí ve vlasech. Radostně se přitom usmívá a odhaluje chybějící zuby.

„Tehdy jí bylo asi pět nebo šest, ne?“

„Skoro sedm,“ poopravil ho Bradbury.

„Takže teď jí je nějakých pětadvacet, šestadvacet.“ Ben se natáhl pro fotografii. Stříbrný rámeček na dotyk chladil. Obrátil si obrázek k sobě. Spatřil na něm mimořádně pohlednou mladou ženu s dlouhými blond vlasy a nepředstíraným zářivým úsměvem. V náručí držela svého psíka a tvářila se spokojeně.

Bradbury přikývl. „V březnu jí bude šestadvacet.“

Ben obrázek odložil. „A co se stalo? Dostala se Zoë do nějakých potíží? Kde je?“

„V tom je ten problém. Měla tu být, ale není.“

„Už jsem toho vína vypila moc,“ prohodila náhle Jane Bradburyová. „Půjdu nám uvařit kávu.“

Ben sledoval, jak odchází. Pohybovala se hodně upjatě jako někdo, kdo je pod obrovským tlakem. Zamračil se. „Tak co se stalo?“

Bradbury si rozpačitě pohrával se svou dýmkou. Potom vrhl rychlý pohled přes rameno – ať už měl na srdci cokoliv, očividně to radši chtěl vyslovit, když u toho manželka nebude. „Víš, vždycky jsme Zoë měli hrozně rádi.“

„To určitě ano,“ přitakal Ben. Netušil, kam profesor míří.

„Těžko se mi o tom hovoří. Jsou to osobní záležitosti.“

„Jsme přátelé,“ připomenul Ben a pohlédl Bradburymu do očí.

Profesor se chabě usmál. „Po svatbě nám s Jane dlouho trvalo, než jsme dokázali počít dítě. Nikdo za to nemohl,“ řekl, ale potom se zašklebil. „Vlastně to bylo kvůli mně. Tohle je hrozně trapné. Detaily jsou…“

„Detaily vynechejte. Pokračujte, prosím vás.“

„Po pěti letech snažení Jane otěhotněla a narodil se nám chlapec.“

Ben svraštil čelo. Bradburyovi žádného syna neměli.

„Asi uhodneš, co se přihodilo,“ pokračoval Bradbury. „Dali jsme mu jméno Tristan, ale nedožil se ani prvních narozenin. Syndrom náhlého úmrtí, sdělili nám. Bylo to zdrcující.“

„To je mi líto,“ prohlásil upřímně Ben. „To muselo být hrozné.“

„Už je to dávno,“ odvětil Bradbury. „Ale pořád to ještě bolí. Potom jsme se pokoušeli o další, ale znovu dlouho neúspěšně. Už jsme to chtěli vzdát a začali se bavit o adopci, když vtom Jane počala. Připadalo nám to jako zázrak. O devět měsíců později se nám narodila naprosto zdravá holčička.“

„Vzpomínám si,“ poznamenal Ben. „Byla rozkošná. A veselá.“

„To pořád je,“ reagoval Bradbury. „Ale dlouhé roky jsme se děsili, že o ni přijdeme. Samozřejmě že jsme neměli důvod, vždycky se těšila výbornému zdraví. Ale tyhle události člověka poznamenají. Přiznávám, že jsme ji rozmazlovali. A bohužel jsme ji možná nevychovali tak, jak jsme měli.“

„Co teď dělá?“

„Stala se z ní vynikající vědkyně. Nikdy nemusela vyvíjet žádné úsilí. Studia hravě zvládla. Absolvovala archeologii. Červený diplom na Magdalen College. Měla zaděláno na hvězdnou kariéru. Biblická archeologie je významný obor. Je to relativně nová disciplína a Zoë je jednou z průkopnic. Když minulý rok v Tunisku objevili ta ostraka, byla u toho.“

Ben přikývl. Slovo ostrakon pocházelo z řečtiny a znamenalo schránku. Jeho plurálovou formou archeologové pojmenovávali střepiny hliněné nádoby, které kdysi sloužily jako levné materiály, na něž se psalo. Na ostraka se ve starověku často zaznamenávaly smlouvy, příběhy, údaje o prodaném zboží i rukopisy a náboženské texty.

„O tom nálezu jsem četl,“ potvrdil. „Vůbec jsem netušil, že člověka, který ho má na svědomí, znám.“

„Byl to pro ni úžasný okamžik,“ odpověděl Bradbury. „Byl to vlastně největší objev neporušených ostrak od vykopávek v Izraeli v roce devatenáct set deset. Byly zasypané hluboko pod rozvalinami starověkého chrámu. Ohromující nález.“

„Je to chytrá holka,“ glosoval Ben.

„Je výjimečná. Ale to není všechno. Píše taky studie a je spoluautorkou knihy o životě řeckého mudrce Papiáše. Několikrát dokonce byla v televizi, dělali s ní rozhovor na kanálu o archeologii.“

„Zdá se, že jste na ni velice pyšný.“

Profesor se usmál, potom mu ale tvář znovu přelétl stín a sklonil hlavu. Prstem zkontroloval dýmku. Vyhasla. „Profesně a na akademické půdě jí to jde skvěle. Ale pokud jde o její osobní život a vztah mezi ní a námi, je to katastrofa.“ Bradbury zvedl ruce a nechal je s plesknutím dopadnout na stehna – gesto bezradnosti. „Jak to říct? Zoë je jak utržená ze řetězu. Už od patnácti. Nezvládali jsme ji. Několikrát měla kvůli drobným krádežím v obchodě a kapsářství problémy se zákonem. Nacházeli jsme u ní v pokoji ukradené věci. Byla to pro ni pouhá zábava. Doufali jsme, že z toho časem vyroste, ale nestalo se. Pije, chodí po večírcích, chová se lehkovážně a bezohledně. Máme s ní samé roztržky a potíže. Hádá se, je agresivní, příšerně tvrdohlavá, pokaždé musí být po jejím. Není těžké se s ní dostat do sporu.“ Pohlédl na Bena zarudlýma očima. „A já vím, že je to naše vina. Hrozně jsme ji rozmazlovali, protože jsme byli tak šťastní, že jsme dostali druhou šanci mít dítě.“

Bradbury mluvil a Ben mezitím popíjel víno. Teď si nalil další skleničku. „Povězte mi otevřeně, Tome: Říkal jste mi, že máte obavy, protože nedorazila domů. Znamená to, že ji pohřešujete?“

Bradbury přikývl. „Už skoro týden.“

„A vy si myslíte, že se dostala do nějakého maléru?“

„Nevíme, co si máme myslet.“

„Za daných okolností není týden tak dlouhá doba. Sám jste říkal, že vede nespoutaný život. Ona se ukáže.“

„Kéž bych tomu dokázal věřit.“

„Vy se mi se vším tímhle svěřujete kvůli tomu, co jsem dřív dělal, že?“

„Ano.“

„Takže se budete řídit mým odborným názorem?“

Bradbury pokrčil rameny. „Ano.“

„Lidi se opravdu čas od času vypaří,“ řekl Ben. „A když se někdo vážně ztratí a existují jasné důkazy, že se mu něco stalo, dají se podniknout určité kroky, jak takového člověka najít. Ale musíme rozlišovat, jestli je někdo oficiálně nezvěstný, nebo jestli je jenom poněkud nezvladatelný, hádá se s rodiči, rád se baví a na chvilku zmizel z dohledu.“

„To už v minulosti udělala – zmizela z dohledu, jak říkáte,“ vysvětlil Bradbury. „Jsme realisti, dokážeme akceptovat řadu věcí. Chápeme, že je svobodomyslná a že si ráda užívá. Myslím tím sexuálně.“ Zahanbeně zrudl. „Ale tentokrát je to jiné. Tentokrát je to vážně podivné a máme neblahý pocit.“

„A proč je to tentokrát jiné?“

„Kvůli těm penězům. Odkud se všechny ty peníze vzaly?“

„Jaké peníze?“

„Pardon, to se musím vrátit o něco zpátky. Zoë dělala vykopávky v Turecku. Měly trvat do konce srpna. Zničehonic tam ale skončila a odjela na Korfu. Máme tam nějaké přátele a Zoë u nich chvíli pobývala.“ Bradbury se odmlčel. „A potom se najednou zdálo, že oplývá hroznou spoustou peněz. Je to doktorandka a peníze nemá, aspoň ne víc, než potřebuje. Naši přátelé tvrdí, že jich znenadání měla balík. Tisíce. A rozhazovala tak, jako by jí nikdy nemohly dojít. Neustále se tahala po večírcích, každý večer chodila domů opilá a pokaždé si vodila jiného muže.“

„Já vím, že vás to pohoršuje, ale…“

Bradbury zavrtěl hlavou. „Ale o to ani tolik nejde. Zoë se s našimi známými pohádala, vystěhovala se a ubytovala se v nejdražším hotelu na ostrově a tam bydlela, dokud ji nevyhodili, protože tropila výtržnosti. Potom si pronajala vilu na pobřeží – prostornou, luxusní, drahou. A podle toho, co se naši přátelé doslechli, celé dny a noci tam proflámovala.“

„A dál?“

„A potom prostě zmizela. Před týdnem nám pozdě v noci v opilosti nechala vzkaz na záznamníku, že letí zpátky do Británie a dorazí následující den ráno. Nic víc. Od té doby ji marně vyhlížíme. Zdá se, že nikdo neví, kam se poděla. Zkusili jsme obvolat všechna čísla, která nás napadla. Ve vile už není, ani v žádném hotelu. Podle letiště na Korfu do letadla nenasedla. Vypadá to, že se zkrátka vypařila.“ Vrhl naléhavý pohled na Bena. „Tak co si o tom myslíš?“

Ben se na chvíli zamyslel. „Tak si to projdeme. Říkáte, že vám nejde do hlavy ta záležitost s penězi. Fajn. Ale zároveň jste uvedl, že má Zoë spoustu známostí. Proč by se nemohla dát dohromady s nějakým boháčem? Důkazy svědčí jen o tom, že neodletěla z Korfu. Je to pohledná dívka a na ostrově bydlí spousta mladých pracháčů, kteří si tam užívají pohodového života. Zoë teď možná sedí někde na jachtě a nehrozí jí sebemenší nebezpečí.“

„To je pravda,“ souhlasil Bradbury.

„Potom tu máme kreditní karty. Stačí, abyste utratil pár stovek, a hned dostanete dopis, kde vám nabízejí půjčku, a ještě k tomu vám navýší úvěrový rámec o pár tisíc. Tím by se taky dalo snadno vysvětlit, odkud vzala ty hromady peněz.“

„To zní taky logicky,“ připustil Bradbury.

„Tak proč si myslíte, že něco není v pořádku?“

„Těžko se to vysvětluje,“ odpověděl Bradbury. „Je to jen pocit. Není to jen naše přehnaná starostlivost. Tentokrát je to jiné.“ Předklonil se a pohlédl Benovi do očí. „Byli bychom ti moc vděční, Bene. Nežádáme nic víc, než aby ses tam vydal a našel ji. Přesvědčil se, že je v pořádku. Že se nenamočila do drog nebo něčeho strašného, jako třeba pornografie…,“ dodal ztrápeným hlasem.

„Ale no tak,“ namítl Ben. „Proč by se do něčeho takového zaplétala?“

Bradbury se na něj upřeně zadíval. Rukou se chytil za okraj stolu. „Pomůžeš nám? Spoléháme na tebe.“

Ben mlčel.

„Jsme zoufalí, Bene. Nechceme ji přesvědčovat, aby se vrátila sem k nám nebo něco takového. Jenom ji najdi, ujisti se, že je v bezpečí a nic jí nechybí. A požádej ji, ať se prosím, prosím s námi spojí. Vzkaž jí, že litujeme všech těch hádek a všeho, co jsme jí řekli. A že ji máme rádi.“

Ben neodpovídal.

„Přemýšleli jsme, že tam poletíme a budeme ji hledat sami,“ pokračoval Bradbury, „ale i kdybychom ji našli, odmítla by se s námi bavit. Akorát by najela na tu svou vlnu – začala by nás obviňovat, že se jí pleteme do života nebo něco takového, a vzala by nohy na ramena.“ Bradbury se ušklíbl. „Potřebujeme někoho třetího, rodinného přítele, který ale není tolik zaujatý. Člověka, který s ní dokáže komunikovat, který by takovouhle situaci uměl zvládnout.“

Ben vyprázdnil skleničku a odložil ji na stůl. „Je mi líto, k čemu u vás v rodině došlo, Tome. Vážně.“

Bradbury se kousl do rtu.

„Ale nemůžu vám pomoct,“ pokračoval Ben.

„Samozřejmě ti zaplatíme,“ dodal rozrušený Bradbury. „To jsem zapomněl zmínit. Máme nějaké úspory. Můžu ti zaplatit deset tisíc – to by mělo pokrýt veškeré náklady a ještě by ti mělo hodně zbýt. Můžu ti ty peníze poslat bankovním převodem přes internet, hned bys je tam měl. Jen mě mrzí, že ti nemůžu zaplatit víc.“

Ben se usmál. „O peníze nejde, udělal bych to zadarmo. Ale jsem ve výslužbě. Proto jsem tady. Skoncoval jsem s tím. Snažím se přes tu životní fázi přenést.“

„Ale tohle by bylo jiné,“ namítl Bradbury. „Tohle se nedá srovnávat s tím, co jsi dělal. Prosím, moc tě prosím!“

„Nezlobte se, nemůžu.“ Ben se odmlčel. „Ale můžu udělat něco jiného. Jestli stojíte o někoho, koho tam můžete s důvěrou poslat, aby Zoë našel, doporučil bych vám jednoho chlapíka…“

* * *

Od Bradburyových Ben zamířil rovnou zpátky domů do svého bytu. Vzal telefon a na klávesnici vyťukal číslo. Sluchátko zvedl Charlie.

„Jaks mě tehdy žádal,“ začal Ben. „Kdyby nastala příležitost, měl bys pořád ještě zájem?“

Charlie nemusel dlouho přemýšlet. „Zájem bych měl.“

„Fajn, tak poslouchej,“ a podrobně mu vylíčil, co Bradbury nabízí.

„To bych měl na rok vyřešené starosti s hypotékou,“ zhodnotil Charlie. „Ale vím předem, co na to řekne Rhonda.“

„Jediné, co musíš udělat, je najít Zoë. Není třeba se pokoušet ji přivézt zpátky. Podle toho, jak to vypadá, neměl by být velký problém ji vypátrat. Prostě běž po zvucích taneční hudby, sleduj stopu z prázdných flašek. Její rodiče chtějí jenom vědět, že je v bezpečí. Akorát ji budeš muset přesvědčit, aby se jim ozvala.“

„Zní to jednoduše.“

„Protože to jednoduché je,“ opáčil Ben. „Navíc tam teď není sezóna, takže z těch deseti litrů ani moc nerozfofruješ. Rhondě můžeš říct, že jenom jedeš předat vzkaz – proti tomu určitě nebude nic namítat, ne? Vždyť pojedeš na řecké ostrovy, ne do Afghánistánu. A nejvýš za pět dní jsi doma.“

„Jak říkám, zájem bych měl,“ zopakoval Charlie.

„Já teď hned musím zavolat Bradburyovým a sdělit jim jednoznačnou odpověď – ano, nebo ne. Záleží na tobě.“

„Tak jo, můžete se mnou počítat.“

13

V tom okamžiku o dva a půl tisíce kilometrů dál na maličkém řeckém ostrově Páxos Zoë Bradburyová klopýtala po pláži. Popostrkovali a pošťuchovali ji směrem k molu, z nějž se o čtyři dny dříve pokusila uprchnout.

Bylo to poprvé, co od té doby spatřila denní světlo. Čtyři dny ležela přivázaná k posteli a rozvazovali ji, jen když zakřičela, že potřebuje na záchod. Čtyři dny ji bez ustání vyslýchali.

Celou tu dobu se usilovně snažila vzpomenout si. Kdo jsem? lámala si hlavu. Někdy se neupamatovala vůbec na nic, měla naprosté okno. Tu a tam ale jako by se v ní něco probouzelo, jako by se prchavé útržky paměti pokoušely spojit se v jeden celek a zaostřit se. Tváře, hlasy, místa. Trýznivě jí vířily hlavou, ale když už se zdálo, že si vzpomene a pochopí, znovu se rozplynuly.

Dlouhé hodiny hleděla na jizvičku na prstě. Možná zranění z dětství. Ale jak se jí to přihodilo? Netušila. A mysl jí zaplavovaly tisíce dalších otázek. Odkud je? Jakou má rodinu a přátele? Jak vypadal její život?

A potom ta nejhrůznější otázka ze všech. Co s ní tihle čtyři mají v úmyslu?

Počáteční sžíravou hrůzu postupně vystřídalo trvalé mrazivé znepokojení. Začala sledovat své věznitele a poslouchat je. Dva z mužů s ní nikdy nepromluvili ani slovo a moc je nevídala. Nejvíc mluvila s tou ženou a plavovlasým chlápkem. Žena působila neúprosně, ale čas od času jako by její ledová hradba roztála a potom se se Zoë bavila o něco přívětivěji.

Zato plavovlasý chlap byl psychopat. Zoë ho z duše nenáviděla a jediné, co jí pomáhalo přečkat ty nekonečné hodiny, byla představa, že nějak unikne, sebere mu tu pistoli nebo nůž a použije je na něj.

Ale ať se z ní informace snažili vypáčit jakkoliv – nepřímými výhrůžkami nebo sprostým násilím a tím, že jí řvali do obličeje –, nic nezabíralo. Viděla, že jejich beznaděj neustále roste.

Potom ji napadlo: Co když se jí paměť vrátí? Co by jí udělali, až získají, co chtějí?

Bylo jí více než jasné, co by s ní udělal světlovlasý hlídač, kdyby ho žena nechala. Možná že dosud zůstala naživu jen díky tomu, že ztratila paměť.

A teď ji někam vezli. Ale kam? Že by už to s ní vzdali? Srdce se jí při tom pomyšlení divoce rozbušilo. Možná ji nechají jít, berou ji domů.

Nebo možná nastala chvíle, kdy dospěli k závěru, že to nemá cenu, a chtějí to skoncovat. Skoncovat s ní. Tady a teď, dnes. Roztřásly se jí ruce.

Blonďák jí tlačil pistoli do zad a popoháněl ji. „Hejbni kostrou,“ zabručel. Snažila se kráčet rychleji, ale na bosých nohou jí to v měkkém písku moc nešlo, nohy měla navíc jako z rosolu. Zaškobrtla, ale popadl ji nešetrně za paži, smýkl jí a postavil ji zpátky na nohy. Zbraň ji bolestivě bodala do zad.

Odvážila se letmo podívat se přes rameno a zachytila zlostný pohled hlídače. Za ním se zadumaně ubírala žena, která teď nejprve mrkla na hodinky a potom se zahleděla na oblohu. Vedle ní s prázdným výrazem pochodovali zbylí dva muži. Jeden z nich v ruce spuštěné k boku volně svíral zbraň.

Zoë se prudce rozklepala. Chystají se ji odpravit. Věděla to.

„Vím, co se ti honí hlavou,“ pravil za jejími zády tlumený hlas. „Chtěla bys utéct.“ Uchechtl se. „Tak utíkej. Utíkej, ať tě můžu zastřelit.“

„Buď zticha,“ okřikla ho žena.

Došli ke kraji pláže a postrčili Zoë směrem k dřevěnému molu. Vylezla na něj a na bosých chodidlech ucítila tvrdou slanou krustu, která se utvořila na prknech. Kráčeli za ní. Chtějí ji snad utopit?

A potom uslyšela ten zvuk – vzdálené hučení přibližujícího se letadla. Zastínila si oči, zvedla hlavu a na obloze spatřila bílou tečku. Pomalu se šinula po molu a tečku přitom nespouštěla z očí.

Bílý bod se neustále zvětšoval, až Zoë rozeznala jeho tvar. Byl to malý hydroplán.

Dorazili na konec mola. Hydroplán vytrvale klesal a k Zoëiným uším doléhalo burácení jeho dvou motorů. Potom už podvozkem pročísl vlny, jednou se odrazil od hladiny, znovu na ni dosedl a vyslal na všechny strany spršku vody. Širokým obloukem doklouzal k molu, zanechávaje za sebou zpěněnou bílou brázdu. Zarovnal se podle mola, zastavil a jen se pohupoval na vlnách.

Rotující vrtule přešly na volnoběžné otáčky. Řev motorů byl ohlušující, a Zoë si rukama přikryla uši. V zádech pořád cítila zabořené ústí zbraně.

V úzkém trupu hydroplánu se otevřela dvířka a z letadla vykoukl muž. Chladně pohlédl na Zoë, potom kývl na ostatní. Ještě s jedním mužem přivázali letadlo k molu a vytáhli výsuvnou lávku, aby se po ní dalo přejít dovnitř. Zoë cítila, jak ji zezadu tlačí směrem k hydroplánu. Vrávoravě překonala rozkolísanou lávku a nacpala se do stísněného letadla, kde navíc panovalo velké vedro. Nějaký divný chlápek ji nacpal do sedadla.

„Kam mě vezete?“ vydechla vyděšeně.

Ve dvířkách se zjevil plavovlasý chlapík a Zoë na okamžik ztuhla strachem, že poletí s ní. Potom mu však žena položila ruku na rameno a zavrtěla na něj hlavou. Zdálo se, že nesouhlasí, ale nakonec se podrobil. Poodstoupil a do letadla naopak vlezli zbylí dva tiší chlápkové a posadili se za ni. Nevěnovali jí sebemenší pozornost. Pak se zavřela dvířka, motory zase spustily naplno a Zoë ucítila, jak se letadlo před startem začíná otřásat.

Hudson a Kaplanová stáli a přihlíželi, jak se hydroplán otírá o vlny. Potom už vystoupal na modrou oblohu a postupně se scvrkl ve ztrácející se bílou skvrnku, až zmizel úplně.

„A máme ji z krku,“ prohodila Kaplanová.

Hudson po ní vrhl rozmrzelý pohled. Počítal s tím, že odletí i on a že bude u toho, až dívku budou zpracovávat. Po řadě dní strávených na tomhle kusu skály měl teď pocit, že ho podvedli. „Takže odsud můžeme vypadnout,“ zabručel.

„Ještě ne,“ nesouhlasila Kaplanová. „Naše práce zatím není u konce.“

14

OXFORD DESÁTÝ DEN

Nekonečné hodiny proseděl Ben shrbený za stolem ve svém bytě, pohroužený do studia svých učebnic, slovníků a stohů poznámek. Úplně přitom ztratil pojem o čase a přestávky si dělal jen na jídlo a na spánek. Žádné telefonáty, žádné návštěvy, bylo to období bezvýhradného soustředění, v němž se Benova mysl vyžívala. Pomáhalo mu to zapomenout.

Třetí den odpoledne už ho pálily oči. Na stole mu vyrostla hora rozložených papírů, káva, kterou si postavil vedle sebe, mu už před několika hodinami vystydla. Zapomněl na ni, když luštil jednu stránku kostrbatého hebrejského písma za druhou. Dohánělo ho to k šílenství, ale postupně si látku naučenou před dvaceti lety znovu vtloukal do hlavy a začínal do celé problematiky pronikat.

Poprvé po několika dnech mu zazvonil telefon. Ucítil, jak mu pulzuje a bzučí v kapse, vylovil ho a zvedl jej. Slyšet znovu vlastní hlas byl zvláštní pocit.

Volal Charlie. Zněl úzkostlivě a nervózně a jeho hlas jako by přicházel z daleka.

„Bene, potřebuju pomoc.“

Ben se na polohovacím otáčecím křesle předklonil a promnul si oči – z ustavičného soustředění se mu motala hlava. Přinutil se přenést se zpátky do současnosti. „Kde jsi?“

„Pořád na Korfu,“ odpověděl Charlie bryskně. „Je to všechno mnohem komplikovanější, než jste tvrdil. Narážím tady na potíže.“

„A co potřebuješ ode mě?“

Charlieho odpovědi nebylo rozumět.

„Vypadává signál.“

„Říkám, že potřebuju, abyste sem co nejrychleji přijel.“

„To nejde. Nemůžeš mi prostě popsat, co se děje?“

„Já vím, že to zní divně, ale musím vám to vysvětlit osobně. Nemůžu o tom mluvit po telefonu. K něčemu se tu schyluje.“

„Ten úkol je jednoduchý, Charlie.“

„To jste mi říkal. Ale věřte mi, že se to vyvinulo jinak.“

Ben si povzdychl a na několik vteřin se odmlčel.

„Bene, prosím vás. Je to vážné.“

„Jak vážné?“

„Hodně vážné.“

Ben zavřel oči. Do hajzlu. „A jseš si absolutně jistý, že to sám nezvládneš?“

„Nezvládnu. Nezlobte se, ale potřebuju pomoc. Vy se v těchhle věcech vyznáte líp než já.“

Ben si znovu povzdychl, zavrtěl hlavou, natáhl levou ruku, aby odkryl hodinky, a pohlédl na ně. Rychle si spočítal, že autobusem do Londýna a potom na letiště může dorazit během několika hodin. Potom chytne letadlo do Atén a odtud na Korfu. „Dobrá, rozumím. Řekni, kde se sejdeme, a nejpozději zítra v poledne mě tam máš.“

Stihl to už brzy ráno.

Na Korfu Ben nikdy předtím nebyl. Očekával vyprahlou krajinu, ale při pohledu ze vzduchu ho ohromilo, jak je ostrov zelený – vypadal jako ráj lemovaný modrým oceánem, plný lesů, luk s divokou květenou a hor. Letadlo klesalo k přistávací dráze ve městě Kérkyra a Ben v dáli rozeznával nepravidelné tvary rozvalin a ospalých vesniček posazených v borovicových lesích.

Ale na pozorování místních krás neměl příliš času. Byl unavený a snažil se potlačit rozmrzelost. Nechápal, proč tu musí být, proč se s tím Charlie nevypořádá sám. Ze by ho špatně odhadl? Byl to dobrý voják – houževnatý, odhodlaný, důvtipný. Možná ale ztratil šmrnc. Ben už podobné případy zažil.

Vystoupil z letadla do hřejivých slunečních paprsků. Na malinkém letišti si pronajal uzamykatelnou skříňku a nacpal do ní svůj pas, zpáteční letenky a objemnou filozofickou knihu v pevné vazbě, kterou si vzal na čtení do letadla. Neměl v úmyslu zůstat tu dlouho a chtěl cestovat nalehko. Ponechal si pouze peněženku, telefon a láhev whisky. Přemýšlel, co udělat s biblí. Poslední dobou ji s sebou často nosil a zvykl si mít ji po ruce, aby do ní mohl tu a tam nahlédnout. Nezabírala moc místa a nebyla příliš těžká. Rozhodl se, že si ji vezme s sebou. Pověsil si lehký sportovní vak přes rameno, zamkl skříňku a strčil si klíč a peněženku do kapsy džin.

Před letištěm si mávl na taxík. Když se v hlučném fiatu uvelebil, zahleděl se z okna a oddal se pozorování scenérie. Řidič bez ustání něco brebentil v lámané angličtině a Ben mu nerozuměl ani slovo. Nevěnoval mu pozornost, a řidič záhy zmlkl. Do Kérkyry to bylo ještě asi tři kilometry, ale doprava už houstla, a než dojeli do města, už prakticky stála. Ben řidiči zaplatil čistými nezmačkanými eurobankovkami, vytáhl si z kufru svůj vak a zbytek cesty se rozhodl urazit po svých.

Kráčel rychle – nemohl se dočkat, co mu Charlie řekne. Setkat se měli v penzionu, kde se jeho přítel ubytoval. Ben znal adresu a orientoval se za pomoci laciné mapky, kterou si koupil na letišti, aby se vyznal ve starém městě.

Proplétal se úzkými uličkami, kde jako transparenty na šňůrách natažených mezi domy viselo prádlo. Všude to žilo a panoval tu rozruch – v nákupních pasážích, tavernách, Stáncích s rychlým občerstvením a kavárnách. Prošel přelidněným tržištěm, prosyceným slanou vůní humrů a olihní. Na každém Stánku se ve slunci leskly olivy. V hektickém shonu na náměstí svátého Rocha lidé posedávali před kavárnami a popíjeli ranní kávu, starými klikatými uličkami rachotila doprava.

Před devátou dorazil k Charlieho penzionu, vybledlé kamenné budově na pokraji rušné ulice přímo v srdci starého města. Před penzionem stála zahrádka místní kavárny – chodník lemovaly stolečky zastíněné širokými slunečníky a tucty stromů zasazených v rozměrných kamenných kořenáčích.

Charlie seděl u jednoho ze stolků a před sebou měl konvici s kávou a noviny. Zahlédl Bena na druhé straně ulice a zamával. Neusmíval se, spíš než radost z něj vyzařovala úleva.

Ben se propletl čilým dopravním ruchem a mezi stolky až k Charliemu. V kavárně už bylo živo – rodiny tu snídaly, seděli tu i první letošní turisté s kamerami a knižními průvodci, lidé se tu zastavovali na něco malého k snědku na cestě do práce. U stolku na kraji zahrádky seděl drobný muž v lehkém bavlněném saku a pracoval na notebooku.

Ben si přes opěradlo neobsazeného proutěného křesla u Charlieho stolu pověsil sako, sportovní vak položil na zem a přisedl si. Uvelebil se, natáhl nohy a zkřížil ruce.

„Díky, že jste přijel,“ promluvil Charlie.

„Doufám, že máš dobrý důvod. Jsem unavený a vůbec bych tady neměl být.“

„Dáte si kafe?“

„Povídej už,“ vybídl ho Ben.

Charlie se mračil a vypadal ještě nervózněji, než zněl v telefonu. Poskládal noviny a položil je před sebe na stůl, upil kávy a změřil si Bena pohledem.

„S tou Zoë Bradburyovou,“ promluvil nakonec, „se mi to nechce líbit.“

15

„Přišel jsem sem jako posel a skončil jako detektiv,“ pravil Charlie. „Říkal jste mi, že ve vile nebude, přesto jsem si to zkontroloval. Nic. Majitelé neměli tušení, kam potom zamířila. Do letadla taky nenastoupila. Potom jsem se vydal za těmi rodinnými známými, u kterých bydlela původně. Odstěhovali se sem z Anglie natrvalo. Takový trochu zkostnatělý středostavovský párek puritánů. Dokázal jsem si představit, proč s nimi nevycházela. Vypověděli mi totéž, co už řekli jejím rodičům: že se s nimi pohádala a odstěhovala se, potom že ji vykopli z hotelu a že si najala vilu. Nic nového. A tak jsem začal pročesávat ostrov. Zapadl jsem do každého baru a kavárny, všem jsem ukazoval její fotku a ptal se, jestli ji někdo neviděl, tvrdil jsem, že jsem rodinný přítel, který se s ní potřebuje spojit kvůli naléhavé právní záležitosti doma. Mluvil jsem úplně s každým – s policajty, převozníky, taxikáři, s lidmi z letiště, v hotelech, v nemocnici, s kdekým. Rozdával vizitky se svým číslem, kdyby někdo něco věděl – muselo jich být padesát nebo šedesát. A nic. Prostě tady není.“

„A proč si myslíš, že se jí něco stalo?“ zeptal se Ben. „Je hromada způsobů, jak se dostat z ostrova, aniž by po sobě člověk musel nechat nějakou účtenku nebo písemný záznam. Mohla se s někým svézt na jachtě. Možná že teď sedí někde kilometr dva od pobřeží, hoví si na palubě a popíjí studený drink.“

Charlie naslouchal, ale potom zavrtěl hlavou.

„Vždycky se dá najít nějaká stopa, po které se člověk může vydat,“ zdůraznil Ben. Dal na svém hlase znát podráždění. „Nemusel jsi hned propadat panice.“

„To zdaleka není všechno. Až si to poslechnete, pochopíte, proč jsem vám zavolal.“ Charlie vypadal napjatě a každou větu ze sebe rychle sypal.

„Poslouchám.“

„Potom mi zavolal jeden chlápek. Představil se jako Nikos Karapiperis. Prý mu někdo řekl, že hledám Zoë. Zněl ustaraně a pověděl mi, že ji zná a že mi musí něco říct. Ale nechtěl se o tom příliš šířit po telefonu, raději se se mnou chtěl někde setkat.“

„Takže je ženatý,“ vytušil Ben. „Místní vážený občan, ženu má pryč, a tak laškuje s naší Zoë.“

„Přesně tak. Je mu asi pětačtyřicet, obchodník. Hvězda golfového klubu, pilíř společnosti. Nóbl barák tady v Kérkyře a vedle toho i menší chajda na kopci na venkově, kde se dobře relaxuje a kam může zvát holky. Nechtěl se mnou mluvit doma, protože jeho žena se právě s dětmi vrátila z dovolené, a tak mě pozval do té své chajdy. Tam jsem se s ním taky setkal – vypadal hodně nervózně a spoustu mi toho řekl.“

V tu chvíli je vyrušilo dítě běžící kolem – typický řecký kluk, mohlo mu být sedm nebo osm, černé vlasy, tmavé oči, dohněda opálený. Na sobě měl pruhované tričko a červené šortky. Pohrával si s fotbalovým míčem, jímž zručně jako basketbalista rytmicky dribloval před sebou. Každý dopad míče doprovázelo charakteristické plácnutí gumy o chodník. S radostným smíchem proběhl kolem stolků. Pár žen u sousedního stolu se na něj usmálo.

Charlie se natáhl pro konvici, aby si dolil, a Ben se ve svém křesle pootočil, aby mohl obdivovat chlapcovo umění s míčem. Kluk se tak soustředil na driblování, že si přihlížejících vůbec nevšímal. Potom mu ale míč odskočil a vrazil do nohy stolku, u kterého seděl drobný chlapík s počítačem. Ten se teď na hocha obořil řečí, kterou Ben v hluku aut nerozeznal. Muž měl štíhlý hranatý obličej, a když na chlapce křičel, oči mu na chvíli vzplály hněvem. Kluk popadl míč a ztratil se.

„Kdyby si tak ten spratek radši šel hrát někam jinam,“ ulevil si Charlie.

Ben se k němu obrátil zpět. „Co ti ten Nikos Karapiperis povídal?“

Charlie pokračoval: „Chvíli se se Zoë diskrétně scházeli. Nejdřív to začalo jako známost na jednu noc – těch měla podle všeho celkem dost. Postupně se z toho ale vyvinul vážnější vztah a začali se pravidelně vídat. Mluvil se mnou dost otevřeně – říkal, že už milenky měl, ale tohle bylo něco jiného. Začínalo mu na ní záležet. Rád jí prý kupoval různé dárky. Potom ale najednou přestala jeho peníze potřebovat. Začala mít dost svých.“

„A zjistil jsi, kde je brala?“

Charlie přikývl. „Přicházely jí ze Států. Někdo jí poslal mezinárodní peněžní poukázku na dvacet tisíc dolarů. Neprozradila Nikosovi, od koho je, ale naznačila mu, že brzy dostane další.“

„Ještě víc?“

„Mnohem víc. Tolik, že se zajistí do konce života, tvrdila. Jak se zdá, mluvila o tom, že se sem vrátí, koupí si tady velký dům a usadí se tu. Prý už nikdy nebude muset pracovat. Takže jestli je to pravda, mluvíme tu o milionech.“ Charlie se odmlčel. „Ale teď přijde to nejpodivnější.“

Ben zamrkal. „Co?“

„Od koho ty peníze jsou, mu neřekla, ale prý je dostala kvůli nějakému proroctví.“

„Jakému proroctví?“

„Nic víc Nikos nevěděl, nevyjádřila se jasně. Ty peníze prostě údajně mají co do činění s nějakým proroctvím. Nemám ponětí, co to má znamenat. Že by někdo předpověděl, že vyhraje v loterii?“

„Kdy ji viděl naposledy?“ zeptal se Ben.

„Na párty, kterou uspořádala ten poslední večer, předtím než měla druhý den ráno odletět zpátky do Anglie. Nechtěl se sice na jejích večírcích moc ukazovat, ale toho večera tam dorazil a chvíli tam pobyl, i když se přitom snažil chovat se co možná nejmíň nápadně. Byli domluvení, že Zoë po párty přijede na skútru do té jeho chajdy, kde spolu stráví poslední noc. Měl tam na ni počkat.“ Charlie se natáhl pro konvici a dolil si kávu.

„Ale vůbec tam nedorazila,“ vytušil Ben.

Charlie zavrtěl hlavou. „Nedorazila. V tom okamžiku se její stopa ztrácí. Zmizela někdy mezi Nikosovým odchodem kolem půl dvanácté a časem, kdy se u něj měla objevit.“

„Říkal jsi, že jela na skútru?“

„Jo, na jednom z těch velkých nóbl skútrů. Měla ho pronajatý. Nikdy ho nevrátila, zmizel i s ní.“

„Možná máme co dělat s bouračkou. Mohla být po flámu trochu opilá. Třeba leží někde v příkopě.“

„Možná,“ přisvědčil Charlie. „Ale to není všechno. Nikos říkal, že se na té její párty podle něj událo něco divného. Věděl, že si Zoë potrpí na muže, a taky tam prý byla spousta mladších a zdatnějších než on. A tak si ji bedlivě hlídal. Žárlivec.“

„No a?“

„A údajně se okolo ní ochomýtal nějaký chlápek, podle Nikose mladý, možná lehce po třicítce, pohledný blonďák. Přišel s nějakou ženou, ale záhy začal dost flirtovat se Zoë. Prý se jmenoval Rick a podle přízvuku se Nikosovi zdálo, že to je Američan.“

„A co ta žena?“

„Nikos tvrdí, že to nemohla být Řekyně. Ale mluvit ji vůbec neslyšel a moc si jí nevšímal. Spíš se měl na pozoru před tím Rickem, protože Zoë s ním prý nejspíš taky dost koketovala. Potom podle Nikose tenhle Rick odešel k baru a namíchal sobě a Zoë pití. Nikos si sice nebyl jistý, ale prý to dělal tak nějak kradmo. Stál zády a Nikos si říkal, že jí možná něco nasypal do skleničky.“

Do prdele! pomyslel si Ben. Tohle dobře znal. Přinejlepším se jí ten chlápek pokoušel podstrčit afrodiziakum. V horším případě ji chtěl omámit a potom ji někde znásilnit. A nejhorší variantou byl únos – a tahle možnost se zdála nejpravděpodobnější. „To není dobré,“ konstatoval.

„Nikos si nebyl úplně jistý, co viděl,“ zopakoval Charlie. „Ale šel k nim a okamžitě se mezi ně vložil. Požádal Zoë o tanec a přitom jí jakoby náhodou vylil i to pití, kdyby v něm opravdu něco bylo. Při tanci ji před Rickem varoval, požádal ji, ať večírek ukončí a co nejdřív přijede k němu, ale Zoë se s ním začala hádat a Nikos se bál, že mu ztropí scénu a že se k němu obrátí pozornost. Proto ji pouze upozornil, aby se od Ricka držela dál a nedotýkala se žádného pití, které jí někdo nabídne, a odjel zpátky na svou chatu, kde na ni čekal.“

„Jak víme, že měla vůbec v úmyslu tam za ním jet? Možná ho jenom vodila za nos.“

„Myslím, že ne,“ oponoval Charlie. „To by ho ten den nenechala, aby jí naložil zavazadla k sobě do mercedesu a odvezl je do té chaty. Dala mu batoh se svým oblečením a věcmi a tašku na doklady, kde měla pas, peníze, letenky, prostě všechno. Vážně tam za ním chtěla dorazit.“

„Takže to vypadá, že se ten Rick asi tak snadno nevzdal,“ usoudil Ben. „A co pak?“

„Když se Zoë tu noc nedostavila, Nikos se pokusil jí zavolat na pevnou linku do vily, ale telefon nikdo nezvedal. Následně se tam vydal osobně, ale vilu našel prázdnou a zamčenou. Skútr byl pryč. Zoë zmizela. V tu chvíli začal mít obavy.“

„A na policii její zmizení oznámit nemohl,“ došlo Benovi. „Musel by totiž vyzradit, že s ní udržoval vztah, a bál se, že kdyby se Zoë po pár dnech zjevila, zkompromitoval by se zbytečně.“

Charlie přikývl. „Dostal se do pěkné šlamastyky. Když se doslechl, že se po Zoë ptám a že mě najala její rodina, velmi ochotně mi předal její věci.“

„Kde jsou teď?“

Charlie ukázal vzhůru k oknu. „Ten batoh mám nahoře v pokoji. A dokladovku přímo tady u sebe.“ Natáhl se a z křesla vedle sebe zvedl igelitovou nákupní tašku.

Ben pouzdro na doklady vytáhl a prohledal ho. Obsahovalo běžné věci, které s sebou turista nosí – pas, mobilní telefon, látkovou peněženku. Tahle byla naditá samými pětiseteurovkami. Ben hotovost zběžně přepočítal a dospěl k číslu šest tisíc.

„Další peníze má v batohu pod oblečením,“ podotkl Charlie. „Sice už z těch dvaceti tisíc dost rozfofrovala, ale pořád jí ještě dost zbývalo.“

„Asi máš pravdu,“ usoudil Ben. „Musela za tím Nikosem mít vážně namířeno. Takovéhle peníze nikdo nenechá jen tak být.“

Zašťoural do taštičky hlouběji. Letenky měla složené v lesklé obálce z cestovní kanceláře. Otevřel ji. V den, kdy zmizela, měla letět přes Atény na Heathrow. Pod letenkami našel malou knížečku – adresář v kvalitním koženém přebalu. Podle toho, jak byl čistý a nepošpiněný, poznal, že byl koupen teprve nedávno. Vzal ho do ruky a prolistoval ho. Hledal Ricka – právě on ho znepokojoval nejvíce.

Ale jen střílel od boku – jak předpokládal, nic nenašel. Procházel si jednotlivé stránky a všímal si, jaká jména si do něj Zoë napsala. Moc jich tam nebylo – hrstka čísel s předvolbou Oxfordu, jedno z nich patřilo jejím rodičům. Potom pár čísel zahraničních – jistá Augusta Valeová a někdo jménem Cleaver. Zřejmě přezdívka nebo příjmení. Nebo možná název firmy. Neuváděly se tu žádné adresy, pouze telefonní čísla. Čísla u jmen Valeová i Cleaver měla obě mezinárodní předvolbu do USA.

„Kdo nebo co je Cleaver?“ zeptal se Ben. Charlie jen zavrtěl hlavou. Ben prolistoval několik dalších stránek a na stůl vypadla vizitka. Zvedl ji a přečetl si: „Steve McClusky, advokát“. Pod jménem byla natištěna adresa ve městě Savannah v Georgii. Ben si vizitku zasunul do kapsy. „Je v tom batohu kromě peněz a oblečení ještě něco jiného?“

„Už nic,“ odpověděl Charlie. „Celý jsem ho prohledal.“

„Takže musíme vycházet jenom z tohohle.“ Ben se zamyslel nad penězi z Ameriky a nad Rickem, Američanem z večírku. „Máme tu dost souvislostí s USA. Nezmiňoval se Nikos v tomhle ohledu o něčem?“

„Kromě toho, že odtamtud plynou ty peníze, ne.“

„V tom případě bych se s ním asi rád setkal a promluvil si, kdyby náhodou něco věděl. Mohl bys to domluvit?“

„To nebude možné, Bene.“

„Já chápu, že je to pro něj choulostivá záležitost, ale řekni mu, že budu mimořádně diskrétní. Chceme mu akorát položit několik dalších otázek.“

„To tím nemyslím,“ vysvětloval Charlie. „S Nikosem už si prostě nepromluvíte.“

„Proč ne?“

„Myslíte, že bych vás tahal až sem jen tak pro nic za nic?“ Charlie vzal do ruky složené noviny, otevřel je a podal je Benovi. „Podívejte, včera se ta událost dostala na přední stranu. Člověk nemusí umět řecký, aby pochopil, co se stalo.“

Ben sklouzl očima po novinové stránce a zrak mu ulpěl na zrnité černobílé fotografii. Snímek zachycoval dvě policejní auta a hlouček policistů v uniformě asi před nějakou vilkou obklopenou stromy. Vedle jiná fotografie zabírala tvář muže, kterému mohlo být kolem pětačtyřiceti. Olivová pleť, výrazné rysy, knír, šediny na spáncích. Pod fotografií byl malý titulek.

„To snad ne,“ vydechl Ben.

Charlie přikývl. „Říkal jsem vám, že je to vážné, ne? Hned jak jsem se doslechl, že je po smrti, zavolal jsem vám. Ten dům na fotce je ta jeho chata na kopci. Tam ho našli. Mluví o tom celý ostrov.“

„Kdo ho objevil?“

„Někdo dal avízo policii. Dorazili tam, když už byl dávno po smrti. Silné předávkování heroinem. A drogy našli i po celém baráku. Zdá se, že v tom pořádně jel. Buď se předávkoval nešťastnou náhodou, nebo to byla sebevražda, nebo vražda. Nikdo neví. Teď se to tam hemží policajty a pomalu to přerůstá v největší skandál, co tady za poslední léta zažili. Takovéhle věci se na Korfu vůbec nedějí.“

Ben usilovně přemýšlel. Nic z toho nedávalo moc smysl. Drogy a peníze, ke kterým se Zoë tak náhle dostala, to šlo dohromady. Heroin, prachy a smrt. Klasická kombinace. Ale jestli se Nikos a Zoë namočili do nějakého obchodu s drogami, potom by ta historka, kterou Nikos navykládal Charliemu, zněla podivně.

V takovém případě by přece Charlieho neoslovoval a neupoutával tak na sebe pozornost. Ledaže by ještě něco netušili.

A co to proroctví? Ben neměl sebemenší ponětí, co by to mohlo znamenat.

„A ještě něco,“ doplnil Charlie. „Někdo mě sleduje.“

„Odkdy?“

„Začalo to nedlouho poté, co jsem dorazil. Hned jak jsem se začal vyptávat na Zoë Bradburyovou.“

„Jsi si tím jistý?“

Charlie přisvědčil. „Jo. Dělají to sice dobře, ale ne tak dobře, abych je nezblejsknul. Pracují v týmu.“

„Kolik jich je?“

„Určitě nejmíň tři. A možná ještě jedna žena, takže čtyři.“

Ben se zachmuřil. Pokud bývalý voják SAS tvrdí, že ho sledují, je to opravdu tak. „A co zrovna teď?“

Charlie zavrtěl hlavou. „Jsem si celkem jistý, že jsem je setřásl. Tak co budeme dělat? Vypovíme policii, co víme? Prostě jí to předáme?“

„Dokud mám jiné možnosti,“ zareagoval Ben, „policajtům se radši vyhýbám.“

„Já ale nemám představu, co dělat,“ namítl Charlie. „Aspoň tedy co bych mohl udělat já. Jak jsem řekl Rhondě, tohle měl být jednoduchý úkol.“

Kluk s míčem znovu prodribloval kolem stolků. Proběhl i kolem toho, kde původně seděl muž s laptopem. Teď už byl pryč. Chlapec najednou zakopl a míč mu odskočil. Rozběhl se za ním ke kraji chodníku, ale míč se skutálel na silnici.

Koutkem oka Ben zpozoroval, k čemu se schyluje. Po ulici se řítila omlácená zelená dodávka – nějaká doručovatelská služba; řidič někam spěchal. A hoch se chystal vrhnout se za míčem přímo pod kola vozu.

Charlie dál vykládal, ale to už Ben neslyšel. Otočil se a pohlédl na přijíždějící dodávku. Řidič mluvil se spolucestujícím a nekoukal na silnici. Dítě neviděl.

Balon se zastavil a kluk se shýbl, aby ho zvedl. Vtom už ale spatřil dodávku a s rozšířenýma očima ztuhl. Vozidlo nezpomalovalo a Ben si s hrůzou uvědomil, že už by nedokázalo včas zastavit.

Když mozek pracuje extrémně rychle, zdá se, jako by se věci odehrávaly jako ve zpomaleném filmu. Ben vystřelil ze židle a skočil do silnice. Rychlostí blesku překonal pětimetrovou vzdálenost, která ho od dítěte dělila, ve sprintu se sehnul, popadl chlapce kolem pasu a odlepil ho ze země. Slyšel, jak kluk nárazem jeho těla chroptivě vydechl.

Dodávka už byla na dosah. Ben se vrhl na druhou stranu silnice, dopadl na zem, mihl se vozu před maskou a setrvačností klouzal dál. Celou dobu přitom ječícího kluka chránil tělem, aby se neodřel o silnici.

Zaskřípěly brzdy, vozu se zablokovala kola a na povrchu vozovky za sebou kreslila klikaté čáry. Dodávka dostala hodiny, pozvolna doklouzala mezi Bena a zahrádku kavárny a rozhoupaná zůstala stát.

Čas počal znovu plynout. Ben slyšel nářek a výkřiky od stolků, jak lidem začínalo docházet, co se právě stalo. Poznenáhlu se dostavovala bolest v místě, kde se ramenem odřel o asfalt, a přes kapotu dodávky viděl Charlieho, jak u stolku na zahrádce vyskočil na nohy, poulí oči a jednou rukou svírá opěradlo křesla.

Potom svět explodoval.

16

V jednu chvíli seděli na zahrádce, kde si rodiny a přátelé dávali snídani, a za okamžik už všechno zachvátil, všechno rozmetal výšleh ohně. Tlaková vlna se valila po chodníku a z chodníku na silnici a strhávala vše, co jí stálo v cestě. Do vzduchu létaly hořící kusy stolů, židlí a slunečníků, poskakovaly po zemi a nesly se všemi směry. Ulicí jako po ráně z obří brokovnice vystřelily úlomky tříštícího se skla, tlakovou vlnou se dodávka zdvihla ze země, byla odmrštěna stranou a přitom se jí rozletěla okna.

Ben se drápal na nohy, v rukou pořád ještě držel chlapce, když vtom ho k zemi přišpendlila ohromující síla výbuchu. Instinktivně se na hocha převalil tělem, aby ho ochránil. Zasypala je sprcha trosek.

Stejně náhle všechno na jediný děsivý okamžik utichlo. A potom už propukl řev.

Benovi příšerně zvonilo v uších a točila se mu hlava. Jeho první myšlenka patřila chlapci. Pomalu se zvedl a poklekl na roztříštěném skle. Pohlédl chlapci do očí rozšířených úděsem. Zkontroloval, jestli se kluk nezranil. Žádnou krev neviděl – hoch neměl ani škrábnutí, jen ztuhl strachy.

Potom Ben pomyslel na Charlieho. Vrávoravě se postavil na nohy a náhle pocítil hroznou bolest na krku a na rameni. Košili měl roztrženou a nasáklou krví. Pozdvihl ruku ke krku a jeho prsty nahmataly něco, co neměly. Ale nevšímal si toho, vykročil zpoza hořící dodávky a spatřil zkázu po explozi.

Byl to masakr. Po zahrádce ležely rozházené zakrvácené a doutnající části těl, lidé ječeli hrůzou, jiní skučeli, volali o pomoc, další umírali. Někteří zranění už stáli na nohou a omámení se potáceli troskami. Vzduch prosytil černý dým a štiplavý zápach spálenin a na mnoha místech hořely menší ohně.

Ben vykřikl Charlieho jméno. A potom už ho uviděl.

Charlieho ruka pořád svírala opěradlo křesla, ale končila u zápěstí. Zbytek jeho těla byl roztroušen po chodníku. Ben odvrátil zrak a zavřel oči.

Zanedlouho už nářek přeživších a naléhavý křik a hovory zástupů spěchajících na pomoc utonuly v kvílení sirén. Propukla horečná činnost – na místo v troskách spěšně jako vojáci napochodovali zdravotní záchranáři a během několika minut ulici zaplavily sanitky a lékařské vybavení, sem a tam pobíhali policisté, štěkali do vysílaček a rychle se snažili místo nehody uzavřít, a zadržet tak stovky přihlížejících hrnoucích se sem z přilehlých uliček. Lidé plakali a objímali se, tváře měli zkroucené bolestí.

Mezitím probíhala chmurná práce záchranářů a týmu soudního lékaře. Mrtvé přikrývali přímo na místě, než je dají do pytle a naloží. Zdravotníci se ze všech sil snažili dát zraněné trochu do pořádku, než je odvezou sanitky. Jeden vůz za druhým se skřípěním kol mizel a jejich místa plynule zaujímaly další a další.

Ben celou situaci sledoval z druhé strany ulice. Vedle něj na kraji chodníku seděl tiše kluk s míčem položeným mezi nohama a strnule pozoroval výjev, který se před nimi odehrával. Pohlédl na Bena tázavýma očima. Nad levým obočím mu z ranky kanula krev. Ben ho poplácal po rameni.

Potom jako by si chlapec něčeho všiml: Narovnal se, vyskočil na nohy, a než ho Ben mohl zastavit, odpelášil. Zmizel v davu a ztratil se v chaotickém hemžení ulice.

O minutu později už Bena spatřil jeden ze zdravotníků a s kolegou k němu přiklusali. Ben si vzpomněl, že má košili z jedné strany celou nasáklou krví. Bolest už ale skoro necítil, pouze měl tělo celé znecitlivělé a pořádně neslyšel. Zdravotníci mu přes ramena přehodili přikrývku. Pokusil se protestovat, navíc nerozuměl, co mu říkají, ale zdálo se, že jim jeho zranění připadá vážné. Neměl dost síly se jim vzepřít, a tak se nechal odvést k sanitce.

Rozhlédl se na zahrádku kavárny. Charlieho ostatky ležely pod zkrvavenou pokrývkou, jeho utrženou ruku už odstranili z opěradla. V omámení si Ben lámal hlavu nad tím, kam ji dali a jestli dokázali nalézt všechny jeho tělesné části. Potom ho zdravotníci naložili do sanitky a přiměli ho, aby se položil na lůžko. To už se za ním zabouchly dveře, zařval motor a rozkvílela se siréna.

Ben cítil, jak sanitka prudce zrychlila a uhání ulicí. Rozhlédl se kolem sebe a spatřil nejrůznější zdravotnické zařízení a hadičky, jak se v jedoucím voze pohupují a drnčí. Na stojanu nad sebou uviděl kapačku.

Nebyl tu sám – neustále ho ohmatávali, hleděly na něj obličeje zdravotníků a přes ustavičné zvonění v uších k němu doléhaly nejasné hlasy. Potom už se Benovo vnímání začalo rozostřovat a propadlo se kamsi do černých hlubin. Zdálo se mu o ohni a explozích, viděl Charlieho tvář, jak se na něj usmívá. Potom se proměnila ve tvář chlapcovu tak, jak si ji Ben pamatoval z toho posledního pohledu, ještě než hoch práskl do bot a zmizel v davu. Nakonec se mu už nezdálo vůbec nic.

17

DVANÁCTÝ DEN

Ben se s trhnutím probudil a vzpřímil se na posteli. Zamrkal a rozhlédl se kolem sebe. Na chviličku nevěděl, kde se ocitl. Nikde nikdo, ležel v nějakém úplně bílém prostě zařízeném pokoji. Do nosu ho praštil jakýsi odér – odporná kombinace dezinfekčního prostředku a nemocničního jídla. Kolem otevřených dveří s rachotem projel vozík, který tlačil zřízenec v modrém plášti.

Ben se převalil na tvrdé posteli a zašklebil se, protože krkem a ramenem mu projela prudká bolest. Zvedl ruku a ucítil široký obvaz. Všechno se mu najednou vrátilo: okamžik výbuchu, střepiny zabodávající se do krku, zdravotníci odvádějící ho pryč.

Potom si vzpomněl na něco jiného.

Charlie byl po smrti.

Vedle něj na nočním stolku ležely jeho potápěčské hodinky a snubní prsten na koženém řemínku. Cítil, jak se mu napínají stehy, ale opatrně pro oba předměty sáhl. Pohlédl na hodinky a zůstal na ně hledět: od výbuchu uplynulo téměř dvaadvacet hodin. Spal celý den a celou noc.

Pomalu vylezl z postele a prošel se po pokoji. Hodinky si připnul na zápěstí a prsten si pověsil okolo krku. Objevil vlastní malou koupelničku a šel se na sebe podívat do zrcadla, aby si prohlédl obvaz. Kousek ho odlepil a pohlédl na zranění.

Už utrpěl i horší. Nemohl se nechat zastavit pár střepinami. Přes hlavu si stáhl nemocniční košili, rychle se opláchl v umyvadle a vrátil se do pokoje, aby se oblékl. To, co zbylo z jeho oblečení, leželo složené na židli u postele, pouze roztrhaná a zakrvácená košile byla pryč. Ben si natáhl džíny a obul boty.

Do místnosti vstoupila sestra, pohlédla na něj a začala něco brebentit řecký.

„Nezlobte se,“ reagoval Ben, „ale nerozumím.“

Ukázala na postel a mávajícíma rukama se ho snažila přimět, aby si znovu lehl.

Ben zavrtěl hlavou. „Jdu pryč. Ale potřebuju košili.“

„Vy zůstat,“ odmítla a ukázala mu na krk. „Zraněný.“

„Jsem v pořádku,“ ohradil se Ben. „A chci odsud okamžitě pryč.“

„Já zavolat doktora.“ Otočila se a odkráčela. Cestou kroutila hlavou a něco si přitom brblala. Při odchodu z pokoje za sebou práskla dveřmi.

Ben se ztěžka posadil na okraj postele, prohrábl si vlasy a čekal. Po pár minutách se ozvalo hlasité zaklepání na dveře. Ben si na vteřinu pomyslel, že mu doktor přišel vynadat, protože chce příliš brzy opustit nemocnici, a dopodrobna mu povykládat o tom, jaké mu hrozí komplikace a infekce.

Ale nebyl to lékař. Dveře se rozletěly a dovnitř vstoupil chlap jako almara. Byl podstatně vyšší než Ben, a když procházel dveřmi, musel se shýbnout. Pohlédl na Bena rozzářenýma očima a s širokým úsměvem k němu vykročil. V patách mu šla drobná snědá žena, která se na Bena také radostně usmívala.

Pořízek uchopil Benovu ruku do své mohutné pěsti a energicky a dlouze mu jí potřásl, jako by ji už neměl v úmyslu pustit. Oči se mu zalily slzami. „Jste hrdina,“ zahřímal anglicky se silným přízvukem.

Ben zůstal na vteřinu vyvedený z míry, ale potom už ve dveřích spatřil chlapce. Nad levým obočím měl náplast a na tváři pár škrábanců. Ben ho okamžitě poznal: kluk s míčem.

„Jste hrdina,“ zopakoval hromotluk a dál svíral Benovi ruku. „Zachránil jste našeho syna.“

„To nestojí za řeč,“ namítl Ben. „Stejně jako jsem zachránil já jeho, zachránil i on mě. Kdybych pod to auto nevběhl, roztrhalo by mě to na kusy.“

„Ale kdybyste nic neudělal, Aris by byl mrtvý.“ Muži po tváři skanula slza, popotáhl a otřel si ji. „Jmenuju se Spiro Thanatos a tohle je moje žena Christina. Na tom místě, jak vybouchla bomba, máme penzion,“ Jeho pohled spočinul na Benově krku a nahém rameni. „Jste zraněný.“

„Nic to není,“ poznamenal Ben. „Jen trocha střepin. Brzy už půjdu pryč, akorát potřebuju něco na sebe.“

Spiro se usmál a okamžitě si začal rozepínat košili. Pod ní Ben spatřil tričko s nápisem Hotel Thanatos.

„Vezměte si moji košili. Ne, opravdu, trvám na tom.“

Ben mu poděkoval a světlemodrou bavlněnou košili si navlékl. Trochu se přitom zašklebil bolestí, když se mu napnuly stehy. Košile mu trochu plandala, ale byla čistá a vzdušná.

Spiro mezitím obsáhle vykládal: Výbuch s Christinou zaslechli z kuchyně a ihned si pomyslili, že s jejich synem je konec. Příšerné. Na ulici bylo plno mrtvých a zmrzačených, domy rozbořené. Zabijáčtí dealeři na jejich pokojném ostrově. Svět se řítí do pekel. Podnik Thanatosových byl zničen, ale na tom jim nesešlo – přáli si jen, aby Aris vyvázl se zdravou kůží. Byli ochotni učinit cokoliv, aby se Benovi odvděčili. Cokoliv si přeje, cokoliv budou moci. Nikdy mu to nezapomenou…

Ben poslouchal a zaprotestoval: „Ale takhle by reagoval každý.“

„Ve kterém hotelu bydlíte?“ chtěl vědět Spiro.

„V žádném,“ odpověděl Ben. „Zrovna jsem přijel. A neměl jsem v plánu se zdržet.“

„Musíte tu chvíli zůstat a být naším hostem.“

„Ještě jsem si to nerozmyslel.“

„Prosím vás,“ naléhal Spiro. „Jestli zůstanete, neubytovávejte se v hotelu.“ Zalovil v kapse, vytáhl z ní klíč a zatřepal jím v prstech. „Máme na pláži hned za městem domek. Jenom takový skromný, ale dokud budete na Korfu, je váš.“

„Něco takového bych se vůbec neopovážil přijmout,“ vzpíral se Ben.

Spiro ho silnou tvrdou rukou chytil za zápěstí a pustil mu klíč do dlaně. Visel na něm umělohmotný štítek s adresou. „Trvám na tom. To je to nejmenší, co pro vás můžu udělat.“

Potom i se ženou zdráhavé odešel. Na odchodu ještě Bena zasypali dalšími úsměvy a projevy vděku. Ben si zastrkával vypůjčenou košili do džín, když vtom se dveře rozletěly podruhé.

Otočil se a čekal, že tentokrát spatří rozzlobeného doktora. Ale přišla další návštěva.

Do pokoje vstoupila Rhonda Palmerová. Tvář měla bledou, oteklou a šmouhatou od slz. Za ní vešli starší muž a žena a oba na něj upřeli pochmurné pohledy. Pamatoval si je ze svatby – Rhondini rodiče.

„Chtěla jsem vás vidět,“ promluvila Rhonda.

Ben neodpověděl. Nevěděl jak.

„Chtěla jsem vidět člověka, který mi zabil manžela, a vylíčit mu, jak mi je.“ Hlas se jí zachvěl. Zvedla ruku a utřela si slzu.

Benovi se najednou udělalo slabo v kolenou. Nejraději by jí pověděl, že Charlieho nezabil, že by ho nikdy do ničeho takového nezatáhl, kdyby věděl, o co půjde.

Ale vykládat jí něco takového by byl zbytečný a chabý pokus, a tak dále mlčel.

Rhondina tvář se kroutila vzteky a bolestí. „Já jsem věděla, když jste se objevil na naší svatbě, že nám přinesete potíže. Major Hope mi nalákal manžela do smrtelné pasti.“

„Já už nejsem major Hope,“ tiše podotkl Ben.

„Mě nezajímá, jak si říkáte!“ obořila se na něj. „Zničil jste mi život a rodinu. Připravil jste moje dítě o otce.“

Ben na ni zůstal vyjeveně hledět.

„Zjistila jsem to před dvěma dny,“ vzlykala. „Po návratu jsem se to chystala oznámit Charliemu, ale teď je mrtvý. Moje dítě nikdy nepozná vlastního otce. Kvůli vám!“

Potom se nezadržitelně a hlasitě rozeštkala a jen se kolébala na chodidlech. Otec ji objal, aby ji podepřel, ale vykroutila se mu. Pohlédla na Bena s nenávistí a hnusem v očích a zaječela: „Jste zasranej vrah!“ Plivla mu do tváře a vlepila mu pořádnou facku.

Ben se od ní odvrátil a zabořil oči do země. Tvář ho ještě štípala a cítil na sobě jejich pohledy. Do místnosti přiběhly dvě sestry, které zaslechly zvýšené hlasy, vyděšeně ztuhly a zůstaly civět na výjev, který se tu odehrával.

Rhondina matka objala ztrýzněnou dceru, která stála sehnutá, štkala a škubala rameny. „Pojď, zlatíčko, půjdeme.“ A otočili se k odchodu. Když Rhondin otec míjel sestry, vrhl na Bena poslední jedovatý pohled.

Její matka se na okamžik zastavila ve dveřích, stále pevně svírajíc dceru v náručí. Obrátila se zpátky k Benovi, pohlédla mu do očí a pravila: „Čert vás vem, jestli dokážete žít s tímhle na svědomí.“

18

PÁXOS TÉHOŽ DNE 8:00

Jen asi o padesát kilometrů dále, na ostrově Páxos, seděl u stolu v prázdném domku nedaleko pláže plavovlasý muž jménem Hudson. Za ním stála Kaplanová a hleděla mu přes rameno. Oba soustředěně sledovali obrazovku laptopu před sebou.

Digitální videozáznam byl při přehrávání úplně čistý, přesně jako to viděli v kameře, když výjev z okna bytu den předtím natáčeli. Kamera v detailu zabírala dva muže sedící u stolu na kraji zahrádky. Prozatím si je nazvali Číslo jedna a Číslo dva. Číslo jedna byl chlápek, na kterého se pověsili poté, co se začal vyptávat na Zoë Bradburyovou. Číslo dvě se k němu neočekávaně připojil. O něm toho věděli méně a to je znepokojovalo.

Ještě větší starosti jim dělalo, že přežil i bombový útok. Kvůli tomu tam ještě trčeli, místo aby to tady zabalili a zamířili domů.

Na obrazovce se právě odvíjel soustředěný rozhovor těch dvou. Potom se objevilo to dítě s míčem a jeden z mužů po chvilce vyskočil ze židle a vrhl se do silnice. O několik vteřin později už se celá zahrádka kavárny ocitla v plamenech.

„Zastav to,“ požádala Kaplanová.

‚ Hudson ťukl do klávesy a záběr valící se ohnivé koule a letících trosek na obrazovce ztuhl, stejně jako zděšené výrazy obětí, které výbuch zasáhl.

„Posuň to doleva,“ přikázala.

Hudson stiskl jinou klávesu a přejel na záběru doleva. Zelená dodávka stála napříč ulicí a za ní ležel roztažený na zemi muž, který chvíli předtím vystartoval ze zahrádky. Tělem chránil toho kluka.

Kaplanová se na něj zamyšleně zadívala a v tom soustředění si tiskla prst ke rtům. „Věděl ten chlap něco?“ ptala se. „Tušil to?“

„Mně to nepřipadá,“ promluvil Hudson. „Prostě jenom vyrazil za tím děckem, aby ho zachránil. Stačila vteřina a dostalo by ho to taky.“

„Co když viděl Herzoga? Co když si ho pamatuje? Je to svědek.“

„Bez šance. Byla to jenom náhoda. Neměl tušení, co přijde.“

Zamračila se. „Snad ne. Vrať to. Fajn, zastav to. A teď to pusť znovu.“

„Už jsme to viděli stokrát,“ prohlásil Hudson.

„Chci zjistit, co je ten chlápek zač. Nemám z něj dobrý pocit.“

Znovu si záběr přehráli a znovu poslouchali. Zvuk praskal a mísila se v něm spousta jiného hluku – útržky rozhovorů kolemjdoucích a od jiných stolů, dopravní ruch, neurčitý bílý šum.

„Ten zvuk stojí za houby,“ zabručela Kaplanová.

„No jo, neměli jsme zrovna moc času na přípravu,“ zaprotestoval Hudson. „Kdyby mě nenapadlo si tohle zařízení pro všechny případy koupit, vůbec bysme tenhle rozhovor neposlouchali.“

„Drž hubu a koukej.“

Hudson zmlkl – to Kaplanová tady tomu šéfovala. Věděl už, že dokáže být pořádně drsná, když to někdo přežene.

„Zastav to,“ řekla. „Slyšels to? Znovu zmínil její jméno. Vrať to.“

Hudson posunul obraz o pár rámečků zpět. „To se dá těžko tvrdit s jistotou.“

„Já jsem si jistá. Zesil to,“ poprosila ho. „Nemohl bys to ještě trochu vyčistit?“

„Vyčistil jsem to, jak nejlíp umím,“ odpověděl podrážděně Hudson. Pracoval na tom skoro celou noc – pečlivě redukoval tolik nežádoucích frekvencí, kolik dokázal ze změti ostatních vytáhnout. „Jestli s tím mám ještě něco udělat, budu na to potřebovat několik dalších hodin.“

„Jestli se ti podaří odstranit z toho to zatracené děcko, budu spokojená.“ Pravidelné dunivé buch – buch – buch, kdykoliv kluk dodribloval do dosahu mikrofonu, přehlušovalo drahocenné úseky rozhovoru a Kaplanovou dovádělo k šílenství.

Hudson pustil záznam znovu a pozorně naslouchali.

„Tady to je,“ podotkla. „Bradburyová. Teď to je slyšet úplně jasně.“

„Jo jo. Je to rozhodně Bradburyová.“

„Sákryš. Tak jo, ještě to nech.“ Videozáznam běžel několik dalších vteřin. Kaplanová se se zavřenýma očima usilovně soustředila. Potom oči znovu otevřela a zatnula čelist. „Zastav to. Cleaver. Řekl ‚Cleaver‘.“

Hudsona rozladilo, že si toho předtím nevšiml. „Rozumím. Co o něm říkal?“

„Vrať to a pusť to zpomaleně.“

Znovu si přehráli syčící záznam s přidušeným zvukem. „Podle mě se ptal ‚Kde je Cleaver?‘“ tipovala Kaplanová. „Tak mi to zní.“

„Ale jak by ho mohl znát?“

„Znamená to, že mluvil s Bradburyovou. Ze je do toho zapletený.“

„Nebo to jméno prostě viděl v adresáři.“

„Ať tak či onak, nestojíme o to, aby se o něm něco dozvěděl.“

Dál sledovali video. Číslo jedna na obrazovce rozložil noviny a nahnul se přes stolek, aby je ukázal Číslu dvě.

Kaplanová vzala z pracovního stolu výtisk týchž novin, stejně jako Číslo dvě sjela pohledem po titulní stránce a přikývla. Určitě se díval na zprávu o smrti Nikose Karapiperise.

Potom se v záběru ocitl chlapec. Míč mu utekl na silnici a Hudson s Kaplanovou znovu sledovali, jak Číslo dvě vyskakuje a vrhá se klukovi na pomoc. Potom se na obrazovce znovu odehrála exploze, která smetla zahrádku kavárny.

„Můžeš to zastavit. Už jsem toho viděla dost,“ prohlásila Kaplanová.

„Zasranej zachránce,“ zamručel Hudson.

Kaplanová začala chodit po místnosti sem a tam. „Tak si to dáme dohromady. Ti dva věděli všechno. O Bradburyové, o penězích, o Cleaverovi, o Nikosi Karapiperisovi. A Číslo jedna věděl, že ho sledujeme.“

Hudson se na židli otočil čelem ke Kaplanové. „Jak to mohl vědět?“ Laptop se vypnul a jeho obrazovka potemněla.

Kaplanová zavrtěla hlavou. „To nebyl jenom nějaký rodinný přítel, ale profesionál v akci. Jinak není šance, že by nás někdo jen tak mohl zmerčit.“

„Tak co jsou ti dva zač? Pro koho pracují?“

„To netuším.“

„Myslíš, že vědí, kam to Bradburyová dala?“

„Budu to muset nahlásit,“ pravila. „Tihle dva se mi nechtějí líbit. A nejsem nadšená, že Číslo dvě to přežil.“

Odešla do jiné místnosti, kde si mohla zavolat v soukromí, a vyťukala číslo. Volala meziměsto. V telefonu se ozval tentýž mužský hlas jako dříve.

„Možná máme další problém,“ oznámila mu a rychle popsala situaci.

„Kolik toho ví?“ zeptal se muž.

„Dost. Ví o penězích a o Cleaverovi. A o nás. A možná ještě víc.“

Následovalo dlouhé ticho. „Začíná to bejt dost zprasený.“

„My to zvládneme.“

„To doufám. Dodejte mi jména, zjistěte, co všechno ví, a potom se o něj postarejte. Nenuťte mě, abych na to musel znovu povolat Herzoga. Je zatraceně drahej.“

Když domluvili, Kaplanová se vrátila k Hudsonovi. „Jdeme,“ nakázala.

19

Ben opustil nemocnici ještě celý vyčerpaný a znecitlivělý. Vyšoural se skleněnými dveřmi do žhavého ranního slunce, ale teplo na tváři téměř necítil. Stál tam na chodníku neschopen nic kloudného vymyslet a nevěděl, co dělat.

Otočil se za zvukem blížících se kroků a spatřil dva muže. Jednoho s fotoaparátem, druhého se zápisníkem. Reportéři – a hleděli přímo na něj.

„Vy jste muž, který zachránil toho malého chlapce, že?“ oslovil ho ten se zápisníkem.

„Teď ne,“ odpověděl tiše Ben.

„Tak později? Tady je moje vizitka.“ Reportér mu ji vtiskl do ruky. Ben pouze přikývl. Na to, aby řekl více, byl příliš unavený. Fotograf zvedl aparát a nacvakal pár snímků. Ben se ani nepokusil ho zastavit.

Když se reportéři otočili k odchodu, zabrzdilo se skřípěním pneumatik u obrubníku vozidlo místní policie a vystoupili z něj dva muži, jeden v uniformě a druhý v civilu. Policista v civilu byl malý a zavalitý, měl pleš a zastřižené vousy.

Přistoupili k němu a policista v civilu ho anglicky oslovil: „Pan Hope?“ Sáhl si do kapsy a vytáhl průkaz. „Jsem kapitán Stephanides z korfské policie. Rád bych, abyste šel prosím se mnou.“

Ben nic neříkal a nechal policisty, aby ho usadili na zadní sedadlo jejich vozu s pohonem všech čtyř kol. Stephanides nastoupil po něm, řecký něco pronesl k řidiči a auto vyrazilo. Potom se otočil na Bena.

„Vy jste z nemocnice odešel nějak brzo. Čekal jsem, že vás ještě najdu v posteli.“

„Už je mi dobře,“ odvětil Ben.

„Když jsem vás viděl naposledy, ležel jste na nosítkách v krvi.“

„Jenom pár říznutí. Jiní to odnesli mnohem hůř.“

Stephanides vážně přikývl.

Ani ne za deset minut projeli kolem policejní ostrahy a zaparkovali za velikou budovou policejního ústředí. Stephanides vyklouzl z auta a vyzval Bena, aby ho následoval. Vstoupili do klimatizované budovy a zamířili do komfortní kanceláře.

„Posaďte se, prosím,“ vybídl Bena Stephanides.

„S čím vám mohu pomoct, kapitáne?“

„Měl bych jenom několik otázek.“ Stephanides se opřel o hranu stolu a jednou nohou pohupoval ve vzduchu. Usmál se a spustil: „Lidé o vás prohlašují, že jste hrdina.“

„Nic to nebylo,“ odmítl chválu Ben.

„Než jste zakročil a zachránil malého Arise Thanatose, seděl jste na zahrádce s jednou z obětí, že?“

Ben přikývl.

„Musím vám položit otázku, jestli jste si nevšiml něčeho zvláštního nebo podezřelého.“

„Vůbec ničeho,“ odpověděl Ben.

Stephanides přikývl a ze stolu vedle sebe vzal do ruky zápisník. „A dotyčná oběť – Charles Palmer: Byl to váš přítel?“

„Sloužili jsme spolu v armádě,“ vysvětlil Ben. „Teď už jsem ve výslužbě.“

„A jakou povahu a účel má vaše návštěva na Korfu?“

Ben už měl muže jako Stephanides dávno přečtené. Usmívali se a ze všech sil se snažili působit přívětivě a nevýhružně, ale ve skutečnosti všechno mysleli smrtelně vážně. Kapitánovo vyptávání bylo nebezpečné a Ben se musel usilovně soustředit, aby se nějak neprořekl. „Přijel jsem kvůli Charliemu – potřeboval se se mnou o něčem poradit. Ale bohužel jsem neměl příležitost zjistit o čem – bomba byla rychlejší.“

Stephanides znovu přikývl a udělal si poznámku v zápisníku. „A ta rada – nemáte ponětí, proč jste mu ji nemohl dát po telefonu nebo e-mailem?“

„Já s lidmi radši mluvím osobně,“ prohlásil Ben.

Policista odfrkl. „Takže vy jste vážil cestu až sem, jen abyste si promluvil, a ani jste nevěděl, čeho se to bude týkat?“

„Přesně tak.“

„To mi připadá poněkud výstřední.“

„Rád cestuju,“ doplnil Ben.

„Jaké je vaše povolání, pane Hope?“

„Jsem student. Studuju teologii na fakultě Christ Church v Oxfordu. Můžete si to ověřit.“

Stephanides pozdvihl obočí a znovu si něco poznamenal do notýsku. „Předpokládám, že z toho důvodu jste u sebe měl bibli.“ Zvedl hlavu. „Jsou jisté záležitosti, které mě v souvislosti s vaším přítelem znepokojují. Prý se tady vyptával na nějakou Angličanku.“

„O tom nic nevím,“ reagoval Ben.

Stephanides povytáhl obočí a v očích se mu mihl výraz, který říkal: A mám tě. „Jeho žena, paní Palmerová, mi včera večer tvrdila něco jiného. Pan Palmer tu údajně pracoval pro vás a měl za úkol nalézt jistou slečnu Bradburyovou.“

Ben zavřel oči a promnul si spánky. Dokonale si naběhl.

„V márnici mám sedm těl,“ pokračoval Stephanides, „a dalších jedenáct lidí utrpělo zranění. Jeden z nich už nikdy neuvidí, jiný už nebude chodit. Někdo mi ve středu města nastražil bombu a já se dozvím kdo a proč.“

Ben neodpověděl.

Stephanides se usmál, ale byl to ledový úsměv. „Prodělal jste šok. Asi jste neměl z nemocnice odcházet tak brzy. Možná byste potřeboval ještě den nebo dva, abyste si ujasnil myšlenky. Až budete mít větší chuť se pobavit, rád bych si s vámi tyhle otázky prošel ještě jednou. Přeju si, abyste do té doby zůstal tady na Korfu. Musím vás proto požádat o pas – vrátíme vám ho, až nebudeme potřebovat vaši pomoc.“

„Nemám ho,“ řekl Ben.

„Kde je?“

„Měl jsem ho v kapse saka, když vybuchla ta bomba. Stejně tak letenky. Měl jsem sako přehozené přes opěradlo židle. Všechno shořelo.“

Stephanides na něj upřel příkrý pohled. „Všiml jsem si, že v zadní kapse kalhot nosíte peněženku. Mohl bych ji vidět, prosím?“

Ben mu ji podal a kapitán ji bryskně prohledal. Podrobně prozkoumal Benův řidičský průkaz, potom ho do peněženky zase vrátil a zběžně prolistoval tlustý svazek bankovek. „To je spousta peněz,“ poznamenal. „Zvlášť na studenta.“

„Já nepoužívám kreditní karty,“ objasnil Ben. „A pas tam taky nenosím.“

„Jste velmi neobvyklý člověk. Raději letíte přes dva tisíce kilometrů, než byste záležitost vyřešil po telefonu. Nosíte po kapsách tisíce eur, nepoužíváte kreditky. A nemocnici opustíte dříve, než se vám zranění vůbec začnou hojit. Všímat si takovýchhle neobvyklých věcí mám v popisu práce. A musím se sám sebe ptát, proč jste měl tak naspěch.“

„Vy si myslíte, že v tom mám prsty?“

„Myslím si, že mi neříkáte všechno,“ upřesnil Stephanides. „A že byste si měl pečlivě rozmyslet, co mi řeknete. Ještě si promluvíme. Prozatím můžete jít.“

Ben zamířil ke dveřím, když vtom si ho Stephanides ještě zavolal zpátky. Podal mu černý igelitový pytel na odpadky. „Vaše věci,“ oznámil mu kousavě. „Ty, které neshořely.“

Ben si pytel vzal a odešel.

Policejní stanici opustil jako omráčený s igelitovým pytlem v ruce. Okolí téměř nevnímal, pouze se plahočil vpřed a civěl do země. Tolik se mu toho honilo hlavou – zdálo se mu, že se mu snad rozskočí. Nemyslel na rozhovor se Stephanidesem ani na to, že se nechal policajtovými otázkami nachytat. Netrápilo ho ani to, že zabředá do čím dál větší kaše, ani že netuší, co se děje.

Připravil jste moje dítě o otce.

Jste zasranej vrah!

Čert vás vem, jestli dokážete žít s tímhle na svědomí.

Slova se mu zabodávala do mozku jako nůž. Pokračoval v chůzi. Zoufale se snažil ty věty zapudit. Opustil město a ocitl se na nábřeží, pod nímž se na vodní hladině líně pohupovalo několik zakotvených rybářských lodí. Sešel po drolících se schůdcích na jemný písek. Do oblouku se tu stáčela opuštěná zátoka s pobřežím plným skalisek čnících do výšky a lemovaným až k obzoru hustým borovicovým lesem.

Ben se sesunul na kámen a pytel s věcmi si hodil na zem mezi nohy. Zavřel oči. Zdálo se mu, jako by ho opustila veškerá síla.

Přemohlo ho zoufalství. Před očima se mu zjevila Charlieho tvář a v hlavě mu stále ještě vibroval Rhondin hlas. Měla pravdu

– Charlie zemřel kvůli němu. To on ho do toho vtáhl, když ho přesvědčil, jak to bude snadné.

Proč sis to myslel? Kdy něco proběhlo jednoduše? Právě ty jsi to měl tušit. A teď je Charlie mrtvý.

Na tváři ho štípal pot. Zoufale si potřeboval přihnout. Sáhl po pytli a rozvázal na něm uzel. V ohořelých zbytcích sportovního vaku našel svůj zničený telefon. Zašátral po placatce. Jeho prsty sevřely něco pevného a Ben předmět vytáhl ven.

Nebyla to láhev, ale jeho stará bible – kožený přebal měla kolem hran sežehnutý. Ben na ni na chvíli zůstal hledět, potom ji pohodil do písku a znovu zalovil v pytli. Tentokrát už starou, otlučenou placatku nahmatal, odšrouboval víčko a dal si dlouhý doušek teplé whisky. Pálila ho na jazyku a okamžitě cítil, jak ho zahřála. Tohle mě trochu uklidní, pomyslel si. Ale zdaleka ne dost. Znovu zavřel oči a povzdychl si.

Když je otevřel, zrak mu hned spočinul na bibli, která ležela v písku vedle něj. Zdvihl ji, položil si ji do klína, kde si ji držel a hleděl do ní. Po chvíli vstal. Zatahalo ho přitom za krkem a ucítil rozbolavělé svaly. Stále obracel bibli v rukou a pomalu kráčel k vodě.

Znovu na knihu pohlédl a v hlavě si přehrál, jaký jeho život nabral směr a jaké se teď před ním otevírají cesty a rozhodnutí. Tolik se snažil oprostit se od starostí a nalézt klid. Po ničem jiném netoužil – chtěl být obyčejným člověkem, uniknout tomu všemu, vést prostý a spokojený život. A to pro něj představovala bible.

Ale problémy si ho jako vždycky našly, pronásledovaly ho všude jako duch.

Přestane to někdy? Nebo není úniku? V tom okamžiku pochopil, že ne. Zdálo se, že to je tak nějak jeho osud.

Syčící vlna se převalila po písku, olízla Benovi špičky bot a zase ustoupila.

A kde je Bůh? pomyslel si.

Vzhlédl k obloze bez mráčku. „Kde jsi?!“ vykřikl. Jeho hlas se rozezvučel o skály a po zátoce se rozlehla jeho ozvěna.

Odpověď nepřišla. Samozřejmě že ne. Nikdy nepřijde. Ben byl totiž sám.

Najednou jím projela palčivá vlna zlosti a zmaru. Napřáhl se a mrštil biblí do moře. Opsala nad modrou vodní hladinou oblouk, na okamžik se zdálo, že visí ve vzduchu, jako by tak měla zůstat navždy. Potom se dvacet metrů od břehu třepotavě zřítila do vln, voda se rozstříkla a za knihou se zavřela.

Ben odcházel pryč. Znovu si dlouze lokl whisky. Bezcílně kráčel po pobřeží a vzrůstaly v něm emoce. V dáli stála na břehu moře skupinka domů se schůdky svažujícími se po mírném útesu k pláži. Bylo to pár set metrů, ale kdyby pokračoval v chůzi, došel by k nim. Jenže Ben o lidskou společnost nestál. Proto udělal čelem vzad a pomalu se stejnou cestou vydal nazpátek, směrem k lákavému stínu borovic. Vlny příboje neustále jemně omývaly pobřežní písek a syčely, jako by se nadechovaly. Jedna se mu převalila přes boty a Ben na nohou pocítil mokrý chlad. Něco ho šťouchlo do palce. Sklonil hlavu.

Byla to bible – vrátila se. Ben se na ni chvíli upřeně díval, potom se shýbl a zvedl ji. Stál na břehu s nasáklou knihou v ruce. Znovu se napřáhl, aby jí mrštil zpátky do moře, tentokrát ještě dále, aby ji už příboj nevyplavil na břeh.

Ale něco ho zarazilo a ruka mu ochabla. Znovu se na knihu zahleděl. Z přebalu visela mořská řasa. Ben ji smetl. Potom s promočenou biblí v ruce pokračoval v chůzi.

20

Škvírami v zabedněných oknech Zoë viděla, že je noc. Opřela hlavu o polštář a zadívala se na strop.

Od chvíle, kdy ji odvezli z ostrova, uplynulo pět dní. Neměla ponětí, kde se nachází, ale byla tu mnohem větší zima. Její věznitelé jí dali teplý svetr, vlněné^kalhoty a tlusté ponožky. Většinu času tu jen proseděla odevzdaná beznaději a zoufale se pokoušela rozpomenout se.

Paměť se jí pomalu vracela. Jak se dny vlekly, Zoë se před očima začaly míhat útržky výjevů. Přikrádaly se jako zapomenuté sny. Konkrétních obrysů nabývaly věci, které jako by pro ni předtím vůbec neexistovaly, a dílky paměti počínaly zapadat do sebe jako skládačka. Neustále se jí vybavovaly usměvavé tváře muže a ženy. Zřejmě rodiče, domnívala se. Pokoušela se nahlédnout hlouběji za mlžný závoj a spatřila malého bílého pejska. Svého pejska. Jak jen se jmenuje?

Oživování ztracených vzpomínek bylo jako snaha chytit do ruky sluneční paprsek. Někdy jí mysl opanoval nejasný dojem – pokusila se na něj zaměřit, ale za chvíli byl pryč. Na jiné věci se zase rozpomínala jasně, ve zřetelných obrysech. Například vila. Dokázala si ji jasně vybavit, ale na název ostrova si nevzpomínala. A co tam dělala?

Před očima se jí míhaly nahodilé útržky vzpomínek, v nichž se viděla, jak jede na motorce. Vzpomněla si, jak jí vítr čechral vlasy. Jak se jí ve zpětném zrcátku objevila světla a jak se bála. Snažila se spojit si vše dohromady. Pronásledovali ji. Potom si matně vzpomněla na ten příšerný pád. Musela sletět z motorky a praštit se hlavou o zem. Sáhla si na bouli na hlavě. Už ji skoro ani nebolela.

Pokusila se dát si dohromady, co se stalo potom. Pamatovala si dům, kde ji poprvé drželi, když ji unesli, a jak se pokusila utéct. Když si vzpomněla na plavovlasého hlídače, zachvěla se. Přemýšlela, kde se asi její hlídač nachází teď. Děsila ji představa, že se vrátí a vstoupí k ní do pokoje.

Ve vzpomínkách se vrátila ke dni, kdy sem – ať už je to kdekoliv – přiletěli. Hydroplán je kamsi unášel nad ostrovy a modrým mořem, až najednou kodrcavě přistáli na dohled od nějaké pevniny. Pořád se jich ptala, kam ji berou, ale nikdo na ni nepromluvil. Přijel pro ně silný motorový člun a odvezl ji s dvěma muži na pobřeží. Vytáhli ji po skalnaté pláži na opuštěnou vedlejší silnici, kde čekala dodávka, a strčili ji dozadu. Když ji tiskli k podlaze, ječela a kopala, protože se domnívala, že ji jeden po druhém znásilní a potom zavraždí. Místo toho jí jen pevně svírali ruce, třetí muž z černého koženého kufříku vytáhl injekční stříkačku, sehnul se a vbodl do ní jehlu. Vykřikla.

Potom si pamatovala až okamžik, kdy se vzbudila na tvrdé pryčně ve studené místnosti bez oken. Holé betonové zdi a jediná žárovka bez krytu visící ze stropu. Drželi ji tam čtyři dny – čtyři další dny, kdy ji frustrace a děs pomalu dováděly k šílenství.

Mezitím za ní přicházeli do cely – jednou z návštěv byl muž, který jí přinášel jídlo a vodu. Vodu pila, ale jídla se z velké části nedotýkala. Párkrát za den ji pustil ven a odvedl ji na záchod – do strohé místnosti bez oken na konci betonové chodby. Nikdy nepromluvil, nikdy se neusmál.

Potom tu byl muž v tmavém obleku. Dosud se dostavil třikrát a Zoë se jeho návštěv hrozila. Byl vysoký a štíhlý, měl ^si padesát let, vlasy ulíznuté dozadu a ostře řezaný obličej. Když nasadil svůj ledový úsměv, odhalil nerovné zuby, které vypadaly jako tesáky. Připomínal vlka.

Vlčí muž se chtěl bavit o jediném: Kde to je?

Mohla odpovědět jen: „Nevím.“ Stávala se z toho taková mantra. Nevím. Nevím. Nevím.

Takovou odpověď vypouštěla Zoë z úst k smrti nerada a evidentně ještě méně se zamlouvala vlčímu muži. Když poprvé spatřila záblesk studeného vzteku v jeho očích, myslela si, že začne řvát a cloumat s ní, jako to dělal blondatý hlídač. Ale vlčí muž se více ovládal. Jen se usmál a zopakoval tutéž sérii otázek. Kde to je? Co s tím udělala? Stačí, když mu řekne, co ví, a všechno bude zase v pořádku. Pustí ji. Vezmou ji domů a postarají se, aby se v bezpečí vrátila.

Ale ať se snažila sebevíc, nedokázala si vzpomenout, nedokázala jim poskytnout, co po ní chtěli. Po dlouhých hodinách úsilí se pokaždé sesypala a rozvzlykala se. Vlčí muž u ní chvíli jen lhostejně seděl a civěl na ni, potom beze slova odešel a zamkl za sebou dveře.

Třetím pravidelným hostem byl lékař v bílém plášti. Vypadal, že mu táhne na padesát, měl nadváhu, plešatěl a nosil plnovous. Už od první návštěvy se k ní choval přívětivě, byť na jeho úsměvu bylo něco nervózního. Zkontroloval jí teplotu a krevní tlak, poslechl si srdce, prohlédl si mizící modřinu na hlavě. Zdálo se, že s ní soucítí a upřímně si přeje, aby se jí vrátila paměť. I on se jí dlouhou dobu vyptával, ale na rozdíl od vlčího muže laskavě. Na některé jeho dotazy odpovědět dokázala, na jiné ne. Poznamenával si její odpovědi do notesu.

„Jak se jmenujete?“

„Zoë Bradburyová.“

„Kolik vám je let?“

„Dvacet šest.“

„Jaký máme měsíc?“

„Myslím, že červen.“

„Odkud jste?“

„Nevím.“

„Proč jste tady?“

„Nevím.“

„Co se vám stalo?“

„Nevím.“

Silněji na ni nikdy nenaléhal a nikdy se nezmiňoval o věcech, na které se ptal vlčí muž. Přála si vyjevit mu své pocity. „Mám strach,“ opakovala mu donekonečna. „Kde to jsem? Co se mnou bude?“

Nikdy jí na její otázky neodpověděl, jen se usmál a uklidňoval ji, že všechno bude v pořádku. Že se jí paměť časem vrátí.

Zoë ale věděla, co se za jeho úsměvem skrývá, a výraz v jeho očích jí prozrazoval, že tím, že všechno bude v pořádku, si není tak jistý.

Přede dvěma dny ji lékař navštívil znovu. Tehdy zaregistrovala, že mezi ním a vlčím mužem panuje nějaké napětí. Něco si zlostně šeptali za jejími dveřmi a jednou někde v chodbě proběhla hádka. Snažila se zaslechnout, o co jde, ale nerozuměla jim.

Potom za ní doktor přišel znovu – to bylo včera. Tentokrát s sebou přivedl ženu – ne tu dřívější, tahle měla tmavě zrzavé vlasy, ne černé. Usmívala se, ale když se opřela o zed, Zoë spatřila, jak jí z pouzdra pod sakem vyčnívá rukojeť zbraně.

Doktor si sedl k posteli a promluvil tlumeným hlasem: „Mám pro vás dobrou zprávu, Zoë.“

„Půjdu domů?“

Smutně se usmál a poplácal ji po paži. „To ještě ne. Ale přestěhujeme vás do hezčího pokoje, kde budete mít větší pohodlí. Myslím, že se vám to tam bude líbit.“

„Já chci akorát pryč odsud!“ zaječela Zoë.

Lékař a žena potom odešli. Zoë celý den čekala, až se vrátí, a usnula s pocitem, že to od nich musel být jen nějaký podlý švindl.

Nakonec ale ráno dorazili i s dalšími dvěma muži, jež neznala a kteří se chovali jako stráže a nic neříkali. Zoë byla ráda, že nepřišel vlčí muž.

V čele kráčel doktor, vedle ní šla žena a tiše je následovaly stráže. Namísto doleva, kde se nacházel záchod, zabočili doprava a pokračovali až na konec fádní chodby k jakýmsi dveřím. Za nimi se objevila další chodba, kterou se dostali k výtahu. Žena stiskla tlačítko do nejvyššího poschodí.

Vystoupili v úplně jiném světě – zdi tu byly vymalovány bíle a dovnitř velkými střešními okny proudilo sluneční světlo. Na konci další chodby Zoë zavedli do pokoje, kde se nacházela teď. Byl dvakrát větší než ten starý a měl svou vlastní koupelničku se záchodem. Postel tu byla mnohem pohodlnější a u její paty jí rozložili čisté oblečení. V jednom rohu stál stolek s časopisy a malým osobním DVD přehrávačem a hromádkou filmů. Pamatovala si, co jsou to filmy, ale nevzpomínala si, že by někdy nějaký viděla. Zvláštní pocit.

„Chvíli si odpočiňte,“ řekl jí doktor, když odcházeli. „Zítra začneme s terapeutickými sezeními. Nebojte, paměť se vám vrátí.“ Mrkl na ni a zamkl dveře.

Nyní tu ležela a čekala, až se rozední. Přemýšlela, co ji čeká. Doktor působil přátelsky a instinkt jí říkal, že mu může věřit. Ale jiný vnitřní hlas jí připomínal, že on tomu tady nešéfuje.

Nedokázala usnout. Srdce jí nepřestávalo divoce bušit. Posadila se na posteli, zajela si rukama do vlasů a přes čelo. Tam někde uvnitř, hluboko v její mysli, spočívala informace, po které tihle lidé prahli.

A když si vzpomene – co pak?

21

KORFU

Ze zátoky se Ben rozvážným tempem vracel do Kérkyry, pohroužen v myšlenkách. Odpadkový pytel se zbytky sportovního vaku a telefonem hodil do koše. Zastavil se v centru, aby si koupil pár nových košil, nové džíny a plátěnou tašku přes rameno ve vojenském stylu. Oblečení nacpal do tašky, popruh si přetáhl přes hlavu a vmísil se do davu. Po bombovém útoku bylo znát, že jsou lidé zaražení, vzduch byl prosycen obavami, děsem a zlostí.

V ulicích se pohybovalo znatelně méně lidí a všichni vypadali napjatě. Všude hlídkovala policie.

Ben si u stánku na trhu koupil telefon s předplaceným kreditem. Potřeboval si zavolat. Posadil se na nízkou zídku na náměstí svátého Rocha a vytočil číslo rodiny Bradburyových. Na rozhovor s nimi se netěšil, ale dříve či později by se o výbuchu a Charlieho smrti stejně dozvěděli a Ben si nemohl dovolit nechat je panikařit.

Hned jak Jane Bradburyová zvedla telefon, pochopil, že na to už volá pozdě. Ve sluchátku se ozval tlumený vzlykot a potom šum, jak předávala telefon manželovi.

„Prosím?“ Hlas Toma Bradburyho zněl unaveně a napjatě. „Bene, kde jsi? Všude jsme tě hledali, po celé Christ College a v knihovně. Když jsi nebral telefon, dokonce jsem zašel k tobě domů.“

„Jsem na Korfu,“ vysvětlil Ben. „Takže jste slyšel, co se stalo.“

„Je zraněná? Byla u toho?“ zeptal se naléhavě Bradbury.

„Ne, nebyla,“ odvětil Ben.

Bradburymu se evidentně ulevilo. „Díky bohu. Ale váš přítel

– je to hrozné. Je mi to moc líto. Co se tam děje?“

„To nevím.“

Bradbury se na okamžik odmlčel. „Nezlob se na mě, já vím, že to bude znít hrozně, ale než tvůj přítel umřel…“

„Ptáte se, jestli našel Zoë? Ne, nenašel. A já taky netuším, kde je.“

„Ale vypátráš ji?“

„Zmiňovala se někdy o nějakých kontaktech v Americe?“ zeptal se Ben.

Bradbury zněl překvapeně. „Ano, s někým z Ameriky se přátelí.“

„Nejde o nějakého právníka jménem McClusky?“

„Ne, to jméno jsem nikdy neslyšel. Její přítelkyně je postarší paní, se kterou se seznámila, když tady Zoë před dvěma lety učila na letní škole. Nějaká slečna Valeová. Slečna Augusta Valeová. Zašli jsme s ní na večeři a Zoë u ní párkrát pobývala na návštěvě.“

„V Georgii?“

„Ano, ve městě Savannah. O co jde, Bene?“ Bradbury zněl čím dál nervózněji a zmateněji. „Stalo se naší dceři něco strašného?“

„A říká vám něco jméno Cleaver?“

„To jsem nikdy neslyšel.“

„A o nějakém Rickovi ano?“

„Ne.“

„Ještě poslední otázka,“ pokračoval Ben. „Mluvila Zoë někdy o nějakém proroctví?“

Bradbury chvíli nic neříkal. „Prosím?“

„Proroctví, díky němuž by mohla zbohatnout.“

„O čem to mluvíš?“ zeptal se hněvivě Bradbury. „Já potřebuju vědět, jestli se mé dceři něco nestalo. Zavolám na britský konzulát v Aténách a na policii. Mohlo by jít o únos a ty se mě akorát vyptáváš na nějaké proroctví.“

„Já vím, že to zní potrhle,“ souhlasil Ben, „ale mám pro takové otázky důvod. Ale jestli ji opravdu unesli a vy začnete bít na poplach, akorát tím zvýšíte sázky a vystavíte ji ještě většímu nebezpečí.“

Zlost v Bradburyho hlase opadla a nahradila ji úzkost. „A co mám dělat?“

„Nedělejte nic, vyčkávejte. Nechte mě pracovat. Zůstanu s vámi v kontaktu, a jakmile zjistím, o co jde, ozvu se vám.“

„Co když budou chtít výkupné? Už nám nezbyly žádné peníze. Co jí udělají, když nebudeme moct zaplatit?“

Ben už ale věděl, že žádné výkupné nikdo požadovat nebude. Na to bylo příliš pozdě. „Půjdeme na to postupně, ano? Říkal jste, že mi důvěřujete.“

„Taky že ano,“ potvrdil Bradbury slabým hlasem.

Když domluvili, Ben zavěsil a povzdychl si. Musel se na Bradburyho snažit působit dojmem, že má všechno pod kontrolou. Kéž by si tak jistý byl i ve skutečnosti.

Rozhlédl se po náměstí a nasál jeho atmosféru. V ústech měl sucho, a tak se vydal do nedalekého baru a obrátil do sebe dvě dvojité skotské s ledem. V podniku vládla zádumčivá nálada – lidé na televizoru v rohu místnosti se směsí smutku a vzteku sledovali zprávy o bombovém útoku. Asi po půlhodině Ben odešel a chvíli bloumal po městě jako turista. U Stánku si koupil kebab a cestou z něj ukusoval. Zamířil na západní roh náměstí. Procházel pod podloubím a nahlížel do výloh. Potom volným krokem přešel k jinému baru a sedl si venku na zahrádku, kde vypil pár vychlazených piv a spořádal misku oliv.

Takto strávil několik hodin – jen se bezcílně potloukal po městě a přemýšlel o Charliem, o Zoë a o všem, co ho v životě potkalo. Když zamířil k rušnému stanovišti taxislužby, slunce už začínalo zapadat. Ukázal řidiči adresu na přívěsku klíče, který mu dal Spiro.

O čtvrt hodiny později několik kilometrů na jih od Kérkyry už vstupoval do plážového domku rodiny Thanatosových – malého a prostého, ale útulného. Měl nabílené stěny a chladivé vydlážděné podlahy. Spiro s Christinou ho museli čekat, na stole totiž stála váza s květinami a v lednici se chladil půltucet láhví místního bílého vína, nakořeněné plátky masa, plněné vinné listy, hora čerstvých zelených oliv a mísa ovoce.

Ben popadl jednu z ojíněných láhví vína, vytáhl korek a vyšel na pláž. Větřík k němu donesl hudební tóny. Rozhlédl se, odkud přicházejí, a zjistil, že popojde-li člověk po bílém písku asi o tři sta metrů dále, dospěje k plážové taverně pod širým nebem, pouze zastíněné rozložitou plátěnou markýzou. Právě tam se Ben vydal.

Cestou k taverně láhev, kterou držel v ruce, celou vypil. Ukázal ji barmanovi a poručil si: „Jednou to samé.“ Chlápek za pultem přikývl. Ben si přitáhl stoličku k baru a žuchl sebou na ni. Barman před ním nechal novou láhev a skleničku a vrátil se ke své práci. Ben se na stoličce otočil, upíjel víno a zahleděl se na moře. Slunce zapadalo za obzor a vrhalo rudou záři na vodní hladinu.

U stolků kolem něj popíjelo několik lidí, bavili se a smáli se. Vypadalo to, jako by se skoro všichni pokoušeli zapomenout na hrůzu předchozího dne. Pár tváří jevilo známky psychického vypětí. Z rohu se linula tradiční svižná taneční hudba – malá pětičlenná kapela tu rázně brnkala na kytary a na buzuki. Na parketu se do rychlého rytmu pohupovaly tři nebo čtyři páry.

U dalšího stolu seděly dvě půvabné dívky, z nichž jedna neustále po Benovi házela očima. Teď se předklonila, něco kamarádce zašeptala do ucha a obě se na něj usmály.

Nevšímal si jich a sledoval nádherný západ slunce.

Po několika minutách do taverny vstoupila jakási žena, posadila se vedle něj k prázdnému baru a na stůl mezi ně si odložila kabelku. Mohlo jí být kolem třiceti a na sobě měla plátěné šaty krémové barvy s hlubokým výstřihem. Černé vlasy se jí leskly a kadeře jí padaly na holá ramena. Barmana oslovila anglicky, ale mluvila se srdečným španělským přízvukem. Barman jí donesl sklenici minerálky a žena z ní hned začala upíjet. Vypadala zahloubané. Ben ji chvíli pozoroval a poté se pohledem znovu vrátil k západu slunce.

Ženě zazvonil telefon. S nevolí mlaskla a vylovila ho z kabelky. Ohlásila se Španělsky. Ben Španělsky uměl dobře, a tak její rozhovor chtě nechtě vyslechl. Vykládala někomu jménem Isabella, že se jí tu nelíbí a ne, už tu nezůstane. Zítra poletí zpátky do Madridu.

Zavěsila a omluvně pohlédla na Bena.

„To se mi stává pořád,“ promluvil. „Někdo volá, když byste nejraději, aby vás všichni nechali být.“

Usmála se. „Vy jste Angličan?“

„Tak trochu.“

„Turista?“

„Ani ne.“

Znovu se usmála.

„Vy jste ze Španělska?“ zeptal se.

Přikývla. „Jak jste slyšel. Pardon. Nesnáším lidi, co telefonují na veřejnosti. To byla moje sestra – měla o mě starost.“

„Vám se tu nelíbí?“

Zamračila se. „Jak to víte? Vy rozumíte Španělsky?“

„Qué vas a tomar?“ reagoval Ben.

Zasmála se. „Mluvíte dobře. Ale pití už mám, díky.“

Ben ukázal na vodu. „Tohle není pořádné pití. Dejte si se mnou víno.“

Souhlasila a požádala barmana o další skleničku. Přisedla si blíž k Benovi – sundala ze stoličky mezi nimi kabelku a na uvolněné místo si sedla sama. Tašku si položila k nohám na zem. „Jmenuju se Esmeralda,“ představila se a podala Benovi rukú. Stiskl ji – byla měkká a teplá.

„Já jsem Ben,“ řekl. Ukázal na prázdný stolek v rohu s výhledem na mořský břeh. „Nesedneme si támhle?“

Přikývla.

„Nezapomeňte si kabelku.“ Zvedl ji a podal ji Esmeraldě.

Přenesli si pití ke stolku. Ben omylem vrazil do židle a trochu vína vylil na podlahu. „Jej. Trochu jsem přebral.“

„Šílím z toho bombového útoku,“ prohlásila. „Je to hrůza – všichni ti nevinní lidé.“

Ben přikývl a nic neříkal.

„A mám i jiné důvody.“

„Jako třeba co?“ zeptal se.

„Opravdu to chcete vědět? Snoubenec mě opustil kvůli mé nejlepší kamarádce a sestru napadlo, že by mi prospělo, kdybych si na čas někam vyrazila. Ale nefunguje to.“ Chabě se usmála a sklopila oči.

„Nedokážu si představit, proč by vás mohl opustit.“ Ben natáhl ruku a prstem ji jemně pohladil po paži.

Začervenala se. „Jste milý. A co vy, Bene? Co děláte na Korfu? Jste tu na prázdninách? Za obchodem?“

„Opíjím se tu.“ Nalil si do skleničky zbytek vína. Kapela dál vyhrávala tradiční řecké písničky, ale přešla k pomalým, melancholickým skladbám, k nimž se zpěvem připojila vokalistka.

„Čím se živíte?“ zeptala se Esmeralda.

„Jsem obyčejný student.“

„Co se vám stalo s krkem?“

„Máte spoustu otázek.“

Usmála se. „Jen bych se s vámi chtěla lépe seznámit, to je všechno.“

Natáhl k ní ruku. „Smím prosit?“

Přikývla a Ben ji odvedl na malý parket. Ohlédla se po kabelce na stole. „Nic se tam s ní nestane,“ ujistil ji.

Tančili pomalu a smyslně. Její paže ho hřály v rukou. Ramínko jí neustále klouzalo z ramene. Měla medovou kůži a v tmavých očích se jí blyštěla světýlka. Ben si ji přitáhl blíže, jejich těla se k sobě přimáčkla a potom už Ben na svých rtech ucítil hebký žár jejích rtů.

„Mám tady na pláži domek,“ šeptl. „Je to jen kousek odsud. Budeme tam sami.“

Zvedla k němu oči. Trochu zrudla a zrychlil se jí dech. Stiskla mu ruku a rychle přikývla. „Tak pojďme.“

Opustili tavernu a vydali se po písku zalitém měsíčním světlem. Na pláži nebylo ani živáčka, byl slyšet jen šum příboje a šveholení hudby v dáli. Esmeralda si vyzula boty na vysokém podpatku a pokračovala bosa. Ben jí obtočil paži kolem útlého pasu, a jak šli, cítil pružnost jejích svalů. Znovu zakopl, což Esmeraldu rozesmálo. Pomohla mu na nohy. „Ty jsi ale ebrio,“ zahihňala se.

„Pěkně jsem se namazal. Popíjel jsem celý den.“

Došli k domku. Ben se pokoušel trefit se klíčem do zámku, ale vypadl mu z ruky. Začal ho opile hledat na písečném zápraží a mumlal přitom nadávky. „Tady je,“ zabručel.

Esmeralda zkusila kliku. „Stejně je otevřeno,“ zasmála se. Dveře se pootevřely a Esmeralda vešla dovnitř. Ben, který se jí držel za paži, ji následoval. Když vstoupili, rozsvítil a pustil se jí. Nechal ji poodstoupit na vzdálenost paže.

Potom ji hranou ruky udeřil ze strany do krku. Bez hlesnutí se zhroutila na zem.

Neměl v úmyslu ji tou ranou zabít, pouze omráčit. Rychle si klekl nad její netečné tělo a škubnutím jí otevřel spadlou kabelku. Zašmátral v ní, až jeho prsty nahmataly chladnou ocel. Hbitě pistoli vytáhl. Podle váhy kabelky, když ji ještě v taverně vzal do ruky, nějakou takovou zbraň očekával – Beretta 92F poloautomat, ráže devět milimetrů, kohoutek natažený a zajištěný. Ben odcvakl pojistku.

Na druhém konci místnosti se rozletěly dveře do kuchyně, ale to Ben taky čekal. Dvakrát po sobě rychle vystřelil a beretta mu pokaždé zpětným rázem cukla v ruce.

Vetřelec vběhl přímo do rány – kulky se mu zaryly do hrudi a muž se zhroutil na hranu dveří. Z ruky mu vylétla zbraň a po dřevěné podlaze odrotovala pryč. Sesunul se na zem, brada mu klesla na prsa a nehýbal se, jen z úst mu vytékala krev.

Benovi ještě od střelby zvonilo v uších. Překontroloval vstupní dveře a ověřil si, že pláž zůstala prázdná. Stěny domu výstřely ztlumily natolik, že se nemohly příliš zřetelně donést až do taverny. Ben se spěšně vrátil dovnitř a zamkl za sebou dveře.

Žena se začínala hýbat. Zasténala a chytila se za krk. Ben ji překročil a zvedl pistoli mrtvého vetřelce. Byl to tentýž model Beretta ráže devět milimetrů, ale opatřený dlouhým tlumičem našroubovaným na hlaveň. Ben levou rukou natáhl závěr a odkryl nábojovou komoru, v níž se leskla mosazná nábojnice. Podíval se na nezvaného hosta na podlaze – byl to poměrně mladý pohledný blonďák, mohlo mu být kolem třiceti. Ben si vzpomněl, co Nikos vyprávěl Charliemu o dvojici, která se před časem objevila na večírku u Zoë Bradburyové. Stejně starý plavovlasý chlápek a žena, která vypadala jako Řekyně.

Zasunul si zbraň bez tlumiče za opasek a druhou namířil ženě na hlavu. V místnosti se s ní zacházelo mnohem lépe než venku. „Vstaňte,“ přikázal jí.

Zakašlala, pomalu se zvedla na kolena a na lokty, shrnula si vlasy z obličeje a obrátila k němu zrak. Její temné oči teď měly úplně jiný výraz.

„Všiml jsem si vás předtím ve městě,“ pravil. „Viděl jsem vás na náměstí svátého Rocha a znovu, když jsem si prohlížel výlohy. Zaregistroval jsem vás ještě dříve, než jste mě dneska začala sledovat. Dbal jsem na to, abyste mě celou dobu měla na očích a já vás mohl pozorovat.“

Zvedla se do napjatého podřepu, jednou rukou se před sebou opírala o zem a hleděla na něj se sevřenými rty. V místě, kde si odhrnula husté černé vlasy z čela, spatřil Ben pulzující žílu.

„Vy jste mě nesledovala,“ pokračoval. „Vy jste se nechala vést. Vybral jsem si rušné stanoviště taxíků, abych se vám neztratil. Naskočila jste s kolegou hned do dalšího a já vás celou cestu sem sledoval. Ulehčil jsem vám to. Dokonce jsem předstíral, že jsem opilý, a vy jste to spolkla i s navijákem.“

Z očí jí nešlo nic vyčíst. Ben viděl, že v duchu počítá vzdálenosti, přemýšlí, jak uniknout, zvažuje, jaké má vyhlídky. Byla vytrénovaná. „Jste docela dobrá,“ uznal Ben. „To o sestře byl pěkný zastírací manévr. Ale tak dobrá, abyste se z tohohle dostala, nejste. Chci, abyste mi odpovídala na otázky, Esmeraldo. Nemyslete si, že bych vás nezastřelil.“

Neodpovídala.

„Zoë Bradburyová. Kde je?“

Mlčela.

„Kdo podnikl ten bombový útok na kavárnu?“ vyptával se. „Mělo to zabít Charlieho?“

„Nevím, o čem to mluvíte.“

Vystřelil. Žena zaječela a rukou, o niž se opírala, ucukla.

„Žádný strach,“ vysvětloval Ben. „Mířil jsem vám mezi prsty. Příště vám jeden ustřelím. Takže znovu: Zoë Bradburyová – kde je?“

„Pryč,“ zašeptala.

„Tak přece jen budete spolupracovat. To je fajn. Kde pryč?“

Zaváhala.

„Zvolte si prst,“ řekl. „Třeba nějaký, který moc nepoužíváte. A natáhněte ruku, abych omylem netrefil nic jiného.“

„V Řecku už není.“

„Tak kde je?“

„Stejně mě zabijete,“ ohradila se, „tak proč vám to mám vykládat?“

„Já nejsem jako vy,“ odpověděl. „Vím, co jste se mnou měli dnes večer v úmyslu, kdybych vám neodpovídal. Ale já zbytečně nezabíjím. Když mi řeknete, kde je, co se děje a kdo jste, nezkřivím vám ani vlas. Schovám vás na místo, kde vás nikdo nenajde, a když najdu Zoë živou a zdravou, vrátím se a možná vás nechám jít. Záleží na vás. Ale aby bylo jasno: Jestli mi to neprozradíte, je po vás. Tady a teď. Už žádné ustřelování prstů.“ Namířil jí pistoli na čelo.

„Kdo sakra jste?“ Španělský přízvuk už neměla tak výrazný – teď zněla jednoznačně jako Američanka.

„Nikdo. Máte poslední šanci. Kde je?“

Žena si povzdychla. „Odvezli ji do Států. Před pěti dny.“

„Fajn, tohle už je lepší. Kam přesně, proč a kdo ji tam odvezl?“

„Všechno nevím,“ prohlásila. „Já akorát dělám, co dostanu rozkazem.“

„Kdo vám ty rozkazy udílí? Řekněte mi jména.“

„Žádná jména neznám.“

„Jak se jmenujete vy?“

„Kaplanová. Marisa Kaplanová.“

Ben jí pohlédl do očí. Věřil jí. Ukázal za sebe na plavovlasého muže na podlaze. „A tenhle?“

„Hudson.“

„Proč jste tady, Mariso? A kdo nastražil tu bombu?“

Potom se však ozvala rána a Ben ucítil závan vzduchu, jak mu kolem ucha prosvištěla kulka. Světlo na zdi se roztříštilo. Ben se překulil stranou a dozadu a zároveň začal pálit. Beretta mu v rukou zacukala. Blonďatý vetřelec se najednou opíral o loket a v zakrvácené dlani svíral malý záložní revolver, z nějž teď znovu vystřelil. Druhá rána Benovi prostřelila manžetu.

Ben střelbu opětoval a ihned zasáhl cíl, ale vypálil znovu. Kulka se chlápkovi zaryla do oka a hlava mu klesla na zem. Na stěně za ním se zaleskla krev.

Potom se znovu rozhostilo ticho. Ben se vydrápal na nohy a prohlédl se. Vyvázl bez zranění, zato chlápka tentokrát odrovnal nadobro. Ben odkopl Magnum ráže .357 s krátkou hlavní do kouta.

Zaslechl za sebou zašramocení a otočil se. Kaplanová seděla a hleděla si na břicho. Na krémových šatech se jí rychle rozpíjela krev. Držela si ránu, kterou jí způsobila zbloudilá střela jejího parťáka, a pokoušela se látku roztrhnout, aby se ke zranění dostala. Potom se sesunula vzad a zemřela.

22

Nadělat mrtvoly bylo mnohem rychlejší a jednodušší než se jich potom zbavit. Ben našel v kuchyni domku obří igelitové pytle na odpadky. Překročil kaluže krve na dlaždičkách, dva pytle z role odtrhl, otevřel je a rozprostřel je na podlahu v chodbě u vstupních dveří.

Chytil Kaplanovou za zápěstí a přetáhl ji k pytlům. Hlava s očima pořád otevřenýma jí klimbala a vlasy za ní na dlaždicích kreslily krvavou šmouhu. Ben její tělo položil na jeden z pytlů, vrátil se na druhou stranu místnosti pro Hudsonovo tělo, shýbl se a chytil ho za kotníky. Hudson byl daleko těžší a mnohem zakrvavenější. Devítimilimetrová kulka vystřelená ze zbraně jeho parťačky mu roztříštila pravý oční důlek a lícní kost. Ben ho po dlaždičkách dotáhl k pytlům a nechal ho ležet vedle Kaplanové.

Sehnul se nad nimi a pečlivě je prošacoval. Žádné dokumenty, žádné osobní věci. Hudson měl v zadní kapse telefon. Mobil Kaplanové našel v její kabelce. Vzal každý do jedné ruky a na telefonu Kaplanové vytočil poslední volané číslo. V druhé ruce se mu rozvibroval Hudsonův přístroj. Na obou prošel volaná čísla a zjistil, že si těmito mobily volali pouze mezi sebou.

Ben nechal mrtvoly ležet a pustil se do uklízení domu. Střepiny z rozbitého nástěnného svítidla se rozletěly po celé podlaze

– vzal smetáček a lopatku, zametl je a vyklepal do koše. V kredenci našel mop, kbelík a láhev bělícího prostředku. Do kbelíku napustil studenou vodu, odvlekl jej do vedlejší místnosti a začal z podlahy stírat největší kaluže krve. Když byl hotový, vzal kuchyňský nůž a do místa, kam se do dveřního rámu zaryla hluboko do dřeva kulka, zabodl kuchyňský nůž a zploštělou kulku vydloubl. Potom si ji hodil do kapsy. Nespokojeně se zašklebil, protože zárubeň dost poškodil.

Při práci celou dobu usilovně přemýšlel. Kaplanová a Hudson sice nebyli nejlepší sledovací a zásahová dvojice, s jakou se kdy setkal, ale nejhorší taky ne. Jejich dvě beretty byly přesně stejná značka a model a měly odborně odstraněná sériová čísla. Takové detaily poukazovaly na profesionální tým. Ben si byl prakticky jistý, že to oni byli vysláni, aby zabili Nikose Karapiperise. Kdyby Nikos opravdu jel v drogách, nežádal by Charlieho, aby mu pomohl najít Zoë. Znamenalo to, že vrahové ty drogy u něj nastražili. Čistá práce. Když viděli Charlieho, jak se baví s Nikosem, zosnovali potom bombový útok, aby se Charlieho zbavili. A už nebylo obtížné si spočítat, že po něm jdou ze stejného důvodu.

Tyhle dílky skládanky do sebe bez problémů zapadaly. Ale když se k tomu přidala Zoë Bradburyová, začínal se obraz rozpadat – nikdo nepožadoval žádné výkupné. Neexistoval zřejmý důvod, proč ji unesli. Její rodiče bylo sotva možné považovat za lidi, ze kterých se výměnou za dceru dají ždímat miliony. Kdyby Tom Bradbury působil v politice nebo na nějaké jiné pozici, kde by měl přístup k cenným informacím, mohlo by to dávat smysl. Jenže nepůsobil. Tom Bradbury byl teolog v suchopárné instituci, maximálně odtržené od světa.

Takže ať tyhle lidi nutilo zacházet do krajností cokoliv, muselo to vzejít od samotné Zoë. Ale co to bylo? Pomyslel na peníze. Zoë se podle všeho dostala poměrně jednoduše ke dvaceti tisícům dolarů a v blízké budoucnosti očekávala ještě mnohem víc. Vypadalo to, jako když někoho vydírá. Ať už peníze mámila z kohokoliv, musel to být někdo vlivný, kdo se topí v penězích a očividně se ocitl v zoufalé situaci, což znamenalo, že to, čím mu hrozila, muselo být dost důležité, aby to bral vážně.

Ale proč se namáhat a převážet ji přes půl světa do Států, když by prostě stačilo přímo tady na Korfu jí prolínat kulku hlavou? Lámal si s tím hlavu a dospěl k jedinému závěru: Zoë má něco, po čem pasou, a než to z ní dostanou, potřebují ji živou.

Ale z toho plynul další problém. Kaplanová a Hudson nebyli žádné měkkoty – byli připraveni a ochotni vraždit. A Zoë nebyla žádný voják, který by byl vycvičený vydržet výslech. Jestli ji pouze chtěli přinutit mluvit, dostali by z ní informace během několika vteřin. Stačil by pohled na nůž nebo na zbraň a stejně jako velká většina obyčejných lidí by se okamžitě zlomila.

Potom by ji nejspíš zabili. A vzhledem k tomu, že od jejího únosu už uplynulo dvanáct dní, bylo dost možné, že už s ní skoncovali.

V půl čtvrté ráno začala taverna na pláži zavírat. Poslední opozdilci se vydali na cestu domů, hudba ustala, světla zhasla a pláž se ponořila do tmy.

Ben přihlížel a ještě půl hodiny vyčkával. Na pláži nebyla ani noha. Do obou kapes u džín si nacpal berettu, otevřel přední dveře a na igelitovém pytli vytáhl na písek Hudsonovu mrtvolu.

Vléci těžké mrtvé tělo přes pláž dalo Benovi zabrat a pnutí ve stezích na krku mu působilo mučivou bolest. Než Hudsona dosmýkal oněch sto metrů, měl z vypětí svaly plné kyseliny mléčné. Nechal mrtvolu ležet v zákrytu mezi dvěma dunami a se sípáním se vydal zpět.

Když došel zpátky do domu, popadl za zápěstí Kaplanovou, zatnul zuby a vytáhl na pláž i ji. Hlava se jí převalovala sem a tam a poskakovala a Ben si představoval, jak se pohledem setkává s jejíma vyhaslýma očima. Pohled na mrtvou ženu příliš dobře nesnášel, byl pouze rád, že ji nezastřelil sám.

Těla teď ležela vedle něj, Ben klečel v písku a kopal jim v záhybu mezi dunami mělký hrob. Na práci mu svítil měsíc. Když skončil, nohou do díry převalil nejprve jedno tělo, potom druhé

– jako první dolů žuchla Kaplanová a na ni se s plesknutím, jak o sebe narazili hlavami, rozvalil Hudson.

Ben potom jámu zasypal pískem. Stala se z nich potrava pro kraby.

Porozhlédl se kolem a našel trosky staré veslice pokryté vilejši. Dovlekl ji přes pláž k mělkému hrobu a troskami ho přikryl. Potom se vydal zpátky, směrem ke břehu. Cestou kopal do písku, aby zakryl stopy. Potom rozebral obě pistole a díly hodil do moře.

Když dokončil úklid domu, na horizontu už začínalo svítat. Vysprchoval se a převlékl se, zakrvavené džíny a tričko spálil na pláži a popel zadupal do země. Na stole nechal pětiseteurovou bankovku a lísteček s omluvným vysvětlením, že rozbil lampu a poškodil zárubeň, protože vypil moc vína, které mu tam Spiro s Christinou připravili.

Když slunce začalo zpoza vodní hladiny stoupat k obloze, opustil dům a vydal se směrem k městu. Vzal si taxi na letiště a dával si pozor, aby ho nikdo nesledoval. Nemohl teď potřebovat, aby ho Stephanidesovi muži dopadli při odletu z Řecka. Než vůbec zaregistrují, že zmizel, bude dávno v Americe.

Na letišti si z uzamykatelné skříňky vytáhl pas a se zpáteční letenkou nastoupil na první let do Atén. V poledne řeckého času už popíjel whisky s ledem v poloprázdné obchodní třídě Boeingu 747 mířícího do Atlanty.

Nevěděl, co ho v USA čeká, ale hodlal najít Zoë Bradburyovou

– živou nebo mrtvou.

A potom za to všecko někdo někde zaplatí.

23

GEORGIA, USA TŘINÁCTÝ DEN

V Georgii nepanovalo nijak znatelně větší vedro než na Korfu, zato tu měli asi tak dvakrát vyšší vlhkost vzduchu. Od okamžiku, kdy Ben na letišti v Atlantě vystoupil z letadla, uplynula pouhá čtvrthodina, a košile se mu už lepila na záda.

Přeřídil si hodinky na americký čas. Kvůli časovému posunu doletěl prakticky ve stejnou denní dobu, jako opouštěl Řecko. Slunce žhnulo vysoko na obloze. Na letišti si pronajal velký stříbrný Chrysler a se staženými okýnky a větrem ve vlasech vyrazil na dlouhou cestu do Savannah.

Když doputoval na místo, bylo už pozdní odpoledne. Savannah bylo bohaté město plné zeleně a výstavních koloniálních domů, které se od dob občanské války nezměnily. Ben nejprve zkusil zavolat na telefonní číslo uvedené na vizitce Steva McCluskyho, ale ozval se jen automatický vzkaz, že číslo bylo zrušeno. Pevná linka na vizitce chyběla a ani v telefonním seznamu žádného advokáta jménem S. McClusky nenašel. Pořád ale měl adresu, a tak se podíval do mapy a obrátil svůj velký Chrysler opačným směrem.

McCluskyho dům objevil na kraji města, daleko od honosných starých budov a ulic lemovaných stromy. Očekával advokátní kancelář, jak se sluší a patří, bud impozantní moderní stavbu s proskleným průčelím, nebo nějaký starý elegantní dům koloniálního stylu se sloupy a schodištěm vedoucím ke vstupním dveřím. Místo toho nalezl mrňavé zašlé holičství v rozpadající se budově. Před podnikem byl kousek místa k parkování, kde puklinami v betonu rašil zažloutlý plevel. Ben zkontroloval adresu na vizitce, ale byl tu správně.

Když vstoupil do dveří, zacinkal mu nad hlavou zvonek. Vevnitř bylo chladno – klimatizace jela na plný výkon. Ben přelétl očima po místnosti – vybavení pocházelo z padesátých let a dvojice letitých holičů vypadala, že tu snad začala pracovat ještě dříve. Jeden z nich zrovna stříhal jediného zákazníka, kterého tu měli. Druhý seděl na stoličce a z plechovky popíjel nízkoalkoholické pivo. Hrbil se při tom, byl bledý a vypadal jako leguán. Asi osmnáctiletý mladík v zástěře zametal ostříhané vlasy popadané na dlaždicovou podlahu.

K nově příchozímu se obrátil starý holič s pivem a zeptal se: „Čím posloužím, šéfe? Ostříhat, nebo oholit?“

„Ani jedno,“ opáčil Ben. „Kde bych prosím vás našel Steva McCluskyho?“

„Aha, to hledáte Kracha.“

„Na vizitce je napsáno Steve McClusky.“

Stařík přikývl. „To je on. Krach McClusky.“

„Proč mu tak říkají?“

Holič se zakřenil a odhalil, že nemá přední zuby. „No, jedni tvrdí, že to je kvůli tomu, jak jezdí s tou svojí corvettou, druzí zase prohlašují, že zkrachuje – jestli teda už nezkrachoval dávno.“

„Podle vizitky má kancelář na téhle adrese.“

„To jo, je to přímo támhle.“ Stařík vyzáblým prstem ukázal na dveře v koutě. „Nahoru po schodech a doleva. Ale moc tam toho neuvidíte.“

Ben poděkoval a zamířil ke dveřím.

„Ušetřete si námahu, šéfe. Kracha tam nenajdete.“ Holič se znovu usmál a vycenil bledé dásně. „Kdepak.“

„Tak kde je? Potřebuju s ním mluvit.“

Všichni se zasmáli. „Tak to si stoupněte do fronty, šéfe,“ poznamenal stařík. „S tím lumpem by nás potřebovala mluvit celá řada. Práskl do bot a nezaplatil nájem. Už je pryč přes dva týdny.“

„Takže vy netušíte, kde je?“

„To vám bohužel nepomůžu.“

Ben sem vážil dlouhou cestu a tohle nebyl nejlepší začátek. „I tak díky,“ prohlásil Ben, otočil se a vyšel ze dveří. Nad hlavou mu znovu zacinkal zvonek. Venku žhnulo slunce. Ben se vrátil k autu a cestou si dálkovým ovládáním odemkl. Trhnutím otevřel dveře u řidiče a chystal se nasednout, když vtom zaslechl, jak k němu zezadu někdo běží.

Otočil se a spatřil mladíka z holičství – zástěru už si sundal a pod ní měl vybledlé tričko s Jimi Hendrixem. „Šéfe,“ oslovil ho. „Počkejte chvíli.“ Chlapec se ohlédl přes rameno, jako by se bál, že ho zevnitř sledují. Musel proklouznout zadním východem, napadlo Bena.

Teenager vypadal nervózně a zdálo se, že na Bena nic nehraje. Ať mu hodlal prozradit cokoliv, Ben tomu věřil.

„Krach se dostal do potíží, šéfe.“

„Jakých potíží?“

„To si nejsem jistý, ale musí to být fakt průšvih. Proto zmizel.“ Odmlčel se. „Krach se ke mně vždycky choval slušně. Když jsem potřeboval, mohl jsem si od něj půjčit.“

„Jestli se dostal do nějaký bryndy, možná bych mu dokázal pomoct,“ podotkl Ben. „Víš, kde bych ho našel?“

Kluk zavrtěl hlavou. „To nevím, ale znám někoho, kdo by to mohl vědět.“

„Mohl bys tomu člověku něco vyřídit?“

Mladík se znovu ustrašeně ohlédl k holičství, potom se podíval znovu na Bena a přikývl.

„Vzkaž mu, že s Krachem potřebuje mluvit přítel Zoë Bradburyové z Anglie. Je to důležité a naléhavé. Budeš si to pamatovat?“

„Zoë Bradburyová,“ zopakoval chlapec.

„Až to uslyší ten Krach, bude vědět, o co jde. Potřebuju, aby zavolal na tohle číslo.“ Ben ho načmáral na kousek papírku a předal ho klukovi i s dvacetidolarovou bankovkou. Mladík přikývl, otočil se a odběhl zpátky k zadnímu východu z holičství.

Asi o hodinu později cestou do centra města, kde si chtěl najít hotel, Benovi na přístrojové desce zabzučel mobilní telefon. Ben ho zvedl.

„Haló, komu jsem se dovolal?“ ozval se ve sluchátku nervózní, agresivní mužský hlas.

Benovi sé konfrontační tón volajícího nezamlouval, ale kousl se do rtu. „Tady Ben Hope. S kým mluvím?“

„Na tom nesejde,“ odpověděl hlas příkře. Zněl jako člověk, který se ze všech sil snaží nedat najevo strach a je evidentně pod velkým tlakem. Sdělil Benovi název baru u města Hinesville, několik kilometrů na jihozápad od Savannah, a dal mu přibližné instrukce, jak se tam dostat. „Buďte tam dneska večer v půl osmé,“ přikázal a zavěsil.

Z anonymní schůzky Ben zrovna nadšený nebyl, ale ve svém oboru si musel vyslechnout už celou řadu divných telefonátů, když měl dotyčný příliš velký strach prozradit svou totožnost. Ze zkušenosti věděl, že obvykle stojí za to se za takovými lidmi vydat, byť třeba jen proto, aby prověřil každou možnost.

Pohlédl na hodinky – na to, aby dorazil na smluvené místo, mu zbývalo pár hodin. Otočil vůz a zamířil na jihozápad. Úhledné bílé koloniální domy, smaragdově zelené trávníky a chladivý stín alejí brzy nechal za zády. Zastavil u dálniční restaurace, kde si dal čtyři šálky nejlepší kávy, jakou kdy ochutnal mimo Itálii, potom opět zkontroloval čas, nasedl do auta a znovu se vydal na cestu. Konstantní stovkou uháněl na místo srazu.

Když dorazil, vystoupil z auta a vykročil ke dveřím baru, jehož zdmi otřásaly tóny hlasité hudby. Otevřel a zevnitř ho udeřil rockový rytmus, vedro a zápach kouře, piva a stovky na sebe natěsnaných těl. Rozhlédl se kolem sebe. Nad barem visela vlajka Konfederace a pod ní dvě zkřížené šavle. Mezi stolky se proplétaly servírky na vysokých podpatcích, v kraťounkých džínových šortkách a zkrácených tričkách. Na nízkém pódiu stály opřené elektrické kytary, jedna basová kytara, roztažené bicí a hora reproduktorů a zesilovačů čekajících na kapelu.

Ben se protlačil davem a zamířil směrem, který mu udal hlas v telefonu. Za dveřmi mezi pinballovým automatem a veřejným telefonem vystoupal po tmavém rozvrzaném dřevěném schodišti a dal se špinavou chodbou. Zespodu duněla hudba – Ben pod nohama cítil její vibrace. Napadlo ho, že až začne hrát kapela, hluk se nejspíš zdvojnásobí. Došel ke dveřím a zaťukal.

Zevnitř se ozval ženský hlas: „Dále!“

Otevřel a vstoupil. Ocitl se v nějaké kanceláři, která ale vypadala už hodnou dobu nepoužívaná. Stál tu pracovní stůl a obyčejná dřevěná židle, prázdná knihovna a v rohu vysoká zvadlá rostlina ve vyschlém květináči.

U stolu stála asi třicetiletá šlachovitá žena nízkého vzrůstu, neměřila ani metr šedesát. Měla dlouhé kadeřavé vlasy obarvené na blond, na sobě boty s vysokými podpatky, těsné džíny a semišový kabátek a přes rameno pověšenou objemnou koženou tašku. Kromě ní v místnosti nikdo jiný nebyl.

„V telefonu jsem se bavil s nějakým mužem,“ řekl jí Ben.

„To jste mluvil s Krachem,“ odvětila úsečně.

„Kde je?“ zeptal se a přistoupil o krůček blíž.

„Zůstaňte, kde jste. To já se budu ptát.“ Hbitě zanořila ruku do tašky a vytáhla obří revolver. Pevně ho sevřela a zamířila Benovi na hruď. Zbraň byla tak těžká, že jí na zápěstí vystupovaly šlachy.

„Fajn, poslouchám,“ chlácholil ji Ben. „Co chcete vědět?“

„Pro koho pracujete?“

„Proč myslíte, že pro někoho pracuju?“

„Jestli patříte ke Cleaverovi, tak se odsud živý nedostanete.“ Podle tónu hlasu to asi myslela vážně.

„Cleavera neznám.“

„No jasně,“ zamračila se. „Odkud jste?“

„Odsud ne,“ odpověděl. „Koukněte, potřebuju si promluvit se Stevem – s Krachem, nebo jak mu mám říkat. Je to naléhavé.“

Pozvedla zbraň. „Jen pomalu.“

Ben si pistoli prohlížel. Byl to robustní jednočinný revolver velké ráže, nerezová ocel. Takovými lovci střílí medvědy grizzly na Aljašce. V obou hlavních viděl špičky tlustých střel s dutinkou usazených v komorách. Ústí jedné hlavně měřilo v průměru hodně přes centimetr – rozhodně ne zbraň pro ženu téhle tělesné konstituce. Zápasila s ní, aby ji vůbec udržela namířenou rovně. Kdyby vypálila, zpětný ráz by jí vyvrátil zápěstí.

„To není vaše zbraň, že ne?“ hádal Ben. „Předpokládám, že patří Krachovi.“

Zapitvořila se. „Na tom nesejde, čí je. Stejně vás s ní můžu odprásknout, a taky že to udělám. Takže se držte zpátky a ať vám pěkně vidím na ruce.“

„Než vás sem poslal jako svého hlídacího psa, měl vás naučit, jak s tím zacházet,“ provokoval Ben. „Nemáte natažený kohoutek. Nevystřelí to.“

Letmo na zbraň pohlédla, ale jedním okem ho pořád nedůvěřivě pozorovala.

„Zkuste zmáčknout spoušť,“ vybídl ji Ben. „Nic se nestane. Vidíte ten úderník? Musíte k němu přiložit palec, stlačit a uvolnit ho.“

Žena se řídila jeho radou.

„Pořádně, dokud to necvakne,“ instruoval ji.

V tichu místnosti se ozvala dvě jemná kovová cvaknutí, mohutný bubínek na pět nábojů se pootočil a zapadl do drážky.

„Fajn,“ pokračoval. „Teď můžete být v klidu. Jestli musíte, zastřelte mě. Ale než to uděláte, rád bych vám dokázal, že nejsem od Cleavera, ať už je to kdokoliv. Teď si sáhnu do saka a zase ruku vyndám. Nebojte se, nejsem ozbrojený. Ukážu vám pas.“ Vytáhl ho a hodil na stůl. „Mám v něm čerstvé razítko z imigrační kontroly – ze dneška. Jmenuju se Ben Hope. V pase je uvedeno Benedikt.“

Natáhla se pro pas, vzala ho do ruky a chvíli ho studovala. Zbraň se jí v ruce kývala ze strany na stranu a Ben by ji ženě klidně mohl odejmout, ale jenom se usmál. Pohlédla na něj, potom znovu do pasu.

„Tak už mi věříte?“

Ruka s revolverem jí klesla k boku, rysy v tváři jí roztály a výraz v očích napovídal, že se jí ulevilo. „Tak jo,“ přisvědčila. „Věřím vám.“

„V tom případě byste možná měla ten revolver zase zajistit.“

„A jo, máte pravdu.“ Palec levé ruky přiložila na úderník, stiskla spoušť a úderník pomalu povolila.

„Neřekla jste mi, jak se jmenujete,“ poznamenal.

„Molly.“

„Těší mě, Molly.“

„A co tedy děláte v Georgii, pane Hope?“

„Můžete mi říkat Bene. Přiletěl jsem z Evropy, abych našel Zoë Bradburyovou.“

„Nevypadáte jako někdo, kdo by se tahal s tou poběhlicí.“

„Dostala se do potíží.“

„S tou holkou samotnou je jedna velká potíž,“ odfrkla Molly. „A Krach bude taky v nějaké kaši,“ odhadoval Ben, „jinak bych se nemusel dívat do hlavně takového kanónu.“

„Nezlobte se, musela jsem si dávat bacha.“

„Kde je?“

„Schovává se před Cleaverem.“

„Dovedete mě k němu?“ zeptal se Ben.

24

Molly ujížděla nocí po dálnici lemující pobřeží a odvážela Bena jižním směrem do Jacksonville. Nejprve jen drobně mžilo, ale z počátečních jemných kapiček déšť přerostl v dunivý liják. Povrch vozovky byl kluzký a leskl se. Několik kilometrů nejdříve proseděli v tichu, pouze pravidelné klouzání stěračů ukrajovalo čas.

„Safra, dala bych si skleničku,“ promluvila zničehonic Molly. „Ještě se mi klepou ruce.“ Po očku na něj mrkla a poprvé se usmála. „Já jsem nikdy předtím na nikoho zbraní nemířila.“

„Šlo vám to dobře.“ Sáhl si do saka a nabídl jí placatku. „Tohle vám zklidní nervy.“

Usrkla si. „Dobré. Co to je?“

„Jednosladová skotská Laphroaig. Desetiletá.“

„Hmm,“ kvitovala pochvalně. Dala si ještě lok, mlaskla a placatku mu vrátila. „Mohl byste sáhnout do té přihrádky a vytáhnout mi cigáro?“

Ben ji otevřel. „Havany?“ zeptal se překvapeně.

„Kouříval je táta a já jsem jim přišla na chuť. Dejte si taky.“

Doutníčky Punch Coronation byly zavřené ve stříbrných hliníkových tubusech. Ben dva otevřel, zapálil je svým zapalovačem Zippo a jeden jí podal.

Dlouze z něj potáhla a vypustila oblak dýmu. „Takže, pane Hope – teda Bene –, co vy jste vlastně zač?“

„Prostě člověk, který chce někomu pomoct.“

„Vypadáte, že toho víte zatraceně hodně o zbraních. Aspoň na Angličana. Myslela jsem, že tam jsou zakázané.“

„Já nejsem tak úplně Angličan,“ poznamenal Ben. „Jsem z poloviny Ir.“

„Z které poloviny?“

„Z té lepší.“

Zasmála se. „To sedí. Vždycky když jsem se seznámila s nějakým Angličanem, byl to upjatý hajzl.“

„Povězte mi o Krachoví,“ požádal ji Ben.

„Známe se z práv.“

„Takže vy jste taky právník?“

Zavrtěla hlavou. „Nezvládla jsem advokátní zkoušky. Vždycky znervózním. Tak jsem skončila jako právní asistentka. Chvíli jsem pracovala u Kracha, ale teď dělám v jedné firmě na předměstí.“

„Proč na tu schůzku se mnou poslal vás?“

„Protože sám nikam nemůže. Brzo se přesvědčíte.“

„Co se mu stalo?“

„To kvůli Cleaverovým lidem. Pronikli k němu a div ho nezabili. A taky by to udělali, kdybych se tam neobjevila já a nezavolala policajty.“

„Kdo je ten Cleaver?“

„Krach vám o něm všechno poví.“

„A jak do toho zapadá Zoë Bradburyová?“

„Skoro dva roky jsem s Krachem chodila,“ vysvětlovala, „a kvůli Zoë jsme se rozešli.“

„Vím, že tady párkrát byla,“ řekl Ben. „Ze přebývala u slečny Valeové.“

Molly přikývla a znovu potáhla z doutníku. „Stalo se to, když tu byla naposled, před půl rokem. Krach byl v baru – on pořád vysedává v nějakém baru –, seznámil se tam s takovou půvabnou Angličankou a nejspíš nemohl odolat. A ona jemu asi taky ne. Krach sice neměl nikdy ani vindru, ale rozhodně je to pěknej kluk.“ Smutně se usmála. „Potkala jsem se s ní jen jednou – v jeho kanceláři. Řekl mi, že spolu uzavřeli nějaký obchod, ale už se nepochlubil, že celou dobu, co tu byla, spolu šoustali. Teprve o několik týdnů později jsem zjistila, co znamenaly všechny ty večery v práci.“ O kousek si stáhla okénko a odklepla ven popel z doutníku. „Krach to nikdy nepopřel. V tu chvíli jsem ho opustila. Oznámila jsem mu, že už ho nikdy nechci vidět. Byl konec. Ale potom mi začal volat a dotírat, že beze mě nemůže žít. Nechával mi vzkazy na záznamníku, brečel v nich nebo vyhrožoval, že se zabije.“

„Touhle velkou pistolí?“

„Jo. Asi by toho po něm moc nezbylo, co?“

„To teda ne.“

„Každopádně jednou večer jsem se u něj zastavila v kanceláři, abych si to s ním z očí do očí vy říkala. Ale cestou po schodech jsem slyšela, jak nahoře někdo řve a ječí. Byli tam kromě něj tři další chlápci a řezali do něj, jako by mu chtěli vymlátit duši z těla. Zavolala jsem na policii a shodou okolností se nedaleko pohybovala hlídka. Tak tam vlítli, ale ty tři mlátičky je nejspíš slyšely přicházet a utekly zadním východem. Krach to tehdy pěkně odnesl.“

„Kdy to bylo?“

„Je to dva týdny a něco,“ odpověděla. „Krach je teď strachy bez sebe, že si ho Cleaver podá znovu. I do nemocnice odmítá jít, i když by to potřeboval jako sůl.“

„A vy se o něj staráte.“

„Dohlížím na něj jako hlídací pes, jak jste řekl. Hlídací pes a slečna na hlídání v jednom.“

„A uzavřeli tedy spolu Zoë a Krach nějaký obchod, nebo to byla jenom zástěrka?“

„Uzavřeli,“ potvrdila Molly s vážným výrazem. „A proto je taky Krach v takové kaši.“

„O co šlo?“

„To vám Krach taky objasní. Už tam brzy budeme.“ Sjela z dálnice a za několik minut se ponořili do spleti úzkých klikatých uliček ponořených v temnotě. Molly jela rychle a na napjatých rysech v její tváři bylo vidět, jak se soustředí. Nalevo se objevila prašná cesta a Molly na ni zabočila. Auto prokodrcalo kolem zchátralého návěští motelu. Déšť povrch cesty proměnil v kaliště. Na jejím konci zahnuli na hrbolaté hliněné prostranství. Ve světle reflektorů Ben zahlédl trsy přerostlé trávy, vyhozené pytle s odpadky, polámaný nábytek, zploštělé plechovky od piva. Motel tvořily nízké budovy, které zoufale potřebovaly opravit. Vyvýšené verandy a venkovní parkovací místa tlumeně osvětloval neon flekatý od mušinců. Molly zastavila vedle nějakého pick-upu a zhasla motor.

Déšť už ustal a vzduch byl těžký a vlhký. Když vystoupili, v drátěném kotci se vrhli na pletivovou stěnu dva šlachovití dobrmani, postavili se na zadní a zuřivě se rozštěkali.

„Vítejte v Krachově novém domově,“ prohodila Molly.

Svítilo se jen za pár okny. Odněkud zevnitř k nim pronikal tlumený zvuk televize. Psi nepřestávali štěkat a nějaký opilý hlas na ně z dálky zařval, aby ztichli.

Molly Bena dovedla k pokoji číslo deset, do nějž vedly staré, pokroucené a oprýskané dveře. Třikrát na ně hlasitě klepla. „Tady Molly,“ křikla. Zalovila v tašce a vytáhla klíč, jímž dveře odemkla. Vešli dovnitř.

V pokoji byla tma a páchlo to tam zatuchlinou a dezinfekčním prostředkem. Molly škubla za závěsy a zatáhla je, potom cvakla vypínačem a zapnula boční světlo.

Krach McClusky spal, a když se rozsvítilo, trhl hlavou, otevřel oči a zamžoural.

Bylo mu kolem třiceti, stejně jako Molly. Mohl být pohledný, ale pod žlutými modřinami a nedohojenými ránami na tváři se to nedalo poznat. Tmavé vlasy měl umaštěné a nad čelem přelepené náplastí, na sobě džínovou košili s tmavými propocenými koly. Seděl v rovném křesle, z nějž většina polstrování vyhřezávala ven, nohy měl natažené před sebou na stoličce. Obě měl od kolen dolů v sádře a na klíně mu ležela opakovačka Mossberg, s níž si nervózně pohrával.

Když zvedl hlavu, v očích měl vepsánu bolest a strach. Těkal jimi po místnosti, až pohledem spočinul na Benovi.

„Ben je v pohodě,“ uklidňovala ho Molly. „Ten ke Cleaverovi nepatří.“

„Přitáhněte si židli,“ pokynul Krach Benovi, „a povězte mi, co potřebujete.“

„Já jdu na pivo,“ prohlásila Molly. „Nechám vás, ať si můžete promluvit.“ A odešla.

Ben s právníkem nejdřív chvíli jen tak seděli a mlčeli. „Půjdu rovnou k věci,“ začal Ben. „Zoë Bradburyová je nezvěstná. Před dvanácti dny zmizela ze svého domu v Řecku. Já mám za úkol ji najít a mám pocit, že mi můžete pomoct.“

„Tušil jsem, že ji dostanou,“ zaúpěl Krach. „Vymlátili ze mě, kde ji najdou.“

„Chlapi, co vám udělali tohle?“ ukázal Ben na Krachový nohy v sádře.

Krach přikývl. „Koukejte, jak mě dodělali,“ zaskučel zoufale. „Jsem v prdeli.“

„Možná bych mohl pomoct i já vám.“

„Jak byste to chtěl udělat?“

„To ještě nevím. Ale jsem si prakticky jistý, že lidi, kteří vám udělali tohle, jsou ti sami, po kterých pasu.“

Krach si přejel rukama obličej a chvíli nic neříkal. „Tak jo, co ode mě chcete?“ zeptal se nakonec.

„Potřebuju vědět všechno,“ odpověděl Ben. „O tom obchodu, co jste uzavřel se Zoë. A o Cleaverovi. Ze všech stran slyším jeho jméno. Kdo to je?“

Krach ze sebe vydal dlouhý vzdech. „Podal byste mi to?“ Ukázal na poloprázdnou láhev Jack Daniel’s na stole, na niž nedosáhl. Ben ji vzal do ruky a podal mu ji. Krach si vydatně přihnul a utřel si ústa do rukávu.

„Vezmu to od začátku,“ spustil. „Víte, kdo to je Augusta Valeová?“

Ben přikývl.

„Potom taky tušíte, že Zoë tu u ní v jejím domě v Savannah bydlela. Tak jsme se taky seznámili. V baru.“

„O tom už jsem slyšel,“ přisvědčil Ben.

Krachovi se sedělo nepohodlně – pošoupl se a bolestí v nohou se zašklebil. „Byly se slečnou Valeovou hodně dobré přítelkyně, alespoň slečna Valeová si to myslí. Zoë spíš zajímaly její peníze. Neustále jí naznačovala, že by ráda tohle, že by ráda támhle to, a doufala, že slečna Valeová hned vytáhne šekovou knížku. Každý sc nepřátelí s někým, kdo má majetek v hodnotě dvě miliardy dolarů a považuje ho za vlastního potomka, po kterém vždycky marně toužil. A je třeba říct, že Zoë po penězích přímo prahne.“

„Já ji tak dobře neznám,“ utrousil Ben. „Naposledy jsem ji viděl, když byla ještě dítě.“

Krach si znovu přihnul burbonu. „Myslela si, že by jí z toho mohlo něco kápnout. Dokud se na scéně neobjevil Clayton Cleaver.“ Krach jeho jméno vyslovil tak, jako by předpokládal, že ho Ben zná. „Vy jste o Claytonu Cleaverovi nikdy neslyšel?“

Ben pokrčil rameny. „A měl bych?“

„Jeho knížky jdou na dračku. Televizní kazatel, rád by to dotáhl na guvernéra. A taky nejlepší přítel Augusty Valeové, která si myslí, že Claytonovi slunce svítí z prdele. Slečna Valeová je spořádaná křesťanka, mimořádně zbožná dáma, patronka celé řady charitativních organizací, ale tady skočila na špek. Ten hajzl ji přesvědčil, že je svaty. Když k ní Zoë před půl rokem přijela na návštěvu, Augusta se jí svěřila se svým nejnovějším plánem – že Cleaverovi věnuje peníze na jeho nadaci. A mluvím tu o pořádném balíku. O sakra velkém balíku.“

„Kolik?“

„Už to má devět cifer.“

„Takže sto milionů,“ doplnil Ben.

Krach přikývl. „Pro slečnu Valeovou jenom drobné. Peníze z investic a dluhopisů, které mají nabýt splatnosti. Ještě když ty peníze byly vázané, pracovala na tom horda právníků za pět set na hodinu. Už brzy je ale Clayton má dostat, někdy tenhle nebo příští měsíc.“

„Předpokládám, že když to Zoë slyšela, nebyla z toho zrovna nadšená.“

„To si pište,“ odpověděl Krach. „S Cleaverem se seznámila, když jednou přijal pozvání ke slečně Valeové na večeři. Prý to je hnusák a podvodník. Nemohla uvěřit, že je z něj slečna Valeová tak unešená, když ji zjevně vodí za nos. Byla přesvědčená, že starou paní proti ní popouzí.“

Ben se na židli předklonil a zapálil si cigaretu.

„Chápete to?“ pokračoval Krach. „No nic, každopádně Zoë už to nedokázala snášet, a tak se sebrala a vrátila se do Anglie. Nějakou dobu jsme potom nebyli v kontaktu. Měl jsem tehdy vlastní problémy, to vám Molly nejspíš řekla. Pak mi ale před několika týdny zavolala a zněla nadšeně – zrovna se prý vrátila z nějakého archeologického výzkumu v Turecku, kde přišla na způsob, jak z Claytona Cleavera vylákat majlant. Údajně měla dokonalý, ale úplně prostý plán, který nemůže nevyjít.“ Krach sklopil zrak na A nohy v sádře a odfrkl.

„Vydírala ho,“ doplnil Ben. „Ale čím?“

Krach si pohrával s láhví whisky. „To kdybych věděl. S detaily se mi nesvěřila. Asi nějaká špína, možná sex. Kdo ví. Ale ať už to bylo cokoliv, fungovalo to. Zavolala mu z Řecka a učinila mu nějaký návrh. Řekla si o peníze. Věděla, že těch sto milionů ještě nemá, takže prý na něj nebude zlá. Zatím. Požadovala od něj zálohu pětadvacet litrů. Můj podíl činil pět tisíc – musel jsem akorát Claytonovi do kanceláře doručit takovou krabici.“

„Krabici?“

„Ano, krabici. Obyčejnou starou krabici z papundeklu, asi takhle velkou.“ Krach rukama ve vzduchu naznačil krychli o hraně patnáct centimetrů. „Moc nevážila. Neptejte se mě, co v ní bylo, protože nemám páru. Vím akorát, že když se s ní zatřepalo, něco v ní zachrastilo.“

Takže fotografie to nebyly, blesklo Benovi hlavou. Tím se vyloučila možnost, že by Zoë Claytona vydírala kvůli nějaké sexuální aféře.

„Cleaver si krabici odnesl do kanceláře, zatímco já čekal venku,“ pokračoval Krach. „Slyšel jsem, jak ten karton trhá – jako když se chce rychle dostat dovnitř. A ať tam bylo cokoliv, přesvědčilo ho to. Ven vyšel s kufříkem, ve kterém bylo pětadvacet tisíc dolarů v hotovosti, a hned mi ho podával. Vzal jsem si svůj podíl, zbytek patřil jí.“

Tím se vysvětlovalo, jak to, že Zoë najednou tak zbohatla, že si mohla dovolit drahý hotel, vilu, večírky.

„Ale chtěla víc, že?“ pobídl ho Ben.

„Ano, řekla Cleaverovi, že jakmile mu na účtu přistane ten ranec, chce od něj deset milionů dolarů výměnou za to, co má ona. Já měl dostat deset procent. Ani jsem pro to nemusel nic udělat, byl to jenom manipulační poplatek. A vypadalo to, že Cleaver s tím obchodem souhlasí. Nemohl jsem tomu uvěřit. Advokátův sen. Už jsem si naplánoval, jak vypadnu z té díry, otevřu si kancelář na kraji města a začnu sekat dobrotu.“ Krach si povzdychl. „Ale Cleaver si to evidentně rozmyslel.“

„Ten večer vás zmlátili.“

Krach přikývl. „Tehdy jsem si už pár dní byl jistý, že mě někdo sleduje. Nikdy jsem nikoho neviděl, byl to jen pocit. Byl jsem tak vyděšený, že jsem s sebou neustále nosil revolver. A potom jsem jednou večer zůstal dlouho v kanceláři, seděl jsem za stolem a pracoval. Vůbec jsem je neslyšel přicházet. A najednou mě někdo vytáhne z křesla a strčí mi do tváře zbraň. Hodili mě na podlahu a začali se ptát, kde to je. ‚Kde to je? Kde to je?‘ Neměl jsem šajn, o čem mluví. Potom se vyptávali, kde najdou Zoë.“

„A vy jste jim to prozradil.“

„Nejdřív ne,“ ohradil se Krach. „Nejsem srab, už jsem dřív dostal nakládačku. Potom ale ti magoři otevřeli tašku, co měli s sebou, vytáhli dvě kladiva a dva z nich mi začali mlátit do nohou, zatímco třetí mi držel u hlavy zbraň. To by člověk musel bejt hodně velkej drsňák, aby udržel jazyk za zuby, když mu dva namakanci rozmačkávají kolena napadrť. Samozřejmě že jsem jim to vyklopil. Udělal byste totéž.“

„Zmínila se Zoë někdy o nějakém proroctví?“ zeptal se Ben.

Krach vypadal nechápavě. „Myslíte věštění – něco jako horoskopy?“

„Zoe dělá biblickou archeologii,“ vysvětloval Ben. „Takže spíš něco jako biblické proroctví. Jednomu člověku se zmínila, že ty peníze nějak souvisí s určitým proroctvím.“

„O tom nic nevím,“ odvětil Krach. „Jak může zbohatnout díky nějakému biblickému proroctví? Jak jsem řekl, měla něco na Cleavera.“

„Zapomeňte na to,“ uzavřel téma Ben. „Na tom nesejde.“

Bez varování se otevřely dveře. Krach sebou trhl, popadl brokovnici a posunem předpažbí už se ji chystal nabít. V polovině pohybu se uklidnil a zbraň zase odložil. Žuchl sebou zpátky do křesla.

Molly za sebou zamkla a vešla do pokoje s kartonem šesti plechovek piva v ruce. Hodila celé balení na postel. „Čas na prášky, zlato,“ obrátila se na Kracha.

Právník smutně přikývl. „A to je tak všechno,“ dodal. „Kdyby nebylo tady Molly, už bychom spolu nemluvili.“

Molly přešla k jeho křeslu a zlehounka mu položila ruku na rameno. Druhou rukou si setřela slzu. Krach jí pohladil ruku. Bylo mezi nimi cítit napětí, zároveň se ale k sobě chovali i něžně.

„Nechtěl jsem, aby na tu schůzku s vámi šla,“ vykládal Krach. „Byl to její nápad. Je to odvážná holka.“

„Co budete dělat teď?“

„Co může dělat opilec, ztroskotanec a mrzák na mizině? Zůstanu tady trčet.“

„Nemůžete tu zůstat navždycky.“

„Zůstanu tu tak dlouho, dokud na mě Cleaver nezapomene. Nebo do smrti, podle toho, co přijde dřív. Domů nemůžu, nemůžu nikam. Jestli mě najdou, je po mně. To se rovnou můžu přímo tady v křesle upít k smrti.“ Krach zvedl zrak a pohlédl na Molly, která se na něj přes slzy usmívala. „Co dodat?“ pokračoval. „Ten den, co jsem narazil na Zoë Bradburyovou, jsem si zmršil život. Všechno šlo do hajzlu, o všechno jsem přišel. A ztratil jsem tu nejlepší holku, jakou si chlap může přát.“

„Vždyť jsi mě neztratil,“ zašeptala, sehnula se a políbila ho na ulepené čelo.

Krach se otočil a zadíval se na Bena. „A co vy? Co dál?“

„Myslím, že poctím návštěvou slečnu Valeovou,“ pravil Ben.

„Mám na ni číslo,“ řekl Krach.

„Fajn. A potom si chci promluvit s Claytonem Cleaverem.“ Ben si sáhl pro peněženku. „Ale nejdřív byste pro mě mohl udělat ještě jednu věc.“

„Jakou?“

„Prodejte mi ten svůj velký revolver. Mám pocit, že bych ho mohl potřebovat.“

25

Když Molly dovezla Bena zpátky do Hinesville, bylo už pozdě. Na rozloučenou mu stiskla ruku a popřála mu hodně štěstí. Usmál se a sledoval, jak odjíždí do deštivé noci, potom nastoupil do svého chryslera a zamířil do Savannah. V plátěné tašce na sedadle za ním se skrýval Krachův lovecký revolver Freedom Arms ráže .475 Linebaugh a krabice nábojů s dutinkou.

Ben přijel do Savannah a zapsal se v hotelu. Ten večer dlouho seděl v pokoji, vyhlížel z otevřeného okna na řeku Savannah a přemýšlel. Byl k smrti unavený, ale hlavou mu vířilo tisíc myšlenek.

Jestli se v Řecku něco zdálo nejasné, obrázek se nyní začínal vykreslovat. A nebyl to hezký pohled. Ben si dával dohromady jednotlivé dílky skládačky a docházelo mu, že naděje, že by Zoë Bradburyovou našel živou, se zase o něco zmenšila.

Teď už znal jméno toho vlivného zazobance, který měl pocit, že ho Zoë ohrožuje natolik, že se rozhodl rázně jednat. Sto milionů dolarů a aspirace na guvernéra Georgie – větší zdroj peněz a moci už si skoro nešlo představit, to už by člověk leda musel proniknout až do úplně nejvyšších pater.

Ben také pochopil, proč měla Zoë Cleaverovo jméno napsané v adresáři. Záhadou zůstávalo, jak a proč ho Zoë vydírala. Jedna věc ale byla jistá: Řekla si moc vysokou cenu. Deset milionů už představovalo dostatečný důvod, aby se Cleaver zamyslel, jak se placení vyhnout. Když se člověk na situaci podíval z jeho perspektivy, Cleaver neměl jistotu, jestli jí může věřit, že si k němu nepřijde pro další peníze. Vyplatil by jí deset milionů a o rok nebo dva později – jestli ho to, co na něj měla, opravdu tak ohrožovalo – by si to přihasila znovu a chtěla by dalších deset. A tak pořád dokola, dokud by ho úplně neoškubala.

Existoval jediný způsob, jak se té hrozby náležitě a jednou provždy zbavit. Takové uvažování Benovi nahánělo husí kůži, ale zároveň viděl, že to je jediné řešení Cleaverova dilematu. Cenu deseti milionů dolarů Zoëin život neměl.

A zbýval už jen Krach McClusky. Zbavit se tohohle právníka byl z Cleaverova pohledu jen poslední detail, který bylo třeba dotáhnout. První pokus se nezdařil, ale dříve nebo později ho Cleaver dostane a McClusky to tušil. Cleaver se nehodlal zastavit, dokud neumlčí každého, kdo by o téhle záležitosti mohl něco vědět. Nejdřív Nikose Karapiperise, potom Charlieho.

A teď jeho. Najednou všechno dávalo smysl. Jestli Ben nepůjde Cleaverovi po krku a neskoncuje s ním, může se klidně stát, že Cleaver skoncuje s Benem. Za sto milionů se dá najmout spousta nájemných vrahů a nedalo se předvídat, kdy a kde se nějaký zjeví.

Seděl, postupně likvidoval zásoby pití z minibaru, zapaloval si jednu cigaretu od druhé a myšlenkami se přenesl k Tomovi a Jane Bradburyovým. Jak jen jim oznámí, že jejich dcera je skoro jistě po smrti?

Potom tu myšlenku zapudil. S tím si může dělat hlavu později. Prozatím tu byl jen jeden cíl: dostat Claytona Cleavera.

Následující den se utápěl v oslnivé sluneční záři. Ben vyčkal, dokud nebylo chvíli po deváté. Potom vytočil číslo Augusty Valeové, které dostal od Kracha McCluskyho. Ohlásil se mu vážný, obřadný mužský hlas: „Rezidence slečny Valeové.“ Ben vysvětlil, že je blízkým přítelem rodiny Bradburyových, že náhodou zrovna projíždí Savannah a doufal, že by mohl slečnu Valeovou navštívit. Muž ho ještě vážnějším hlasem požádal, aby posečkal.

Když se v telefonu ozvala slečna Valeová, Ben k ní okamžitě pojal náklonnost. Zněla jako silná, sebevědomá stará dáma. Mluvila formálním tónem, ale z hlasu jí vyzařovala vřelost. Odpověděla Benovi, jak ji nesmírně těší, že se jí ozval přítel Bradburyových. Přijde Ben na kávu? Nejdříve potřebuje vyřídit nějaké záležitosti, ale po jedenácté tu bude.

Ben volný čas využil k tomu, aby si prošel staré centrum města a koupil nějaké oblečení. Vybíral si prosté, ležérní, ale elegantní kousky – hezké černé džíny, bílou košili, černé sako. Potom se vrátil do hotelu a odtud svým chryslerem vyrazil do rezidence slečny Valeové.

Budova, která stála opodál od silnice mezi zelenajícími se zahradami plnými květin a stromů, nebyla obyčejný dům, ale do výše čnící panské sídlo v koloniálním stylu. Ben došel ke vstupním dveřím, kde na něj čekal majordomus – obřadně vyhlížející muž s vážným hlasem, jímž mluvil po telefonu. Zavedl Bena do rozlehlé vstupní haly s kostkovanou mramorovou podlahou a obrazy s pozlacenými rámy na stěnách.

„Mohu vám vzít tašku, pane?“ zeptal se majordomus.

„Jestli to nevadí, nechal bych si ji,“ odvětil Ben.

Když ho majordomus odváděl do salonku, pendlovky zrovna odbíjely jedenáct hodin. Zaklepal na naleštěné dvoukřídlé dveře z ořechu, zatlačil do nich a oznámil. „Slečno Valeová, pan Hope.“

Augusta Valeová vstala a s úsměvem přešla místnost k Benovi. Byla vysoké vzpřímené postavy, mohla mít okolo pětasedmdesáti let, ale vyzařovala z ní mimořádná krása a elegance. Měla dokonalou pleť, krásné zuby a vlasy spíše platinové než šedé. Kolem krku jí visela šňůra perel a na setkání si oblékla hedvábnou halenku a dobře padnoucí černou sukni. Nabídla Benovi ruku a ve slunci dopadajícím dovnitř arkýřovými okny se zaleskl diamant.

„Velice ráda vás poznávám, pane Hope.“

„Říkejte mi Bene, prosím.“

„Ben, to je zkráceně Benjamin?“

„Benedikt,“ opravil ji. „Ale všichni mi říkají Ben.“

„Ale Benedikt je velice krásné jméno,“ odpověděla pevně, jako by se rozhodla, že ona mu bude říkat právě tak.

Vybídla ho, aby se posadil, a požádala majordoma, aby donesl kávu a zákusek. Sama se elegantně usadila na divan ve stylu Ludvíka XIV. Zpod něj Bena podezíravě sledoval malý pekingský psík a tiše vrčel.

„Máte krásný dům,“ polichotil hostitelce Ben.

„Děkuji. Patří naší rodině od Prohlášení nezávislosti,“ usmála se. „Takže vy jste přítel rodiny Bradburyových,“ poznamenala a pozorně si Bena prohlížela.

Přikývl. „Tom a Jane vás zdraví.“

„Jsou to milí lidé,“ konstatovala. „A Oxford je hezké město. Plánuji ho v srpnu znovu navštívit – až tam bude letní škola.“

„Jestli dobře rozumím, vaší velkou zálibou je archeologie.“

„Přesně tak,“ potvrdila. „Tak jsem se také seznámila se Zoë. Talentovaná mladá dáma, mimořádně inteligentní. Možná trochu svéhlavá. A taky dost nespoutaná.“

„Říká se to o ní.“

„Setkal jste se s ní v poslední době?“

„Když jsem ji naposledy viděl, byla asi takhle veliká.“ Ben podržel ruku necelý metr od podlahy.

Usmála se. „Takže nejste jeden z těch jejích koloušků.“

„Ne, její koloušek opravdu nejsem.“

Na to už nereagovala, ale Benovi se zdálo, že se jí v očích mihl výraz úlevy a uznání. „A čím se zabýváte, Benedikte?“ zeptala se ho milým hlasem.

„Bene. Jsem student na Oxfordské univerzitě. Vlastně studuju u Toma Bradburyho.“

„No ale to je úžasné! Jste tedy teolog.“

„Měl jsem to v plánu.“

„V tom případě byste opravdu měl užívat to své krásné jméno. Víte přece, co znamená?“

Ben neodpověděl.

„Požehnaný,“ dodala.

„Zdá se mi, že spíš než požehnaný jsem prokletý.“

Chvíli pozorovala jeho vážný výraz a potom se zasmála. „Takovéhle věci byste neměl říkat. Povězte mi, Benedikte: Kde jste se ubytoval?“

Když jí prozradil název svého hotelu, zavrtěla hlavou a mlaskla. „To nestrpím,“ reagovala. „Musíte se přestěhovat sem – budete mým hostem.“

„Ale já vás nechci obtěžovat.“

„Nebudete. Můžete přebývat ve staré remíze za domem – mám tam ubytování pro hosty. Nebudete obtěžovat ani vy mě, ani já vás.“

„Díky, to je od vás moc laskavé,“ opáčil Ben.

„Není zač. Požádám někoho z personálu, aby vyzvedl vaše zavazadla z hotelu.“

Ben ukázal na svůj plátěný vak. „Moje jediné zavazadlo je tady.“

Slečna Valeová se zasmála. „Vy tedy opravdu cestujete nalehko, Benedikte. A dnes večer s námi samozřejmě povečeříte.“

„S námi?“

„Se mnou a s Claytonem. Navštěvuje mne pravidelně.“

„Mluvíme tu o Claytonu Cleaverovi?“

„Tak vy jste o něm slyšel?“

„A kdo ne?“ poznamenal.

„V tom případě určitě znáte jeho knihu,“ usoudila slečna Valeová.

„Bohužel jsem zatím neměl to potěšení si ji přečíst.“

„Tak to vám hned dám jeden výtisk.“ Zazvonila na zvoneček a do místnosti vstoupila pohledná černoška. Slečna Valeová se na ni usmála a představila je. „Benedikte, tohle je moje hospodyně Mae.“ Obrátila se na Mae: „Mohla byste požádat jednu ze služebných, aby nám z knihovny přinesla knihu pana Cleavera?“

„Hned to bude, slečno Valeová,“ přikývla Mae a svižně odešla.

Augustě Valeové zajiskřily oči. „Musíte si ji přečíst,“ přesvědčovala Bena. „Změnila mi život. Víte, Claytonovi se osobně dostalo božského osvícení od věčného ducha apoštola svátého Jana.“

„Zní to jako neobyčejné dílo,“ podotkl Ben.

Po chvíli do salónku vstoupila služebná s objemnou knihou v pevné vazbě a obřadně ji předala slečně Valeové. Stará dáma ji s laskavým úsměvem propustila, láskyplně knihu obrátila v rukou a podala ji Benovi.

Poděkoval jí a položil si knihu na klín. Na přebalu byl zlatým písmem vyražen název „PROMLUVIL KE MNĚ JAN“ a jméno autora „Clayton Cleaver“.

„Clayton ji zadarmo rozdává všem chudým a sociálně slabým rodinám,“ prohlásila uznale slečna Valeová. „Je to opravdu úžasný člověk.“

Ben knihu otevřel a spatřil předmluvu od autora. Zběžně ji přejel očima.

Rukopis této knihy jsem dokončil před deseti lety v okamžiku Božího zjevení a následně jeho kopie rozeslal všem nakladatelstvím v USA. Žádné ji nechtělo vydat, ale to už jsem tehdy věděl, protože mi to Jan vyjevil. Nabádal mne, abych vytrval, neboť tato kniha musí být čtena. Proto jsem prodal svůj vůz, prodal jsem dům a vše, co jsem měl. Žil jsem v karavanu a investoval každý cent, abych si mohl založit vlastní nakladatelství a Vám, milí čtenáři, se tato kniha dostala do rukou.

Janova slova se splnila do puntíku. Kniha během jediného roku zaznamenala takový úspěch, že mne teď každé velké nakladatelství ve Spojených státech prosí o práva na její vydání. Dosud toto slovo Janovo proniklo k více než dvanácti milionům Američanů…

„Tak co na to říkáte, Benedikte?“ zeptala se stará dáma. „Rozhodně to vypadá zajímavě,“ odpověděl Ben.

„Vezměte si ji,“ reagovala bez zaváhání. „Mám mnoho výtisků.“

„To je od vás velmi milé, slečno Valeová. Moc se těším, až si ji přečtu. A taky se těším na setkání s autorem.“

Zářivě se na něj usmála. „Tohle musí být osud, jsem si naprosto jistá, že si s Claytonem budete rozumět.“

Mae Bena doprovodila do bývalé remízy za hlavní budovou. Byt pro hosty byl umístěn v přízemí a sám o sobě představoval luxusní příbytek – skládal se ze dvou ložnic, kuchyně, koupelny, obývacího pokoje, a dokonce měl vlastní jídelnu. Zařízen byl výstavným nábytkem. Ben odhodil svůj vak na postel s nebesy a vrátil se do obýváku s celoprosklenými balkónovými dveřmi, které vedly do skvostné subtropické zahrady plné palem, tilandsií šedých a růží všech možných barev.

Rozhlížel se kolem sebe na své nové elegantní obydlí a uvažoval o laskavé, evidentně velice velkorysé hostitelce. Vrtalo mu hlavou, jak se může zahazovat s takovým gaunerem jako Clayton Cleaver.

Přemýšlel, co musí být Cleaver zač. Pohlédl na hodinky. Za několik hodin to zjistí.

26

V úplně jiných končinách mezitím Zoë seděla na posteli s rukama bezvládně složenýma v klíně a zírala do prázdna. U postele na umělohmotné židli seděl lékař a dělal si poznámky do notesu. Nikdo jiný v místnosti nebyl. Jako vždy se ptal mírným, přívětivým tónem.

„Máte moc hezký náramek, Zoë. To je pravé zlato?“

Natáhla levou ruku a zadívala se na lesklý článkový šperk, jako by ho nikdy předtím neviděla. „Asi jo,“ zamumlala podezíravě. Věděla, že ať se jí vyptávají na cokoliv, byť třeba nepřímo a decentně, snaží se jí nahlédnout do hlavy. Na jedné straně by se nejraděj i dala do křiku a utekla, bojovala do posledního dechu, chtěla tohoto muže nenávidět. Ale hleděl na ni s vlídným a upřímným výrazem v očích, a na straně druhé mu proto chtěla z celého srdce věřit, vyhovět mu. Unesli ji a uvěznili, přesto se zdálo, že tenhle muž jí touží skutečně pomoci.

„Vypadá jako starožitnost,“ pokračoval doktor. „Odkud ho máte?“

„To si nepamatuju. Nevím, jak dlouho ho nosím.“

„Možná vám ho daroval někdo blízký,“ nadnesl doktor. „Někdo, kdo vás má rád, třeba nějaký příbuzný. Řekněte mi něco o své rodině.“

„Vidím v duchu nějaké obličeje. Myslím, že to jsou rodiče.“

Přikývl. „Takže děláte slušné pokroky. Začíná se vám vracet paměť, jak jsem předpovídal.“

„A vrátí se mi celá?“

„Trpíte poruchou, co se nazývá posttraumatická retrográdní amnézie,“ vysvětloval. „Ztráta paměti je většinou přechodná – záleží na tom, jak je zranění vážné. Pořádně jste se praštila do hlavy. Ale už jsem viděl mnohem horší případy,“ Sáhl do kufříku a vytáhl knihu. „Chtěl bych vám něco ukázat.“

„Kde to jsem?“ zeptala se rozhodně, aniž by si knihy všímala. Už si ani nevzpomínala, kolikrát mu tuhle otázku položila.

Odpověděl jí jako vždy: „Na místě, kde vás uzdravíme.“

Cítila, s jakými rozpaky jí to říká. „Co se mnou bude?“ zeptala se a podívala se mu do očí. Po tváři jí skanula slza.

Odvrátil zrak. „Postaráme se, aby se vám vrátila paměť.“

„Ale co potom? Jestli si vzpomenu, co se mnou uděláte pak?“

Doktor opatrně položil knihu na postel. „Zkusme se teď soustředit na tohle, ano?“

Pohlédla na publikaci. Byla to encyklopedie psů plná barevných fotografií. „Co s tím?“

„Říkala jste mi, že si myslíte, že máte doma psa. Co kdybychom zkusili zjistit, co je to za rasu?“

„Proč?“

„Protože vám to může pomoct osvěžit další vzpomínky. Takhle paměť funguje – na základě nevědomých asociací. Jeden detail, na který se upamatujete, vám může připomenout jiný. Takže když se nám podaří najít vašeho psa, možná vás napadne, jak se jmenuje. Potom se vám třeba vybaví nějaká událost, kterou s ním máte spojenou, řekněme den na pláži. A zanedlouho už možná dokážeme pronikat do sfér, které máte ještě vymazané. Souhlasíte?“

„Tak dobře,“ zašeptala.

Začal trpělivě převracet stránky, jednu po druhé. „Takže – vypadá takhle?“ Ukázal na obrázek labradora.

Zamračila se. „Myslím, že není tak velký.“

„Dobrá, tak se podíváme na menší. Tak třeba tenhle. King Charles španěl. Nějaký takový?“

Zavrtěla hlavou. „Ne.“

„A co tenhle?“

„Myslím, že ne.“

Otočil na další stránku.

„Počkat,“ zarazila ho. „Tady.“

„Tenhle?“ Ukázal prstem. „West Highland White Terrier?“

Zoë ho na fotografii poznala – odpovídal drobnému bílému psíkovi, na kterého si matně vzpomínala. „To je on, můj pes.“

„Fajn,“ usmál se. „Děláme opravdu mimořádné pokroky, Zoë.“

„Takže brzy budu moct jít?“

„Ano, brzy,“ potvrdil.

„Jak brzy?“

„To ještě nedokážu říct. Všechno záleží na tom, jak rychle se zotavíte.“

„Na co si mám vzpomenout?“ zeptala se již zvýšeným hlasem. „Tohle není terapie. Držíte mě tu proti mé vůli! Co je tak důležité, že mě tu kvůli tomu držíte pod zámkem?“

Na to jí lékař nenabídl žádnou odpověď. „Budeme postupovat krok za krokem, ano?“

Když bylo sezení u konce, doktor odešel a nechal ji v pokoji samotnou. Když za ním stráž zamykala dveře, zavřel oči a zhluboka si povzdychl.

Jsi lékař. Máš lidem pomáhat. Tohle celé je úplné špatně. Do čeho ses to krucinál zapletl?

„Jones s vámi chce mluvit u sebe v kanceláři,“ informoval ho strážný.

„Později,“ odbyl ho lékař.

„Jones nařídil, že ihned.“

Doktor si znovu povzdychl a svěsil ramena.

O tři minuty později dorazil k Jonesově kanceláři. Zaťukal na dveře a vstoupil. Ocitl se v malé místnosti čtverhranného půdorysu s prostými stěnami a holou betonovou podlahou. Na Jonesově pracovním stole nebylo kromě telefonu a laptopu nic. Jones seděl opřený v křesle a usmíval se na něj.

Doktorovi připadalo každým dnem těžší a těžší skrývat nenávist, jakou vůči tomuto muži cítil. S potěšením by mu jednu vlepil, aby mu ten jeho samolibý úšklebek zmrzl na tváři. Ale věděl, jak by s ním Jones zatočil. „Kvůli čemu jste se mnou chtěl mluvit?“

„Máte pro mě nějaké dobré zprávy?“ chtěl vědět Jones.

Lékař zaváhal. „Určitě ne takové, které byste chtěl slyšet.“

Jones zabručel. „To jsem si myslel. Neřekl bych, že ta vaše terapie, jak tomu říkáte, k něčemu vede, co vy na to?“

„Já bych zase řekl, že ano. Navíc jsme stále v počáteční fázi.“

„Možná si neuvědomujete, o co tu jde, doktore Greenbergu. Tlačí nás čas.“

„Nemůžete prostě jenom lusknout prsty a zařídit, aby těžká retrográdní amnézie přes noc zmizela. Její výsledky navíc vykazují stabilní zlepšování stavu.“

„Co to je za výsledky?“ obořil se na něj Jones.

„Výsledky galvestonského testu orientace a amnézie,“ vysvětloval doktor. Pokoušel se zachovat klid.

„Nesnažte se mě oblbovat nějakou lékařskou hantýrkou. Ta holka lže.“

„Viděl jste přece výsledek polygrafu.“

„Detektor lži není spolehlivý, to víte stejně dobře jako já.“

„Poslouchejte mě,“ zasyčel doktor. „Už jsme blízko, opravdu blízko. Zbývá jen několik dní, možná týden, možná dva – odhaduju, že do té doby se jí paměť úplně vrátí.“

Jones zavrtěl hlavou. „Proč mám pocit, že to celé zdržujete?“

„Já nezdržuju.“

„Ale jo. Vy s tou čubkou totiž soucítíte. Získáváte pro ni čas. Tak já vám něco povím: Za soucit vás neplatíme. Platíme vás za výsledky, a žádné nepřicházejí. Dal jsem vám veškerou volnost, jakou jsem ochotný poskytnout. Dokonce jsme renovovali celý to podělaný horní patro, abysme ji mohli přestěhovat do toho hezoučkýho pokojíčku, protože jste tvrdil, že pomůže, když se k ní budeme chovat hezky. Ale s tím je konec.“

Lékař sklopil zrak a zatnul pěsti na bocích. „Tak co navrhujete?“

„Víc na ni zatlačte. Možnosti tu jsou.“

„Zatlačit? Jak?“

Jones pokrčil rameny. „Udělejte to, jak chcete, když to z ní dostaneme. Je mi to ukradený.“

„Mluvíte o mučení.“

Jones znovu pokrčil rameny. „Jak říkám, je mi to fuk, jen když to zafunguje.“

Doktor na něj zůstal civět. „To snad nemyslíte vážně.“

Jones mlčel. V očích měl neměnný ledový výraz.

„Jestli ji vystavíte jakémukoliv velkému tlaku, akorát docílíte toho, že všechny vzpomínky ještě více potlačí,“ prohlásil. „Automaticky se vrátí do dřívějších stadií. A s mučením nechci mít nic společného. Kvůli tomu jste mě nenajali.“

„Uděláte, co vám přikážu,“ zarazil ho Jones. „A začneme tímhle.“ Sebral ze stolu list papíru a prudce mu ho podal.

Doktor ho přelétl očima. Na papíru bylo naškrabáno jediné slovo – název preparátu. Znepokojeně zvedl zrak. „Tohle jí nemůžete dát. Nemáte povolení to používat. Je to experimentální prostředek. A nelegální.“

„Můžu jí dát, co chci,“ odvětil Jones tlumeným hlasem. „A teď mi řekněte: Tahle srágora je mnohem účinnější než thiopental sodný, že?“

„Tohle se mi nelíbí.“

„To je mi u prdele. Odpovězte mi na otázku.“

„Má to potlačovat vyšší kortikální funkce a zbavovat všech žábra n,“ zamumlal doktor. „Teoreticky by to mohlo být nejúčinnější sérum pravdy, jaké kdy bylo vyrobeno. Ale…“

„To jsem taky slyšel.“

„Tohle farmaceutikum používají jenom teroristi a masoví vrazi,“ protestoval doktor. „Tohle je Amerika, ne Sierra Leone.“

Jones se jen usmál a ukázal žluté zuby.

„Slyšel jste, jaké to má vedlejší účinky?“

Jones neodpověděl.

„Více než pětadevadesátiprocentní riziko úplné, nevyléčitelné psychózy. Aspoň se to povídá a potvrzují to laboratorní pokusy na šimpanzech. Tohle chcete té holce udělat? Usmažit jí mozek, až jí z něj zbude škvarek a zbytek života stráví v ústavu?“

Jones pozvolna přikývl. „Jestli z ní předtím dostanu to, co potřeb uju, tak jo.“

„Jenom proto, abyste z ní vypáčil tu informaci, jste ochoten ji takhle zmrzačit?“

„Jistě. Pro lidi, pro které pracuji, tohle hodně znamená.“

„V tom případě si najděte někoho jiného, kdo vám pomůže. Já se na tom podílet nechci.“

„Vy si myslíte, že máte na vybranou, Greenbergu?“

„Vám se nezodpovídám,“ reagoval doktor a otočil se k odchodu. Zastavilo ho však kovové cvaknutí, jak Jones za jeho zády natáhl kohoutek pistole. Obrátil se zpátky k němu.

Jones mu pistolí mířil přímo na hlavu. V druhé ruce držel telefon. „Teď vezmete telefon a trochu toho séra obstaráte. A potom ho podáte naší milé pacientce. Uvidíme, kdo měl pravdu.“

Doktor svěsil hlavu. Byl bezmocný. Drželi ho v šachu. „Fajn, mám jeden kontakt. Ale nemůžu na tu věc jen tak vypsat předpis. Pár dní to možná bude trvat.“

„Pár dní je moc,“ odbyl ho Jones. „Můj zaměstnavatel nemá trpělivost.“ Mrkl na hodinky. „Seženete mi to ještě dnes.“

„Dnes?“

„Zkuste mě zklamat a budete se muset dívat, jak tu holku mučím, a potom vám vpálím kulku do oka,“ zahrozil Jones. „Tak si vyberte.“

27

SAVANNAH, GEORGIA

Ben strávil odpoledne v luxusním bytě pro hosty. Seděl na sloupkové posteli a pečlivě studoval Cleaverovu knihu.

Měla dvě roviny – první vyprávěla příběh o tom, jak se prostý kazatel z Alabamy stal šiřitelem myšlenek svátého Jana, poté co se mu apoštol před lety zázračně zjevil. Značná část pěkně sestylizovaného textu byla věnována tomu, aby přesvědčila čtenáře, že se tato událost skutečně stala. Ben si všiml, že za textem je coby poslední stránka připojena složenka, která se dala odtrhnout. Čtenáři jejím prostřednictvím mohli posílat dary Cleaverově nadaci, která sloužila zčásti i k tomu, aby získávala prostředky na naplnění autorových politických ambicí.

Druhou rovinou knihy bylo fanatické proroctví o konci světa, založené bezvýhradně na Knize Zjevení, apokalyptickém textu Nového zákona. Pro miliony evangelikálů, zejména Američanů, kteří věří v příchod soudného dne, představoval klíčovou pasáž bible.

Cleaver se rozhodně v biblických záležitostech vyznal. Psal úderně, obratně a srozumitelně, naléhavým stylem a zároveň zcela upřímně. Jeho kniha do nejmenších podrobností popisovala, co nás už každým dnem čeká, a všechno pečlivě dokládala odkazy na Knihu Zjevení: celosvětová zkáza, zhroucení společenského řádu a příchod Antikrista, po němž bude brzy následovat bitva u Armagedonu, kde navrátivší se Kristus navždy přemůže své nepřátele a odvede věřící do věčné slávy.

Ben si všiml, že stejně jako většina evangelikálů Cleaver automaticky předpokládá, že všechny „Janovy“ knihy napsal jediný člověk – apoštol Jan, věrný stoupenec Kristův, „učedník, kterého Ježíš miloval“, který byl přítomen ukřižování a jako první uvěřil, že Ježíš vstal z mrtvých. Podle tradičního výkladu, který se odrážel i v Cleaverově knize, po ukřižování Jan putoval z místa na místo a kázal evangelium. Poté ho zajali Římané a vhodili do vroucího oleje, Jan však zázračně vyvázl bez sebemenšího zranění. Po tomto zázraku, který jeho věznitele tak zahanbil, ho římské úřady poslaly do vyhnanství na daleký řecký ostrov Patmos u tureckého pobřeží. Tam sepsal své nejpodivnější a nejtemnější dílo, zlověstnou Knihu Zjevení, v níž vylíčil svou vizi budoucnosti, spis tak dramatický a plný hrozivých obrazů, že i o tisíce let později lidem zůstával hluboce vrytý do paměti.

Zbývající část líčila, jakou roli v příběhu hraje Cleaver. Vysvětlovalo se tu, jak se mu svátý Jan osobně zjevil a výslovně mu potvrdil, že den Posledního soudu se skutečně blíží, a věřící se musejí sjednotit. Brzy vypukne peklo.

Ben uvažoval, jak poctivě Cleaver studoval teologické studie týkající se Zjevení. Řada novodobých učenců s názorem, že Evangelium podle Jana a Kniha Zjevení má totožného autora, nesouhlasila a rozlišovala přinejmenším tři různé biblické Jany: Jana Evangelistu, Kněze Jana a Jana z Patrnu. Většina se shodovala na tom, že apokalyptickou knihu sepsal Jan z Patrnu. Ale byl to tentýž Jan z dvanácti apoštolů, který byl zavražděn? V porovnání s pokojnějším a filozofičtějším Evangeliem podle Jana vypadala Apokalypsa jako dílo jiného autora.

Teorií byla celá řada – někteří učenci zastávali umírněnější stanoviska, když tvrdili, že autorem Apokalypsy možná sice opravdu je svátý Jan, ale že ji psal pod vlivem halucinogenů. Jiní vystupovali radikálněji – upozorňovali, že Jan z Patrnu může být prakticky kdokoliv, a v takovém případě si Kniha Zjevení nemůže činit oprávněný nárok, aby byla řazena do Nového zákona, a měla by možná být vyňata. Především se však ani jedné straně zoufale nedostávalo důkazů, což způsobovalo, že tuto otázku nebylo možné jednou provždy vyřešit.

Zato klíčové oblasti evangelikálské víry zůstávaly – jak Ben viděl z Cleaverovy knihy – zuřivými debatami v akademických kruzích teologů nepoznamenány. Co se týkalo tohoto georgijského kazatele, jeho přímé spojení se svátým Janem bylo pro všechny dostatečným důkazem, že tato generace se dožije dne posledního soudu.

A tohle všechno nějak souviselo s tím, co se stalo Zoë Bradburyové. Ať na Claytona Cleavera měla cokoliv, týkalo se to biblického proroctví.

Ale jak?

Ben si s tím dlouhé hodiny lámal hlavu. Potom už se ale přiblížila sedmá hodina večerní a nastal čas zúčastnit se večeře se slečnou Valeovou a kazatelem samotným.

28

Ben opustil budovu remízy a přešel do hlavního sídla. S úsměvem ho tu přivítala Mae a cestou do impozantní vstupní haly s Benem prohodila pár srdečných slov. Ze salonku Ben slyšel dva hlasy – jeden patřil slečně Valeové, druhý byl mužský. Mae ho zavedla dovnitř. Slečna Valeová vstala a vyšla Benovi v ústrety.

Její společník byl muž kolem pětapadesáti let v dobře padnoucím světlešedém obleku, který vypadal jako italský. Muž se zdál být v dobré formě, očividně hrál squash nebo tenis, pouze kolem pasu a pod bradou byl trochu zaoblenější. Vysoký byl asi jako Ben – kolem sto osmdesáti centimetrů. Husté tmavé vlasy nosil sčesané z čela a možná měl přeliv, aby zakryl šediny. S širokým úsměvem a nataženou rukou přistoupil k Benovi.

„Claytone, tohle je ten mladý muž, o němž jsem vám povídala,“ prohlásila slečna Valeová. Potom s rozzářenýma očima naznačila směrem ke Cleaverovi. „Benedikte, je mi velkým potěšením, že vám mohu představit svého drahého přítele Claytona Cleavera. Nebo mám snad říct ‚guvernéra Cleavera‘?“

Cleaver se na ni usmál a odhalil přitom bílé zuby. „Dá-li Pán Bůh, Augusto. Dá-li Pán Bůh. Ale ještě jím nejsem.“

„Brzy budete. V Georgii za vámi stojí devadesát procent lidí,“ poznamenala slečna Valeová.

Cleaver popadl Benovu pravici, ruku mu pevně stiskl v suché dlani a mocně mu jí potřásl, jako by zdravil dávno ztraceného bratra. „Opravdu rád vás poznávám, Benedikte,“ prohlásil zcela upřímným tónem. „Můžu vás oslovovat Benedikte?“

„Taky jsem se na setkání s vámi těšil, pane Claytone.“

„Říkejte mi jen Claytone, prosím. Augusta mi prozradila, že jste věřící. To je báječné. Prostě báječné.“

Do pokoje vstoupila služebná a na podnosu nesla jednohubky a martini. Chvíli spolu nezávazně konverzovali, probírali rozdíl mezi počasím v Anglii a Georgii, Cleaver se slečnou Valeovou Bena upozornili na několik památek, které si v Savannah musí prohlédnout, a vyptávali se ho, jaké je studovat teologii v Oxfordu.

„Jestli jste v posledním ročníku, předpokládám, že jste se už musel trochu specializovat,“ prohlásil Cleaver. „Je nějaká oblast, na kterou se zaměřujete, Benedikte?“

„Vlastně ano.“ Ben upil ze své skleničky. „Ve své bakalářské práci se budu zabývat tématem biblického proroctví.“

Slečna Valeová a Cleaver si vyměnili zasvěcené souhlasné pohledy. „Já věděla, že tohle se prostě mělo stát,“ pravila stará dáma. „V lepší společnosti jste se nemohl ocitnout, Benedikte. Měl jste možnost…“

„Přečíst si Claytonovu knihu?“ doplnil Ben. „Četl jsem ji teď odpoledne. Nemohl jsem se od ní odtrhnout.“

„Děkuju vám, příteli. Jestli chcete, můžu vám ten výtisk podepsat.“

„Bylo by mi ctí.“

Do místnosti vstoupil majordomus a vážným hlasem oznámil, že se podává večeře. Ben následoval slečnu Valeovou a Claytona do velkolepé jídelny. Stůl měřil téměř pět metrů a třpytil se, jak se od něj odrážely záblesky stříbrného servisu a křišťálového lustru. Slečna Valeová zaujala místo v čele stolu, Ben byl jakožto čestný host usazen do křesla po její pravé ruce a Cleaver si sedl naproti němu. Služebná sejmula pokličku ze stříbrné mísy uprostřed stolu.

„Uzený losos – z vlastního chovu slečny Valeové,“ vysvětlil Cleaver. „Nejlepší lososí maso na celém Jihu.“

Pojídali lososa a popíjeli šampaňské. Cleaver se choval úplně jako doma.

„Takže, Benedikte. Mluvili jsme o biblickém proroctví…“

„Zeptejte se ho, na cokoliv chcete,“ vyzvala slečna Valeová Bena. „Nikdo nezná bibli tak jako Clayton.“

„Jako student bible nemůžete žít v zajímavějším historickém období,“ pravil Clayton. „Čas se nachýlil.“

„Ano, všiml jsem si, že v knize neoblomně zastáváte názor, že se brzy naplní velká apokalyptická svědectví z bible.“

„Vždyť jste ji četl, Benedikte,“ odpověděl Cleaver. „Tak víte, že k tomu dojde.“

„Ale taky znám různé výklady biblických učenců,“ reagoval Ben. „Někteří teologové například tvrdí, že Kniha Zjevení není legitimní součástí Nového zákona.“

Cleaver zrudl. „Na výklady seru.“ Pohlédl na slečnu Valeovou. „Za ta slova se omlouvám, Augusto, ale já už o těchhle učencích nemůžu ani slyšet. Podle mě tihle lidé chodí s očima zavřenýma.“ Zaťal pěsti na desce stolu. „Rozhlédněte se kolem sebe a uvidíte, že na to všechno ukazuje. Vlády, právní systém, hospodářství, kultura, celý náš světový řád se brzy zhroutí. Každou chvíli vypukne absolutní chaos a zkáza. Přesně jak nám předpovídá Písmo svaté.“ Pro zdůraznění pohrozil prstem. „Všechny příznaky tomu nasvědčují. Nastal čas připravit se a přijmout ve svém srdci našeho pána Ježíše Krista, protože právě teď stojíme na prahu soudného dne. A všichni učenci se akorát honí za vlastním ocasem a plácají něco o výkladech. Jak chcete vykládat slovo boží? Co je špatného na tom, když jen nastražíme uši a budeme vnímat to, co nám říká?“ Cleaver se odmlčel, aby se napil šampaňského.

Svůj kultivovaný proslov měl vybroušený k dokonalosti. Uměl úžasně působit na publikum, dokázal se plně vžít do role televizního kazatele a celé to představení pořádal pro slečnu Valeovou. Z jejího uchváceného výrazu Ben poznal, že ji tento muž naprosto okouzlil. Stál jí za každý cent z onoho sta milionů dolarů, které pro něj měla. Ben uvažoval, jestli už se Cleaver sladké výplaty dočkal. Podle jeho nezměrného sebevědomí a vyrovnanosti možná ano.

„Víte, Benedikte,“ pokračoval Cleaver, „v roce dva tisíce dva proběhl průzkum veřejného mínění, který ukázal, že šedesát procent Američanů věří, že Janova proroctví z Knihy Zjevení se splní. A dvacet procent – což je padesát milionů Američanů – je přesvědčeno, že se to stane ještě za jejich života. To znamená někdy teď. Mohli bychom odsud rovnou v tuhle minutu odejít, zapnout televizi a možná bychom uviděli, že už to kolem nás vypuklo.“

Cleaver Bena fixoval očima. Bodl prstem do desky stolu a usmál se. „Nevšiml jste si na jaře něčeho zvláštního, Benedikte?“

„Všechny rostliny vyrašily moc brzy.“

„Máte recht. A nejen v Anglii, tady se to děje taky. Počasí jde do háje. Roční období už nejsou taková, jaká by měla. Dochází k zemětřesením a povodním na místech, kde se to dřív nedělo. Globální oteplování. A víte co? Všechno to stojí v Janově Knize Zjevení – katastrofy, které srovnají města se zemí, slunce, které se tak rozžhaví, že každého spálí na prach.“

„A nezapomeňte na obří kroupy,“ doplnil Ben. „Z nebe padaly na lidi veliké kroupy těžké jako cent“

„Ano, bibli máte nastudovanou. Jeden cent odpovídá asi třiceti kilogramům,“ vysvětloval Cleaver. „Potom jsou tu epidemie. Asi vám nemusím připomínat, Benedikte, jak nás v dnešní době všechny ohrožují bakterie, že propukají nové a nové choroby, jako je ptačí chřipka, že se objevují nové neléčitelné kmeny tuberkulózy.“ Velikášsky zamával rukama ve vzduchu. „A potom si otevřete New Scientist a co uvidíte? Nálety afrických kobylek na jihu Francie, přesně jak to předpovídá bible. A kdo ví, co ještě číhá za rohem?“ Cleaver udeřil do stolu – byl ve svém živlu. „A já vám povím, kdo to ví: Jan. A já vím všechno od něj.“

„Stačí slyšet, jak to Clayton podává,“ šeptla slečna Valeová, „a už mě mrazí v zádech.“

„Kéž by to bylo všechno,“ odvětil Cleaver. „Ale jak Jan předpověděl, uprostřed tohoto chaosu povstane jediná světová vláda. Vláda Satana.“

„Všem malým i velkým, bohatým i chudým, svobodným i otrokům nechá dát znamení na pravou ruku nebo na čelo, takže nikdo nebude moci kupovat ani prodávat, nebude-li mít to znamení – jméno šelmy nebo číslo jejího jména.“ Cleaver se usmál. „Zní vám to povědomě, Benedikte?“

„Zde je zapotřebí moudrosti,“ navázal Ben. „Kdo tomu rozumí, ať spočte číslo té šelmy, neboť je to číslo člověka. To číslo je 666. Kniha Zjevení, kapitola třináctá, verše čtrnáct až osmnáct.“

Cleaver přikývl. „Jste vzdělaný muž. Ale chápete, co nám ty řádky sdělují? Už to vypuklo. Už nás jímají síly zla. Jednotná světová měna. Už s tím začali. Podívejte se támhle na euro. Kreditní karty. Používáte kreditku, Benedikte?“

„Ne, nepoužívám,“

„To je chytré. Ale potom tu máme čárové kódy. Jsou všude kolem nás a už na nich číslo šest set šedesát šest spatříte. A celou dobu, co tu sedíme a bavíme se, se pracuje na ještě rafinovanějších technologiích, jak se člověku dostat do hlavy.“ Cleaver si přidal na talíř. „Potom je tady nestabilita na Blízkém východě,“ pokračoval. „To jsou další známky. Bible předpověděla, že vyvolený lid Izraele dostane svou zaslíbenou zemi, a znovuzrození izraelského národa v roce devatenáct set čtyřicet osm je skutečným dokladem toho, že se blíží den posledního soudu. Boží plán se nám odvíjí před očima. A teď přijde další fáze.“

„Jaká?“

„Tuhle fázi ti vaši bibličtí učenci nepostřehli. Abyste se o ní dozvěděl, musíte bibli číst trochu pozorněji. Dojde k tomu v Izraeli, okolo kterého se veškerá biblická proroctví točí. Izrael je ústředním bodem, kde se všechno odehraje, a odhaduju, že to moc let trvat nebude. Dojde k drtivému vojenskému útoku proti svátému národu Izraele. A nemluvím o nějakých raketkách ze Západního břehu, sebevražedných atentátnících a drobných diplomatických malérech, ale o nekompromisním jaderném úderu.“

„Jak jste na to přišel?“

„Přitáhneš na můj lid Izrael jako mračno, jež přikrývá zemi. V budoucnosti tě, Gogu, přivedu proti své zemi.“ Cleaver se zasmušile usmál. „Útok povede Gog. Starobylé království Magog v Persii.

V dnešní době ho nazýváme Írán. Právě odsud budou vypuštěny rakety na Izrael a tenhle útok všechno spustí. A bude to síla.“

„Vy jste opravdu přesvědčený, že tohle stojí v bibli?“ zeptal se Ben. „Ze muslimské národy vyhlásí válku Židům?“

„Není o tom žádných pochyb,“ odvětil Cleaver. „A výsledky budou zdrcující. Islámské napadení Izraele uvrhne svět do víru událostí předpovězených v Knize Zjevení.“

„Vy považujete zničení Izraele za součást božího plánu?“

„Bůh nenechá Izrael zničit,“ vysvětloval Cleaver. „Až přijde čas, můžou jeho nepřátelé vystřílet raket, kolik budou chtít, a nikomu nezkřiví ani vlásek. ‚V ten den, praví náš Hospodin, v den, kdy Gog zaútočí na izraelskou zem, vzplane můj prudký hněv.‘ Chápete?

Bůh se do toho vloží a Izrael ochrání. Nepřátelé Izraele budou zničeni,“

Ben se usmál a neodpověděl.

„A v tuhle chvíli se to opravdu pořádně rozjede,“ pokračoval Cleaver, jehož Benovo mlčení neodradilo. „Po téhle strašlivé válce svět uzavře mírovou smlouvu, kterou nejspíš vyjedná nějaký vedoucí evropský představitel. Někdo s ohromným šarmem a charismatem, kdo tvrdí, že je přítel lidu.“

„Mluvíte o Antikristovi.“

Cleaver přikývl. „Jezdec na bílém koni. Kniha Zjevení, kapitola šestá. Ten, který přichází, aby zvítězil, aby na zemi přivolal oheň a zkázu a všechny nás zotročil. Syn samotného Satana. A je mi líto, ale domnívám se, že to bude Angličan. Bez urážky.“

„Nic se neděje,“ řekl Ben. „A já myslím, že vím, kdo to je.“

Cleaver se uchichtl.

Slečna Valeová se zamračila. „O těchto věcech se nežertuje, pánové.“

„Máte pravdu, Augusto,“ přisvědčil Cleaver. „Protože potom přijde temnota. Antikrist převezme vládu nad světem, tentokrát už ale bez nějakého předstírání. Prostě přijde a převezme moc. Kdyby se někdo zpěčoval, bude zničen. V té chvíli nastane velké soužení – Jan nám o něm podrobně vypráví v Knize Zjevení. Kroupy, oheň, zničené rostlinstvo. Moře se přemění na krev. Jedovaté kobylky. Masové mučení, miliardy lidí zahynou otřesnou smrtí. Antikrist se pokusí převzít úplnou vládu nad světem a věřící budou strašlivě týráni. Přijde sedm let nejúděsnějšího utrpení, vedle kterého nacistický holocaust bude vypadat jako procházka růžovým sadem.“

„‚Čas soužení tehdy nastane, jaké dosud nebylo od chvíle, kdy se stali národem‘,“ pravil Ben.

Cleaver vážně přikývl a letmo pohlédl na slečnu Valeovou, která klopila zrak do talíře. V očích se jí zračilo utrpení. „Ale ne pro každého,“ dodal vlídně. „Můžeme se utěšovat tím, že nám bible sděluje, že v určitý okamžik tohoto soužení budeme bolesti a mučení zbaveni.“

„Nanebevzetí,“ doplnil Ben. „Ozve se burcující povel, hlas archanděla a Boží polnice, sám Pán sestoupí z nebe a tehdy jako první vstanou mrtví v Kristu. My živí budeme spolu s nimi uchváceni do oblak vstříc Pánu; potom už budeme s Pánem navždycky.“

„Amen,“ zašeptala slečna Valeová.

Cleaver se na Bena usmál. „Jsem rád, že jste našeho Pána Ježíše Krista přijal v srdci, Benedikte. Zarmoutilo by mě, kdyby se to zrovna vás netýkalo. Protože z velkého soužení nikdo živý nevyvázne.“

„A potom, až uplyne těch sedm let, se Kristus vrátí a utká se se svým protivníkem v bitvě u Armagedonu,“ poznamenal Ben.

„Přesně tak,“ potvrdil Cleaver. „A potom nastanou zlaté časy všem křesťanům, kteří si v období temna zachovali víru. Dostane se jim bohaté odměny.“

Po obědě se vrátili do salonku, kde na podnose stála karafa brandy a křišťálové skleničky. Slečna Valeová se na chvíli omluvila a odešla.

„Je to mimořádně zajímavá debata, Claytone,“ řekl Ben a se svou skleničkou brandy se usadil do křesla. „Ale rád bych si s vámi promluvil o něčem jiném.“

Cleaver rozložil ruce. „Jen do toho, příteli.“

„Vlastně bych si s vámi rád promluvil o někom jiném.“

„Ano? A kdo by to tak měl být?“

„Měla by to být jistá Zoë Bradburyová.“ Ben sledoval Cleaverovu tvář. Chvíli ho nechal, aby tu informaci strávil.

Kněz se ze všech sil snažil, aby pokud možno neztratil rozvahu, a trochu polkl. „Mmm-hmm?“

„Víte přece, o kom mluvím,“ pokračoval Ben.

„Znám ji,“ odtušil rozvážně Cleaver a pohlédl si na nehty. „Jestli se nepletu, je to Augustina přítelkyně.“

„Ale vaše zřejmě ne.“

Cleaver se na Bena přísně zadíval. „Co tím přesně myslíte?“

„Tím myslím, že z vás vymámila pětadvacet tisíc a chtěla po vás dalších deset milionů.“

Cleaver se na chvíli odmlčel. „Vy o tom víte?“

„Vím, a taky vím o Krachu McCluskym. Říkal jsem si, že byste se se mnou mohl podělit o podrobnosti, které mi unikly.“

„Co jste sakra zač?“

„Jsem člověk, který hledá odpovědi a taky se jich dobere.“

Cleaver si pohrával se skleničkou. Byl teď znatelně bledší. „Myslím, Benedikte, že bychom tohle téma měli probrat někde jinde. V soukromí.“

„S tím nemám problém,“ reagoval Ben. „Určitě byste nestál o to, aby toho z téhle konverzace slečna Valeová moc zaslechla. Jde vám tu o mimořádnou investici.“

Cleaver nic neříkal.

„Ale nemyslete si, že mi uniknete,“ varoval ho Ben. „Všechno mi řeknete.“

V tu chvíli se vrátila slečna Valeová, následovaná služebnou nesoucí stříbrný podnos s kávovou konvicí a třemi křehkými šálky z bílého porcelánu na malých talířcích. Usmála se. „Říkala jsem si,“ oznámila, když se posadila, „jestli by se náš nový přítel nechtěl přijít podívat na náš zítřejší turnaj.“

Cleaver se nervózně zasmál. „Augusto, to by asi zrovna nebyl Benediktův šálek kávy, když je to Angličan a tak.“

Slečna Valeová zamrkala. „V Anglii se nestřílí z pušek?“ Zamračila se na Cleavera. „Claytone, jste v pořádku? Vypadáte, jako byste viděl ducha.“

„Nic mi není, díky,“ odvětil Cleaver. „Asi jsem se trochu přejedl.“

„Jaký turnaj?“ zeptal se Ben.

Cleaver se ze všech sil snažil nadále před slečnou Valeovou působit přirozeně. „Je to jen taková menší akce, kterou u sebe každý rok pořádám,“ vypravil ze sebe přiškrceným hlasem. „Ale…“

Slečna Valeová se uchichtla. „Menší akce? Clayton je přehnaně skromný. Zúčastní se jí nejlepší střelci z celé Georgie, Alabamy a Mississippi. Lístek stojí dvacet dolarů a očekáváme přes dva tisíce lidí.“

„Všechno samozřejmě půjde na charitu,“ poznamenal Cleaver a pokusil se o úsměv.

„Samozřejmě,“ zopakoval Ben a soustředěně kazatele sledoval.

„A tento rok poputuje celý výnos na Charitní nemocnici Nadace Augusty Valeové, což je jeden z mnoha projektů, které moje charita podporuje,“ vysvětlovala stará dáma, když viděla Benův udivený pohled. „Pomáháme chudým a sociálně slabým rodinám z Georgie a Alabamy, které si nemohou dovolit zdravotní pojištění.“ Smutně se usmála. „Minulé léto jsme otevřeli nové křídlo, kde se zdarma mohou léčit děti s rakovinou. Odvádějí tam tak dobrou práci, že bych ho moc chtěla rozšířit, takže u příležitosti letošního turnaje jsem uspořádala speciální sponzorskou iniciativu, která mi doufám pomůže vybrat spoustu peněz na pomoc potřebným.“

„To zní jako úžasná aktivita, slečno Valeová,“ konstatoval Ben. Oči přitom ani teď nespouštěl z Cleavera.

„Určitě musíte přijít,“ odpověděla. „Bude to velký den.“

Cleaver zrudl a odkašlal si. „Ale jak jsem říkal, Augusto, Ben by možná něco takového…“

„Bude mi potěšením,“ přerušil ho Ben.

29

PATNÁCTÝ DEN

Sídlo dobrého reverenda Cleavera leželo asi patnáct kilometrů na západ od Savannah. Čím více se blížilo k polednímu a čím více se Ben vzdaloval od pobřeží, tím byl vzduch vlhčí a dusnější. Nádherná rovná krajina se tu rozprostírala do dáli, a kam až oko dohlédlo, sahaly po obou stranách dálnice dubové lesy.

Podle ukazatelů navádějících ke střeleckému turnaji sjel Ben z hlavní cesty a pokračoval tři kilometry po soukromé příjezdové cestě. Stejným směrem se ubíraly i další vozy. Za zatáčkou vyjel na velkou louku, na níž už stály stovky automobilů. Poté co našel místo k parkování, přehodil si tašku přes rameno a vylezl z auta do venkovní výhně.

Slečnu Valeovou odvezl šofér limuzínou brzy ráno. Celá zářila, jak se nemohla dočkat, až se pustí do závěrečných příprav své speciální dobročinné akce. Byla tak zabraná do vyřizování telefonátů a řešení posledních detailů, že ani neměl příležitost vyptat se jí podrobněji na sponzorskou iniciativu, o které se zmínila. Rozhlédl se po parkovací ploše a ve vzdálenějším rohu spatřil majestátní bílý Lincoln Continental.

Cleaverovy pozemky se musejí táhnout na kilometry daleko, blesklo mu hlavou – jen tahle louka musela mít přinejmenším jeden a půl hektaru. Na sousední, několikanásobně větší louku se valily davy návštěvníků. Stály tu desítky Stánků a stanů a kolem nich na slunci korzovalo, jedlo a popíjelo, bavilo se a smálo se alespoň dva tisíce lidí. Podle množství žen a dětí byla akce očividně uspořádána jako rodinná zábava.

Přitahovala i velký zájem médií – u vstupní brány do hlavního prostoru turnaje parkovaly přenosové vozy a všude stály kamery a novináři. Prostředku hlavní louky vévodil rozměrný stan se znakem Nadace Augusty Valeové. Nedaleko se u stánků s rychlým občerstvením servírovala na papírových táccích pečená kuřata, vařená kukuřice, hamburgery a hranolky. U pultíku National Rifle Association, Národní střelecké společnosti, se rozdávaly letáčky o bezpečném zacházení se zbraněmi, jinde se prodávaly zbraně, munice, knihy a časopisy, chrániče sluchu, lovecké vybavení a nejširší sortiment střeleckých doplňků, jaký kdy Ben na jednom místě viděl.

Přiblížil se k plotu, zastínil si oči a prohlížel si střelnici. Byla působivě vybudovaná: široká mýtina mezi stromy, která se táhla do velké dáli a terče měla rozestavené na značkách sto, pět set a tisíc metrů. Úplně vzadu byla buldozerem navršena mohutná bariéra, která měla zabránit zbloudilým kulkám, aby přistály až někde v sousedním státu. Pro diváky střeleckého turnaje byl vyhrazen ohraničený prostor. Palebná stanoviště byla náležitě vybavena – nechyběly tu střelecké podložky ani opěrné podstavce na pušku. Okolo hlavní střelnice zároveň probíhaly menší akce. Střelnici tu měly dokonce i děti. Instruktoři střelecké společnosti jim tu ukazovali základy střelby z malorážních zbraní pro malé střelce a zásady bezpečného nakládání s nimi.

Z programu soutěže přibitého na sloupek u stánku rozhodčího Ben viděl, že ráno už proběhla klání malorážek. Jména vítězů stála na nedaleké tabuli. Hlavní událost, na kterou se přišla podívat většina obecenstva, však představoval otevřený turnaj ve střelbě z velkorážní pušky. Rada závodníků už se shromažďovala ve výstřelném prostoru, otevírala kufříky se zbraněmi a připravovala si vybavení.

Bena ale střelecká soutěž nezajímala. Přišel sem vyhmátnout Claytona Cleavera, odvést ho někam stranou a vymáčknout z něj pravdu.

Svou taktiku měl více méně promyšlenou. Měl rád jednoduché plány a tenhle byl opravdu prostý. Pokud se Cleaver okamžitě nepřizná, doznání o tom, co se stalo Zoë a kde je, z něj vymlátí. Ať už je živá nebo mrtvá, Cleaverův osud je zpečetěn – pořád tu byl ještě Charlie, za nějž musel Cleaver zaplatit. Jakmile už kazatele nebude potřebovat, vezme ho na nějaké odlehlé místo, vystřelí mu mozek z hlavy a nechá ho tam ležet. Pak se vrátí domů a pokusí se pokračovat tam, kde skončil.

Přemýšlel, kde Cleaver může být. Všiml si, že v dáli mezi stromy prosvítá dům, obrovská bílá rezidence v koloniálním stylu se sloupy a verandami. Vzteky zaťal pěsti a na chvíli pocítil potřebu bez okolků zamířit dovnitř a najít ho tam.

Potom ho spatřil. No samozřejmě. Mohl čekat, že ten člověk nebude daleko od davu a kamer. Cleaver stál uprostřed hloučku shromážděného kolem stanu Nadace Augusty Valeové, byl obklopen fotoreportéry, všem kolem sebe třásl rukou a bez ustání rozdával široké úsměvy. Vedle něj stála i slečna Valeová. Vypadala elegantně a kultivovaně se věnovala lidem kolem sebe a rozdělovala úkoly svým asistentkám. Když Ben přišel blíž, všimla si ho a zamávala. Ben se usmál a také jí pokynul. Zničehonic jako by reverend musel naléhavě odběhnout jinam a vytratil se v davu.

„Ještě se uvidíme,“ zamumlal si pro sebe Ben.

Když se Ben propracoval ke slečně Valeové, chytla ho pod paží a nadšeně pravila: „Není to nádhera? Podívejte se na ty davy. Ale teď bych vás s někým ráda seznámila.“ Obrátila se na dvě ze svých asistentek, které stály poblíž a bavily se spolu – podsaditou rusovlásku a drobnou, velice půvabnou Japonku, jíž mohlo být lehce přes dvacet.

„Harriet, kde je mladý Carl?“ zeptala se zneklidněně slečna Valeová. „Je tři čtvrtě na dvanáct. Za čtvrt hodiny začínáme.“

„Myslím, že zrovna přijel,“ odpověděla zrzka.

„Ten si dává na čas. Budu mu muset vyčinit.“

Japonka se střetla pohledem s Benem a usmála se na něj.

„Pojďme, vydáme se mu naproti,“ navrhla slečna Valeová.

Vykročili směrem k parkovišti. Harriet se zabrala do hovoru se starou dámou a Japonka kráčela vedle Bena.

„Já jsem Maggie,“ představila se. „Těší mě.“

„Ben,“ odvětil. „Vy pracujete pro Nadaci Augusty Valeové?“

Přikývla. „Slečna Valeová nám o vás vyprávěla.“

„Opravdu? A kdo je ten Carl, se kterým se seznámíme?“

„Jeden z chráněnců slečny Valeové,“ odpověděla Maggie. „Nadace zajišťuje řadě dětí ze sociálně slabých rodin vysokoškolské vzdělání – cílem je poskytnout jim podporu a dát jim možnost uplatnění. Carlu Riversovi je teprve devatenáct, ale už je přeborník ve střelbě z pušky. Nadace mu financuje přípravu. Doufáme, že jednoho dne bude reprezentovat Spojené státy na olympiádě,“

„Pane jo,“ podivoval se Ben.

„Slečna Valeová vyvinula u příležitosti letošní soutěže speciální sponzorskou iniciativu,“ vysvětlovala Maggie. „Dala do banku z vlastních prostředků sto tisíc dolarů a přesvědčila řadu zámožných lidí, aby Carla taky podpořili. Postaví se profesionálním střelcům z pěti států, ale věříme mu. Jestli soutěž velkorážek vyhraje, vybereme na nemocnici půl milionu. Je to moc důležité.“

„Slečna Valeová mi řekla o nemocničním křídle pro děti,“ poznamenal Ben.

Maggie zkormouceně přikývla. „Je to hrozně smutné.“

Došli k parkovišti. Soutěžící tu měli vyhrazenu vlastní sekci blíže ke střelnici.

„Támhle to je on,“ ukázala Maggie.

Ben se tím směrem podíval. U omláceného starého pontiacu stál mladý černoch a vedle něj vytáhlý teenager bílé pleti, který vypadal neohrabaně, džíny měl na kolenou roztrhané a na nose mu seděly tak silné brýle, že mu oči zvětšovaly téměř přes celé čočky. Brýlatý mladík teď ze zadního sedadla vytahoval dlouhé černé pouzdro na pušku.

„Předpokládám, že Carl Rivers nebude ten s těmi brýlemi,“ konstatoval Ben.

Maggie se zasmála. „Ne, to je Andy. Ten by toho asi moc nevystřílel.“

Carl byl zrovna pohroužený do živého rozhovoru se svým nemotorně vypadajícím přítelem a neviděl je přicházet. Pravou rukou se ze strany opíral o karosérii auta, zatímco Andy pokládal pouzdro s puškou na trávu. O něčem spolu žertovali a Carl v jednom okamžiku vyprskl smíchy a zvrátil hlavu. Smál se i Andy a za širokými skly brýlí rozveseleně mhouřil velké oči. Potom se bez rozmyslu natáhl a zabouchl kufr auta. Carlovi přímo na prsty.

Carlův smích náhle přešel v jekot. Sevřel si zraněnou ruku mezi nohama a poskakoval kolem dokola.

Slečna Valeová k němu okamžitě vyrazila. „Dítě moje, počkej, já se ti na to podívám,“

„Do pytle, co se stalo?“ vyjekla poplašeně Maggie.

Zranění Carla evidentně dost bolelo. Ben si prohlédl, co se mu stalo. První tři prsty pravé ruky měl rozdrcené a tekla mu z nich krev.

„Můžeš je ohnout?“ zeptal se Ben.

Carl se o to pokusil a zanaříkal.

„Mohlo by to být zlomené,“ usoudil Ben.

„Nedaleko je stan s první pomocí,“ prohlásila slečna Valeová a střelila pohledem po Andym, který stál stranou a zkormouceně se kousal do rtu. „Můžou se ti tam na prsty podívat, ale stejně si myslím, že tě bude muset ošetřit doktor.“

„Má pravdu,“ potvrdil Ben.

„Jo, ale já tu mám dneska střílet,“ protestoval Carl.

Když to dořekl, z reproduktorů se ozvalo hlášení, že soutěž velkorážních pušek zanedlouho začíná, a soutěžící byli vyzváni, aby se dostavili do výstřelného prostoru.

Doprovodili Carla spěšně do stanu s první pomocí, kde mu sestra prsty prohlédla, jak nejlépe dovedla, ovázala mu je a sdělila mu, že si musí co nejdříve zajet do nemocnice na rentgen.

„Nemůžu, musím jít střílet,“ namítl.

„S těmi prsty to nepůjde,“ prohlásila rezolutně sestra. „Jestli se nenaučíte střílet levou, synu, můžete na to zapomenout.“

Carl opustil stan téměř v slzách, jak ho to bolelo fyzicky i na duši. Zamířili zpátky k autu. Andy se kajícně táhl za nimi a neustále se pokoušel něco vymyslet, ale žádný z jeho návrhů situaci neřešil. Slečně Valeové sice z očí šlo vyčíst zklamání, ale zachovávala klid. „Důležité je dopravit tě do nemocnice a nechat tě ošetřit.“

„Ale co ty peníze?“ ohrazoval se Carl. „Co ty peníze na charitu?“

„S tím se nedá nic dělat, chlapče,“ prohlásila rezignovaně. „Uvidíme, jestli to dokážeme uspořádat i příští rok.“

„To není nikdo, kdo by mohl střílet místo Carla?“ zeptala se Harriet. „Co Carlův kamarád?“

„Andy by z pěti metrů netrefil ani barák,“ zabručel Carl a znechuceně nakopl kámen.

Od střelnice k nim doléhaly dunivé výstřely z pušek, jak se střelci začínali rozcvičovat a pilovali poslední detaily.

„Už začínají,“ zaúpěl Carl.

„Možná bych mohl pomoct já,“ nabídl se Ben.

Carl se otočil a pohlédl na něj.

„Vy, Benedikte?“ zeptala se užasle slečna Valeová. „Vy to umíte?“

„Trochu jsem střílel,“ odvětil.

Dospěli už téměř k pontiacu. Pouzdro s puškou stále leželo na zemi za autem a Ben k němu dokráčel.

„Střílí se až na tisíc metrů,“ prohlásil zamračeně Carl a pořád si přitom opatrně držel ruku. „Máte představu, jak malý je na takovou vzdálenost terč?“

Ben přikývl. „Trochu.“

„Jestli to chcete prubnout, mně to nevadí,“ pravil Carl. „Klidně si vezměte moji pušku. Ale budete mít proti sobě chlápky jako Raymond Higgins. Nebo Billy Lee Johnson z Alabamy. Byl u mariňáků, učil tam odstřelovače. Mezi střelci jsou světová špička. Smlsnou si na vás.“

Ben sundal tašku z ramene a pustil ji na trávu. Přidřepl si vedle pouzdra s puškou a s cvaknutím otevřel zámky. „Tak se podíváme, co to tady máš,“ prohodil.

30

Ben otevřel pouzdro a pohlédl na pušku se zaměřovačem v něm uloženou. „Můžu?“

„Prosím,“ přisvědčil Carl.

Ben zbraň vytáhl z pěnové výstelky a překontroloval ji. Byla to winchesterovka, model 70 s ručním závěrem, do níž se používaly náboje .300 H&H Magnum – mimořádně účinný kalibr, vystřelující zašpičatělou kulku rychlostí vyšší než šest set metrů za sekundu. Taková puška v rukou nadaného střelce mohla mít nevídaný dostřel. Šlo o špičkový nástroj, do nějž výrobci investovali pravděpodobně stovky hodin práce, aby ho dovedli téměř k dokonalosti na hranici lidských schopností a mechanických možností. Měla špičkovou těžkou hlaveň, kohoutek se natahoval úplně hladce a samotný zaměřovač stál stejně jako Benův Chrysler.

Vytáhl cigaretu, odklopil víčko svého zippa a palcem přejel ozubený váleček, aby vykřísl jiskru a připálil si. V zapalovači mu však došel benzin. Ben tlumeně zaklel a poplácal se po kapsách

– vzpomněl si, že si v hotelu vzal zápalky. Když je našel, jednou škrtl a zapálil si. „Potřebuju něco vědět?“

„Spoušť jde hrozně lehce,“ vysvětloval Carl. „Dejte si pozor, aby vám to nechtěně nevystřelilo.“

„Na kolik je nastavený nástřel?“

„Na tři sta metrů,“ odpověděl Carl.

Ben přikývl, pušku v rukou obrátil a zadíval se do zaměřovače. Potom ji vrátil do pouzdra, otevřel Carlovu krabičku na munici a prohlédl si jeden z dlouhých zašpičatělých nábojů. „Ty si vyrábíš vlastní munici?“

Carl přikývl. Ben mu i přes jeho bolestivý výraz viděl na očích, jak svůj sport zbožňuje. Sportovní střelci jako Carl věnovali obrovské množství času a energie ruční výrobě vlastní sportovní munice, výběru nejlepší nábojnice, kulky a prachu a potom je s krajní pečlivostí a přesností sestavovali na nejdražších ručních lisech, jaké si mohli dovolit. Usilovali o absolutně bezchybný výkon a maximální přesnost. A všechno kvůli tomu, aby mohli vyvrtat malou kulatou dírku do kousku papíru. Malý černý kruh na bílém pozadí – to byl celý jejich svět. Čím lépe dokázali ty drobné kulaté dírky seskupit kolem přesného středu kruhu, tím více trofejí si mohli odnést domů.

Právě zde vyvstával zásadní rozdíl mezi čistě sportovními střelci jako Carl a muži, kteří byli vycvičeni používat tyto pušky na skutečný cíl – na lidský terč. Jedním z nich byl kdysi i Ben. Uvažoval, jestli má tenhle mladý střelec ponětí, jak děsivě dokáže taková střela zmasakrovat člověka, když se použije právě tím druhým, praktičtějším způsobem.

Při střelbě na tisíc metrů střela za letu postupně ztrácí kinetickou energii, a opisuje proto obloukovou dráhu. Cíl proto zasahuje seshora. Pokud se z takovéto vzdálenosti míří člověku na čelo, zasáhne ho kulka do temene a provrtá se mu celým tělem.

Ostatky člověka, který byl takto zastřelen, Ben poprvé spatřil jako voják u SAS, když odstřelovač trefil kulkou ráže .50 z jedenácti set metrů do hlavy iráckého vojáka. Kulka a následný hydrostatický šok zastřeleného doslova rozpůlily a roztrhaly na kusy. Jedna jeho paže se našla o téměř sto metrů dál.

Vzpomínka na rozcupovanou mrtvolu se Benovi dlouho vracela a pronásledovala ho. Ještě více ho však trápil fakt, že tím odstřelovačem, který ležel na kopci zahrabaný v hlíně, dlouhé hodiny v úplném tichu vyčkával a nakonec vypustil tu dalekonosnou střelu, byl on sám.

Dnes měly být jedinou obětí rozstřílené cáry papíru a ve světle téhle skutečnosti působila tato hrůzostrašná zbraň téměř neškodně.

„Myslíte, že to zvládnete, Benedikte?“ zeptala se slečna Valeová, která stála se starostlivým výrazem nad nimi.

„Můžu se o to pokusit,“ odpověděl Ben. „Už je to dlouho, co jsem z pušky střílel naposledy.“

„Budeme se za vás modlit. Carle, ty musíš do nemocnice. Může tě Andy odvézt, nebo mám někoho zavolat?“

„Já se odsud nehnu, dokud nebude po závodě,“ prohlásil Carl. „Chci se podívat, jak si povede.“

Hlas rozhodčího v reproduktoru oznámil, že soutěž velkorážních pušek za okamžik začne.

„Měli bychom si pospíšit,“ poznamenala slečna Valeová.

Ben odhodil cigaretu, zvedl pouzdro s puškou a svou tašku a zamířil mezi soutěžící. Za ním následoval Carl. Oči měl rudé bolestí a svíral si zraněnou ruku. Slečna Valeová si šla promluvit s rozhodčím a během půl minuty ho přesvědčila, aby nechal nastoupit náhradníka.

Na palebné čáře se shromáždilo třicet soutěžících. Ben překročil pásku oddělující výstřelný prostor a zaujal pozici na čáře. Tašku odložil vedle střelecké podložky na jedné straně a pouzdro na druhé. Otevřel ho a winchesterovku z ní vytáhl. Na zastřelovací rány nebo zahřátí hlavně nezbýval čas. Ve stometrové vzdálenosti už hlavní rozhodčí odstraňovali zkušební terče a zavěšovali nové.

Ben si nasadil Carlovy elektronické chrániče sluchu a zaujal polohu na břiše, kterou si před lety zažil při odstřelovačském výcviku. Srdce mu prudce bušilo. Doufal, že si nevzal příliš velké sousto – bylo to přece jen už dlouho, co takhle střílel naposledy. Až moc dlouho.

Letmo pohlédl na střelce na vedlejším palebném stanovišti. Na zelené kovové krabici, která mu ležela u boku, měl vojenským stylem vypodobněno své jméno – B. L. Johnson. Bývalý odstřelovač u námořní pěchoty, o kterém mu říkal Carl. Na vteřinu se setkali očima. Johnson v nich měl výraz, který Carl postrádal – výraz člověka, který v minulosti nestřílel jen na papírové terče. Usmál se – ani přátelsky, ani agresivně. Byl to jen takový nepatrný, ale významný úsměv. Potom se vrátil ke své pušce.

Ben se zahleděl do zaměřovače a znovu se mu rozbušilo srdce. Pouhých sto metrů, i tak ale terč nebyl větší než talíř. Dělil se do několika soustředných kruhů a v jeho středu se nacházela černá kružnice o velikosti podšálku. Uprostřed měla nejmenší kroužek o rozměru velké mince s křížkem uvnitř. Trefa do kroužku s křížkem byla za deset bodů, další kruhy za devět, za osm a tak dále.

Turnaj se řídil neúprosně jednoduchými pravidly: Střílelo se na terče ve vzdálenosti sto, pět set a tisíc metrů, pokaždé deset pokusů, a dosáhl-li střelec nižšího skóre než devadesát, automaticky vypadával. Laťka byla nastavena pořádně vysoko. Ben zadržel dech, zacvakl do winchesterovky zásobník a natáhl závěr.

Tak jdeme na to.

Dav ztichl.

Ben mrkl přes rameno a asi dvacet metrů za sebou spatřil Carla, slečnu Valeovou a její asistentky, jak se tlačí v první řadě za páskou ohraničující výstřelný prostor. Po boku staré dámy stál Cleaver a upíral na Bena ledový pohled.

Rozhodčí dal pokyn ke střelbě.

Ben palcem odjistil pojistku, v hlavě mu proběhl rychlý balistický výpočet a zaměřovači kříž zacílil o několik centimetrů pod střed terče, aby zohlednil nástřel nastavený na tři sta metrů.

Po jeho levé ruce vystřelila puška Billyho Lee Johnsona a u ústí hlavně se rozvířil prach.

Ben se přinutil dýchat rovnoměrně. Zaměřovači kříž na pozadí terče zakolísal. Nahoru, dolů, do strany. Po čele Benovi stékal pot a štípal ho do očí. Zamrkal, aby se ho zbavil.

V duchu znovu spatřil Charlieho. Pomyslel na oběti bombového útoku na Korfu, na zmrzačená těla a na mrtvé. Na Nikose Karapiperise, na Zoë Bradburyovou a muka, která prožívala její rodina. Na Rhondu a na dítě, které nikdy nepozná otce. A to vše kvůli muži, který stál za ním. Cleavera za sebou téměř hmatatelně cítil.

Různí lidé reagují na zlost různě. Pro některé je to forma napětí, která ovlivňuje jejich schopnost soustředit se, otupuje jim myšlení a zpomaluje reakce. Ben to mnohokrát zažil.

U něj tomu bylo jinak – vztek dokázal vždy ovládat, přeměnit jej v něco jiného, využít onu přebytečnou energii tak, aby mu byla ku prospěchu, nikoliv ke škodě. Přinutil ho soustředit se. Povrch pažby, kterou držel v ruce, vnímal do posledního detailu. Znovu se zahleděl do zaměřovače. Tentokrát se obraz ani nepohnul a terč byl vidět ostře a jasně. Ben v duchu mířil Cleaverovi doprostřed čela.

Hladký povrch spoušti na prvním článku ukazováčku téměř necítil. Kohoutek cvakl a puška Bena tvrdě kopla do ramene. Obraz v zaměřovači se mu na chvíli ztratil, ale když znovu zacílil, spatřil v terči malou černou dírku. První ranou zasáhl hranu středového kroužku s křížkem.

Vypadá to, žes to nezapomněl, mihlo se mu hlavou.

O hodinu později už to věděl najisto.

Po prvním kole bylo ze soutěže vyřazeno sedm ze třiceti střelců. Následovala dvacetiminutová přestávka, aby hlavní rozhodčí mohli sundat prostřílené terče a o čtyři sta metrů dále připravit nové. Byly o trochu větší než první sada, ale v zaměřovači stejně vypadaly nepatrně.

Začalo druhé kolo. Ben předpokládal, že po něm nezůstane ve startovním poli kámen na kameni, a nemýlil se. Na jeho konci zbývalo v soutěži posledních devět střelců, mezi nimi i Ben. A stejně tak bývalý odstřelovač námořní pěchoty Billy Lee Johnson. Když se setkali pohledy teď, už se neusmíval.

Ale Johnson Bena nezajímal. Užíval si pomyšlení, že všemu stále přihlíží i Clayton Cleaver, a Benův výkon mohl kazatel brát jako jasný vzkaz, stejně výmluvný, jako by mu ho předával tváří v tvář. Přál si Cleaverovi nahnat strach a věděl, že se mu to daří.

Potom zmizely i pětisetmetrové terče a na zbývající soutěžící čekala opravdová zkouška. Na tisíc metrů se věci i přes silnou čočku zaměřovače zdají skutečně miniaturní. Ale nešlo jen o to, zbraň ustálit a vystřelit. Na takovouto krajní vzdálenost se musela brát v úvahu řada dalších faktorů. Kulku mohl odchýlit z dráhy vítr – muselo se s ním počítat. Stejně tak s parabolickou dráhou letu vlivem gravitace – a na takovou vzdálenost mohla kulka podle Benova odhadu klesnout o několik desítek centimetrů i více. Muselo se proto mířit vysoko a zde přicházelo ke slovu skutečné odstřelovačské umění.

Rozhodčí dal signál ke střelbě. Ben natáhl závěr a zadíval se do zaměřovače. Terč sotva viděl – byl úplně nepatrný, smysly sotva postřehnutelný, v Benově vizuální paměti zato ale maximálně hmatatelný jako středobod všeho.

Do hajzlu s tím.

Vystřelil. Závěr dozadu, vyhodit nábojnici, závěr dopředu, znovu nabít.

Další rána. Puška mu v rukou škubla jako živá. Znovu natáhl závěr. Ponořil se do vlastního světa a pekelně se soustředil. Neexistovalo nic než on, terč a antagonistické síly, které se mu snažily překazit jeho záměr terč zasáhnout. Neexistovala ani puška – byla to jen prodloužená ruka a mysl.

V tom okamžiku neexistoval dokonce ani Cleaver. Pustil ho z hlavy a pálil, dokud nevystřílel všech deset nábojů. Teprve potom se podíval, jak si vedl.

Zhluboka vy dýchl. V terči byla jen jediná díra – rozeklaný otvor, jímž prošly všechny střely. Maximální skóre. Benovi poskočilo srdce. Zvítězil.

Ale ne tak docela. Hlavní rozhodčí se ve svých vozítkách přikodrcali k výstřelnému prostoru a za halasného povzbuzování obecenstva ohlásili výsledky. Posledním kolem prošli jen dva střelci – Ben a Billy Lee Johnson. Se stejným výsledkem – byla to remíza.

Mariňák se přišoural k Benovi, aby mu pogratuloval. „Slušný výkon, příteli. Kde jste se to naučil?“

„Ve skautu,“ opáčil Ben.

„Dodatečné kolo, pánové,“ prohlásil rozhodčí. „Jak to chcete rozhodnout?“

Johnson se usmál. „Vyberte si,“ nabídl Benovi.

„Můžu si zvolit, co chci?“

Johnson přikývl. „Je to na vás.“

„V tom případě bych to posunul trochu zpátky,“ pravil Ben. „Na sto metrů. Jediná střela, kdo bude blíž středu, vyhrává.“

„Na sto metrů? Děláte si legraci?“

Ben neodpověděl.

„Jak chcete,“ svolil Johnson. Pohlédl na rozhodčího a obrátil oči v sloup. Rozhodčí pokrčil rameny.

Opustili výstřelný prostor a šli rozmístit terče ve vzdálenosti sto metrů. „Moment,“ požádal Ben. Klekl si do trávy, aby si zavázal tkaničku. Johnson s rozhodčím se obrátili a vydali se zpátky k palebné linii. Ben vstal a doběhl je. Když se blížil k obecenstvu, viděl, jak si ho všichni diváci napjatě prohlížejí. Nechyběla ani slečna Valeová, po boku jí pořád stál Cleaver a hypnotizoval Bena ledovým pohledem. Ben mu pohled celou cestu k palebné linii opětoval a Cleaverův původně bledý obličej zrudl. Potom kazatel odvrátil zrak a zabořil oči do země.

Zaujali palebné postavení. „Začněte,“ vyzval Bena Johnson.

Ben nespěchal, dával si při míření načas. Bylo vedro, slunce mu pálilo do zátylku, všude cvrlikaly cikády a jejich halas se mísil s napjatým hučením davu.

Jemně stiskl a spoušť cvakla. Puška sebou trhla vzhůru a dozadu a obraz v zaměřovači se rozmazal.

Hučení v obecenstvu zesílilo – každý zkoumal terč a hledal díru po kulce. Na tak krátkou vzdálenost bylo monokulárem či klasickým dalekohledem každý průstřel papíru jasně vidět.

„Mimo,“ zubil se Johnson. „Úplně mimo.“

„Ani netrefil papír!“ zvolal někdo v davu a ten zklamaně zamručel.

Ben znovu pohlédl do zaměřovače a usmál se.

„Počkat,“ ozval se jiný divák. „Podívejte se dolů. On nemířil na terč.“

Zásah spatřil i Carl. Podlezl dělicí pásku a přešel k Benovi. „To je síla!“ šeptl a valil oči.

To už si trefy všiml i Johnson a zbledl.

V nakrátko posekaném trávníku u paty terče byly několik centimetrů od sebe zapíchnuty do země dvě zápalky. Jedna hořela a její bledý plamen se mihotal ve vánku.

„On tu zatracenou sirku zapálil!“ zařval někdo.

Carlovi klesla čelist. Oněměl úžasem.

V davu to teď vřelo nadšením. Lidé na Bena ohromeně zírali. „Tohle byl nejlepší výkon, jaký jsem kdy viděl,“ prohlásil rozhodčí a poklepal Benovi na rameno. „Takhle střílí jeden z milionu. Co z milionu, jeden z deseti milionů!“

„To není možné,“ nevěřil Johnson. „Musel ji zapálit, když byl u toho terče.“

Rozhodčí zavrtěl hlavou. „To není možné, ta zápalka už by celá shořela. Proto jste tak dlouho mířil, že, pane?“ zeptal se a usmál se na Bena…

„Trefit sirku na sto metrů,“ zamumlal Carl, „to je jedna věc. Ale trefit ji tak, aby se zapálila?“ Zamrkal a na tváři se mu rozlil široký úsměv.

„Teď vy,“ vybídl Ben Johnsona. „Ještě zbývá jedna zápalka.“

„Kde jste se to sakra naučil?“ chtěl vědět Johnson.

„Starý fígl z armády.“

„Tohle se v armádě neučí.“

„V mojí armádě, v mém pluku ano.“

Mariňák odložil pušku. „Tohle nezvládnu,“ řekl. „Nebudu se o to ani pokoušet.“ Natáhl ruku a Ben mu jí potřásl.

Byl konec. Ben beze slova sbalil Carlovu winchesterovku zpátky do pouzdra a vrátil mu ji. Mladík, jenž se i přes bolest stále usmíval, ji vzal do zdravé ruky.

V diváckém prostoru Bena srdečně objala slečna Valeová. „Myslela jsem, že omdlím, jaké to byly nervy,“ zašeptala mu do ucha.

„Někdo by teď měl odvézt Carla do nemocnice,“ podotkl Ben. Cítil, jak těsně vedle něj někdo stojí, a zrak mu sjel na drobnou Maggie, která na něj obdivné hleděla. „Já ho tam vezmu,“ nabídla se. „Myslím, že Andy už odjel. Hrozně ho mrzelo, co se stalo.“

Ben přikývl. „Díky. Rád jsem vás poznal, Maggie.“ Potom se otočil ke Carlovi. „Měj se.“

„Pořád nemůžu uvěřit tomu, co jsem právě viděl,“ řekl Carl. Maggie ho vzala za loket a odváděla ho k parkovišti. Cestou se ještě ohlédla přes rameno a usmála se na Bena.

Slečna Valeová se Bena držela pod paží a pěla na něj chválu. Ben se pouze zdvořile usmíval. Potom přišel rozhodčí a oznámil mu: „Musíte si přijít pro cenu. Novináři na vás čekají.“

„Později,“ odvětil Ben a prohledával dav. Místo, kde předtím stál Cleaver, bylo prázdné. „Kde je Clayton?“ zeptal se slečny Valeové.

„Vzpomněl si, že si musí jít zavolat. Něco naléhavého. Sel zpátky do domu.“

„Uvidíme se později,“ pravil Ben.

„Kam jdete?“

„Musíme s Claytonem vyřídit nějakou záležitost.“

31

Zblízka působil Cleaverův dům majestátně. Měl neoklasicistní průčelí a vysoké bílé kamenné sloupy. Ben vystoupal po schodech k hlavnímu vchodu, vešel bez okolků dovnitř a ocitl se ve vstupní hale. Kdysi mohla být stejně honosná jako u Augusty Valeové, ale dnes už působila dojmem, že pamatuje lepší časy.

Ze dveří vystřelila jakási žena. Vypadala, že tu pracuje, možná jako hospodyně nebo osobní asistentka. Když ho spatřila, vytřeštila oči.

„Kde je Cleaver?“ chtěl vědět Ben.

„Kdo jste?“

„Kde je?“

„Nevím,“ odpověděla, ale její nervózní mrknutí vzhůru po točitém schodišti, které stálo za ní, Benovi prozradilo, co chtěl vědět. Protáhl se kolem ní, vzal schody po dvou a přes její protesty vyběhl do patra. Ocitl se na dlouhém ochozu a začal rozrážet jedny dveře za druhými.

Za čtvrtými objevil na vzdálené straně místnosti Cleavera usazeného za pracovním stolem. Ben vstoupil, dveře za sebou zabouchl a rozhlédl se. Nacházel se v pracovně. Moc nábytku tu nestálo a na stěnách zůstala bílá místa po obrazech. Působilo to tu smutně. Cleaver očividně na svůj díl jmění slečny Valeové ještě čekal.

Kazatel trochu vrávoravě vstal. Před ním stála láhev burbonu a sklenička.

„Nastal čas na náš krátký rozhovor,“ oznámil mu Ben. „Vy jste zapomněl?“

Cleaver sebou žuchl zpátky do kancelářského křesla. Ben se posadil na hranu stolu půl metru od něj.

Rozrazily se dveře a do místnosti se vřítili dva svalnatci v oblecích. Spatřili Bena a strnuli. Připravovali se, že s ním budou potíže. „Všechno v pořádku, pane?“

„Pošlete je pryč,“ nakázal Ben, „nebo je budete mít na svědomí.“

Cleaver na ně mávl rukou. „To je dobré, všechno mám pod kontrolou.“

Muži Bena nejdřív hodnou chvíli probodávali očima a teprve poté vypochodovali ze dveří a zavřeli je za sebou.

„Vy nejste žádný student teologie,“ prohlásil Cleaver.

„Jsem. Ale vždycky jsem nebyl. Všichni máme svoje tajemství, Claytone. A vy mi řeknete to svoje.“

„A když ne?“

Ben sáhl do své plátěné tašky a vytáhl z ní revolver Freedom Arms ráže .475 Linebaugh a namířil jím Cleaverovi na hruď. „Právě jste viděl, jak jsem trefil přesný střed na tisíc metrů. Takže odsud vás neminu.“

„Tak jo,“ svolil Cleaver. „Promluvíme si.“

„Kde je Zoë Bradburyová?“

„Na to vám opravdu nedokážu odpovědět.“

„Jen přemýšlejte. I bez nohou pořád budete moct mluvit.“

„Myslím to vážně. Nevím, kde je.“

„Nezkoušejte moji trpělivost,“ varoval ho Ben. „To by nebylo chytré.“

„Co jsem s ní podle vás udělal?“

„Vydírala vás a vy jste se rozhodl, že jí nezaplatíte.“

„Já jsem jí zaplatil,“ ohradil se Cleaver. „Bez váhání. A až dostanu další peníze, pošlu jí i zbytek. Přesně jak jsem řekl. Já slovo držím.“

Ben pozvedl revolver Cleaverovi k hlavě a natáhl kohoutek.

V tichu místnosti se rozlehlo kovové cvaknutí.

Cleaver najednou hleděl do hlavně revolveru. Orosilo se mu čelo. „Dostala se do potíží, že? Něco se jí stalo?“

„To se ptáte vy mě?“

„Já jsem jí nikdy nezkřivil ani vlásek,“ trval na svém Cleaver. Do hlasu se mu vkrádala panika. „Akorát jsem na ni nasadil pár svých lidí, aby ji sledovali.“

„Až do Řecka. Zbytek už vím.“

Cleaver se zamračil. „Prosím?“

„Už mě ty vaše hry nebaví.“

„Řekl jste do Řecka. Co s tím má Řecko společného?“

„V Řecku jste nechal nastražit bombu, aby zabila Charlieho Palmera,“ procedil Ben. „Vaši agenti tam na váš pokyn zavraždili Nikose Karapiperise a unesli Zoë. Tak já vám něco povím: Kaplanová a Hudson jsou pod kytičkama.“

Cleaver vypadal, že vůbec nic nechápe.

„A viděl jsem, jak vaši lidé rozmašírovali nohy Krachovi McCluskymu,“ dodal Ben.

Cleaver zvedl ruce. „Počkat, počkat. Šeredně se pletete. O žádné Kaplanové ani Hudsonovi jsem neslyšel, stejně tak ani o Charliem Palmerovi a Nikosi já-nevím-jak. Nevím nic o nohou Kracha McCluskyho. Své lidi jsem poslal jen k Augustě, aby tam sledovali toho spratka.“

Ben zaváhal. Když člověk namíří zbraň na někoho, kdo na to není zvyklý, a dá najevo, že je vážně ochoten z ní vystřelit, většinou se dobere pravdy. Vypadalo to, že má Cleaver opravdu strach a že si před Benem upřímně vylévá srdce, aby si zachránil život. Ale zdálo se, že to, co tvrdí, není možné. „O čem to mluvíte, Cleavere?“

„Koukněte, dejte tu zatracenou zbraň klidně pryč,“ řekl Cleaver. „Nedokážu pořádně mluvit, když mi míříte do obličeje.“

Ben povolil kohoutek a nechal ruku s revolverem trochu klesnout.

Cleaver si odkašlal, pořádně si přihnul burbonu a utřel si pot z čela.

„Popište mi přesně, co se dělo,“ přikázal mu Ben.

Cleaver vydal hluboký vzdech. „O penězích, které dostanu od Augusty, už víte. Nevím, jak a neptám se.“

Ben přikývl. „Pokračujte.“

„Augusta se topí v penězích,“ vykládal Cleaver. „Je to miliardářka. A zároveň křesťanka s dobrým srdcem, která mi sama od sebe nabídla sto milionů. Ale nemůže mi je jen tak předat – nejde to. Většina těch peněz je vázaná v akciích, fondech a nemovitostech. Samozřejmě nemá žádnou bezednou jámu, kam by mohla jenom hrábnout a nabrat si dolary, kdykoliv potřebuje.“

„A tak když se tu znovu objevila Zoë Bradburyová, dostal jste strach, že si to rozmyslí.“

„To si pište, že jsem měl strach,“ zvolal popuzeně Cleaver. „Ta holka je manipulativní mrcha, nejprohnanější, co jsem bohužel měl možnost poznat. Už mám všechny ty peníze skoro v kapse, a zničehonic se tu objeví rozmazlená nána z Anglie a trousí narážky, že by potřebovala peníze na tenhle projekt a na támhle ten archeologický výzkum a tuhle výpravu. A Augusta o ní najednou vypráví jako o vlastním dítěti, které nikdy neměla, a jak je mimořádná a skvělá a podobné kecy. Určitě si dáte dvě a dvě dohromady. Byl jsem přesvědčený, že přijdu zkrátka.“ Cleaver do sebe obrátil další pořádný hlt burbonu. „Když jsem se s ní potom seznámil, viděl jsem, že akorát jede po Augustiných prachách. Všechna ta omáčka okolo, to byly jenom žvásty. Potřebovala to jenom na chlast, a aby si mohla užívat. Je to obyčejná zlatokopka.“

„To říká ten pravý,“ sykl Ben.

Cleaverovi se zlostně zablesklo v očích. „Podle vás jsem tu Augustinu štědrou nabídku měl odmítnout? Od doby, kdy mi vyšla knížka, uplynulo několik let a všechny peníze jsou fuč. A ještě mnohem víc – topím se v dluzích. Nemáte ponětí, kolik stojí to, co dělám. Ano, možná jsme to pojali v trochu příliš velkém stylu.“

„Zdá se, že jste musel rozprodat obrazy a nábytek,“ konstatoval Ben.

„Je to tak. Byl jsem na dně a Augusta mi hodila záchranné lano. Musel jsem se ho chytit. Byl bych blázen, kdybych to neudělal.“

„Nežvaňte a vysypte, co jste udělal.“

„Dobrá. Slečinka Bradburyová se v Augustině přítomnosti vždycky chovala ctnostně. Dlouhé sukně, upjaté halenky, úplně překypovala starou dobrou křesťanskou zbožností. Tvářila se jako neviňátko. Ale já věděl, že má amanty po celém městě. Bylo mi jasné, co dělá za Augustinými zády a přímo pod její střechou s takovými jako Krach McClusky – abych jmenoval jenom jeden z jejích zářezů na pažbě, které si udělala tady v Savannah.“

„To vám vyprávěli vaši lidé?“

Cleaver přikývl a znovu si otřel pot. „Nasadil jsem na ni několik chlapů, sledovali ji úplně všude. Věděl jsem, že na ni vyhrabu nějakou špínu. A nebylo to tak složité. Tajně si vodila milence do remízy a někdy i víc než po jednom,“

Ben tušil, kam Cleaver míří. „Takže jste svým lidem nařídil, ať ji natočí, a ty záběry jste použil, aby na ni slečna Valeová zanevřela.“

„Ano. Augusta nikdy nezjistila, kdo tu kazetu poslal,“ doplnil Cleaver. „Mělo to být jakoby od jejího příznivce. Nikdy se o tom nikomu nezmínila, ale poznal jsem, že ji to trpce zklamalo. Když jsem u ní byl se Zoë na večeři, panovala tam napjatá atmosféra. Tehdy jsem pochopil, že můj plán zafungoval. Tím jsem si ty peníze zase pojistil.“

„Potom se ale Zoë obrátila proti vám,“ navázal Ben.

„Ano. Nějak se domákla, že s Augustinou proměnou mám co do činění já. A o něco později, když už byla zpátky ve Státech a já si myslel, že už její jméno nikdy neuslyším, mi najednou někdo volá.“

„O tom vím. Pětadvacet táců předem a deset milionů později.“

„V tom případě znáte všechno,“ konstatoval Cleaver. „Tu zálohu jsem jí poslal a zaplatím jí i zbytek. Žádný problém.“

„Jenom tak? Proč?“

„Proč to chcete vědět? Řekl jsem vám pravdu. Jsem ochoten jí zaplatit. A jestli se jí něco stalo, se mnou to nemá nic společného. A teď, když dovolíte, myslím, že tenhle rozhovor je u konce. Mám nějakou práci.“ Cleaver se začal zvedat.

„Stát. Nikam nepůjdete.“ Ben znovu pozdvihl zbraň.

„Vy mi nevěříte?“

„Chci slyšet ten zbytek. Chci vědět o tom proroctví.“

Cleaver se svezl zpátky do křesla. „Tak proto jste se včera večer o proroctvích tak náruživě bavil.“

„Co bylo v té krabici, kterou vám doručil Krach McClusky?“

„Jen střepina keramické nádoby, nic víc.“

Ben si vzpomněl, jak mu onehdy v Summertownu Tom Bradbury vyprávěl, že Zoë objevila střepiny starodávné keramiky. „To nechápu,“ řekl. „Proč dávat deset milionů za kousek keramiky?“

„To vám nemůžu prozradit,“ prohlásil Cleaver.

„Dokud mi to neřeknete, neodejdete odsud.“ Ben znovu natáhl kohoutek. „To mi věřte. Takže to radši vysypte.“

„Nechal jsem si radiouhlíkovou metodou zjistit, jak je to staré,“ odvětil unaveně Cleaver. „A odpovídalo to.“

„Odpovídalo to čemu?“

Cleaver k němu prudce vzhlédl. „Pocházelo to přibližně z doby, kdy byla napsána Kniha Zjevení.“

Ben na něj zůstal vyjeveně hledět. „Pořád to nechápu,“ zamrkal.

„Poslala mi kousíček, abych ho viděl,“ vysvětloval Cleaver. „Zbytek měla pořád u sebe.“

„Zbytek čeho?“

„Zbytek důkazu. Tvrdí, že objevila soubor keramických tabulek s texty vyrytými ve starořečtině, které pojednávají o biblických časech. Prý nevyvratitelně dokazují, že Zjevení nenapsal svátý Jan.“

„A dál?“

„To je všechno. Nic víc o těch tabulkách nevím, moc mi toho neukázala. Ale musím jí věřit, že je to pravda a že to myslí vážně. Nevěřit jí si nemůžu dovolit.“

„Nezníte zrovna přesvědčivě,“ poznamenal Ben.

„Tak jo, fajn. Naliju vám čistého vína. Viděl jste moji knihu a víte, o čem je.“

„O tom, že k vám promluvil apoštol Jan.“

Cleaver přikývl a významně se zašklebil.

Ben se usmál. „Snažíte se mi naznačit, že ve skutečnosti k vám Jan nepromluvil.“

„Ne, samozřejmě že nepromluvil,“ zamumlal Cleaver. „Jak by taky mohl, krucinál? Už skoro dva tisíce let je po smrti.“

„Já jsem vám na to přirozeně neskočil, Cleavere.“

„Tvrdil jsem to, jen abych získal výhodu,“ vysvětloval zoufale Cleaver. „Výhodu nad všemi dalšími pámbíčkáři, co kážou o konci světa.“

„Myslíte nad těmi poctivými,“ dodal Ben. „Co každého jenom nevodí za nos.“

„To je jedno. Ale všechno, čeho jsem dosáhl, se zakládá na té knize. Všechno.“ Cleaver ukázal z okna. „Miliony Američanů mi skočily na to, že jsem navázal přímý kontakt se svátým Janem. Že mi osobně dosvědčil, že všechna proroctví, která napsal v Knize Zjevení, jsou pravdivá. A teď ta potvora tvrdí, že vykopala něco, co mi to může všechno zkazit. Důkaz, po kterém teologové pátrali dlouhá staletí a který by ukončil diskusi o tom, kdo je skutečným pisatelem Zjevení.“

„Ale za deset milionů dolarů by ten důkaz odložila k ledu.“

Cleaver učinil bezradné gesto. „Takhle to říká. A já to přece musel vzít vážně. Kdyby šlo o nějakého studentíka, mohl bych ji označit za podvodnici, jenže to ona není. Je to uznávaná akademička, věřte nebo ne. Píše knížky. Kdyby tohle prohlásila, budou ji brát vážně. Vždyť by s tím hergot mohla vystoupit i v televizi a dalších sto těch vašich zatracených učenců číhá v záloze, aby se toho chytlo. To by mě odrovnalo. Už by se neprodala jediná knížka. A s mojí politickou kariérou by byl konec.“

„A mohl byste se rozloučit i s těmi sto miliony dolarů.“

Cleaver sklíčeně přikývl. „Ta malá larva mi vyhrožovala, že to vyzradí Auguste. Že prý ze mě udělá velkého šejdíře.“

„Ale vy šejdíř jste,“ pravil Ben. „Právě jste to přiznal.“

Cleaver se na chvíli zadíval z okna, potom se otočil a upřel na Bena chladný pohled. „Jistě, jsem šejdíř. Jsem podvodník. Ale takový jsem. Nikdy jsem nikomu neublížil, nikdy jsem nikoho neposlal do Řecka. Nevím nic o bombových útocích ani zlámaných nohou. Kracha McCluskyho jsem viděl jednou v životě, když mi přinesl tu krabici. To je všechno. Dal jsem mu peníze a on odešel.“ Cleaver teď v obličeji rudnul. Vztyčil se za svým stolem. „A teď jdu. Můžete mě zastřelit, jestli chcete, ale zabijete nevinného.“

„Jestli jste mi lhal, přijdu na to,“ varoval ho Ben. „A pak se vrátím a fakt vás zabiju. Zblízka nebo klidně z tisíce metrů, vůbec to nebudete čekat. Dobře to víte.“

Ale když sledoval, jak Cleaver opouští studovnu, něco mu říkalo, že to celé špatně, hrozně špatně pochopil.

32

Když senátor Bud Richmond vstupoval do politiky, byl jenom dalším z plejády nešťastníků, u nichž si bohatí rodiče vysnili velkou budoucnost, a kteří tak bez jasného cíle šplhali na vrchol. Jeho otec začínal jako dřevorubec, ale vypracoval se na průmyslníka a stal se z něj multimilionář, a synek tak za celý život nepřičichl k pořádné práci a více než vážným záležitostem se věnoval pilování golfového švihu, milenkám, výletům na ryby a svému milovanému Porsche 959.

Jeho poradce a osobní asistent Irving Slater chtěl už před dvěma lety dát výpověď, protože byl z Richmonda zoufalý. Říkal si, že je mu pořád teprve třicet sedm, a kazí si slibnou kariéru s rozmazleným floutkem, který politiku považuje za pouhou hru.

Potom se ale půl roku po sobě přihodily dvě vzájemně nesouvisející události, které Budu Richmondovi převrátily život naruby a Irvingu Slaterovi nabídly životní příležitost.

Jednoho dne nedlouho po svých padesátých narozeninách se Richmond zrovna chystal nasednout do letadla z rodné Montany do Washingtonu, ale najednou ho od toho odradilo zlé tušení. Později vyprávěl, jak mu v hlavě nějaký vzdálený hlas říkal, že za žádných okolností nesmí vzlétnout. K velké nevoli Irvinga Slatera odmítl nastoupit a rozhodl se počkat na další let. Letadlo mělo potom při startu havárii a přežilo jen pár jedinců. Richmond začal mluvit o zázracích.

Druhý zázrak se stal, když Richmond nedaleko svého bydliště uháněl v porsche po klikaté horské silnici. V jedné zatáčce náhle pocítil nevysvětlitelné nutkání zastavit a podívat se na nádherný západ slunce, což nikdy předtím neudělal. Pozoroval ho deset minut, potom znovu nastoupil a pokračoval v jízdě. O kilometr či dva dále spatřil zdemolovaný autobus – ze svahu se zrovna utrhl kus skalního masivu a vozidlo rozdrtil. Ze třiceti devíti cestujících přežili jen dva a podle toho, co vyprávěli, si Richmond spočítal, že kameny vůz zasáhly přesně v okamžiku, kdy by do toho místa dorazil on, pokud by nezastavil a nekochal se výhledem.

Měl pro to jediné vysvětlení – Bůh mu zachránil život, protože s ním měl nějaké jiné plány. Senátor se od základu změnil. Během roku a půl od chvíle, co se mu přihodil druhý zázrak, prodělal zásadní politický obrat – a vyplatilo se mu to. Lidsky dozrál, bral teď věci vážně a jeho příznivci ho zbožňovali. Podruhé se narodil a najednou pocítil neutišitelnou lásku k životu a zapáleně se vrhl do práce. Začala ho podporovat celá nová společenská skupina, která o něj předtím nejevila velký zájem a na kterou Slater dříve nikdy nespoléhal: početné hnutí evangelikálů, více než padesát milionů lidí. Slater si to dokázal rychle spočítat: přes padesát milionů hlasů z Richmonda dělalo horkého kandidáta do Bílého domu.

Irving Slater tomu nemohl uvěřit. Ze se z takového hajzla stal zbožný a pracovitý muž, mu připadalo daleko podivnější než domnělé zázraky, které se Richmondovi staly. Ale vlna se rychle vzdouvala a Richmondův poradce byl připraven se na ní svézt.

Ponořil se do studia bible, a protože jeho šéf neoblomně věřil v proroctví o soudném dni, jak ho přinesla Kniha Zjevení, podrobně si její text pročetl a s ním i každé písmenko, které kdy bylo napsáno o biblických proroctvích. Ohromilo ho, že tolik křesťanů v Americe je tak silně přesvědčeno, že na svět může být kdykoliv přivoláno velké soužení a nastanou apokalyptické události, jak je předpovídá bible. V té souvislosti ho napadly dvě různé věci – na jednu stranu si o tom osobně myslel, že je to úplná volovina, na stranu druhou si ale uvědomil, že objevil ten nejhlubší a nejbohatší zlatý důl, na jaký kdo v politice narazil.

Když viděl, jak Richmondovi jeho propagační mašinérie získává čím dál větší a horlivější podporu, v hlavě se mu začal rodit bláznivý, ale důmyslný nápad. Kdekoliv senátor uspořádal kongres či sjezd, posluchárny po celé USA byly pokaždé až po střechu narvané věřícími, kteří si ho chtěli poslechnout. Sledovanost jeho televizních talk-show dosahovala závratných výšin. Richmond byl žádané zboží a finanční dary mu na konto jen proudily.

A pro Slatera to byl pouhý začátek. Byly tu miliony lidí, kteří hluboce věřili, že se apokalyptické události odehrají přesně tak, jak byly předpovězeny. Miliony lidí, kteří si to dokonce přáli – pokud je to boží vůle a pokud se prorocká slova mají naplnit v podobě války, ať se tedy naplní. Přáli si, aby se svět ponořil do temnoty, chaosu a války a aby je Bůh přišel osvobodit od pochmurných, šedivých životů naplněných stresem a mizérií a potvrdil jim, pokud jim někdy v myslích vzplála jiskřička pochybností, že je to všechno přece jen pravda a že jejich duše dojdou spásy.

Ale předtím, než zasáhne Bůh, bible předpovídala neuvěřitelně bezútěšné období utrpení, které budou muset podstoupit i ti nejzapálenější věřící. Všechny ty miliony lidí budou potřebovat nějakou osobnost, která je temnými časy provede – mytologickou postavu, někoho jako Mojžíš, který dovede vyvolené do věčné slávy.

A tak Slater pozoroval Richmonda a uvažoval. Richmond a Mojžíš. Musel se usmát. Ale potom pohlédl na tváře v davu a začal té možnosti věřit. Pokud to Richmond dotáhne až do Bílého domu, bude to on, Irving Slater, muž v pozadí, kdo získá veškerou skutečnou moc.

Ale aby se něco takového stalo, muselo by se provést něco neuvěřitelného, něco nevýslovného. Musel by se najít způsob, jak takové události přivodit. A k tomu Slater potřeboval něčí pomoc. Výraznou pomoc.

Toho, kdo mu ji poskytne, našel zanedlouho poté. Na jedné ze společenských událostí pořádaných Richmondem se seznámil s člověkem, který v pravdivost proroctví o soudném dni zarytě věřil. Slater s takovými lidmi přicházel do styku neustále, ale tenhle byl jiný. Byl to agent zpravodajské služby a ne zrovna na nízké pozici. Slatera ohromilo, jak je víra v příchod soudného dne v infrastruktuře amerických zpravodajských služeb rozšířená a hluboce zakořeněná.

Jeho šílený nápad náhle získával mnohem výraznější obrysy. Pomocí kontaktů svého nového spojence sestavil úzkou skupinku agentů, z nichž většina byla zatvrzelými zastánci teorie o příchodu soudného dne, jiné – muže jako zvláštního agenta CIA Jonese – zase více zajímal jednak příslib moci, jednak finanční odměny, které Slater uzmul z Richmondova politického fondu, jímž hradil rozrůstající se podnik. Okolo tohoto jádra se vytvořil vnější kruh agentů, kteří udělají, co jim nadřízený nařídí, ale už pořádně netuší, o co jde – o nic víc než nevědoucí Buď Richmond, který se nacházel v epicentru všeho.

Slatera naprosto odrovnalo, jak rychle a zdatně dokázal vybudovat vlastní tajnou agenturu. Zrodila se jeho Apokalyptická lest.

Pustili se do osnování plánu.

Záměr měli grandiózní, ale jednoduchý.

Plánovali válku. Válku, kterou – pokud se dalo věřit, že síla proroctví dokáže ovlivnit chování lidí na celém světě – nemělo být úplně nemožné vyvolat.

Podle proroctví konflikt vypukne na Blízkém východě. Zdálo se, že to nebude těžké zařídit. Byla to koneckonců boží vůle. Bylo k tomu jen zapotřebí pomocné ruky, která to spustí, jiskry, která zažehne sud s prachem. Velké jiskry, něčeho, co jistojistě rozlítí islámský svět víc než cokoliv předtím. Na to, co by se takovou jiskrou mohlo stát, přišel Slater se svými spojenci už dávno. Šlo jenom o to ji vykřesat.

Aby plán vyšel, muselo padnout obvinění ze zvěrstev na hlavy dávných nepřátel islámu – na Židy. Všechno to stálo v bibli. Válka, kterou završí den posledního soudu, začne mohutným odvetným útokem muslimů na Izrael. Oheň a síra, o nichž mluví bible, přijde v podobě jaderných hlavic. Svět se bude potácet na pokraji zničující války a miliony amerických voličů, kteří ve válce spatří biblické události, budou přesvědčeny, že konec se blíží. A hlasy zastánců apokalyptické teorie se jen pohrnou. Richmonda nepůjde zastavit.

Bylo to šílené, barbarské. Určitě zahynou miliony lidí – Židé a muslimové, možná dokonce i Američané. Ale na to Slater nedbal. Byl to výborný, bezvadně promyšlený a elegantní plán, jak už to u jednoduchých nápadů bývá. Že by válka mohla předznamenávat Armagedon, Slatera ani na okamžik nenapadlo. Pro něj předznamenávala potíže nástup k moci. A čas hrál pro něj. Musel akorát pomalu zaučovat Buda Richmonda pro jeho budoucí roli duchovního vůdce věřících.

Ale Richmond měl soupeře. Nebyl jedinou vlivnou postavou, která hrála na apokalyptickou strunu. Slater nechal celými týmy agentů sledovat všechny další takové potenciální loutkové vůdce křesťanů. A obzvláště jednoho z nich, Claytona Cleavera v Georgii. Slater seděl s Richmondem v limuzíně na cestě na tiskovou konferenci, když obdržel od svých zdrojů zdrcující zprávu, která všechno převrátila vzhůru nohama. Tehdy se začala odvíjet krizová situace, ve které měla prsty Zoë Bradburyová.

Irving Slater chodil sem a tam po své obrovské kanceláři v Richmondově montanské základně, rozlehlém domě na horském úbočí, a v hlavě si přehrával všechno, co se událo v uplynulých několika měsících. Ze širokých oken kanceláře se mu naskýtal úchvatný panoramatický pohled na Richmondův čtyřsethektarový pozemek.

Ustal v chůzi a z láhve na stole se napil mléka. Potom se svalil do křesla z jemné kůže před obří televizní obrazovkou na stěně, vzal do ruky dálkové ovládání a stiskl PLAY.

Z DVD si pustil panelovou diskusi o aktuálních událostech, které se o tři měsíce dříve zúčastnil Buď Richmond. Slater se od pořadu nedokázal odtrhnout.

Pro Richmonda to byla obrovská reklama. Slater nechal do publika nasadit lidi, kteří na senátora chrlili předem dohodnuté dotazy, a sám Richmondovi sepsal všechny odpovědi. Nejprve šlo všechno jako po másle. Richmond byl v báječné formě a Slater si gratuloval. Bezelstná víra toho hňupa v kombinaci se Slaterovým vlastním bezproblémovým a zábavným scénářem Richmondovi zadělaly v tomhle pořadu na úspěch.

Potom ale dvě minuty před koncem, když už to měli skoro v suchu, zvedla ruku nějaká zatracená dlouhovlasá studentka v zadních řadách a zčistajasna položila senátorovi osudovou otázku, která nebyla ve scénáři.

Aniž by spustil oči z obrazovky, Slater namířil dálkovým ovládáním na DVD přehrávač a posunul obraz vpřed, blíže k tomu příšernému okamžiku.

Studentka se přihlásila, kamera přejela sál a zabrala ji zblízka. „Senátore, řada vědců pochybuje, že je Kniha Zjevení legitimní součástí bible. Co si o tom myslíte?“

Střih na kameru číslo dvě. V záběru se objevil Richmond. „Všechny jejich argumenty jsem četl,“ odpověděl klidně. „Ale mou vírou to nijak neotřáslo.“

Studentka pokračovala: „Ale pokud by někdo dokázal, že Knihu Zjevení nenapsal svaty Jan – že Zjevení není skutečným Božím slovem – nepodkopalo by to vaši víru?“

Když Slater pořad tehdy sledoval naživo v televizi, musel zatínat prsty do opěrek.

Richmond na okamžik zaváhal, potom vážně přikývl. „Dobrá,“ spustil, lokty opřenými o stůl se posunul o kousek vpřed a tím svým zapáleným pohledem studentku fixoval. „Řekněme, že by nějaký vědec přišel s opravdovým, konkrétním důkazem, že Knihu Zjevení nenapsal svátý Jan. Řekněme, že by dokonce dokázal, že proroctví v Knize Zjevení se ve skutečnosti nezakládají na slovu Božím,“ řekl a odmlčel se, aby zvýšil dramatický účinek. „Potom bych svou víru v tuto knihu musel přehodnotit. Zároveň bych to ale vnímal jako Boží znamení, kterým mi Pán říká, že se mám ubírat jiným směrem.“ Potom Richmond na tváři vykouzlil široký úsměv. „A musím vám říct,“ dodal, „že by se mi zatraceně ulevilo, kdybych zjistil, že všichni nemusíme podstoupit velké soužení.“ Obecenstvo se zasmálo.

Richmondova improvizovaná odpověď tehdy Slatera trochu znepokojila, ale za nějakou dobu to pominulo a brzy se mu to vykouřilo z hlavy.

Potom ale přišla pohroma. Když ho sledovací tým nasazený v Georgii na Claytona Cleavera informoval, že se Cleaver stal terčem vyděrače, Slater si uvědomil, že kvůli Richmondovým poznámkám jsou všechny jejich pečlivé plány vážně ohroženy.

O žádné Zoë Bradburyové nikdy předtím neslyšel. Když si její jméno vyhledal na Googlu, znepokojil se ještě víc. Zoë Bradburyová byla skutečná biblická badatelka, dost uznávaná na to, aby jim to celé nabourala. Jestli nelhala a mohla kritikům poskytnout materiál potřebný k tomu, aby dokázali, že Knihu Zjevení nenapsal apoštol Jan, důkaz zpochybňující oprávněnost toho, že je Kniha Zjevení zařazována do bible jako součást Nového zákona – že je tahle kniha podfuk, prokristapána potom by šla Apokalyptická lest ke dnu.

Zjevení bylo ústředním pilířem, na němž spočívala celá konstrukce o posledním soudu, a podrýt jeho důvěryhodnost by znamenalo otřást celým hnutím v základech. A nejen to – Richmond si ještě prohlásí, že by se v takovém případě svého přesvědčení ochotně vzdal. Podpora hlasujících z řad evangelikálů by splaskla jako propíchnutý fotbalový míč – a s ní i Slaterova vidina Bílého domu.

Slater byl byznysmen a uvažoval pragmaticky. Spočítat si, jaké má možnosti, mu netrvalo dlouho.

Možnost první – koupit si ji. Od Cleavera požadovala deset milionů, ale co by jí záleželo na tom, odkud peníze přijdou, když zbohatne? Aby se jí zbavil, mohl by jí tu částku zdvojnásobit. Ale co kdyby se vrátila a chtěla víc? Co kdyby si i tak pustila pusu na špacír? Jak se jí dalo věřit?

Dával přednost druhé možnosti: unést ji a přinutit ji, aby je k důkazu dovedla. Potom by ho jednou provždy zničili a spolu s jejími požadavky pohřbili i ji.

A tak Slater požádal své kontaktní osoby, aby to zařídily. Jeho hlavní spojenec v CIA úkolem pověřil svého podřízeného Jonese, který zase vyslal tým na Korfu, aby Zoë unesl. Nyní Bradburyovou drželi na místě, kde ji nikdo nikdy nenajde. Ale vyvstalo přitom příliš mnoho potíží a komplikací a Slater si nemohl dovolit čekat. Nastal čas na rozhodující opatření.

Vypnul DVD přehrávač, znovu se opřel do měkkého křesla a začal si masírovat spánky. Na nízkém stolku před ním stála mísa z tvrdého dřeva naplněná čokoládovými tyčinkami. Slater tři z nich popadl, strhal z nich obaly a lačně je zhltal.

Poté co spolkl poslední kousek čokolády, hmátl po telefonu ležícím na opěrce a vztekle vyťukal číslo.

Hlas jeho spojence se ozval při druhém zazvonění.

„Musíme si promluvit,“ oznámil mu Slater. Pauza. „Ne, přijďte vy sem. Jsem tu sám, toho svýho hňupa jsem poslal na pár dní na dovolenou.“

„Dejte mi tři hodiny,“ odpověděl hlas spojence.

„Buďte tu během dvou.“

33

MONTANA PŘEDCHOZÍ DEN

Doktor Joshua Greenberg sjel se svou pronajatou hondou z dálnice a zastavil na parkovišti u bistra vedle cesty. Vzal ze sedadla spolujezdce svůj kufřík, vylezl z auta a zahekal. Měl za sebou pořádnou dávku kilometrů. Protáhl se a promnul si oči.

Kolem s rachotem projel kamion, od nějž se vzedmula tlaková vlna. Ve vzduchu po něm zůstal oblak prachu a dieselové výpary. Doktor se obrátil směrem k bistru a toporným krokem pomalu vystoupal dva schody ke vchodu. Uvnitř panoval klid – sedělo tu několik nevrlých řidičů kamionu a pár rodin na pozdním obědě. Doktor si vybral box v rohu, usadil se na červenou vinylovou sedačku a objednal si kávu. Na nic k jídlu neměl chuť. Hnědá tekutina, kterou mu servírka strčila pod nos, neměla s kávou příliš společného, přesto zůstal sedět a usrkával ji.

Strávil tam třicet minut a jen si civěl na ruce. Měl by pokračovat v cestě – v detenčním zařízení ho budou čekat, má Jonesovi doručit ten balíček, a pořád má před sebou dvě hodiny jízdy.

Hořce se uchechtl. Detenční zařízení. Takový honosný název. Ve skutečnosti to byl polorozpadlý hotel na konci světa, který použili jako nelegální vězení, kde drželi unesenou nevinnou mladou ženu.

Letmo shlédl na aktovku vedle sebe. Sáhl pro ni, rozepnul přezku, ponořil dovnitř ruku a vytáhl lahvičku. Položil si ji před sebe na stůl. Byla z jantarového skla a obsahovala necelých sto mililitrů průzračné, mírně viskózní tekutiny. Neměla na sobě žádnou etiketu a vypadala dost neškodně. Mohlo to být cokoliv, dokonce i nějaký nevinný bylinný lék. Ale doktor věděl, že kdyby kapalinu nalil do konvice s vroucí kávou za pultem, stačilo by vypít jediný šálek a člověk by během jediného dne byl zralý na cvokárnu.

Nejdřív by se nezvykle rozpovídal, ztratil by zábrany a ochotně se podělil i o svá nejintimnější tajemství. Potom by látka začala působit v plné síle a uvolnila by džina z lahve – na povrch by vyplavala každá potlačená úzkost, veškerá zlost či zahořklost, každá znepokojivá či agresivní myšlenka a jeho vědomí by zachvátila vlna vzteku, paranoie, smutku a hrůzy, celé spektrum nejkrajnějších emocí, jaké lidská bytost může zakusit, a všechny najednou by na něj dlouhé hodiny neúprosně útočily.

Jakmile to začalo, nedalo se to zastavit a jako výsledek se nevyhnutelně dostavovalo šílenství. Žádný protilék neexistoval.

Zachvěl se. Právě jel látku předat Jonesovi, který ji podá nevinné mladé dívce. A navždy jí zničí život.

Zabořil hlavu do dlaní.

Jak jsem se hergot do téhle příšerné záležitosti zapletl?

Věděl to ale moc dobře. Jediná chybička – důsledek omylů v minulosti. Myslel si, že už je to za ním. Jediná chybička, která všechno zkazila.

Joshua Greenberg pocházel z chudých poměrů a celý život se snažil z nich vybřednout. Jeho otec pracoval jako dělník v Detroitu a jeho matka uklízela kanceláře. Oba dřeli do úmoru, aby se jejich jedinému dítěti dostalo vysokoškolského vzdělání. Mohli na něj být pyšní – vystudoval medicínu a specializoval se na neurologii a psychiatrii. V osmačtyřiceti z něj teď byl úspěšný lékař se soukromou ordinací v New Yorku, navíc přednášel na Columbia University, kde působil jako vedoucí katedry. Za New Yorkem vlastnil velký dům s hektarovým pozemkem, bazénem a stájemi, což si jeho žena Emily celý život přála. Jeho dospívající dcery ve stájích chovaly arabské koně, po kterých vždy toužily, a on zase u domu nechal postavit luxusní přístavek, aby mohli jeho postarší pyšní rodiče bydlet nablízku.

Na jeho životě ulpěl v minulosti jeden stín, ale Joshua Greenberg nepředpokládal, že by tato nepříjemná vzpomínka měla ještě někdy ožít. Stalo se mu to jako nervóznímu osmnáctiletému mladíčkovi v prvním ročníku na vysoké, když poprvé v životě pobýval mimo domov. Za spolubydlícího měl jistého Dickieho Engelse.

Na Dickieho se nedalo zapomenout. Byl synem právníka a dva roky, o které byl starší než Joshua, strávil cestováním po Francii a Itálii – Joshuovi to připadalo jako jiná galaxie. Dickie byl oproti němu opravdový světák. Kouřil cigarety Sobranie Black Russian, vyznal se ve vínu, četl Tolstého a Jamese Joyce. Joshua ho půl roku zpovzdáli obdivoval a vroucně doufal, že na něm jeho vášnivou touhu nikdo nepozná. Jednou se přiopil svým prvním šampaňským v životě a málem Dickieho políbil. Nakonec k tomu nedošlo, ale Dickie si zanedlouho poté zažádal, aby ho přeložili na jiný pokoj. O několik měsíců později se Joshua seznámil s Emily a ostudná příhoda upadla v zapomnění. Joshua to hodil za hlavu a život šel dál.

Dokud před čtrnácti měsíci nepoznal Jamese. Zřetelně si vzpomínal, jak mu zrak na tom úchvatném novém studentovi spočinul poprvé: husté černé vlasy, hedvábná kůže, hluboké hnědé oči. Staré pocity najednou znovu vyplouvaly na povrch. Začínalo to být silnější než on a nebylo to pouhé pobláznění. Navíc se zdálo, že překrásný mladík jeho pozornost opětuje a že o svého kantora středního věku s nadváhou projevuje více než obyčejný zájem. Joshua se zpočátku pokoušel vyhýbat se mu a odmítal opakovaná pozvání, aby „někdy zašel na kávu“.

Potom mu jednoho dne Emily k jeho zděšení oznámila, že plánuje uspořádat u nich doma večírek pro všechny studenty prvního ročníku. Nedalo se tomu vyhnout, Emily si uměla prosadit svou. Kdyby se snažil něco namítat, vypadalo by to podivně.

Ten večer, kdy se party konala, venku zuřila bouřka a duněly hromy. Joshua si zrovna v kuchyni míchal drink, když ucítil, že se mu něco otřelo o paži. Byl to James, který se za ním vykradl. Při záblesku zvenčí se políbili.

Joshua po takovém zážitku zůstal jako omráčený. Po tom prvním večeru se začali scházet v jeho autě na parkovišti u školy. Když se za tím ohlédl, bylo to šílené. James ho nikdy nenechal dotáhnout věci až do úplného konce – vždycky si našel nějaký důvod, jak mu vyklouznout, když šlo do tuhého. Joshua začal v noci vysedávat před studentovým oknem v naději, že ho alespoň na zlomek vteřiny zahlédne, a své ženě namlouval, že má spoustu práce.

Jednoho dne James zmizel – přestoupil na Kalifornskou univerzitu v Los Angeles a Joshua už o něm nikdy neslyšel.

Ale víc než zlomené srdce mu starosti dělalo něco jiného.

V den, kdy James zmizel, přišla poštou zdrcující zásilka s fotografiemi – záběry byly ostré a tváře na nich si nebylo možné splést. K nim byl připojen stručný, věcný vzkaz: Zavolají mu a byli by rádi, kdyby projevil ochotu ke spolupráci.

Joshua nejprve pocítil naléhavou potřebu vysvětlit všechno Emily – pochopila by. Potom si ale uvědomil, že to není pravda

– ne, tomu by nerozuměla. Vybuchla by, vzala by jejich krásné dcery a opustila by ho. Ztratil by domov, rodičům by to přineslo nevýslovné zahanbení a snímky by si posléze bezpochyby našly cestu k jeho nadřízeným na univerzitě. S akademickou kariérou by byl konec a skandál by jistě zruinoval i jeho soukromou praxi.

Znovu ho kontaktovali teprve za několik týdnů. Mluvili s ním po telefonu dvacet minut a dali mu jasné instrukce. Emily namluvil, že odjíždí pryč odučit nějaký kurz, protože někde na poslední chvíli někdo vypadl a Joshuu potřebují.

Mizet z domova, aby odsuploval nějaký kurz, začal tehdy Joshua dost často. Pryč býval pokaždé několik týdnů. Nikdy nezjistil, kdo si ho vlastně najímá. Dostával štědrou odměnu a pokoušel se příliš nemyslet na to, k čemu ho nutí.

Sezení se konala v anonymních šedivých budovách po celé zemi a pokaždé to probíhalo více méně stejně. Na letišti ho vyzvedl vůz a beze slov ho odvezli muži v oblecích. Zavedli ho do nějaké tiché prázdné místnosti, kde přebývali zadržovaní. Zkoušeli na nich jisté experimentální programy na modifikaci chování, při nichž využívali pochybná farmaceutika a vymývání mozku. Po Joshuovi se žádalo, aby vyhodnocoval psychický stav zadržovaných, prováděl na nich testy a nasazoval jim léčebné kúry, o kterých nikdy předtím ani neslyšel. Nikdy nevěděl, na kom vlastně experimentuje. Pokoušel se sám sebe přesvědčit, že to všechno určitě musí být v zájmu země, ale někdy se v noci budil zalitý potem, když si vzpomněl, čeho byl svědkem a čemu napomáhal.

Jednou nebo dvakrát se pokusil vyvléci se jim, jenže vzápětí zase přišly ty fotky a výhrůžky.

Tentokrát to ale bylo jiné. Horší. Kontaktoval ho někdo jiný a povolali ho do divočiny v Montaně, do temných a zchátralých končin. Celé to zavánělo potížemi. Zadrženým nebyl jen nějaký nepříjemný mrzout, u kterého by si dokázal namluvit, že je nebezpečný pro celou zemi. Tentokrát věznili takové nedochůdče a nutili ho, ať ji zničí. Jones ho děsil – a s ním i všichni ostatní, dokonce i Fioranteová, ta vysoká kráska s kaštanově hnědými vlasy, nejmladší agentka týmu a jediná žena. Sice mohla být atraktivní, ale doktor si byl zatraceně jistý, že se umí stát i vražedným monstrem.

Joshua se znovu zahleděl na láhev na stole a uvědomil si, že to nezvládne. Musí ji odtamtud dostat. A potom se vrátí do New Yorku a všechno Emily vypoví. Nechá věcem volný průběh. Už mu na tom nesešlo.

Odešel z bistra a pokračoval v jízdě. Cestou si plánoval, co podnikne. Zastavil se v nějakém městečku, kde našel krámek se smíšeným zbožím a nakoupil, co potřeboval. Věci ukryl vzadu v autě a po dlouhé klikaté silnici znovu vyrazil do divočiny.

Potom už se před ním vynořil hotel, kam měl namířeno. Zaparkoval svou hondu nedaleko vchodu, vystoupil a vytáhl si věci z auta. Zapnul si dlouhý plášť a svižným krokem vystoupal po schodech ke skleněným dveřím. Na klávesnici na zdi naťukal bezpečnostní kód, počkal, až dveře cvaknou, a zatlačil do nich.

Do nosu ho udeřil známý nenáviděný zápach. Vydal se špinavými chodbami. Zdálo se, jako by tu nikdo nebyl. Doktor mrkl na hodinky. Na čele mu vyrazil pot a srdce mu splašeně tlouklo.

Rychle vyšel do nejvyššího poschodí k Zoëiným dveřím. Stál u nich stejný svalovec v tmavém obleku jako obyčejně a pozoroval, jak Joshua přichází.

„Co ten těžký kabát, doktore?“

„Jsem nachlazený,“ odpověděl Joshua. Na důkaz toho popotáhl.

„Potíte se.“

„Možná z toho bude chřipka. Pustíte mě dovnitř?“

„Nejste teď na rozpisu,“ namítl agent.

„Uvědomil jsem si,“ zakoktal Joshua, „že jsem tam nechal svůj BlackBerry“

„Stejně tady není signál, doktore.“

„No jistě, ale já ho potřebuju. Mám v něm důležitá data.“

„Vy se teda staráte o svoje věci,“ rýpl si agent.

„Já vím, nezlobte se.“

„Dávám vám minutu,“ rozhodl agent. „Ani o chvíli víc.“

„Díky.“ Joshua se chabě usmál, zatlačil do dveří a protáhl se dovnitř. Dveře se za ním zavřely a zámek zaklapl.

Zoë spala. Když vstoupil, polekaně se na posteli vzpřímila a s vytřeštěnýma očima na něj zůstala hledět, jak tam stojí s rozcuchanými vlasy a v jiném než svém tradičním bílém plášti.

„Neměl bych tu být,“ zašeptal. „Dělejte, co vám řeknu, a na nic se neptejte. Dostanu vás odsud.“

Agent zrovna přemýšlel, jak si odskočí na kávu, když vtom z místnosti zaslechl lomoz. Naklonil hlavu ke dveřím a chvíli naslouchal, potom je otevřel a vrazil dovnitř.

Dívka ležela na podlaze u postele, kolena měla přitažená k hrudi a prudce se třásla. Strážce na ni zůstal hledět.

Vedle ní klečel doktor. Poplašeně vzhlédl. „Je jí špatně. Hodně špatně.“

„Co se sakra stalo?“ zeptal se zděšeně agent.

„Nějaký záchvat,“ prohlásil doktor. „Když jsem vešel, probudila se a najednou se začala klepat jako v křeči. Počkejte tady – mám v autě nějaké léky.“ Vyskočil a zamířil ke dveřím.

„Co mám dělat?“

„Nic. Nedotýkejte se jí, jen u ní buďte.“

Agent vstal a pozoroval ji. Tělo měla strnulé a celá se třásla. Vlasy měla vlhké a u úst se jí tvořila pěna. Najednou ho vyděsilo, co mu udělají za to, že dopustil, aby se jí při jeho hlídce udělalo špatně. Díkybohu za doktora.

To byla jeho poslední myšlenka.

Joshua vyšel z místnosti, rozepnul si svrchník a vytáhl baseballovou pálku, kterou měl zastrčenou za opaskem tak, že držadlo svíral v podpaží. Napochodoval zpátky do pokoje s pálkou v obou rukou. V ústech měl sucho. Na vysoké mu baseball celkem šel. Z představy, že agentovi pálkou rozmlátí hlavu, se mu dělalo fyzicky nevolno, ale neměl na vybranou. Vší silou máchl a ucítil, jak agentovi tělem projel příšerný náraz. Svalovec se zhroutil tváří k zemi.

Zoë se vydrápala na nohy. Plivala pěnu a nerozpuštěné kousíčky antacidu. Zděšeně pohlédla na rozvalené tělo agenta.

„Rychle,“ zašeptal Joshua. Pustil pálku, sundal si svrchník a přehodil jí ho přes útlá ramena. Chytil ji za ruku, vyvedl ji z pokoje a zamkl.

Vedl ji chodbou k zadnímu schodišti, které vypadalo úplně nepoužívaně, a Zoë se cestou horečně rozhlížela na všechny strany. Z toho, jak ji drželi v zajetí a dlouho neměla pohyb, byla celá oslabená, a když běželi ze schodů, zadýchávala se. Doktor ji pevně držel za paži. I jemu srdce tlouklo jako o závod.

O podestu níže nenápadně vyhlédl nouzovým východem a spatřil, že v chodbě před ním není ani živáčka. Škubl jí paží a běželi dále. Zakopla a musel jí pomoct na nohy.

„Zpomalte,“ zasípala.

„Nemůžu. Musíme vypadnout. Už to není daleko.“

Náhle se na jedné straně otevřely dveře a Joshua se ocitl tváří v tvář agentce Fioranteové. Joshua se Zoë ztuhli na místě a zahleděli se na sebe.

Ale žena se nepohnula ani nepromluvila.

Něco mu říkalo, aby běžel dále. Chvatně pokračoval vpřed a táhl Zoë za sebou.

„Viděla nás,“ plašila se.

Neodpověděl, jen běžel, co mu síly stačily. Už byli skoro v předsálí.

Ještě deset metrů. Pět.

Jeho ruka už svírala chladnou ocelovou kliku vstupních dveří.

Potom ticho prázdné budovy prořízl hlas.

„Kam si myslíte, že jdete, doktore?“

Joshua se otočil na místě a spatřil Jonese stojícího v chodbě pouhých několik metrů od nich. Vedle sebe měl Fioranteovou a zezadu k nim dobíhali dva další agenti s vytasenými pistolemi.

Joshua vyrval z kabátu klíč od auta a vtiskl ho Zoë do dlaně. „Modrá honda,“ zasupěl. „Prostě běžte. Zmizte odsud. Okamžitě.“ Věděl, že ji nezastřelí. Co se stane jemu, na tom už mu nezáleželo.

Jones popošel kupředu. Ruka se zbraní mu volně visela u boku.

Zoë váhala.

„Nemáte kam utéct, Zoë,“ pronesl klidným hlasem Jones. Usmíval se a neustále se přibližoval. „Tam venku je divočina. Tady u nás jste ve větším bezpečí.“

Zoë stála ve dveřích jako přimražená. Bezradně pohlédla nejprve na Joshuu, potom na agenty. Fioranteová jí do očí pohlédnout nedokázala.

Potom Jones udělal další tři kroky a to už Zoë zaječela, neboť ji silnými prsty popadl za zápěstí a škubl s ní, aby ji odtáhl od vchodu. Potom ji vrhl do náručí zbývajícím dvěma mužům. Prala se s nimi a kopala, ale nestačila na ně. Drželi ji za paže a Jones se zatím obrátil na Joshuu Greenberga.

„Neubližujte mu,“ prosila. „Ne…“

Když ji agenti odváděli chodbou zpátky, uslyšela výstřel. Trhla hlavou a přes rameno ještě zahlédla, jak se po skleněných dveřích rozstříkla krev a doktor se sesouvá k zemi, Jonesovi k nohám.

Celou cestu zpátky do pokoje vřeštěla.

34

GEORGIE

Bylo krátce po půl druhé odpoledne, když Ben opustil Cleaverův dům a ztratil se v davu. Stále probíhalo několik vedlejších soutěží, ale protože už skončilo hlavní klání, zástupy se tenčily. U velkého stanu Ben spatřil slečnou Valeovou, jak hovoří s reportéry.

Nenápadně se propletl zpátky na parkoviště, aniž by si ho všimla. Nebylo mu příjemné, že takhle mizí po anglicku, aniž by se rozloučil nebo jí cokoliv vysvětlil, ale potřeboval být sám, aby mohl přemýšlet.

Nastoupil do chrysleru a bez konkrétního cíle vyrazil přibližně na jihozápad. Přejel řeku Altamaha, ubíral se otevřenou zemědělskou krajinou mezi rozlehlými poli s úrodnou půdou, kterou slunce zbarvovalo doruda, občas minul nějakou polorozpadlou boudu nebo stodolu z vlnitého plechu, kemp pro obytné přívěsy, kde bydlela bílá chudina a pár mrzce vypadajících jedinců tu vždy postávalo u cesty a gestikulovalo na něj, když projížděl. Asi po hodině ježdění po venkově už neměl ponětí, kde je.

Cítil se otupěle a měl poraženeckou náladu. Už se dřív v životě mýlil, ale tentokrát byl úplně vedle. Takhle chybný odhad snad ani nešlo udělat, tak mimo snad ani nešlo být, a přece se mu to povedlo. A přitom si byl tak jistý, že když jde po Claytonovi Cleaverovi, je na správné stopě. Teď akorát věděl, že ten chlap je darebák, podvodník a oportunista. Ale to z něj ještě nedělalo únosce či vraha.

V hlavě měl zmatek, ale pokusil se z těch nesrozumitelných útržků zachránit, co, se dalo, a alespoň něco pochopit. Ale zbývaly mu jen otázky, spousty otázek, které mu vířily v hlavě, a nenabízel se ani náznak odpovědi. Je Zoë pořád naživu? Možná dokonce pořád ještě na Korfu? Přiletěl snad do Států zbúhdarma? Automaticky předpokládal, že Kaplanová mluví pravdu. Možná to také byla chyba.

Uvažoval o keramických střepech, které Zoë objevila a vydírala jimi Cleavera. Krachovi McCluskymu tvrdila, že zbohatne díky proroctví. Co vlastně objevila? Kdyby své tvrzení mohla dokázat, mělo by to masivní dopad na křesťanskou teologii. Cleaver měl naprostou pravdu: Revizionističtí učenci číhají dlouhé roky v záloze na munici, kterou potřebují, aby odstřelili Knihu Zjevení jako nelegitimní biblický text. Ale mělo by to mnohem dalekosáhlejší důsledky, než je zkažená kariéra jednoho obskurního jižanského pámbíčkáře. Mohla by se z toho stát největší událost za dlouhé roky – stejně významná jako svitky od Mrtvého moře nebo Turínské plátno. Možná ještě důležitější, pokud by vyvolala zásadní revizi samotné bible.

Pořád se mu vracely tytéž otázky. Koho by ještě Zoëin objev mohl ohrozit – natolik, že by neváhal vyvinout takové úsilí, aby ho zatajil? Nebo bylo zatajení objevu cílem samo o sobě? Možná mělo odhalení starověkých keramických tabulek nějaký jiný význam – třeba je finanční hodnota samotných tabulek tak vysoká, že je někdo ochoten kvůli nim i zabíjet.

V podstatě jenom hádal – zmítal se v moři možností. Potřeboval jednat, a to rychle. Ale nevěděl, co dělat nebo kam se vydat. Zpátky do Řecka v naději, že napraví škody, ale tak, aby ho znovu nedopadl Stephanides? Nebo prostě zpět do Oxfordu, přiznat si porážku a vyrovnat se s tím, že bude muset oznámit Bradbury ovým, že se mu jejich dcera ztratila? Byla to katastrofa.

Najednou ho zpátky do reality vrhlo pronikavé zaječení sirény. Ve zpětném zrcátku se mu vynořil policejní vůz se zapnutou světelnou sirénou, jejíž červená a modrá probleskávaly přes zaprášené zadní okno jeho auta. Potom zavřeštěla ještě jednou, Ben zanadával, zapnul směrovku a sjel ke krajnici, kde mu pod koly zakřupal štěrk. Zastavil a policejní vůz těsně za ním. Kolem obou aut se do vzduchu vznesl oblak prachu. Sledoval v zrcátku, jak se otevírají dveře a z automobilu za ním vyskakují dva policisté. Vydali se k němu, každý z jedné strany jeho chrysleru.

Nebyla to rutinní kontrola ani mu nešli dát pokutu za překročenou rychlost. Měli nachystané zbraně. Policajt nalevo si z opasku vytáhl revolver a ten napravo svíral opakovačku s krátkou hlavní. Bylo to vážné – dostali na něj nějaké konkrétní udání, a ať už šlo o cokoliv, byli z toho pěkně nesví.

Ben v klidu seděl s rukama na volantu, pozoroval je a usilovně přemýšlel. Proč ho jdou sebrat? Co na něj mají?

Policajt s revolverem se přikradl k jeho okénku a pootočením prstů cosi naznačil. Ben okénko stáhl a podíval se na něj. Byl to mladík, kolem pětadvaceti. Měl vytřeštěné, nervózní oči.

„Vypněte motor!“ zařval.

Ben pomalu natáhl ruku a otočil klíčkem. Kolem se rozhostilo ticho, které přerušoval jen cvrkot cikád.

„Řidičský průkaz,“ přikázal policajt. „A pěkně pomalu.“

Ben si opatrně zajel rukou do kapsy a vytáhl řidičák. Policajt ho popadl, krátce na něj pohlédl a kývl na druhého, jako by chtěl říct: Jo, je to fakt on. Teď vypadal ještě vyplašeněji.

„Vystupte z auta!“ zahalekal. „A ať vám vidím na ruce!“

Ben otevřel dveře a pozvolna vystoupil. Ruce držel nad hlavou a celou dobu si policistu měřil pohledem a odhadoval ho. Adrenalin mladíkem přímo cloumal, tvář měl napjatou a škubalo mu v ní. Když Benovi mířil na hruď, ústí revolveru se mu mírně chvělo.

Držel zbraň Benovi nějakých půl metru od těla. Byl to Smith & Wesson Model 19 a dalo se z něj střílet dvěma způsoby. S nataženým závěrem stačilo jen lehce pošimrat prstem kohoutek a úderník cvakl. Druhou možností byl dvoučinný způsob, kdy se jednoduše stiskla spoušť, bubínek se otočil, úderník zacvakl a zbraň vystřelila. Ale to vyžadovalo pořádně zabrat a Ben věděl, že pokud si policajt nenechal pistoli speciálně upravit, má Model 19 dost tuhý pohyb závěru.

Policista neměl zbraň odjištěnou, což Benovi prozrazovalo, že na to, aby něco podnikl – zneškodnil policajta a odejmul mu revolver –, má asi q půl vteřiny více. A potom přibližně další půlvteřinu na to, aby se obrátil na toho s opakovačkou. Neměl v plánu je vážně zranit, jen je na chvíli vyřadit ze služby.

Ale to by vedlo k nejrůznějším nepříjemnostem, po nichž netoužil. „Co se stalo?“ zeptal se místo toho klidně.

Policajt kmitl zbraní směrem k autu. „Postavte se čelem k vozu a dejte ruce na kapotu.“

Ben si podrážděně povzdychl a roztáhl ruce na teplém kovu svého chryslera. Policajt s opakovačkou ho hlídal asi ze tří metru. Jeho kolega se vrátil k policejnímu vozu a začal hovořit do vysílačky. Působil nervózně a roztěkaně.

Ben zaslechl zvuk pneumatik drtících bláto se štěrkem a tlumené bublání osmiválcových motorů. S rukama pevně přiloženýma na kapotu natáhl krk, aby se podíval. Za policejním vozem zabrzdily dva chevrolety – mohutná černá SUV. Do vzduchu se znovu vznesla oblaka prachu a postupně se zase usazovala. Od tónovaných skel vozů se odrážely sluneční paprsky.

Otevřely se dveře a Ben napočítal, že vystoupilo celkem pět lidí – z prvního auta dva muži a jedna žena, z druhého další dva muži. Všichni na sobě měli elegantní tmavé obleky. Nejstarší chlápek kráčel vpředu – měl drsnou tvář, vlasy ulízané dozadu a tmavé brýle. Bylo mu asi padesát, měl vytáhlou štíhlou postavu. Usmíval se, a odhaloval tak křivé zuby. Nejmladší byla žena – mohlo jí být kolem pětatřiceti, měla ostré rysy a mračila se. Teplý větřík jí lehce čechral kaštanově hnědé vlasy svázané do culíku.

Jejich šéf dvěma policistům ukázal odznak. „Zvláštní agent Jones. My už to převezmeme, pánové.“

Policajti na odznak zírali, jako by předtím nikdy nic takového neviděli. Potom sklopili zbraně.

Jones pokynul jednomu z agentů, ten obešel Benovo auto, prudce otevřel dveře na straně spolujezdce a ze sedadla sebral Benovu plátěnou tašku. Jones z kapsy saka vyndal gumové chirurgické rukavice a natáhl si je. Potom od druhého agenta tašku převzal a sáhl dovnitř.

„Tak se podívejme, co tady máme,“ uchechtl se Jones a vytáhl Benův revolver Freedom Arms ráže .475 Linebaugh. Tašku pustil na zem k nohám a obdivné převracel mohutnou zbraň v rukavicích. Zručným pohybem otevřel nabíjecí otvor, protočil bubínek.

Potom s ní kovbojsky zarotoval na prstu a jeden ze zbývajících agentů se zasmál. Jones se s křivým úsměvem otočil na Bena. „Tak to je fakt pěkná věcička.“

Ben neodpovídal. Usilovně se snažil co nejrychleji něco vymyslet.

Agenti přistoupili blíž. Žena nepřestávala na Bena upírat zrak. Ben jí pohled opětoval a v jednu chvíli mu připadalo, že se jí ve tváři zračí jistá váhavá pochybnost. Zamračený výraz byl ten tam.

Jones vytáhl telefon a vytočil číslo. „To jsem já. Mám dobrou zprávu. Dostali jsme toho vašeho pana Hopea. Dobrá.“

Ben se zamračil. Zvláštní postup.

Jones zaklapl telefon a otočil se ke dvěma policistům. „Myslím, že už vás nebudeme potřebovat, pánové,“ prohlásil a gestem jim naznačil, že mohou jít.

Policajti se po sobě podívali a vydali se k vozu. Už měli oba ruku na klice a chystali se nastoupit, když Jonese jako by ještě něco napadlo a zavolal na ně. „Počkejte chvíli, pánové. Ještě jedna věc.“

Mladší policista přimhouřil oči a pohlédl na něj. „Jaká?“

Jones znovu nasadil svůj významný úsměv, který mu z vrásnil celou tvář a z očí mu učinil pouhé škvíry. Letmo pohlédl na revolver ráže .475, který držel v ruce.

Palcem natáhl úderník, napřáhl zbraň s revolverem a ze tří metrů mladíkovi prostřelil tvář.

35

DŮM SENÁTORA RICHMONDA MONTANA

Přes rokli s hrčením kladek a tlustých ocelových kabelů hladce klouzala kabinka lanové dráhy. Kolem hvízdal studený horský vítr, který kovovou schránkou lomcoval a rozvibrovával dvěma mužům sedícím uvnitř podlahu pod nohama.

Irving Slater to tady nahoře zbožňoval. Když visel takhle vysoko nad skalnatým údolím, viděl na kilometry daleko do všech směrů a dodávalo mu to pocit nezranitelnosti. Cítil se jako orel usazený na své horské vyhlídce. Jako dravec – vybral si výhodnou pozici, odkud svrchu obhlížel své teritorium, a měl ho tak plně pod kontrolou. Nikdo tam na něj nemohl a nikdo nemohl odposlouchávat důvěrné hovory. Skučící vítr překazil signál i na tom nejsofistikovanějším odposlouchávacím zařízení. Slater byl prevencí proti sledování posedlý, a přestože už stokrát nechal Richmondův dům prohledat kvůli štěnicím a nikdy nic nenašel, jedině tady se cítil opravdu uvolněně, když přišlo na vážné pracovní jednání.

Lanová dráha měřila čtyři sta padesát metrů a sahala od nástupiště poblíž Richmondova domu po výstupní stanici na druhé straně údolí. Slater nechal vyrobit dálkové ovládání, které mu umožňovalo řídit kabinku zevnitř – dojet s ní tak daleko, jak chtěl, a potom ji nechat viset tři sta metrů nad zemí jako jablko na stromě.

Nikdo jiný sem nikdy nejezdil. Lanovou dráhu nechal za velké peníze zkonstruovat před mnoha lety Budův otec Dirk Richmond nedlouho poté, co si na úbočí Skalistých hor koupil čtyřsethektarovy pozemek, aby rodině zajistil přístup ke sjezdovce přes údolí. Ale ani Budova matka ani ten pohodlný hňup Buď o sportování na čerstvém vzduchu nikdy neprojevili velký zájem. Před mnoha lety se Dirk odebral na onen svět už jako nesmírně zámožný, ale zároveň zahořklý a zklamaný muž – do značné míry i zásluhou svého líného marnotratného synáčka.

Slater namířil dálkové ovládání na kontrolní box a prstem bodl do červeného tlačítka uprostřed. Následovalo tlumené lupnutí ve spojovacích článcích a kladkách nad hlavou, kabinka zadrnčela a zastavila se. Slater spustil dálkové ovládání do kapsy kabátu a na chvíli se přes plexisklo zahleděl na údolí. Rukama se přidržoval zábradlí a jemně se kýval spolu s kabinkou, kterou ze všech stran ošlehávaly a rozhoupávaly nápory větru.

Potom se obrátil čelem ke svému společníkovi, který se úzkostí potil v obličeji, a usmál se na něj. „Už byste si měl zvyknout.“

„Tohle místo mi nahání hrůzu.“

Slaterův úsměv se náhle rozplynul. „Chci vědět, jak se to vyvíjí,“ nakázal.

Jeho společník nervózně pokrčil rameny. „Z Bradburyové toho ještě moc nevypadlo. Pořád na tom pracujeme.“

„To jste říkal minule. Proč ji vůbec ještě držíme naživu? A předpokládám, že jste nenašli ani toho právníka.“

„McCluskyho?“

„Nechali jste si snad proklouznout mezi prsty ještě nějakého jiného právníka, který by mohl vědět, kam Bradburyová schovala ty důkazy, a který nás může poslat ke dnu?“

„Pořád po něm pátráme.“

Slater ho probodl pohledem. „Tak pátrejte. Co na tom může být tak těžkého? A co Kaplanová a Hudson? Tak co, překvapíte mě a řeknete mi, že už se objevili?“

„Zatím ne. A mám pocit, že už se nevrátí.“

Slater učinil pohrdavé gesto, zamračil se a zadíval se do horského údolí. „Takže vy pro mě nemáte ani jednu dobrou zprávu?“ Vytáhl z kapsy čokoládovou tyčinku a strhl z ní obal. „Dáte si?“

Jeho společník zavrtěl hlavou a napjatě zakašlal. „Něco se přece jen stalo.“ Sáhl do aktovky, která mu stála opřená mezi nohama, a podal mu tenkou složku.

Slater si kousl do čokoládové tyčinky a složku otevřel. Zrak mu hned spočinul na zvětšené pasové fotografii blonďatého třicátníka. „Kdo to je?“

„Jmenuje se Hope. Benedikt Hope. Angličan. Před několika dny nám naši agenti hlásili, že byl na Korfu, na tom řeckém ostrově. Vydal se tam, aby se setkal s Palmerem. Jak víte, Palmer tam odjel, aby…“

„Nepotřebuju hodinu dějepisu,“ přerušil ho Slater. „Palmer tam hledal Bradburyovou a mluvil s nějakým řeckým pitomcem. To vím. Ale myslel jsem, že jste to všechno vyřídili.“

„To jsme si taky mysleli. To zastřelení Karapiperise a ten bombový útok byly nastrojené jako odveta drogového gangu. Ale tenhle Hope z toho vyvázl. To už jsme se dozvěděli od Kaplanové a Hudsona, ale teprve teď jsme zjistili, co je zač.“

Slater fotografii přestal věnovat pozornost a zběžně prolistoval potištěné papíry pod ní. Palmerovy a Hopeovy vojenské záznamy. Slater nejprve proletěl ty Palmerovy, a jak četl, postupně se čím dál více chmuřil. Hopeovy záznamy byly mnohem rozsáhlejší a Slater si je pročítal mnohem déle. Když skončil, byl už pořádně znepokojený. Zvedl zrak a zeptal se: „Četl jste to?“

Jeho spolupracovník přikývl.

„Pozoruhodné. Nejmladší major, jakého dvaadvacátý pluk SAS kdy měl. Ten má vyznamenání snad i na zadku. Buď je to nějakej podělanej hrdina, nebo nekompromisní zabiják. Ať tak či tak, takovýhle chlap by měl pracovat pro mě.“

„Snažili jsme se na něj vyhrabat víc. Získat o něm nějaké informace z doby, kdy už nebyl v armádě,“ vysvětloval spojenec. „Ale moc toho není. Působí jako ‚konzultant pro krizové situace‘, hodně cestuje, je těžké ho přesně odhadnout. Dává si velký pozor, aby za sebou pokaždé zametl stopy. Dokonce ani neznáme jeho trvalé bydliště.“

„Konzultant pro krizové situace,“ zopakoval polohlasně Slater. „To je trochu vágní pojem. Pod to se může hodně schovat.“

„Myslíme si, že sundal Kaplanovou a Hudsona.“

„To by rozhodně odpovídalo.“ Slater složku zavřel. „Co se to sakra děje? Jak je možné, že se na pitomou archeoložku zavěsí dva bývalí vojáci z SAS? Jak se do toho přimíchal chlápek jako Hope?“

„To nevíme. Možná s Bradburyovou pracoval.“

Slater po něm střelil pohledem. „V tom případě by mohl vědět všechno. Mohli by v tom s Bradburyovou jet spolu. Co my víme, možná jsou to parťáci.“

„Možné to je.“

Slater ho probodával očima. „Takže vy mi říkáte, že tahle už tak zkurvená situace se ještě víc zkurvila. Někde se nám volně pohybuje bývalý důstojník zvláštní jednotky, který nám odrovnává agenty a možná ví všechno o Bradburyové a McCluskym. Jinými slovy, zatímco předtím jsme měli co do činění s podřadným právníkem a ustrašenou holčičkou, teď se musíme vypořádat se zasraným zabijákem, který se přinejmenším vyrovná kterémukoliv vojákovi, kterého vyprodukovala americká armáda. Uvědomujete si to, že jo?“

„Ano, uvědomuju,“ zněla mdlá odpověď jeho společníka.

„A máme nějakou představu, kde ten parchant může být?“

„K tomu jsem se chtěl dostat. Je tady.“

„Co tím myslíte, tady?“

„Před dvěma dny přešel na letišti v Atlantě přes imigrační kontrolu.“

Slater frustrovaně svěsil hlavu. „A vy mi chcete říct, že ho CIA nedokáže dopadnout?“

„Naši lidé dorazili na letiště pozdě. Vytratil se odtamtud.“

Slater na svého spolupracovníka vrhl přísný pohled a znechuceně zavrtěl hlavou.

„Musíme se mít na pozoru, Irvingu,“ prohlásil spolupracovník. „Tohle zrovna nepatří k oficiální náplni CIA. A Hope není zrovna obyčejný smrtelník.“

„Platím vám všem spoustu peněz,“ ohradil se Slater. „Je to jeden chlap. Jeden chlap. Vy máte na výplatní listině desítky lidí a využít můžete přinejmenším stovku dalších. To je vážně tak mazaný, nebo jste vy opravdu tak neschopní?“

Spolupracovník začínal ztrácet rozvahu. „Udělali jsme všechno, co jste nám nakázal. Unesli jsme Bradburyovou. Postarali jsme se o Karapiperise. K tomu bombovému útoku jsme přizvali Herzoga. To nejsou snadné záležitosti. Není to jako uspořádat tiskovou konferenci. Jedna chybička a všichni to máme spočítané.“

Slater pohrdavě odfrkl. „Kdybych věděl, co jste za bandu zoufalců, zaplatil bych Herzogovi, ať to obstará všechno sám.“

„Herzog je žoldák,“ namítl spolupracovník. „Ten v nic nevěří.“

„Co s tím má společného, v co věří? Pro mě za mě, ať je třeba satanista.“

„O tohle nejde.“

Slater na něj vyrovnaně pohlédl. „Aha, tak vy si myslíte, že tady odvádíme boží dílo? Tak já vám něco povím, tohle je od začátku do konce byznys. Herzog odvádí svoji práci a nenechává za sebou stopy, které by mohl sledovat i slepý.“

Spolupracovník se mu na to chystal odpovědět, když vtom mu zazvonil telefon. Odvrátil se od Slatera, telefon zvedl a začal do něj tlumeně mluvit. Potom vytáhl obočí. „Jste si jistý?“ zeptal se. „Dobrá. Víte, co máte dělat.“ Hovor ukončil a s vítězoslavným úsměvem se otočil zpět ke Slaterovi.

„Co se děje?“

„To byl Jones. Dopadl Hopea.“

Slater se poprvé během rozhovoru usmál. „To už je lepší. Dobrá práce. Tak toho parchanta předveďte a donutíme ho zpívat.“

„Víte přece, že u toho nemůžu být,“ podotkl spojenec. „Nesmí mě tam vidět.“

„To ne, ale já u toho budu, na to vemte jed. Chci toho týpka poznat.“

„Nevím, jestli je o co stát.“

„Ale já to vím,“ trval na svém Slater. „A potom s ním chci skoncovat.“

36

GEORGIE

Vzduchem se po výstřelu prohnala tlaková vlna. Policistův obličej se rozstříkl na rudou kaši a nápor těžké kulky jeho tělo s roztaženými údy odrazil vzad, až se s nohama ještě škubajícíma svalilo na špinavou krajnici.

Potom Jones natáhl úderník revolveru ráže .475 podruhé, a než mohl druhý policista zareagovat, zastřelil i jeho. Kulka ho trefila do prsou a přes páteř mu vystřelila srdce a plíce z těla. Na čelním skle policejního vozu se rozstříkla krev a policista se bez hlesu složil do prachu.

Na okamžik se nikdo nehýbal.

Třesk výstřelu se nesl otevřenou krajinou. Ani jeden z policistů už se nehýbal a Jones se k nim obrátil zády.

Ben pohlédl na Jonese, potom na ostatní agenty. Jeden z nich se šklebil, dva zůstávali chladní. Potom spatřil výraz děsu na ženině tváři. Tohle nečekala.

„Tyhle věcičky teda pořádně kopou,“ přemítal Jones a potěžkával velký revolver v ruce. Sejmul si tmavé brýle a vrhl na Bena jízlivý pohled. „Vypadá to, že jste v průseru, pane Hope.“

Ben sundal ruce z kapoty a ukázal na dva mrtvé policisty. „Proč jste to udělal?“

„Já ne,“ odpověděl Jones. „To ty. Všichni jsme tě viděli. Je to tvoje zbraň a jsou na ní tvoje otisky.“.

„Co ode mě chcete?“

Jones se usmál. „Odpovědi. Ale ne tady.“

Jeho úsměv se rozplynul. Přistoupil k Benovi, znovu natáhl úderník a přitiskl mu pistoli k obličeji. „Jsi zatčený, ty vrahu policajtů.“

Ben se rozhlédl kolem sebe na agenty. Pět stálo venku a přinejmenším další dva za tmavým sklem ve vozech. Rychle vyhodnotil vzdálenosti, rozestavení, řeč těla. Mrkl nejdřív na Jonese, potom na ústí zbraně a zase zpátky na Jonese. Podruhé během několika minut na něj někdo takhle mířil pistolí. Tomu mladému policajtovi to dovolil, ale v žádném případě to nehodlal snášet od tohohle chlapa.

Jones navíc udělal obrovskou taktickou chybu. Možná si už příliš zvykl lidem mířit do obličeje pistolemi s krátkou a tlustou hlavní jako Glock nebo SIG nebo měl prostě jenom přehnané sebevědomí a před druhými ho dával na odiv jako nějaký filmový hrdina. Jenže lovecký revolver měl hlaveň dlouhou, takže měl Ben jeho ústí jen deset centimetrů od hlavy.

Jednou z prvních věcí, kterou Bena před mnoha lety naučili, bylo nikdy nedržet zbraň příliš blízko člověku, na kterého míří, protože tím si koleduje o problémy. Zkušený vojenský střelec by si poodstoupil a distanci od nepřítele by si udržoval, čímž by vyloučil jakýkoliv pokus o to, aby ho protivník odzbrojil. A odzbrojovací techniky dostal Ben nepřetržitým nácvikem do krve. Ani si nevzpomínal, kolikrát mu zachránily život.

Chviličku si to promýšlel. Zvládne to?

Tohle jsou agenti americké vlády a je jich pět. To nedokážeš.

Váhal.

Do hajzlu s tím, běž do toho.

Ten pohyb netrval ani vteřinu: Popadl konec hlavně a prudce jím trhl Jonesovi do tváře. Oblá hrana ebenové rukojeti revolveru trefila agenta přímo do zubů, přerazila mu je a zajela mu až do pusy.

Jones zavřeštěl a ze rtů mu začala prýštit krev. Ben škubl zbraní zpátky, čímž ji Jonesovi vytrhl z prstů. Ten se svalil na záda na prašnou krajnici, svíjel se, držel si tvář a mezi prsty plival úlomky zubů.

Než mohl kdokoliv zareagovat, Ben sebou praštil k zemi. Několikrát se bleskurychle překulil stranou, popadl svou tašku, natáhl se ke klice dveří chrysleru, škubnutím je otevřel a rychle si za ně přidřepl, aby se jimi chránil jako štítem. Teprve v tomto okamžiku agenti sahali po zbraních.

Následovala zběsilá hromadná salva a do dveří se se zaduněním zaryla série kulek.

Ben natáhl úderník a chystal se palbu opětovat, potom ale zaváhal. Opravdu se do toho chce pouštět? Dostat se do přestřelky s vládními agenty znamenalo mnohem horší polízanici, než si původně představoval. Neměl zájem nikoho zranit, pokud nemusel.

Vnitřní hlas mu ale napovídal, že není zbytí. Jednoho agenta měl na mušce. S touhle zbraní nemělo cenu mířit tak, aby ho jen zranil. Kdyby chtěl trefit rameno, utrhne to tomu chlápkovi ruku a ztráta krve a šok ho stejně zabijí. Vystřelil mu proto přímo doprostřed těla. Zbraň třeskla a prudce kopla. Agent se skácel k zemi jako poražený strom.

Pět nábojů, tři už jsou pryč.

Ozvaly se další výstřely a do karosérie chryslera se zaryly další kulky. Ben se za prostřílenými dveřmi trochu napřímil. Žena na něj mířila pistolí. Měla ho přímo na mušce, jen stisknout spoušť.

Něco mu ale říkalo, že nevystřelí. A tak místo ní zastřelil agenta vedle ní. Jeho tělo dostalo zásahem kulky mohutnou zpětnou rotaci a rozpláclo se o jedno z velkých SUV.

Z černých chevroletů se vyhrnuli další dva agenti a sápali se po zbraních.

Čas vypadnout.

Ben naskočil do chrysleru a vrhl se do prostoru pro nohy. Otočil klíčkem, zařadil rychlost, jednou rukou chytil volant a druhou až k podlaze stiskl pedál plynu. Jeho rozměrný automobil sebou prudce trhl a vyrazil vpřed, kola se mu protáčela, otevřené dveře se kývaly sem a tam. Dvacet metrů řídil naslepo a ve spršce roztříštěného skla se krčil u podlahy, protože karosérii i okna provrtávaly kulky. Potom se zvedl do sedadla, aby Chrysler prudce kličkující ze strany na stranu zkrotil.

Agenti běželi zpátky k autům, žena pomáhala Jonesovi na nohy. Potom se kola černých SUV protočila v prachu a vozy vyrazily za ním.

Po křivolaké vedlejší silnici nikdo nejel, a Ben tak mohl využívat celou její šíři, řezal zatáčky doleva i doprava a vůz s měkkým odpružením je vybíral smykem. Z předního skla zbyla jen neprůhledná popraskaná pavučina a Ben hlavní revolveru roztříštěné sklo vymlátil. V autě rázem zaburácel silný nápor vzduchu. Před Benem se otevřela rovinka a ručička tachometru stoupala. Sto třicet. Sto čtyřicet pět.

Pořád se drželi přímo za ním. V revolveru mu zbýval poslední náboj. Nebyla to zbraň, kterou by mohl nabít za jízdy jako kterýkoliv moderní automat. Tahle zbraň byla lovecká – pro trpělivého člověka. Každá nábojnice se musela po jedné vyjmout a vyměnit za jinou, což mu teď bylo úplně k ničemu.

Třeskla rána a Ben se instinktivně přikrčil. Zásah utrhl vnější zrcátko a velkou část sloupku čelního skla, po němž zbyla jen změť kovu a plastu. Vrhl rychlý pohled přes rameno a spatřil, že jeden z agentů visí z okénka SUV, v ruce třímá opakovačku s krátkou tlustou hlavní a znovu míří. Vlasy a oblečení mu přitom vlály ve větru. Následoval další výstřel, Chrysler provrtala další série kulek a urvala kus sedadla spolujezdce.

Ben kličkoval ze strany na stranu a zároveň natáhl ruku s revolverem za sebe. Poslední rána. Vystřelil bez míření a zpětný náraz div že mu neutrhl ruku. Obří kulka proletěla zbytky zadního skla a zabořila se velkému chevroletu do masky. Ve zpětném zrcátku Ben zahlédl, jak SUV dostalo smyk, sklouzlo do strany a převrátilo se. Agent s brokovnicí vypadl z okénka a trosky vozu, úlomky a střepy se rozletěly po celé silnici. Druhý chevrolet zakličkoval, vraku se vyhnul a pokračoval ve stíhací jízdě.

Ben ujížděl jako nikdy předtím. Zaburácely další výstřely. Úzká silnice, kterou po obou stranách lemovaly stromy a keře, se vpředu stáčela. Do zatáčky se vřítil plnou rychlostí.

Přímo před ním se zjevil jakýsi stařík, který přes silnici převáděl mulu.

Ben instinktivně trhl volantem, auto vyletělo ze silnice a s rachotem zaplulo do křoví. Rozbitými okny jako kopí projelo několik větví a mohutné kodrcání, jak se Chrysler valil ze svahu, Bena málem vyhodilo ze sedadla.

Na chviličku si myslel, že už to zvládne a přežije.

Potom ale na poslední chvíli spatřil padlý kmen. Už se nedalo zareagovat.

Chrysler se pořád ještě řítil asi osmdesátkou, a když se do kmene zabořil, náraz Bena prudce vymrštil do nafukujícího se airbagu. Zadek auta se vznesl do vzduchu, kola se točila, motor burácel. Potom se převrátil přes příď a tvrdě se zbortil na střechu.

Ten úder Bena na okamžik omráčil. Zvonilo mu v uších a na rtech ucítil krev. Visel hlavou dolů napasovaný na volant a rameno mu drtila pomačkaná střecha.

Potom se ozvaly kroky a praskání větviček. Hlasy. A někdo křikl: „Támhle dole!“

Ben kopl do přístrojové desky, zapřel se o ni a začal se soukat zohýbaným okénkem ven. Nějak se mu podařilo otočit se a z trosek auta se vyškrábat. Potom ještě zalovil rukou v okénku, vytáhl svou tašku a prázdný Linebaugh. Nenabitá zbraň je pořád lepší než holé ruce.

Ocitl se v hustém mlází, všude kolem se jako ostnaté dráty plazily zamotané trnité šlahouny, a jak se snažil vstát, drásaly mu ruce a obličej. Když se jich zbavil, vrávoravě se postavil na nohy a udýchaně a s rozbušeným srdcem se kolem sebe rozhlédl. Ještě se po drtivém nárazu nezbavil otupělosti, ale teď se pokoušel znovu přimět mozek k soustředěné aktivitě. Výhled do všech směrů mu zahrazovaly stromy a keře. Skrz rostlinnou clonu za zády k němu pronikaly hlasy. Přehodil si tašku přes rameno a dal se do sprintu. Prodíral se křovisky a jako střela kličkoval úzkými mezírkami mezi stromy.

Prudce odhrnul nízkou větev a najednou před ním stál agent s pozdviženou zbraní. Ben ale nezpomalil, sklouzl k zemi a s pravou nohou vystrčenou před sebe sebou smýkl po hlíně. Chodidlem se agentovi trefil přímo na koleno a povalil ho. Pistole ráže devět milimetrů v agentově ruce vystřelila, ale rána šla vedle. To už Ben seděl na něm a rukojetí prázdného revolveru ho zasypával údery do hlavy. Agent na zemi ztratil vládu nad svým tělem, v rukou ale pořád svíral pistoli. Ben odhodil svůj lovecký revolver do křoví a vytrhl pistoli chlapovi z prstů. Měla plný zásobník. Nehezká černá ocel v ruce ho uklidnila.

Ozvěna výstřelu nesoucí se nad vrcholky stromů teď však upoutala pozornost ostatních. Podle přibližujících se hlasů a praskání a šustění keřů poznal, že se k němu stahují. Už nebyli daleko.

Dal se znovu do běhu. Zahučel do potoka a suchá červená zemina se mu pod nohama proměnila v kluzké bláto. Přeskákal přes kameny a za pomoci prstů, jimiž se musel zarýt do hlíny, se vyškrábal na protější břeh.

Les tady houstl. Ben šplhal přes popadané stromy a trnitým houštím, až se najednou listnatá bariéra rozestoupila a uviděl před sebou travnatý svah. Zamířil k němu, dál od hlasů pronásledovatelů. Pořád byla naděje, že unikne.

Bušení jeho srdce náhle zaniklo v ohlušujícím svistotu listů rotoru a zpoza pahorku vyrazila prudce nakloněná helikoptéra. Ve výšce pouhých šesti metrů od země se se skloněnou přídí a zádí vystrčenou vzhůru vrhla proti němu jako dravec. Vítr z listů rotoru mu rval vlasy a oblečení a v trávě rozfoukával široký kruh. Po obou stranách visel z otevřeného vrtulníku jeden pevně zaklíněný střelec s automatickou puškou a oba mířili na Bena. Do pruhu zeminy u Benových nohou se zaryla série kulek. Otočil se a vyrazil zpět. Mrštil sebou za hradbu tvořenou spadlým stromem, a když mu helikoptéra s burácením prolétávala nad hlavou, vypálil na ni v rychlém sledu tři dvojité salvy, které jí v pravidelné linii proděravěly černý trup. Poryvy větru z rotorů vířily prach, rvaly porost a Benovi vháněly slzy do očí. Vrtulník prudce změnil kurz, aby nenarazil do stromů, a naklonil se ke straně, aby nálet zopakoval.

Pistole ráže devět milimetrů se s helikoptérou a vojenskými puškami nemohla měřit, ale nic jiného Ben neměl. Zacílil na přibližující se stroj a vypustil dalších pět ran. Nic, vrtulník se neustále blížil. Střelci znovu pozvedli zbraně, aby zamířili. Ben na noze spatřil červenou tečku laserového zaměřovače a na poslední chvíli ucukl. Ještě než zaslechl výstřely, z kmene stromu vyletěla změť třísek. Zvedl se a běžel se skrýt do křoví. Těsně poté místo, kde původně ležel, rozbombardovaly kulky. Vrtulník Benovi znovu přeletěl nad hlavou. Běžel naslepo o život, skákal přes kameny a výmoly, dvakrát zakopl a málem se poroučel k zemi. Klestil si cestu mezi trnitými šlahouny, až měl ruce celé rozdrásané, ale potom už konečně dorazil na travnatou mýtinu.

Ale nebyl na ní sám. Cestu mu odřízli dva agenti. Stáli pět metrů od něj a řvali na něj, ať se ani nehne, a mířili mu přímo na hlavu – jeden pistolí, druhý brokovnicí ráže dvanáct.

Na chvíli jak Ben, tak oba agenti vyčkávali. Ben na ně nepřestával cílit pistolí, neustále přejížděl z jednoho na druhého.

V hlavě mu šrotovalo. Zastřel nejdřív toho s brokovnicí. Ten s pistolí nejspíš stihne vystřelit, ale na tuhle vzdálenost spíš mine jedna kulka než ničivá sprška broků z brokovnice s krátkou hlavní.

Ale stačilo pár vteřin a Benovy naděje se podstatně ztenčily, protože z křoví vylézali další agenti. Po pravé ruce na pozici tři hodiny se objevila váhavá agentka. Jones stál na desáté hodině. Další chlápek se potom objevil za prvními dvěma. Pět na jednoho. Mířili na něj ze všech stran – nedalo se nic dělat, nic dalšího nešlo vymyslet.

Odhodil pistoli a zvedl ruce nad hlavu.

Žena se na něj přes mušku zbraně mračila. Její pohled jako by se mu snažil říct, že útěkem si akorát přitížil. Zdálo se, že jí to není jedno. Nevěděl proč, ale nějak tušil, že by tu nejraději nebyla a že by byla nejraději, aby k téhle situaci nedošlo.

Jonesovi v rozbité zkrvavené tváři divoce plály oči. Vypravil ze sebe zkomolený rozkaz, na který Bena dva agenti popadli za ruce a mrštili jím na zem do listí. Potom na zápěstích ucítil řezavé sevření stahovací pásky, čísi koleno v zádech a tvrdou ocel zbraně přitisknuté k lebce. Následovalo ostré bodnutí – někdo do něj vrazil injekci.

„Teď si na chvíli pospíš, hajzle jeden,“ uslyšel, jak Jones mumlá rozmlácenými ústy.

Potom už se propadl do černočerné hlubiny a z hlasů kolem zůstala jen vzdálená ozvěna, až úplně odumřely.

37

Zdálo se mu, že se tím mlžným vesmírem nesouvislých snů a nočních můr musel vznášet snad tisíc let, až mu jeho spánek přerušily hlasy. S trhnutím se probudil a napřímil se. Nejdříve ze všeho si uvědomil, že leží roztažený na holé matraci v rohu špinavé místnosti. Potom si všiml, že má zápěstí připoutaná ke zdi. Pohlédl na ocelová pouta, jež se mu zařezávala do kůže. Zrakem objel dráhu dlouhého řetězu od levého zápěstí vzhůru po podobanou zeď, kolem bytelné kovové trubky a zase zpátky dolů k pravému zápěstí. Zatahal za řetěz, ale trubka držela pevně.

Jeho hodinky ukazovaly dvacet hodin šestatřicet minut. Od okamžiku, kdy ho dopadli, uplynulo pět a půl hodiny. Kde se to sakra ocitl?

Pomalu se mu vracela schopnost jasně uvažovat a začal se orientovat. Jeho vězení vypadalo jako nějaký starý mrazicí box na maso – žádná okna, jen jednodílné dveře z nýtovaného hliníkového plechu. Ale jako skladovací prostor se místnost už dávno nepoužívala. Na podlaze se usadila silná vrstva prachu, ze stěn visely pavučiny. Zapáchalo to tu zatuchlinou a myšinou jako v dlouhé roky nepoužívané budově.

Hlasy zvenčí sílily. Ozvaly se kroky a v proužku světla pod kovovými dveřmi se objevily stíny. V zámku to zarachotilo, dveře se s kovovým rámusem otevřely a do místnosti napochodovali dva vysocí chlápci. Jeden z nich byl hubený a šlachovitý a měl žilnaté ruce, které vypadaly jako pařáty, a šedivějící vlasy s vojenským sestřihem. Druhý Benovi připadal jako zkrachovalý vzpěrač, který se stejně intenzivně jako posilování věnoval cheeseburgerům – na svalnatém, ale vypaseném těle mu seděla malinká plešatá hlava s černou kozí bradkou. Mohl vážit mezi sto třiceti až sto čtyřiceti kilogramy.

Oba přišli v tmavých oblecích a bílých košilích a kolem krku měli uvázánu tmavou kravatu. Ten šlachovitý si od Bena zachoval několikametrový odstup a namířil mu na hlavu pistoli, zatímco svalovec k Benovi přistoupil blíž, opatrně se shýbl a odepjal mu levé pouto.

„Pokojová služba je tady příšerná,“ promluvil Ben.

Tlouštík se nepatrně uculil. Beze slova Benovi hrubě seškubl pouto ze zápěstí a mezerou mezi zdí a trubkou ho přetáhl na konec řetězu.

Ben si oba měřil pohledem. Postupovali bryskně, zkušeně, profesionálně. Když se mu teď uvolnily ruce, na okamžik byl v pokušení na ně zaútočit. Tlusťocha – který u Bena stál dost blízko na to, aby mu ucítil z dechu, že jedl něco mastného – by bez problémů zvládl. Ale podle toho, jak na něj ten šlachovitý soustředěně mířil a v bílých prstech třímal černou ocel, Ben věděl, že každý pohyb, který by udělal, by byl zároveň jeho pohybem posledním.

Svalnatec popadl Benovo volné zápěstí a zacvakl mu na něj bolestivě těsný náramek. Potom natáhl ruku, sevřel do dlaně pořádný kus Benovy košile a škubl jím, aby ho postavil na nohy.

„Běž,“ přikázal mu hlubokým hlasem. Ben mu pohlédl do očí a spatřil v nich prázdný výraz. „Běž,“ zopakoval tlusťoch a mohutnou tlapou ho popostrčil.

S pistolí v zádech vyšel Ben z místnosti, rozhlédl se a uviděl kolem sebe průmyslové kuchyňské zařízení. Stejně jako mrazicí box byla i kuchyně zanedbaná a vypadala opuštěně. V rozích se vršily pytle s odpadky, které už dávno roztrhaly krysy a myši, po zaprášených dlaždicích se válelo smetí. Další nepořádek se nakupil na pracovních plochách a ve dřezech, které roky neviděly vodu. Do starého plesnivého prkénka byl zabodnutý nůž.

Byli v nějaké restauraci nebo hotelu. Ať už to bylo cokoliv, provoz v tomhle podniku skončil už dávno, hodně dávno. Ve vzduchu byl cítit chlad, který nešel jen z vlhkých zdí. Kde to je?

Jeho dva strážci ho kuchyní dostrkali a dosmýkali ke dvoukřídlým dveřím, které vedly do potemnělé chodby. V šeru rozeznal ocelové dveře starého servisního výtahu. Svalovec šťouchl do tlačítka na stěně, dveře se uprostřed rozestoupily a hladce se otevřely. Ben v zádech znovu ucítil tlak hlavně a nastoupil.

Ve výtahu byl stejně jako v kuchyni cítit zápach tlení. Udělal tři kroky do kouta, obrátil se a opřel se zády o stěnu. Šlachovitý chlapík mu z protější strany výtahu stále mířil pistolí do obličeje. Potom nastoupil i svalovec a podlaha výtahu zavibrovala pod jeho vahou. Stiskl tlačítko, výtah zasvištěl a zarachotil jim pod nohama. Nikdo nemluvil. Potom se dveře otevřely v přízemí a strážci Bena vystrkali do další chodby. Stěny tu byly poseté skvrnami černé plísně a příšerně, ještě silněji než předtím, to tu páchlo po myších a krysách.

„Pokračuj,“ nabádal ho vazoun, který šel vpředu. Ben, pobízený zezadu zbraní, pomalu kráčel za ním a všímal si okolí. Dovedli ho ke druhému výtahu, vyvezli ho do prvního patra a pokračovali další ošuntělou chodbou. Prošli kolem několikerých dveří vedoucích do starých hotelových pokojů. Na dveřích visela mosazná čísla, tak zašlá, že úplně zčernala. Svalovec zastavil před pokojem číslo třicet šest a zaklepal. Zevnitř se ozval hlas, potom Ben zaslechl kroky a dveře se otevřely.

Objevil se v nich vytáhlý muž s ulízanými vlasy.

„Vás já znám,“ prohodil Ben. „Co vaše zuby?“

Jones se nasupil a odhalil vytlučený chrup. „Dovnitř s ním,“ rozkázal Benově eskortě. Huhňal a nebylo mu pořádně rozumět, protože měl oteklá ústa. Dvojka strážců Bena dostrkala do pokoje a vrazila ho do křesla. Seděl klidně, přes klín mu ležel řetěz.

Dostal se do provizorní kanceláře – holé místnosti, jejíž veškeré zařízení se skládalo z několika židlí a křesel, laciného pracovního stolu a stolku s DVD přehrávačem a obrazovkou. Předpokládal, že kvůli tomu, aby mu pustili film, ho sem nepřivedli.

Jones zavřel dveře a s nenávistným výrazem v očích přešel doprostřed místnosti. Nepřestával si přitom třít rty a čelist. Druhého člověka, který tu seděl za stolem a téměř žoviálně se usmíval a cenil bílý chrup, Ben neznal. Mohlo mu táhnout na čtyřicet, měl štíhlou, byť nevysokou postavu, drahý oblek a křiklavě zrzavou kštici. Na zápěstí mu seděly masivní zlaté hodinky osázené diamanty. Působil dojmem inteligentního člověka, který si autoritu nemusí vynucovat brutalitou, ale je více než zvyklý udílet rozkazy. Člověka, který je vždy o krůček vepředu, který má všechno důkladně promyšleno předem. Člověka mimořádně nebezpečného.

„Máte to tu pěkné,“ promluvil Ben.

Muž nasadil ještě zářivější úsměv. „Vážně, myslíte?“ Hovořil zastřeným hlasem a hodně přitom gestikuloval. „To asi že jste Brit nebo tak něco. Já si osobně myslím, že je to tady pěkná díra. Nechce se mi věřit, kolik mě to stojí. Až tady skončím, odletím zase těch sto třicet kilometrů zpátky do civilizace.“

„Vy toho teda namluvíte,“ podotkl Ben.

„Vy budete mluvit taky,“ zareagoval muž a jeho úsměv trochu uvadl.

„Myslím, že se neznáme.“

„Jmenuju se Slater. Tady s agentem Jonesem jste se myslím už seznámil.“ Slater vytáhl z kapsy tenkou čokoládovou tyčinku a začal ji rozbalovat. „Máte rád čokoládu, pane Hope?“

Ben zavrtěl hlavou. „A myslím, že byste ji neměl nabízet ani Jonesovi. Jeho zubařovi by se to nelíbilo.“

Jones po něm vrhl nevraživý pohled. Slater se usmál. „Dobrá, legraci mám rád, ale od toho tu nejsem. Neztěžujte nám to. Věřte mi, bude to mnohem příjemnější, když s náma nebudete vorat.“

„Ze mě toho moc nedostanete,“ prohlásil Ben.

„Já myslím, že jo,“ odpověděl Slater. „Majore.“

„Já nejsem major, ale student teologie.“

„To určitě,“ uchechtl se Slater. „Takže ten Benedikt Hope v databázi CIA, co na člověka vyskočí na obrazovce a vypadá v obličeji úplně jako vy, bude určitě někdo jiný.“

„Je to tak,“ trval na svém Ben. „Teď jsem pouhý student teologie.“

„Obyčejný sluha boží.“

„Snažil jsem se o to,“ odvětil Ben. „Ale připletli jste se do toho vy.“

„A s Claytonem Cleaverem jste se taky bavil o teologii?“

„Dalo by se to tak říct.“

Slater náhle zvážněl. „Z jakého důvodu spolupracujete se Zoë Bradburyovou?“

„Jste úplně mimo. Já s ní nespolupracuju, já ji hledám. Ale ani ji pořádně neznám. Ještě před osmi dny bych ji ani nepoznal na ulici.“

„Takže dva chlápci z SAS letí až na nějaký řecký ostrov, aby našli někoho, koho sotva znají – jen tak.“

Ben pokrčil rameny. Nebyl důvod lhát. „Jak jsem řekl, jsem student. A její otec je jedním z mých kantorů. Poté co zmizela, požádal mě, abych se vypravil na Korfu a vypátral ji. Já jsem to ale odmítl a místo sebe jsem poslal dlouholetého kolegu, který si potřeboval přivydělat. Když se potom dostal do potíží, vydal jsem se mu na pomoc.“

„To je všechno?“

„To je všechno.“ Ben se na Slatera přísně podíval. „A potom ho někdo vyhodil do povětří. Myslel jsem si, že to byl Clayton Cleaver, proto jsem si ho našel, abych si s ním promluvil. Ale mýlil jsem se. A teď zastávám jinou teorii. Myslím, že Charlieho jste zabili vy, stejně jako jste zavraždili Nikose Karapiperise a všechny ty další nevinné lidi, protože potřebujete zjistit, kam Zoë odložila zbytek těch ostrak, kterými vydírala Cleavera.“ Odmlčel se. „Takže teď když jsem vám odpověděl, odpovězte zase vy mně: Na co ta ostraka potřebujete? Proč tohle všechno děláte? To se CIA zničehonic dala na náboženství?“

„To není vaše starost,“ odsekl Slater.

„Když jste od ní něco potřebovali, možná jste se nejdřív měli zkusit zeptat jí, než jste ji zabili.“

Slater svraštil rty. „Proč myslíte, že jsme ji zabili?“

„Kdyby byla naživu, nepotřebovali byste mě, abych vám všechno tohle vykládal.“

„Ona ale naživu je,“ opáčil Slater. „A nejen to. Dokonce je přímo tady. Brzy ji uvidíte.“

Ben usilovně přemýšlel. Je naživu. Ještě existuje naděje. Hlavou mu vířily nejrůznější možnosti, ale před Slaterem na sobě nedal znát, o čem uvažuje. „Držíte ji dva týdny a nedokážete ji přinutit mluvit? Myslel jsem, že jste drsňáci.“

Jones na něj ukázal prstem. „Všechno nám to pěkně povíš ty, hajzle jeden.“

„Neměl byste si tu pusu moc otvírat, Jonesi,“ reagoval Ben. „Ani předtím to nebyla nejúchvatnější podívaná, ale teď když jsem vám vytloukl zuby, fakt z toho bolí oči.“ Obrátil se ke Slaterovi. „Myslím, že už to chápu. Ona nic neví, že ne?“

Slater ho jen nezúčastněně pozoroval a chroupal čokoládu.

„Skútr, který si najala na Korfu, zmizel ve stejný den jako ona,“ pokračoval Ben. „Takže zřejmě jela ke Karapiperisovi a vy jste se ji cestou pokusili dopadnout. Experti jako tady Jones. Asi jste ji vystrašili, zpanikařila a nabourala, a proto z ní nemůžete nic dostat – nic si nepamatuje. Nejspíš se praštila do hlavy a ztratila paměť. A vy máte nahnáno, že si nevzpomene. V podstatě jste v pytli.“

Slater založil ruce. „Jste mimořádně chytrý muž, o tom není sporu. Skoda, že jsme vám nenašli místo v našem týmu.“

„Chytřejší než vy,“ poznamenal Ben. „I tlupa opic by si vedla líp. Ale tak to chodí, když si na špinavou práci najmete stupidního lempla, jako je Jones.“

„Člověk ve vaší situaci by se měl snažit mi vyhovět,“ řekl Slater. „A to se neděje.“

„Ještě jsem ani nezačal,“ odpověděl Ben. „Ztrácíte se mnou čas. I kdybych to, co potřebujete, věděl, neřekl bych vám to.“

„I chytrý člověk se může dostat do průseru a vy jste v něm až po uši. Taky se v něm můžete utopit. Především jste zastřelil dva policajty.“

„To byl Jones,“ odvětil Ben. „To on je ten tvrďas.“

„Máme spoustu svědků, kteří viděli, jak jste je chladnokrevně zastřelil vy,“ prohlásil Slater. „A potom tu máme ty dva nezvěstné agenty v Řecku. Na to bych taky tipoval vás.“

Ben neodpověděl.

Slater se zazubil. „Vy si nepamatujete? Taky jste to schytal do hlavy? Schválně jestli vám tohle osvěží paměť.“ Pokynul Jonesovi a ten namířil dálkové ovládání na monitor na stole. Jeho plochá obrazovka ožila a výjev, který se na ní odehrával, Ben okamžitě poznal. Šlo o vysoce kvalitní záběr, na němž s Charliem seděl u stolku v kavárně na Korfu. Zvuk byl vypnutý.

Slater nechal video několik vteřin běžet a Ben sledoval sám sebe, jak posedává na židli, zatímco Charlie mu vypráví, co se událo. Potom kolem proběhl ten kluk s míčem a o několik okamžiků později už Ben sledoval, jak vyskakuje a vbíhá do silnice, aby dítě zachránil před blížící se dodávkou. Charlie byl na nohou. Bylo to jen okamžik předtím, než došlo k výbuchu.

„Dobře, pochopil jsem,“ řekl Ben. Nechtěl si tu chvíli připomínat – v uplynulých několika dnech si ji v hlavě přehrál mockrát.

Jones stáhl rty a schoval roztříštěné zuby. Znovu namířil dálkové ovládání na obrazovku a palcem prudce klepl na pauzu zrovna v okamžiku, kdy tlaková vlna rozmetala zahrádku kavárny, zasáhla Charlieho a roztrhala jeho tělo na krvavé kusy.

Ben na výjev upřeně hleděl. Viděl teď výbuch úplně jinak – když bomba explodovala, nacházel se zrovna na druhé straně silnice v zákrytu za dodávkou a tvář tiskl k zemi, takže skoro nic nespatřil.

Tento záběr byl pořízen z úplně jiného úhlu. Ukazoval směr výbuchu a prozrazoval Benovi, kde přesně byla bomba nastražena. Hlavou mu začaly vířit vzpomínky. Upamatoval se na kluka s míčem, na muže s laptopem u vedlejšího stolu a na to, jak klukovi vynadal. A hlavně si vzpomněl na zlý výraz v mužových očích.

Na tu tvář už nemohl nikdy zapomenout. Obzvlášť ne teď.

Předtím si nevšiml, že když byli s Charliem zabráni do rozhovoru, muž se vytratil. Tak to v kavárnách chodí – lidé dopijí a vytrousí se pryč. Každý stolek je světem sám o sobě, na tom není nic divného. Ale teď si říkal, že si ho měl více všímat. Na znehybněném záběru spatřil pod prázdným stolkem rozmazanou tmavou skvrnu – brašnu na notebook, zachycenou přesně v okamžiku, kdy se trhá na kusy a vyvrhuje ze svých útrob na zahrádku kavárny oheň a smrt.

Ben se odvrátil od monitoru a nekompromisně se zadíval nejprve na Slatera, potom na Jonese. „Takže jsem měl pravdu. To vy jste tu bombu nastražili.“

Slater zamával rukou ve vzduchu. „Já jsem byznysmen, já bomby nenastražuju. Akorát za to platím jiným.“

„Tahle nahrávka je to poslední, co mi moji agenti poslali, než se po nich slehla zem,“ vysvětloval Jones. „Co jsi s nimi udělal?“

„Jsou mrtví, oba leží zahrabaní na pláži,“ odpověděl Ben. „Když budete dost rychlí, možná je tam ještě najdete, než je spořádají krabi.“

Slater se usmál. „Takže jste se rozhodl mluvit pravdu.“

„Jo, a ještě něco vám řeknu,“ doplnil Ben. „Brzy zabiju i vás.“

„Opravdu?“

„Jo. Tak to bude. A Jonese taky. Měli byste si připravit hrobečky.“

Rozhostilo se ticho. Slater zbledl a zakryl to nervózním uchechtnutím. „Doufal jsem, že se budete chovat rozumně. Tímhle si situaci nijak neulehčujete.“

„Ukázali jste mi tváře,“ uvažoval Ben, „tak byste mě odsud stejně živého nepustili. Takže i kdybych věděl, kde ta ostraka jsou

– a já to nevím –, tak bych vám tu radost neudělal.“

Slater odhodil prázdný obal od čokolády do koše. „Tak fajn. Ale jsou rychlé a bezbolestné způsoby umírání, a pak se dá taky umírat pomalu a prožívat přitom příšerná muka.“

„Ještě si budu muset rozmyslet, který způsob si zasloužíte,“ pravil Ben.

Slater si povzdechl. „Bože můj, vy jste ale tvrdohlavec. Dobrá, tak já vám ukážu ještě něco jiného.“ Znovu pokynul Jonesovi, agent stiskl další tlačítko a zevnitř DVD přehrávače se ozvalo praskání a vrčení, jak se vyměňoval jeden disk za druhý. Obrazovka na chvíli zůstala prázdná a potom se na ní objevil další výjev – záběr zblízka na vyzáblého, zničeného muže v umouněné bojové uniformě. Stál v odporné cele nebo v kleci a držel se mříží. Do obličeje mu svítilo jasné světlo a odhalovalo jeho čerstvé lesklé rány a modřiny na čelisti a na tváři a opuchlé namodralé oko.

„To, co vidíte, pochází z tajných archivů CIA,“ vysvětloval Slater. „Není třeba vědět, o co jde. Je to obehraná písnička. Řekněme, že tenhle chlápek se dostal k jistým informacím a ti ostatní je z něho chtějí dostat. Je to drsňák jako vy. Vydržel nejrůznější mučení. Až tam bude větší záběr, můžete přibližně rozeznat, že má krev na nohou – to mu vytrhali nehty. Už to přijde. Vidíte?“

Zatímco Ben sledoval video, Slater vstal a prošel kolem něj. „Víte, já jsem byrokrat,“ prohlásil Slater. „Přiznávám. Chci od lidí slyšet pravdu, ale nejsem typ člověka, který by snášel krev a násilí – alespoň ne zblízka,“

„Zato když jenom stačí zatelefonovat, je to něco jiného, co?“

Slater jeho poznámku ponechal bez povšimnutí. „Mohl bych vás nechat rozmlátit na kaši,“ sykl. „Mohl bych vám nechat uříznout prsty a uši, ufiknout vám koule, usmažit vás elektřinou, ponořit vás do kádě, pověsit vás za palce a podobné nechutnosti. Se svojí minulostí si to určitě dokážete dobře představit. Ale to je spíš Jonesův styl. Já osobně se radši doberu toho, co chci, bez zbytečných hnusáren. Rád postupuju čistě a věcně. A když už musím nechat někoho zřídit…“ Slater se usmál. „No, koukejte se na tohohle.“

Ben sledoval video. Zatímco Slater mluvil, vězně na obrazovce stráže v neoznačených uniformách zatlačili do křesla, potom přišel do záběru třetí a vrazil mu do krku injekci, prudce stlačil píst a jehlu zase vytrhl, až vězni z rány vystříkla krev.

Slater si sáhl do kapsy saka, vytáhl malou jantarovou lahvičku a s bouchnutím ji položil na stůl. Potom zalovil v druhé kapse a vyndal malé kožené pouzdro. Rozepnul ho a rozložil na stole vedle lahvičky. V pouzdře spočívala injekční stříkačka. „Víte, na co tohle je?“

Ben se rozhlédl po stole. „Jo, vím. Ale myslel jsem, že Jones nechce, aby někdo rozebíral, jak na tom zdravotně je.“

„Vy jste vážně vtipálek. Takže víte, o co jde.“

„Slyšel jsem o tom.“

„To jsem si myslel. Nejlepší svého druhu. Prvotřídní kvalita. Těžko k sehnání. Ten dobrotivý doktor, který nám to obstaral, mezi nás bohužel nepřijde.“ Slater gestem ukázal směrem k obrazovce. „Tenhle chlapík byl jako vy. Trval na tom, že to, co potřebují, neví. Panečku, jak ten si byl jistý sám sebou. A jak se potom pěkně rozezpíval. Stačila jediná dávka. Do hodiny jim vyzvonil úplně všechno, i to, co nevěděl. Úžasné. A víte co? Ani mu potom nemuseli prohnat kulku hlavou, protože koukněte, co se stalo.“

Jones znovu stiskl dálkové ovládání – třikrát za sebou. Obraz se osminásobně zrychlil a najednou se proměnil: následoval záběr z nového úhlu a s jiným osvětlením. Byl na něm tentýž muž, ale jako zcela vyměněný. Už to nebyl ten vyděšený, zmlácený zajatec, ale blábolící a ječící šílenec lomcující mřížemi své klece, jemuž se v očích zračil pomatený výraz, cenil zuby a u úst se mu tvořila pěna. Jako by se ocitl na jiné planetě.

„Totální pominutí smyslů,“ konstatoval Slater. „Je to tentýž chlap, jen o šest hodin později. Tohle s vámi udělá ten sajrajt. Má to nevratné, trvalé účinky. Někdy se dostaví asi tak do hodiny, u odolnějších jedinců to může začít působit mnohem později, ale nakonec takhle zblbnou všichni. Těžká psychóza až do smrti. Chápete?“

Jones se usmál. Zastavil obraz, odložil dálkové ovládání a spokojeně založil ruce.

„Chápu,“ přisvědčil Ben.

„To je dobře. Protože bych rád, abyste o tom popřemýšlel.“

„Uvažujete, že mi taky namícháte koktejl?“

„Nic míchat nebudu, dostanete pěkně neředěnou dávku,“ odvětil Slater. „Ale ještě ne. Řeknu vám, jak to uděláme.“ Pohlédl na hodinky. „Teď máme chvíli po deváté. Dávám vám čas do deseti, abyste si rozmyslel, co mi povíte. Potom se znovu setkáte s vaší přítelkyní Bradburyovou a můžete sledovat, jak do ní to sérum napumpujeme. Uvidíme, co nám poví. Můžete taky poslouchat, bude to legrace. A až potom ráno dorazím, nechám vás kouknout

– než přijde řada na vás –, co to s ní udělalo,“ usmál se Slater. „A zatímco já budu daleko odsud popíjet archivní šampaňské, vy budete trčet v přízemí ve své cele a užívat si poslední hodiny duševního zdraví. Zanedlouho poté už budete řvát jako zvíře v kleci a já podepíšu papír, kterým vás předám do státního blázince. Tam budete zbytek svého bídného života mlátit hlavou do vypolstrované zdi.“

„Proč mrhat penězi daňových poplatníků?“ ozval se Jones. „Měli bysme toho pomatenýho hajzla vyklopit v nějaké postranní uličce.“

„Zajímavý nápad,“ prohlásil zamyšleně Slater. „A teď už dost řečí. Jonesi, zavolejte svoje lidi.“

Jones otevřel dveře. Dva muži, kteří sem Bena dopravili výtahem, stáli na chodbě. „Odveďte to hovado zpátky a strčte ho zase pod zámek,“ zavelel. Ukázal na vazouna. „Boytere, vy budete hlídkovat u jeho dveří. McKenzie, vy se sem co nejrychleji vrátíte.“

„Máte jednu hodinu,“ připomněl Slater Benovi.

Boyter popadl Bena za paži. „Tak pojď, ty pitomečku.“

Ben vstal, setřásl Boyterovy baculaté ruce a vykročil ke dveřím. Potom se ještě zastavil, obrátil se ke Slaterovi a zahleděl se mu do očí. „Nezapomeňte, co jsem vám předtím slíbil,“ pravil tlumeným hlasem. Potom odešel.

Jones se samolibým úsměškem sledoval, jak Boyter s McKenziem ženou zajatce chodbou k výtahu. Otočil se na Slatera, který teď jako by ztratil trochu z té rozvahy, jíž oplýval ještě před krátkou chvílí.

„Nedělejte si starosti,“ poznamenal Jones. „Po tom už je veta.“

38

Slater přecházel z místa na místo, Jones kouřil. Uplynulo pět minut, potom deset.

„Dejte si oraz,“ uklidňoval ho Jones.

„Oraz? Něco takového já neznám,“ Slater pohlédl na hodinky. „Ty cigarety páchnou. Co tomu vašemu McKenziemu tak trvá? Říkal jste mu přece, aby se okamžitě vrátil.“

„Hned tu bude,“ chlácholil ho dál Jones. „Nejspíš si jenom odskočil.“

Slater zavrtěl hlavou. Rysy v obličeji měl napjaté a rukou si prohrábl vlasy. „Něco se děje, cítím to.“

„Jste blázen. Hope je zamčený na sedm západů.“

„V tom případě se o tom chci přesvědčit na vlastní oči. Mám takové neblahé tušení.“

„Vy a vaše tušení,“ zabručel Jones. „Tak jo, pojďte.“

„Jenom s vámi tam nejdu. Kolik lidí tu v baráku máme?“

„Kromě mě ještě asi desítku agentů. Nechcete snad říct, že…“

„Přesně to chci říct. Nechte dva, aby hlídali Bradburyovou, a zbytek půjde se mnou.“

Jones hlasitě zaprotestoval, ale Slater trval na svém. Jones vzal do ruky vysílačku a ohlásil do ní: „Fioranteová k Jorgensenovi, budete hlídat zajatkyni. Všichni ostatní okamžitě ke mně do kanceláře.“

Během dvou minut se na chodbě před dveřmi shromáždilo sedm agentů. Slater opatrně vyšel ze dveří. Podrážděný Jones vykročil jako první.

„Výtahem ne,“ ozval se Slater. „Půjdeme po schodech.“

„Mám takový pocit, že vám ten chlap pocuchal nervy,“ ušklíbl se pohrdlivě Jones. „Jste pěkně vyjukanej.“

„Nejsem vyjukaný, jen opatrný,“ ohradil se Slater. „A prozíravý.“

Sestoupili o patro níž, prošli špinavým vestibulem a seběhli ještě jedno rameno schodiště vedoucího ke kuchyni.

„Vytáhněte zbraně,“ zašeptal Slater.

„Vy jste zešílel,“ namítl znovu Jones. „Není…“

Rozrazil dvoukřídlé dveře do kuchyně, strnul a svěsil čelist. „A do prdele.“

„Já vám to říkal,“ zamumlal Slater.

„Co se tady do hajzlu stalo?“

Slater na něj pohlédl úkosem. „Myslím, že je to dost jasné, nebo ne?“

Kuchyně byla celá rozmlácená, uprostřed leželi mrtví Boyter a McKenzie a v obřích kalužích krve, která se pomalu rozlévala po podlaze, se odráželo světlo neonových zářivek.

Slater si chvíli zkoumavě prohlížel Boytera a lámal si hlavu, co za podivný kruhový předmět to agentovi trčí ze spánku. A potom mu to došlo. Měl tam hluboko zaraženou ulomenou stopku sklenky na víno. Šikmo od něj ležel jeho kolega McKenzie. Byl modrý v obličeji, jazyk měl vyplazený a kolem krku fialový šrám od toho, jak byl udušen ocelovým řetězem. Na podlaze ležela i odemčená pouta a vedle nich drobný klíček. Muži měli rozhalená saka a pouzdra na pistoli prázdná.

Slater a Jones na sebe zůstali civět. „Hope upláchl a je někde v baráku,“ vydechl Jones.

„To teda jo. A vy ho dopadnete.“

„Najdeme ho,“ přisvědčil Jones.

„To byste měl. Vám utekl. Jestli ho nečapnete, jste mrtvý muž, rozumíme si?“

„My ho najdeme,“ zopakoval Jones. „Vraťte se klidně do kanceláře.“

„Ani náhodou, já odsud padám. Tady pro mě není bezpečno.“

„Není tu bezpečno pro nikoho.“

„Jenže vy jste nahraditelní, já ne.“ Slater střelil prstem po třech agentech: „Vy, vy a vy. Okamžitě mě doprovodíte odsud.“ Vykročil, potom se zastavil a otočil se. „A, Jonesi?“

„Co?“

„Dostaňte ho živého. Jasné?“

„Rozumím,“ přitakal Jones.

Slater téměř vystřelil vestibulem pryč a tři agenti s vytaženými zbraněmi následovali v těsném závěsu za ním. Trhnutím otevřel vstupní dveře, v panickém spěchu opustil budovu a běžel k elegantnímu vrtulníku, který seděl uprostřed parkoviště. Když si ho všiml pilot, odložil termosku s kávou a nastartoval motor. Vrtule se pomalu začala roztáčet a to už se Slater dral do dveří. O několik minut později už z něj zbyla jen rychle se rozplývající skvrnka nad vrcholky stromů.

Když Slater zmizel, Jones kolem sebe shromáždil své agenty. „Tak jo, lidi, máme proti sobě jen jednoho chlapa. McKenzie a Boyter už to mají za sebou, ale pořád nás je v baráku ještě deset.“ Vzal do ruky vysílačku. „Jorgensene, jste pořád na místě?“

„Přesně tam, kam jste mě poslal,“ zaznělo Jonesovi do ucha.

„Fioranteová je s vámi?“

„Ano, pane.“

Jones přikývl a pistolí zagestikuloval ke svému týmu. „Cashi, Muntzi, vy půjdete do nejvyššího patra a přidáte se k nim. Hope tam bude mít namířeno.“ Ušklíbl se. „Chce zachránit tu holku.“ Chvatně se rozhlédl kolem sebe a zvažoval taktiku. Nebyla šance, že by Hope pronikl přes čtyři lidi u dveří. A dvě skupinky po třech mohly zatím pročesat celou budovu a odříznout mu cestu. „Bender a Simmons půjdou se mnou. Kimble, Davis a Austin si vezmou na starost levou stranu baráku. A držte se u sebe. Jakmile ho uvidíte, sejměte ho. Na to, abysme ho nechali naživu, je moc nebezpečný.“

„Slater nařídil, abychom ho nezabíjeli,“ namítl Austin.

„Je mi u prdele, co řekl Slater.“ Jones si jazykem přejel zuby a ucítil jejich ostré hrany, které mu nedávaly na Bena zapomenout.

„Do deseti minut chci mít toho sviňáka bradou vzhůru. Jdeme.“

39

Benovi bylo dvou mrtvých mužů skoro líto. Ať už byli zvyklí čelit komukoliv, byli moc pomalí. Nečekali to.

Nechal je ležet tam, kde se skáceli na zem. Ve vazounově kapse našel klíč a oběma odebral beretty s tlumičem, které měli u sebe. Obě plně nabité. Ben si pro sebe pokýval hlavou, jednu pistoli si strčil do kapsy na pravém boku a druhou do zadní kapsy. Chvatně se rozhlédl po kuchyni a ze starého prkénka vytrhl nůž. Měl zubatou čepel z nerezové oceli, pořád ještě ostrou. Opatrně si ho zasunul za opasek.

Už vymyslel, kudy upláchne. Přešel k čtvercovému příklopu ve zdi a trhl zasunovacími kovovými dvířky směrem vzhůru. Za nimi se objevil kuchyňský výtah – otvor o velikosti přibližně čtvrt metru čtverečního. Vedle něj byl na stěně zaprášený panel se třemi umělohmotnými tlačítky – dvě z nich ve tvaru šipky, jedna ukazovala nahoru, druhá dolů; třetí, prostřední, na sobě mělo vybledlým písmem napsáno ‚STOP‘.

Doufal, že po všech těch letech bude výtah ještě fungovat. Dlaní stiskl šipku nahoru, po níž následovalo zacvakání a výtah sebou trhl o pár centimetrů vzhůru. Ben stiskl tlačítko ‚STOP‘.

Není to špatné, pomyslel si. Výtah byl veliký tak akorát na to, aby se dokázal nasoukat dovnitř. Páchlo to v něm starou mastnotou, vlhkostí a myšími bobky. Vytáhl ruku ven, nahmatal šipku nahoru a stiskl ji. Výtah pod ním poskočil a začal stoupat. Rychle stáhl ruku dovnitř, aby mu ji neurazila klesající stěna, ještě na okamžik zahlédl zdivo a potom už se výtah ponořil do temnoty. Při stoupání rachotil a otřásal se. Ve tmě Ben vzal do ruky jednu z pistolí a znovu ji překontroloval. Nedalo se předvídat, na co nahoře narazí.

Někde nad hlavou mu něco zaskřípalo, jako by se měly přetrhnout kabely. V očekávání pádu zatnul svaly, ale nic se nestalo. Výtah zadrnčel a zastavil. Ben vystrčil ruku a jemně zatlačil. Dvoukřídlé dveře, tvořící čtverec o velikosti čtvrt metru čtverečního, se rozevřely. Měl správný odhad – ocitl se v hotelovém baru v malém obslužném prostoru přímo za pultem. S vděkem, že může opustit ten klaustrofobní prostor, se vytáhl ven a skrčil se na zaprášené podlaze za starým barem.

Počítal, že se dostal do přízemí. Kde asi drží Zoë? Nahoře v jednom z pokojů? Jenom neurčitě hádal, ale žádný jiný záchytný bod neměl. Alespoň už se blížil k cíli – v cestě už mu stála jen nějaká desítka zbraní. O ně se může začít starat, až na ně narazí.

Odcvakl pojistku na pistoli a neslyšně se vyplížil z barových dvířek. Pistolí přitom přejížděl zleva doprava, opatrně se posunoval potemnělou chodbou a přes hledí ji prozkoumával. Držel se ve stínu, těsně u zdi, a usilovně se soustředil. Zbraň držel před sebou. Využíval teď své schopnosti pohybovat se naprosto neslyšně a nenápadně, kvůli níž se u svého starého pluku stal legendou. Slyšel, jak někdo běží vestibulem. Také se odtamtud nesly hlasy. Rozdělili se, aby ho vypátrali – snad na dvojčlenné nebo tříčlenné skupinky. A nejspíš minimálně dva týmy zbývajících agentů byly přiděleny, aby strážily Zoëin pokoj.

Chodba před Benem zahýbala do písmene „L“ a ústila do širší haly, z níž na obou stranách vedly dveře do jednotlivých pokojů. Jedny z nich byly pootevřené a na chodbu jimi dopadal proud světla, v němž se mihotala zrníčka prachu – určitě bývalá televizní místnost.

Ben ztuhl. Někdo se blížil z druhého směru – přibíhali tři muži. Ben se stáhl do stínu; světlo proudící z otevřených dveří vytvářelo dostatečný kontrast, aby ho skrylo. Když klusali kolem, klidně mohl natáhnout ruku a dotknout se jich, ale nechal je proběhnout.

Když byl třetí muž dva metry od něj, vystoupil ze stínu, pozdvihl zbraň a střelil jej zezadu do hlavy. Muž se zhroutil, praštil sebou na zem a setrvačností ještě chvíli klouzal po linoleu. Než první dva mohli zaregistrovat, co se stalo, vystřelil Ben další dvě tlumené rány. Vyšly, v tak rychlém sledu, že spíše než jako dva výstřely zněly jako jedno delší přidušené zaštěknutí. Tela mužů sebou škubla, a když se kácela k zemi, ještě se o sebe vzájemně praštila. Po zaprášené podlaze chodbou proklouzala pistole.

Ben jejich zbraně posbíral. Přibyly mu další tři beretty, všechny stejný model. Vytáhl z nich zásobníky a zastrčil si je do kapsy. Potom těla překročil a zadíval se na ně.

Střílení na jistotu do hlavy neměl Ben nikdy rád, ale kdysi dávno ho takhle vyškolili. Nejraději už by to nikdy neopakoval, ale názor, že správné je protivníka zneškodnit tak, aby už znovu nevstal, zastával odpradávna každý vojenský taktik. Byla to brutální jatka, ale dokonale to dávalo smysl.

Tri rány do hlavy výkonnou jednoruční zbraní z bezprostřední blízkosti nadělají mnohem větší paseku, než se zdá z filmů. Ben práci odvedl rychle – zakryl si tvář před stříkanci krve, šel od jednoho těla ke druhému a vypálil tři dobře mířené rány. Poloplášťové sedmigramové střely s dutinkou mužům rozpoltily lebku, až se jim mozek rozstříkl po stěně. Chodbu prosytil pronikavý zápach krve a smrti.

A to nemělo být všechno. Ben pokračoval dál.

40

Jones se prohnal chodbou. Na každém rohu, v každých dveřích před sebou nejprve učinil výpad pistolí. Spousta světel jen skomírala nebo nesvítila vůbec, takže se všude táhly dlouhé černé stíny. Zakopl o hromadu starých lepenkových krabic a plechovek od barvy a zaklel. Popadl vysílačku a štěkl do ní: „Kimble, ozvěte se!“

Ticho.

„Do hajzlu!“ zaláteřil. „Jorgensene, jste tam?“

„Slyším, pořád jsme tu. Zatím po něm není ani stopy. Co u vás?“

„Nic, ten sviňák je jako duch. Dobrá, končím.“

Jones zahnul za roh, kde se ve vzduchu držel nahořklý zápach krve, který se mísil s vlhkostí a hnilobou. V šeru na podlaze před sebou spatřil ležet tři temné postavy. Mávl na Bendera a Simmonse za sebou, aby zastavili, a všichni tři zůstali na tři mrtvé agenty vyjeveně koukat.

„Takže už sejmul pět z nás, jako by se nechumelilo,“ konstatoval Bender. „Jenom si s námi hraje.“

„Myslím, že rozdělit se nebyl nejlepší nápad,“ zamumlal Simmons stojící vedle něj.

Jones zaskřípal zuby a divže nezavřískal bolestí. Otřel si pot z očí. „Potřebujeme posily. A pořádné.“

„Nikoho dalšího nemáme,“ namítl Bender.

„Můžu sem povolat sto mužů a toho ksindla čapnout,“ zavrčel Jones. „Potřebuju si akorát zavolat.“ Na chvíli se zamyslel. Posily by dorazily nejdřív za několik hodin – nejprve by musel spoustu lidí požádat, aby mu oplatili laskavost, a zkoordinovat takové množství agentů, o jakém uvažoval, by taky stálo spoustu času.

Dostal jiný nápad. „No nic, kašlem na to. Půjdeme do nejvyššího patra k ostatním, tím nás bude sedm. Ať je ten chlap dobrej, jak chce, přes sedm lidí se prostě nedostane.“ Zašklebil se. „A potom tý malý potvoře píchneme to sérum. Okamžitě. Už mám toho čekání po krk. Zjistíme, co ví.“

„To se Slaterovi líbit nebude.“

„Ať ten zbabělej parchant táhne k čertu. Když si chce hrát na šéfa, má být tady s námi.“

Překročili mrtvoly a pustili se do běhu chodbou. Jones doběhl k výtahu jako první a pěstí bouchl do tlačítka pro první poschodí. Nikdo nic neříkal, pouze sklíčeně stoupali svištícím výtahem. Potom se dveře klouzavým pohybem rozevřely a Jones vyrazil ke dveřím do své kanceláře.

Byly pootevřené, zela v nich několikacentimetrová škvíra.

Usilovně se snažil rozpomenout se, jestli je takhle nechal. Ne, zamykal je.

Vytasil zbraň. Žaludek mu začínal svírat mrazivý strach a pistole se mu v rukou třásla. Ovládej se. Se zbraní před sebou levou rukou váhavě strčil do dveří. Zavrzaly. Pootevřel je ještě o trochu víc a s tlukoucím srdcem vstoupil do místnosti.

Kancelář byla prázdná.

A pracovní stůl jakbysmet. Zmizela i plátěná taška.

„Hope,“ vydechl. „Byl tu.“

Simmons stojící za ním třeštil oči.

„Vzal to,“ hekl Jones. „Do prdele, on vzal tu lahvičku!“

41

Zvenčí kanceláře se ozval výkřik. Simmons a Jones se po sobě na půlvteřinu podívali, potom Jones popadl kliku a oba se vyřítili na chodbu. Venku se už snášela noc a stíny v budově se prodlužovaly. Jones cvakl vypínačem. Nic se nestalo. Zanadával a pokusil se rozkoukat se. „Bendere?“ zavolal tlumeně.

Odpověď nepřicházela.

V šeru se zaleskla bělma Simmonsových očí. „Kam…“

Větu už nedokončil. Skoro ještě dřív, než Jones zaslechl tlumené štěknutí výstřelu, ucítil na tváři vlhkou spršku krve. To už se na něj Simmons svalil, z hrdla vydával příšerný klokotavý zvuk a zoufale se pokoušel chytit se Jonese za paži, ale po chvíli se zhroutil na zem. Několikrát zakopal nohama kolem sebe, klokotavý hrdelní zvuk potom přerostl ve smrtelné ryčení, až se nakonec přestal hýbat.

„Já tě zabiju!“ zaječel Jones. Ruku s pistolí natáhl před sebe a zběsile vystřílel celý zásobník. Vyhodil ho, zarazil do rukojeti nový a tak rychle, jak jen dokázal mačkat spoušť, vypálil dalších patnáct ran.

A zase měl rozpálenou zbraň prázdnou. Přešlapoval tam, lapal po dechu a supěl. V chodbě se rychle stmívalo. Kromě pruhu matného šedého světla, které dovnitř vpouštělo jedno z oken potažených pavučinami, stál v naprosté temnotě. Otočil se a šátral kolem sebe, aby našel cestu. Znovu zoufale sáhl po vypínači. Nic.

V tom okamžiku na krku ucítil chladné ostří nože. S rukou stále ještě na vypínači ztuhl.

„Věděl jsem, že se sem vrátíš,“ sykl hlas těsně za jeho zády. „Proto jsem v celé chodbě vyšrouboval žárovky.“

Jonesovi se chtělo polknout, ale ocelová čepel mu jemně tiskla průdušnici. „Hope?“ zašeptal.

„Měl bych pro tebe tip,“ procedil Ben mezi zuby. „Pokud chceš někoho nechat zamčeného v kuchyni, nenechávej tam povalovat se ostré nože. Někdo by taky mohl přijít k úrazu.“

„Co chcete dělat?“ vypravil ze sebe rozechvělým hlasem Jones. Přešel teď do poníženého vykání.

„Uříznu ti palici.“

Jonesovi se zamotala hlava a hrůzou se mu rozklepala kolena.

„Ledaže bys mě odvedl za Zoë,“ dodal Ben.

„Hlídají ji,“ namítl přiškrceným hlasem Jones.

„Třeba tě dokážu přesvědčit, abys své lidi stáhl,“ odvětil Ben. „Potom ji odvezu pryč a ty pojedeš s námi a povíš mi, co se tady děje.“

„Jenom plním rozkazy. To po Slaterovi byste měl jít.“

„Na Slatera se dostane v pravý čas,“ řekl Ben. „Ale ty toho podle mě víš taky dost. Možná bysme na tobě mohli vyzkoušet to sérum pravdy.“

„Jseš mrtvej, Hope.“

„Až po tobě. A teď sebou hejbni.“ Ben ho popostrčil chodbou.

Ve výtahu Jones stiskl tlačítko do druhého patra. Ben si strčil kuchyňský nůž do tašky a mířil agentovi na hlavu jednou z berett.

Dveře se s hučením otevřely, Ben Jonese popadl za zápěstí a prudce mu zkroutil ruku za zády. Vystrčil ho z výtahu a neustále ho měl na mušce. Vystoupili do bílé chodby, kde vzduch prosycoval odér čerstvé barvy. Celé horní patro bylo čerstvě, i když chvatně vymalováno.

„Co to tady je?“

„Jen ta holka,“ odsekl Jones. „A dvacet agentů. Jsi absolutně bez šance.“

„Do akcí, kdy jsem absolutně bez šance, se vrhám celý život,“ opáčil Ben. „Drž hubu a pokračuj.“

Jones kráčel pomalu, sípal a potil se bolestí, jak mu Ben držel ruku zkroucenou za zády – stačilo přidat jen jediný centimetr a zlomil by mu ji. Chodba se před nimi stáčela doleva. Ben palcem potichu odcvakl pojistku na pistoli. Když kráčel, napínal každý sval v těle a pozornost věnoval úplně všemu. Cítil, jak je Jones čím dál napjatější – už byli blízko. Ben ho pustil a vytáhl druhou berettu.

Zahnuli za roh. Necelých deset metrů odsud chodba končila u pokoje číslo třicet šest. Mezi Benem s Jonesem a dveřmi stáli tři agenti – dva muži, jedna žena. Když Bena s Jonesem zahlédli, tasili zbraně a chodbu najednou naplnil několikahlasý křik.

Ben si je pamatoval z dřívějška, zejména tu ženu. Kaštanově hnědé vlasy měla stažené pod baseballovou čepicí. Pistole ráže devět milimetrů vypadala v jejích drobných rukou přehnaně velká, ale uměla to s ní. Upírala na Bena modré oči. Pokoušel se odhadnout výraz v její tváři.

S Jonesovým tělem jako štítem vykročil směrem k nim. Levou pistoli mu držel pevně přitisknutou ke spodní části lebky a pravou mířil proti třem zbraním, které měly zacíleno na něj.

„Chci akorát Zoë!“ zařval. „Potom vypadnu.“

Postoupil opět o něco blíž. Pět metrů. Cítil, jak mu ve spáncích pulzuje krev. Agenti měli ztuhlé svaly v obličeji a nervy nadranc. Prsty drželi na spoušti, ústí jejich hlavní se ani nehnula. Jediná chybička, jediný výstřel a nikdo by neunikl zběsilé přestřelce zblízka.

„Odstupte od něj a položte zbraň!“ křikl jeden z agentů.

Ben spatřil v jeho očích záblesk a ve stejném okamžiku za sebou vycítil nenadálý pohyb. Zareagoval o zlomek vteřiny pozdě. Všechno se to seběhlo najednou. Silná ruka ho popadla za paži a odtrhla jeho zbraň od Jonesovy hlavy, zároveň mu na ucho přistál mocný úder pěsti, až se mu zatmělo před očima. Jones se mu vyrval ze sevření a v chodbě se strhla tlumená střelba. Kulky se zavrtávaly všude kolem Bena. Ucítil pronikavou bolest v levém rameni – do deltového svalu se mu zaryla kulka z devítimilimetrové beretty.

Na to byl ale čas později. Z bezprostřední blízkosti vypálil na agenta, který na něj zaútočil zezadu. Chlápek se sesypal k zemi. Ještě než mohl dopadnout, Ben ho zachytil a přetočil ho kolem sebe. To už se do agentova bezvládného těla zabořilo několik kulek. Ben ale ztratil rovnováhu a mrtvola se pod náporem ran zřítila na něj a vyrazila mu pistoli z levé ruky. Pokoušel se rychle ze sebe tělo skopnout a přitom zahlédl, jak Jones prchá chodbou zpátky k výtahu. Tri zbylí agenti se k němu blížili se zbraněmi v napřažených pažích a mířili na něj. Žena měla ve tváři odhodlaný výraz.

Bez šance. Tri zbraně proti jedné. Sejmout všechny tři dříve, než trefí jeho, nebylo možné. Vleže vytasil zbraň a jednoruč vystřelil, čímž odrovnal agenta nalevo. Bleskově zamířil na dalšího.

Ale bylo už pozdě. Viděl, jak druhý agent tiskne kohoutek. Jejich kulky se potkají ve vzduchu. Bylo po něm.

Jenže všechno bylo jinak.

Žena poodstoupila, otočila se stranou a agentovi vedle sebe napálila kulku mezi lopatky. Ústa se mu otevřela v němém výkřiku a zbraň mu vypadla z rukou. Potom se poroučel tváří k zemi.

Nastalo ticho. V místnosti zbyli jediní dva přeživší – Ben a agentka.

Ben vstal a ostražitě si ji prohlížel. Rameno měl v jednom ohni, srdce mu bušilo jako splašené. Zamrkal, aby se zbavil potu v očích, pozvedl ruku se zbraní a zamířil na ni. Ve stejném okamžiku ona zacílila na něj.

Chvíli kolem sebe jen beze slova kroužili v patové situaci. Jejich pistole se přitom téměř dotýkaly hlavněmi. Ben cítil, jak mu krev volně stéká po levé ruce a rychle mu skapává z prstů. Měkké pleskání kapek dopadajících na podlahu bylo jediným zvukem, který v zakouřené chodbě slyšeli.

„Odložte to,“ vyzval ji.

„Vy to odložte,“ odpověděla napjatým hlasem.

„Všichni jsou mrtví. Zbýváte akorát vy a Jones.“

„Kdo ksakru jste, pane Hope?“

„Jen člověk, který hledá Zoë Bradburyovou.“

„Vy ji chcete dostat odsud? To já taky.“

„Dokažte to.“

Velice pomalu se sehnula a položila zbraň na podlahu. Potom odstoupila a zahleděla se na něj. „Vidíte? Jsem na vaší straně,“ řekla. „Věřte mi.“

Nepřestával na ni mířit a mračil se. Nevěděl, co si má myslet. „A kdo jste vy? Proč to děláte?“

„Jmenuju se Alex Fioranteová a jsem agentka CIA. K nim nepatřím.“

„Skoro bych věřil, že jo, Alex.“

„Ti chlapi nejsou normální agenti. Utvořili nějakou vrahounskou bandu.“

Ben se na chvíli odmlčel, ztěžka oddechoval a neustále na ni mířil. „Kde je Zoë?“

Ukázala prstem. „Přímo tady za těmi dveřmi. Chcete ji odtamtud dostat? Tak do toho, nemáme moc času.“

„Chci vědět, o co jde,“ řekl.

„Povím vám všechno, co vím, ale až potom.“

Přidřepl si a sebral její odhozenou pistoli. Každým pohybem levé paže mu tělem projížděla trýznivá bolest.

Sledovala, jak si její pistoli strká za pás. „Můžete mi věřit, přísahám.“

„Možná vám uvěřím,“ odvětil. „Ale k tomu ještě něco zbývá. Otevřete ty dveře.“

Alex si klekla vedle jednoho z mrtvých agentů a s námahou jeho tělo převrátila na záda. Potom mu sáhla do kapsy saka a prsty zkrvavenými od agentovy krve z ní vytáhla klíč. Otřela si krev o jeho oblek, udělala dva kroky ke dveřím a odemkla je.

„Vy první,“ pokynul jí. Vstoupila dovnitř a Ben za ní. Zbraň jí držel za zády a rozhlížel se po Zoëině vězení.

Bylo prázdné.

42

Potom zaslechl zpod postele nářek. Přitlačil Alex ke zdi. „Nehýbejte se.“ Přidřepl si a nahlédl pod postel.

Po téměř dvaceti letech se znovu setkal se Zoë Bradburyovou. Nebyla to ta spokojená usmívající se mladá žena z fotky – po bezmála dvou týdnech věznění měla pobledlou a pohublou tvář. S vyděšeným výrazem se od něj odtáhla.

„Zoë, jsem tvůj přítel.“ Rameno ho čím dál víc bolelo, a nebylo proto lehké mluvit tlumeným a uklidňujícím hlasem. „Jmenuju se Ben Hope. Přišel jsem tě zachránit. Poslali mě tvoji rodiče.“

Stáhla se ještě dále, až úplně ke zdi.

„Polez ven,“ pobídl ji. „Odvezu tě domů. Je konec.“

Neposlechla a Ben neměl čas s ní jednat v rukavičkách – v budově se stále pohyboval Jones. Ben popadl ocelový rám postele na kolečkách a odtáhl ji od stěny. Natáhl ruku a uchopil Zoë za paži. Zaječela hrůzou.

„Koukni, já chápu, že sis toho hodně vytrpěla,“ uklidňoval ji. „Vím, jak se cítíš. Ale musíš se mnou spolupracovat.“ Trhnutím ji postavil na nohy. Zmateně na něj zůstala koukat. Potom na druhé straně místnosti zahlédla Alex Fioranteovou a pokusila se vykroutit se mu ze sevření. „To je jedna z nich!“

„Zoë, to je v pořádku,“ pravila Alex vlídně. „Dostaneme tě s Benem pryč.“

„Ne! Ne! Je to jedna z nich!“ Zoë se začala zmítat ještě víc a její hlas přešel v jekot.

Ben jí zasadil přímý úder na čelist.

Beze slova se složila k zemi. Zvedl ji a přehodil si ji přes pravé rameno. Bolest byla nesnesitelná.

„I takhle se to dá udělat,“ poznamenala Alex.

„Jdeme.“ Ben strčil do dveří a pohledem prozkoumal chodbu. Po Jonesovi nebylo ani stopy. Obezřetně se vydali chodbou a překračovali mrtvá těla. Benovi z levé paže rychle odkapávala krev a zanechávala za ním na podlaze stopu. Košili měl krví nasáklou.

Výtah byl pryč. Ben stiskl tlačítko na zdi a zaslechl, jak se kabina dole s cuknutím dává do pohybu. „Odstupte.“ Zamířil na dveře pistolí a připravil se.

Výtah byl prázdný. Sjeli do přízemí a vykradli se do opuštěného vestibulu. Zoëino ochablé tělo se už pořádně proneslo. Ben si setřel pot z očí. Přemáhal se, aby si uchoval ostražitost.

Alex naznačila rukou. „Vchod je tímhle směrem.“ Vyřítili se ven, a jak Ben vyběhl na chladný noční vzduch zpocený, pustila se do něj najednou zima. Spěšně se rozhlédl kolem sebe. Od okamžiku, kdy ho chytili a přivezli sem, už uplynula nějaká doba, ale teprve teď zjišťoval, kde se octl.

Stáli před zchátralým hotelem usazeným na vysokém kamenitém pahorku, od nějž se mezi stromy táhla úzká klikatá silnice a mizela v dáli. Slunce zapadalo za rozeklané vrcholky hor a vytvářelo působivé rudo-zlaté panorama. Na druhé straně oblohy vycházel měsíc. Na míle daleko do všech směrů se před nimi táhly široké planiny a lesy.

Obrátil se na Alex. „Kde to jsme?“

„V Montaně, asi osmdesát kilometrů jižně od města Chinook. Vede sem jediná cesta a tisíce čtverečních kilometrů kolem nás není nic.“

„Co sakra děláme v Montaně?“

„Snažíme se z Montany vypadnout. Tedy pokud máme kouska rozumu.“

U hotelu parkovalo několik vozidel. „Vezmeme si tohle,“ ukázal Ben na GMC s pohonem všech čtyř kol stojící naproti. Alex k němu došla, sáhla dovnitř a sklopila stínítko. Do dlaně jí spadl klíček. „Budu řídit.“

Ben otevřel zadní dveře a jemně položil Zoë na sedadlo. Pohnula se a zasténala. Bylo mu líto, že ji musel praštit, ale nebyl čas se tím teď zabývat. Sedl si vedle Alex, která mezitím nastartovala a prošlápla plynový pedál. „Pod sedadlem je lékárnička,“ sdělila mu. Ben ji otevřel a prohrabal ji. Obvazy, chirurgická páska a nůžky, tuba kodeinových tablet. Dvě polkl a uvelebil se v křesle. Pevně si tiskl ránu, aby zastavil krvácení.

Alex dupla na plyn a nechala hotel za zády. Úzká silnice se klikatila a z obou stran ji lemoval les.

„Na silnici zůstat nemůžeme,“ vysoukal ze sebe Ben. „Nestojím o konfrontaci s vašimi čtyřiceti přáteli ze CIA, FBI a já nevím odkud ještě. Až zahlédnete nějakou lesní cestu, zahněte na ni.“

„Vy jste šílenec. Ztratíme se kvůli vám v divočině.“

„Přesně o to mi jde.“

Alex byla dobrá řidička. Pedál plynu držela u podlahy, přesto rozměrné GMC sedělo i na nezpevněném povrchu stabilně. Po několika kilometrech se stromy po pravé straně rozestoupily a Ben spatřil klikatící se prašnou cestu. „Támhle.“

Auto se na ni smykem stočilo a na jejím nerovném povrchu se rozdrnčelo a rozklepalo. Ve světlech reflektorů se kolem nich míhaly větve a křoviny a odíraly čelní sklo. Ben si stáhl zkrvavenou látku košile z rány a místo si ohmatal. Kulka mu zanechala díru v rameni, ale kost zřejmě nezasáhla. Zatímco se Alex řítila dál, polil si zranění whisky z placatice, která zůstala ještě zpola plná. Zaštípalo to a Ben se bolestí zašklebil. Stáhl si z ramene košili, odmotal si kus obvazu a začal si ránu ovazovat.

„Je to vážné?“ zeptala se nahlas, aby překřičela burácení motoru, a mrkla po něm.

„Je to v pohodě,“ zamumlal. Kodein už mu pronikal do krevního oběhu a bolest ustupovala.

„Není, budeme vám tu kulku muset rychle vytáhnout.“

„Hlavně jeďte dál,“ řekl.

Cesta se zařezávala čím dál hlouběji do krajiny. Asi po deseti kilometrech už byla tak zarostlá, že jeli poslepu a jen proráželi hustý podrost. Zoë se na zadním sedadle omámené posadila. Jednou rukou si mnula tvář v místě, kam ji Ben praštil, druhou se přidržovala dveří, protože GMC se mocně kymácelo ze strany na stranu.

Alex upírala zrak před sebe a s rukama pevně na volantu se usilovně soustředila. Po dalších několika kilometrech musela zpomalit a jet krokem, protože se stezka úplně ztratila. GMC si prorazilo cestu obřím trnitým křoviskem a najednou se před nimi rozevřela temná prérie, která se táhla do dáli jako oceán. Na obloze blikaly hvězdy a na obzoru se rýsovala černá zubatá silueta pohoří.

„Panorama montanských hor,“ poznamenala Alex. „Velké planiny se tu stýkají se Skalistými horami. Nic než divočina.“

Po dalších dvaceti kilometrech nadskakování po výmolech se povrch ještě zhoršil a kvůli kamení a brázdám museli sjet úplně mimo cestu. Alex začínala být vyčerpaná. Neustále třepala hlavou, aby jí neochabla pozornost. Potom se GMC prudce naklonilo a sklouzlo doleva, divže se nepřevrátilo. Ben na sedadle sjel ke straně a musel se zapřít nohama. Zoë na zadním sedadle zaječela. Vůz pomalu doklouzal, až se úplně zastavil, ale na předku něco zarachotilo. Alex zaklela a šlápla na plyn, ale kola už nedokázala zabrat a protáčela se. Znovu zanadávala.

Ben otevřel dveře a s rukou na rameni vyskočil. Krvácení ustalo, ale košili a džíny měl od krve celé černé. Vypotácel se do tmy, bolestí se mu točila hlava a na čele mu vyrazil studený pot. GMC zapadlo do hluboké kamenité brázdy, kterou ukrývaly křoviny a v temnotě se nedala zahlédnout. „Z toho by nás vytáhl jedině traktor,“ prohlásil Ben. „Dál půjdeme pěšky.“

Zoë překvapením spadla čelist. „Kristepane, takhle vy si představujete záchranu? Já nikam nejdu.“

„Jak chceš,“ odvětil Ben. „Zůstaň si tady napospas chřestýšům a grizzlym.“ Otočil se k Alex. „Budeme to auto muset přikrýt. Ze vzduchu je snadno vidět.“

„Vy myslíte, že přiletí v helikoptérách?“

Ben se mdle usmál. „Vy ne?“

Zachránili z auta, co se dalo – vzadu našli pár přikrývek, láhve s vodou, kapesní svítilnu, zápalky a dalekohled. Ben všechno nacpal k sobě do tašky a přidal tam i lékárničku. Potom se s Alex vydali na průzkum lesnatého údolí. Za světla baterky sbírali větve a otrhávali keře a všechno vršili kolem auta. Potřeboval se jí zoufale vyptat na stovky věcí, ale teď byly na řadě důležitější záležitosti. Cítil, že jí může důvěřovat, i když nevěděl proč.

Po několika minutách vůz v měsíčním světle vypadal jako neprostupná změť rostlinstva. Ben si pro sebe pokýval hlavou a vyzvedl si těžkou tašku na zdravé rameno. V zástupu se vydali na cestu kamenitým terénem. Svítil jim k tomu jen měsíc. Ben si Zoë přidržoval u sebe, a pokaždé když zůstala pozadu, chytil ji za paži a popohnal ji. Kráčela neochotně a trucovitě, a kdykoliv zakopla o kámen nebo kořen, hlasitě si stěžovala.

Ben si jí nevšímal a vlekl se dál. Čas od času zvedl hlavu ke hvězdám, aby se ujistil, že udržují severní směr. Alex předtím prohlásila, že hotel se nachází asi osmdesát kilometrů od Chinooku. Čím více se blížili civilizaci, tím pravděpodobnější tedy bylo, že narazí na nějakou silnici nebo farmu, kde si rozmyslí další kroky. Ben si rovněž uvědomoval, že dříve či později bude potřebovat lékařskou péči. Pokud by si ránu nenechal ošetřit, podebrala by se mu. S vděkem pomyslel na to, že nedávno podstoupil přeočkování proti tetanu. Jenže už byl také svědkem toho, jak se člověku dostala gangréna i do mnohem menší rány.

Energie z něj vyprchávala každým krokem a neustávající bolest v rameni se začínala znovu stupňovat. Přemohl nutkání vzít si další analgetikum – nemohl si dovolit jimi plýtvat. Ještě ho čekal pořádný kus cesty a pořádná bolest.

43

Terén se před nimi stočil prudce vzhůru a vystoupal ze zalesněného údolí. Unaveně a mlčky pochodovali dál, kolem uší jim svištěl studený vzduch a po nějaké chvíli už Zoë nenašla dost síly ani na to, aby ještě naříkala.

Na úpatí vápencové hory, která před nimi čněla vzhůru, našli ve výšce padesát metrů nad údolím vchod do jeskyně, který byl před větrem chráněn skalním převisem. Ben dovnitř posvítil baterkou. Chtěl se přesvědčit, že tam nenajde stopy po divokých zvířatech. Taková jeskyně by byla ideálním doupětem pro grizzlyho nebo pumu, ale žádný trus ani mršinu Ben nikde neviděl. Alex s naštvanou Zoë nasbírali suché větve a listy kapradí jako stelivo a Ben mezitím v zadní části rozdělal oheň tak, aby kouř stoupal ke stropu a vycházel vstupním otvorem. Sirkou zapálil troud a po několika minutách se oheň pěkně rozhořel. Vyčerpaný bolestí a promočený potem se Ben sesunul na zem pokrytou listím. Alex si k němu přisedla a ustaraně se mračila. Nahmatala mu čelo a prsty mu pročísla vlhké vlasy.

Zoë sebou žuchla naproti nim a nevšímala si jich. Vzala si pokrývku, složila si ji jako polštář a položila se na zem. Zanedlouho už spala.

Ben zašťoural klackem do ohně. „Měli bychom si promluvit,“

„Řeknu vám, co vím,“ opáčila Alex. „Ale moc toho není.“

„Povězte mi o Jonesovi.“

Povzdychla si. „K jeho jednotce mě přidělili před osmi měsíci. Nikdy se mi nepozdával. Byl to prvotřídní podlejzák. Chtěla jsem si zažádat o přeložení, když vtom se začaly dít divné věci. Byla jsem součástí týmu, který sledoval chlápka jménem Cleaver. Napíchli jsme mu telefony, četli jsme mu e-maily, hlídali, kam chodí, prostě všechno možné.“

„Ale nikdo vám nevysvětlil proč,“

„V CIA se takovéhle záhadné akce dějí často, člověk se smíří s tím, že agentům v terénu vždycky všechno neprozradí. Ale tohle bylo jiné – jediný, kdo kdy viděl přepisy hovorů, byl Jones. Nás ostatní držel v nevědomosti. Dokonce jsem začala poslouchat za dveřmi, a tak jsem se dozvěděla, že některé agenty vyslali do Řecka.“

„A mezi nimi i Marisu Kaplanovou,“ přerušil ji. „Znáte ji?“

„Neznám, ale natrefila jsem na její jméno v záznamech. Mohla jsem se dostat do pěkného průšvihu. Ta ženská už u CIA jako agentka skončila, už není aktivní.“

Ta už aktivní nebude, pomyslel si Ben, ale nahlas nic neřekl.

„A potom asi před deseti dny vypukla horečná činnost,“ pokračovala Alex. „Jones byl celý nabuzený, každý den si stokrát s někým volal, byl hrozně nabručený. Pak z nás sestavili tým a vyslali nás sem do Montany.“

„A tehdy z Řecka dovezli Zoë.“

Přikývla. „Letěli s ní soukromým tryskáčem až do Heleny a odtamtud ji přepravili do toho hotelu vrtulníkem. Řekli nám, že je to hlavní svědkyně teroristického bombového útoku v Řecku, ale nikdy jsem jim to neuvěřila. CIA takhle nefunguje. Nikdy jsem takovéhle detenční zařízení neviděla. Myslím, že využívají vládní zdroje pro svoje vlastní, neoficiální záležitosti. Už jsem se to chystala ohlásit nahoře, ale nakonec jsem to neudělala.“

„Proč ne?“

„Kvůli tomu, jak dopadl Josh Greenberg. Moc jsem ho neznala, ale připadal mi jako fajn chlapík. Jones ho střelil do obličeje.“

„Vypadá to jako jeho oblíbený sport,“ poznamenal Ben.

„Měla jsem potom takový strach, že jsem nedokázala jasně uvažovat. Připadalo mi, že jsem na to úplně sama. Kéž bych něco udělala.“

„Takový pocit taky znám.“

„Jenže já nevěděla, komu můžu důvěřovat. Potom najednou někdo volal, že mají všichni letět do Georgie. To se dozvěděli o vás. A zbytek už znáte.“

„Pamatuju si vás už od chvíle, kdy mě chytili,“ řekl. „Pamatuju si na ten váš výraz. Viděl jsem, že jste nějaká jiná.“

Letmo na něj pohlédla. „Neměla jsem ten den dopustit, aby vás sebrali. Měla jsem něco udělat,“

„Moc se toho dělat nedalo. Skončila byste stejně jako ti dva policajti. Tihle lidi zabijou kohokoliv, kdo se jim postaví do cesty.“

Přes zář ohně se zahleděla na Zoëinu spící siluetu. „Nevím, co se to z té holky snaží dostat,“ pokračovala, „ale pasou po tom tedy pořádně.“

„Možná jde o víc, než si myslíte,“ doplnil Ben. Potom jí čtvrt hodiny vyprávěl, co se všechno přihodilo. Ohromeně a zděšeně třeštila oči, když jí popisoval bombový útok. Vylíčil jí i všechno ostatní, do posledního záhadného detailu. Pověděl jí o Krachu McCluskym, o Claytonu Cleaverovi, Augustě Valeové a její stovce milionů, o Zoëině objevu a vydírání.

Pozorně naslouchala každému slovu. Když skončil, zůstala na něj vyjeveně hledět – skoro ani nedokázala pochopit, s jak obrovským případem mají co do činění. „Je to hrozně divné,“ vydechla. „Nic z toho nedává smysl. Proč by se hnali za nějakým kusem keramiky? Proč je pro ně tak důležitá nějaká obskurní teologická záležitost?“

„Jak dlouho jste sledovali Cleavera?“

„Několik měsíců.“

„Takhle se tedy dozvěděli o Zoë. Vyslechli její hovor, když se ho pokusila vydírat. A když potom jel Krach McClusky ke Cleaverovi doručit tu krabici, už ho měli v merku. To oni si ho podali. A kdyby se tehdy u něj neobjevila jeho přítelkyně, umučili by ho k smrti.“

Alex soustředěním svraštila čelo. „Takže říkáte, že celá ta záležitost se Zoë je vlastně náhoda.“

„Klíčovou roli v tom hraje Cleaver,“ vysvětloval Ben. „Kolem něj se všechno točí. Ale myslím, že to ani netuší. Otázkou je, proč ho ale vůbec sledovali.“

Oba se nad tím zamysleli, a na chvíli se tak rozhostilo ticho.

„Něco plánují,“ promluvila Alex. „Za to bych dala ruku do ohně.“

„Ale co?“

„To kdybych věděla.“

„A co Slater, to je kdo?“

Odpovědí mu byl nevědoucí výraz.

„Byl v hotelu s Jonesem. Zrzavé vlasy, malý vzrůst, elegantní oblek. Nevypadal ani jako policajt ani jako agent. A všemu velí. To jemu Jones podléhá.“

„O žádném Slaterovi jsem nikdy neslyšela,“ pravila Alex.

Ben dostal do ramene křeče, a pokusil se opřít se pohodlněji o tvrdou stěnu jeskyně. Tělem mu jako ostří nože projížděla bodavá bolest. Rozklepal se. Z duševního vypětí, jak se snažil poskládat si všechno dohromady, byl najednou příšerně vyčerpaný.

Ustaraně na něj pohlédla. „Hodně vás to bolí, co? Ještě zbylo trochu kodeinu.“

„Necháme ho na zítra,“ zamručel.

„Ukažte, já se vám na to podívám.“

„To je dobrý,“ zaprotestoval.

„Bene, já vás nenechám vedle sebe jen tak umřít. Potřebuju vás stejně, jako potřebujete vy mě.“ Natáhla ruku a začala mu rozepínat zkrvavenou košili. Nejdříve se vzpíral, potom ale povolil a znovu se opřel. Odtáhla mu košili od těla a opatrně mu odmotala obvazy. „Koukám, že to neděláte prvně,“ konstatoval mdlým hlasem.

„Tři roky jsem dělala zdravotní školu. Potom se mi zachtělo dobrodružství, tak jsem toho nechala a vyrazila do světa. Největší pitomost, jakou jsem kdy udělala.“ Posvítila mu baterkou na hruď a na rameno. „A vy zase nejste prvně postřelený,“ dodala, když si povšimla vybledlých jizev na jeho trupu.

„Ne, už jsem to dřív koupil dvakrát. Tohle je od šrapnelu.“

„Pěkná sbírka,“ podotkla a prohlédla si jeho zranění zblízka. „Žádné vnitřní krvácení myslím nemáte, Bene. Ale ta kulka musí ven. Měl byste jít do nemocnice.“

„Vyloučeno,“ zamumlal. Ale na další protesty už byl příliš slabý. Alex mu pod hlavu nacpala přikrývku, Ben se položil a nechal se znovu pevně ovázat. Udělala to jistě a zkušeně. Potom mu pomohla zpátky do košile a přehodila přes něj přikrývku. „Měli bychom se trochu prospat,“ šeptla.

Nachystala si lůžko z kapradí a uvelebila se na něm. Ben hleděl do mihotajícího se plamene a po několika minutách si všiml, že se Alexina hruď pod přikrývkou začala pravidelně vzdouvat a zase klesat – usnula. Benovi se to ještě notnou chvíli nepodařilo, a tak jen ležel a naslouchal štěkání kojotů v dáli.

Během noci se v jednu chvíli probudil a v tlumeném světle skomírajícího ohně spatřil, jak na něj Alex hledí. Hlavu měla opřenou v dlaních, vlasy jí splývaly po tváři. V očích se jí zableskl poslední plamínek. „Něco se vám zdálo,“ zašeptala ospale. „O někom blízkém.“

Neodpověděl.

„Jste ženatý?“ zamumlala. „Ceká na vás doma někdo?“

Zaváhal, než odpověděl. „Ne, nikdo. A na vás?“

„Někoho jsem měla,“ odvětila. „Tam, odkud pocházím, ve Virginii. Jmenoval se Frank. Asi jsme nikdy neměli moc velkou naději. Před pár lety to skončilo. Prakticky jsme se nevídali – Frank měl veterinární praxi, já pořád pracovala na ústředí nebo někde v terénu. Prostě to tak nějak vyšumělo.“ Smutně se usmála. „Moje srdeční záležitost nejspíš bude CIA.“

„Taky jsem to tak kdysi udělal,“ reagoval Ben. „Úplně jsem se oddal službě. Jenže jednoho dne si člověk uvědomí, jak málo to pro něj ve skutečnosti znamená.“

Na chvíli zavládlo ticho.

„Jones o vás prohlásil jednu věc,“ pravila tiše.

„Jakou?“

„Prý jste jeden z nejnebezpečnějších lidí pod sluncem.“

Zavtěl hlavou. „To lidi jako Jones jsou nebezpeční.“

„Viděla jsem vaše záznamy.“

„To je minulost, Alex. To už nejsem já.“

Mírně pozdvihla hlavu a odhrnula si vlasy z tváře. „Tak kdo potom opravdu jste, Bene?“

„Na to se pořád ještě snažím přijít,“ zašeptal. Potom se přetočil na druhý bok a zavřel oči.

44

DŮM SENÁTORA RICHMONDA PŮLNOC

První reakcí Irvinga Slatera poté, co mu Jones z hotelu nesmělým hlasem zavolal, že jim Hope upláchl a s ním i Bradburyová a agentka z Jonesova týmu, bylo ohromené ticho. Brzy však přerostlo v nezřízený vztek, sžíravé běsnění, z nějž se Jones do telefonu málem rozplakal.

Nyní, o pár hodin později, už byl Slater klidný. Sice ne dost na to, aby se rozvalil na obří pohovce před obrazovkou s úhlopříčkou bezmála sto třicet centimetrů, ale stačilo to, aby znovu dokázal jasně uvažovat a získal si nadhled.

Dospěl k rozhodnutí, kterému se už několik měsíců bránil, ale teď si uvědomil, že ho příliš dlouho oddaloval.

Zvedl telefon, vytočil číslo a čekal. Ve sluchátku se ozval hlas.

„To jsem já,“ promluvil Slater.

„Je pozdě,“

„To je jedno. Poslouchejte. Změna plánu. Vymyká se nám to z rukou. Rozhodl jsem se, že urychlím Apokalyptickou lest.“

Mluvčí na druhé straně linky prudce zalapal po dechu. „Proč teď?“ zeptal se.

„Něco se děje,“ vysvětloval Slater. „Něco hodně zajímavého, co nám dokonale hraje do karet,“ dodal a popsal situaci.

„Budou tam všichni? Jejich předseda a všichni čtyři členové Nej vyšší rady?“

Slater se usmál. „Všichni pod jednou kupolí. A spousta dalších mimořádně významných lidí. To bude bomba, co?“

„Jestli to dokážeme spustit…“

„Zavolejte Herzogovi. Koná se to za tři dny. Vzkažte mu, že když to stihne, zaplatím mu dvojnásobek.“

„Jste si tím jistý?“ Spojenci se chvěl hlas. „Je to velký krok.“

„Hodně velký krok,“ souhlasil Slater. „Ale nastal čas. Teď, nebo nikdy. ‚Už nebude více času! Kniha Zjevení. Vidíte? Taky čtu bibli. Pokud budeme ještě čekat, půjdeme do prdele.“

„Je to důležitý okamžik,“ zamumlal jeho spojenec. „Nemusel byste být tak sprostý.“

„Nebuďte tak zasraně zbožnej. Je to nuda.“

„Co Richmond, je na to připravený?“

„Bude, o to se postarám. Vy se starejte o svoje záležitosti. Ihned se do toho pusťte.“

Slater hovor ukončil a radostným krokem přešel k barové skříňce, z kbelíku s ledem vytáhl láhev drahého šampaňského a nalil si plnou skleničku. Mlčky ji pozvedl, aby připil na zdraví sám sobě a na svůj hvězdný okamžik, a celou ji do sebe obrátil.

Bušilo mu srdce. Dokázal to. Už žádné čekání. Dolil si skleničku a položil se na pohovku. Vzrušením se jen stěží dokázal ovládat. Namířil dálkové ovládání na obří televizi a zmáčkl dvě tlačítka. Na obrazovce se v plné velikosti objevil jeho oblíbený pornokanál a Slater se jím chvíli kochal a dopíjel šampaňské.

Potom zazvonil telefon. Slater ztišil sténání a vzdechy linoucí se z prostorového ozvučení a telefon zvedl.

„Zařízeno. Za tři dny.“

„Vyřiďte Herzogovi, že je profík.“

„Myslím, že si toho je vědom,“ odvětil Slaterův spojenec, rozloučil se a zavěsil.

Slater do sebe obrátil poslední hlt šampaňského, otřel si ústa rukávem hedvábné košile a vyťukal číslo.

Jones telefon zvedl po třetím zazvonění.

„To jsem já,“ oznámil Slater.

„Není po nich ani stopy,“ sdělil mu Jones, který jeho hovor čekal. „Ale hledáme dál. Dostaneme je. Máme to pod kontrolou.“

„To už jsem předtím slyšel. A až je najdete, všechny je odkrouhněte.“

„Všechny? I Bradburyovou?“

„Tu taky.“

„Ale ta ostraka…“

„To už je teď jedno,“ přerušil ho Slater. „Změna plánu. Spouštíme akci v Jeruzalémě.“

„Ježíši Kriste.“

„Přesně tak. Aleluja!“

„Kdy to přijde?“

„Za tři dny,“ odpověděl Slater. „Takže je koukejte najít a pošlete je pod drn.“

„S radostí.“

45

ŠESTNÁCTÝ DEN

Ben otevřel oči do ranního světla a ucítil vůni opékaného masa. Uviděl Alex, jak sedí na bobku u ohně. Musela ho sama rozdělat a teď na něm na rožni usazeném ve dvou vidlicích pekla králíka.

„Tady něco voní,“ ozval se.

Ohlédla se za jeho hlasem s opravdovým, vřelým úsměvem na tváři. Vlasy měla rozcuchané. „Máte hlad – to je dobré znamení.“

Opřel se o stěnu jeskyně a sledoval, jak obhospodařuje oheň tak, aby co nejméně kouřil. Z králíka do plamenů rychle odkapával tuk, syčel a prskal. Ben sklouzl zrakem po křivce jejího těla a poprvé si uvědomil, jak je Alex atraktivní – byla štíhlá a vysoká a každý pohyb dělala s atletickou grácií.

Pohled mu utkvěl na rukojeti beretty, která jí vyčuhovala ze zadní kapsy džin.

Zdálo se, že mu čte myšlenky. „Jestli chcete, můžete si ji zase vzít. Snad vám nevadí, že jsem si ji od vás půjčila, když jste spal. Ale Zoë musí něco jíst a vy taky. Jste bledý.“

Ben se vsedě pomalu napřímil. Měl pocit, jako by mu někdo uřezával paži u ramene úhlovou bruskou. Sáhl pro kodein a hodil si do pusy dvě tablety. „Nevadí. Nechte si ji.“

Usmála se. „Takže už mi věříte.“

„Mám snad na vybranou?“

„Moc ne.“ Zapíchla vroubkovaný nůž do králičího boku a stáhla pečené zvíře z roštu. Položila ho na plochý kámen a začala z něj okrajovat kousky masa. Jeden na špičce nože nabídla Zoë.

Dívka znechuceně nakrabatila tvář. „Tohle do pusy nevezmu.“

Alex se zamračila. „Budete potřebovat sílu. Vypadá to, že nás dneska čeká pořádná štreka.“

„Já jsem vegetariánka.“

„Fajn,“ reagoval Ben. „Aspoň zbude víc na nás. Ale jestli si myslíš, že tě poneseme, tak se pleteš.“

Zoë namířila prstem na Alex. „S touhle já nikam nejdu. To kvůli ní zabili doktora Greenberga.“

„Nechtěla jsem, aby se to stalo,“ prohlásila Alex. „Ale nemohla jsem tomu nijak zabránit.“

Zoë něco zavrčela a vmáčkla se ještě více do kouta. Seděla a nasupeně pozorovala, jak jedí.

„Nevšímejte si jí,“ prohodil Ben. „Jestli chce umřít hlady, tak ať. Je to dobré.“

„Nikdy jsem králíka devítimilimetrovkou nestřílela,“ odvětila Alex. „Bála jsem se, že z něj nic nezbude.“ Otřela si ústa a vstala. Přešla ke vchodu do jeskyně a vytáhla telefon.

„Dejte to pryč,“ požádal ji Ben. „Jestli je tady nějaký signál, vystopují nás podle něj.“

„Dobrá, ale jakmile se dostaneme k nějaké pevné lince, musím si zavolat.“

„No jasně,“ vybuchla Zoë. „Zavolá jimi“

„Ne, mladá dámo,“ ohradila se ostře Alex. „Nechám vás umístit do ochranné vazby, dokud celou tuhle záležitost nevyřešíme.“

Ben zavrtěl hlavou. „Ani náhodou. To já za ni zodpovídám. K CIA se ani nepřiblíží. Slíbil jsem její rodině, že ji dopravím v pořádku domů, a to taky udělám.“

„Nemá žádné doklady. Jak ji chcete dostat ze Států?“

„Odvezu ji na nejbližší britský konzulát. Tam si ji její rodiče můžou vyzvednout.“

„A co potom?“

„Potom se zaměřím na ty, kdo celé tohle začali.“

„Sám? To je podle vás řešení – pozabíjet ještě víc lidí?“

„Já jsem si to nevybral,“ řekl. „Chtěl jsem už mít v životě klid. Netoužil jsem do toho zase spadnout.“

„Ale teď jste tu.“

„A hodlám to dotáhnout do konce.“

Zavrtěla hlavou. „To nepůjde, Bene. Jdou po vás, protože si myslí, že jste zabil dva policajty. Než se k těm lidem přiblížíte, seberou vás. Musíte to udělat po mém. Nezapomeňte, že já jsem vaše jediné alibi,“

„Vy jste ale v úplně stejném průseru jako já,“ opáčil Ben. „Jen si zkuste vysvětlit nadřízeným, proč jste zabila kolegu a pomáhala uprchlíkovi.“

Alex neodpověděla.

Ben se obrátil k Zoë. Seděla sesutá u stěny, na tváři měla mrzutý výraz a zírala do prázdna. „Budeš nám toho muset spoustu vysvětlit,“ řekl.

„Já?“

„Ano, ty. Kde jsou ta ostraka?“

„Nevím, o čem to mluvíte,“ reagovala podrážděně.

„Podle Greenberga jste prý dělala pokroky,“ vložila se do rozhovoru Alex. „Pořád si nic nepamatujete?“

Zoë zkřivila tvář a opřela si hlavu do dlaní. „Já chci domů!“

Ben se na ni zadíval. „Jak vůbec víš, že nějaký domov máš, když si nic nepamatuješ?“

Zoë zvedla hlavu a střelila po něm zlým pohledem. „Běžte do prdele. Nechte mě na pokoji.“

„Nemáš ponětí, čím jsem musel projít, abych tě našel. Kvůli tvýmu pitomýmu intrikaření umřela spousta lidí.“

„Nebuďte na ni tak zlý, Bene,“ prosila ho Alex. „Taky to neměla lehké.“

Ben se na chvíli odmlčel. „Dobrá, omlouvám se. Nechtěl jsem na tebe tak vyjet.“

„Včera večer jste mi málem zlomil čelist,“ odsekla Zoë a třela si tvář.

„Za to se taky omlouvám.“ Natáhl ruku a položil ji Zoë na paži. Ramenem mu přitom projela ostrá bolest. Zoë se od něj odtáhla.

„Měli bychom raději vyrazit,“ upozornila je Alex. „Dneska nás možná čeká dlouhý den.“

Uhasili oheň, zabalili zbytky králičího masa do čerstvých listů a uložili je Benovi do tašky. Poté co si spakovali veškeré náčiní a výstroj, jeden po druhém se opláchli ve studeném potoce na úpatí lesnatého svahu. Potom už jeskyni nechali za zády a vykročili drsnou krajinou. Pokračovat přímo na sever by znamenalo překonat horský svah, proto raději jeho úpatí obešli, byť to vyžadovalo pochodovat dlouhé kilometry jedlovo-smrkovým lesem.

„Klidně takhle můžeme jít několik týdnů a na nic nenarazit,“ supěla Alex. „Tohle je jeden z největších států USA, s jednou z nejmenších populací. Měli jsme zůstat na silnici.“

Po několika dalších kilometrech se Benovi na mysl začínala vtírat myšlenka, že má Alex možná pravdu. Kromě občasného káněte spatřili za několik hodin jedinou známku života – když procházeli kolem, vystoupil zpoza stromů ohromný los, chvíli je pozoroval a potom zase zmizel jako duch.

Na chvíli se zastavili a odpočinuli si, pak znovu pokračovali v cestě. Benovi se točila hlava a v rameni mu silně pulzovalo. Po pouhých několika stech metrů si musel znovu odpočinout.

„Jste na tom špatně,“ poznamenala Alex. „Poslyšte, sama můžu jít rychleji. Můžu to vepředu prozkoumat. Možná natrefím na nějakou silnici nebo na farmu. Potom se pro vás vrátím. Když budu mít štěstí, budu za několik hodin zpátky.“

Věděl, že se s ní nemůže přít. „Buďte opatrná.“

Usmála se. „Já se o sebe dokážu postarat. Než se nadějete, jsem zpátky.“ Překontrolovala si pistoli, dlouze se napila z láhve a bez dalších slov vyrazila pryč.

Ben najednou pocítil lítost, že Alex odchází.

„Vrátí se s Jonesem,“ sykla Zoë, která také pozorovala, jak se Alex vzdaluje. „Jste pěkně naivní, že ji pouštíte samotnou.“

Ben se rozhodl na to nereagovat. „Nějakou dobu jí to bude trvat. Musíme si najít místo, kde si odpočineme.“

Několik minut se porozhlíželi kolem, až narazili na zlomený smrk, jehož kmen se ohnul v pravém úhlu k zemi. Ben chytil jednu větev. „Pomoz mi to strhnout,“ požádal Zoë.

„Co to děláte?“

„Přístřešek. Nemůžeme tady jen tak sedět pod širým nebem, kde nás můžou zahlédnout ze vzduchu.“

Zamračila se. „Budou mě hledat, co?“

Přikývl. Zoë popadla jinou větev a společně zabrali. Zapraskalo dřevo, kmen povolil a s těžkým zeleným baldachýnem se prověsil k zemi. Pod ním se vytvořil prostor, do nějž si mohli zalézt a schovat se. Ben se v jehličnatém doupěti opřel o svou tašku a uvelebil se.

Zoë se podplazila dovnitř za ním a rozprostřela si na zemi přikrývku. Lehla si na ni a hlasitě vzdychla. „Jsem příšerně zničená,“ stěžovala si. „Nohy mě bolí jako čert a tady se to hemží breberkama. Jéžiš, co já bych teď dala za horkou koupel!“

Ben si jí nevšímal. Když si po několika minutách uvědomila, že na její dopálené prskání nebude reagovat, zmlkla a oba chvíli jen tak tiše seděli. Bolest v rameni Benovi otupoval kodein, i tak ho v něm ale pořádně bodalo. Co chvíli upadal do krátkého neklidného spánku a zase se probouzel. Čas plynul. Podíval se na hodinky a zjistil, že Alex je pryč už více než půl hodiny.

„Mám hrozný hlad,“ zaúpěla Zoë.

Ben zpoza sebe vytáhl tašku, rozepnul řemínky a sáhl dovnitř pro balíček z listů. Otevřel ho a hodil ho před Zoë. „Dej si. Alex to připravila pro tebe a stálo ji to spoustu práce.“

„Já mrtvé věci nejím.“

„Tak asi nejsi hladová, ne?“

„Hlady přímo umírám.“

„Vypadáš na to,“ poznamenal.

S odporem na králíka pohlédla, potom mrkla na Bena a chvíli váhala. Pak si prsty kousek uždíbla a ukousla si. A hned ještě jedno, větší sousto. Ještě si takhle dvakrát kousla a potom už spokojeně žvýkala, jen ve chvílích, kdy si myslela, že se Ben dívá, předstírala, že se jí dělá špatně. Ben se tomu musel usmát. Když dojedla a potají si ještě olizovala prsty, Ben se natáhl pro placatku a Zoë ji taky hodil. „Já vím, jak ti to bylo nepříjemné,“ prohodil, „tak to spláchni tímhle.“

Odšroubovala víčko, přičichla a rozsvítily se jí oči. Pořádně si lokla a láhev Benovi vrátila. Ben trochu usrkl a placatku jí podal zpátky. Zoë si přihnula ještě jednou a Ben vytáhl cigarety. Nabídl jí, ale odmítla. „Kouření vás pomalu zabíjí,“ prohlásila.

„Tak to je dobře, já nemám naspěch.“

Uchichtla se. „Alkohol už jsem nepila několik týdnů,“ řekla. „Trochu mi to stoupá do hlavy.“

„Jen to dopij,“ pobídl ji a zapálil si cigaretu.

Zoë do sebe obrátila poslední hlt skotské, placatku znovu zašroubovala, zase se položila na zem a protáhla se. Přes jehličnatou klenbu stromu se zahleděla na modrou oblohu. „Je to super, být zase venku,“ vydechla. „Přijde mi, jako by mě tam v té kleci drželi celou věčnost.“

„Brzy tě dopravím domů,“ slíbil jí.

„Zachránil jste mě. Ani jsem vám nepoděkovala.“

„Můžeš mi poděkovat, až to budeme mít za sebou.“ Znovu zavřel oči. Střídavě ho polévalo horko a zima. Potřeboval už vytáhnout tu kulku.

Přikývla. „Víte, co nechápu? Odkud znáte mé rodiče?“

„Jsem jeden ze studentů tvého otce.“

„Vy? Student teologie?“

„Takhle se lidi diví často,“ odpověděl. „Býval jsem voják. Ale teď se pokouším vydat se jiným směrem.“

„Chcete vstoupit do církve?“

„Možná.“

Usmála se. „Taková škoda. Na to, abyste se stal farářem, jste moc velký fešák.“

„Díky, budu si to pamatovat.“

„Máte přítelkyni?“

Zavrtěl hlavou.

Znovu se usmála. „Nejste gay, že ne?“

„Nevím o tom.“

„To je dobře.“ Přisedla si k němu blíž a odhrnula si z tváře pramen vlasů. „Zajímalo by mě, jak dlouho jí to bude ještě trvat.“

„Alex? Nejspíš ještě dlouho.“

„Jsem ráda, že si můžeme takhle promluvit,“ řekla.

„Já taky.“

„Vy vůbec nepřipomínáte ostatní otcovy studenty, které jsem poznala. Byli to sami slaboši.“

Slunce měli přímo nad hlavou, jeho paprsky se k nim prodíraly větvemi a dopadaly na zem v kropenatých vzorech. Zoë obrátila obličej vzhůru a zamžourala. „Otepluje se,“ poznamenala. Stáhla ze sebe svůj tlustý svetr a položila ho na zem. Pod ním měla tenoučké tričko. Předklonila se a znovu se usmála.

„Spadl ti náramek,“ ukázal Ben na zlatý šperk v listí.

„Sakra, to se mi stává pořád,“

„Měla bys dávat pozor,“ nabádal ji, „vypadá draze.“

„Patřil mojí prababičce.“

Ben zamyšleně přikývl a na chvíli se odmlčel. „Škoda Whisky,“ řekl najednou.

„Jo, pěkně jsem se po ní uvolnila,“ odpověděla. „Chtělo by to další,“ zahihňala se.

Zavrtěl hlavou. „Nemluvím o pití, ale o psovi. Whisky srazilo auto a nepřežila to.“

Zděšeně vytřeštila oči a celá napnutá se od něj odtáhla. „Cože? Kdy se to stalo?“

„Když sis užívala na Korfu.“

„To mi ti parchanti vůbec neřekli,“ procedila.

Potom si uvědomila, co právě udělala, a rukou si zděšeně přikryla ústa.

„Ne, to ti neřekli,“ reagoval Ben. „Protože to není pravda. Právě jsem si to vymyslel, tvůj pes je živ a zdráv. A ty ses právě prozradila, Zoë. Skočilas mi na to.“

Zrudla. „Nevím, proč si to pamatuju. Na nic jiného si nevzpomínám.“

Chytil ji za zápěstí a navzdory bolesti v rameni ji pevně stiskl. „Samozřejmě, jak jinak. Akorát to, že tvůj otec je teolog a všichni jeho studenti jsou slaboši. A že nejíš maso. A že máš na sobě náramek po prababičce. A žes to před pár týdny roztáčela v Řecku. Víš, co si myslím? Podle mě toho víš sakra víc, než předstíráš.“

Pokoušela se mu vykroutit. „Pusťte mě!“

Zatřásl s ní. „Nemáš nárok, Zoë. Teď budeš aspoň jednou jedinkrát v životě mluvit pravdu.“

46

Zoë se mu vytrhla a začala vylézat z jejich úkrytu, ale Ben se vrhl za ní a popadl ji za kotník. Kopla nohou za sebe a trefila ho do zraněného ramene, až Ben zařval a skácel se k zemi. Zoë se vydrápala ven a dala se do běhu. „Kam si myslíš, že jdeš?“ křikl za ní.

Ponořila se do lesa, odhrnovala větve a uháněla mezi stromy.

Potom ale ztuhla a zaječela. Z křoví vystoupila postava.

Byla to Alex, po dlouhé chůzi celá zadýchaná a brunátná. Vlasy měla zcuchané a plné listí, džíny promočené až po stehna, jak se brodila vodou. „Zoë? Kam běžíš?“

To už k nim dorazil i supící Ben. Držel se za rameno, a když spatřil Zoë, z očí mu šlehaly blesky. „Tak jo, ty malá mrcho. Teď budeš pěkně zpívat.“

Alex je zmateně pozorovala. „Co se tady děje? Zrovna jsem se vrátila s dobrou zprávou. Asi tři kilometry odsud za hřebenem je farma.“

„Děje se to, že se jí vrátila paměť,“ oznámil Ben. „Zatloukala nám to.“

Zoë propukla v pláč a padla na kolena do prachu.

Alex na ně nevěřícně zírala. „Je to pravda?“

„No tak, povídej,“ pobídl ji Ben. „Kde jsou ta ostraka? O co tady jde? Co s nimi Jones a Slater chtějí dělat?“

„Nevím,“ vzlykala Zoë.

„Nehneš se odsud, dokud nám neřekneš pravdu,“ zasyčel Ben.

„Myslím to vážně!“ zaječela na něj. „Já nevím, k čemu je chtějí. Já jsem tím jenom vydírala Cleavera!“

„Tak mi prozraď, kde jsou,“ vysoukal ze sebe Ben. Ze všech sil se snažil potlačit vztek ve svém hlase. „Možná nám to pomůže dostat se z téhle šlamastyky. Můžeme to použít proti nim.“

Zoë prudce vrtěla hlavou. Na tváři měla šmouhy od prachu a slz. „Nemůžu vám to říct,“ štkala.

„Proč ne?“ chtěl vědět Ben.

„Protože… protože… prostě nemůžu.“ Znovu se rozbrečela a odírala si tvář roztřesenými prsty.

Alex k ní přistoupila a chytila ji za paži. „Neměj strach. Snažíme se ti pomoct. Prozraď nám to. Potom se vydáme na tu farmu a brzo budeme mít všechno za sebou.“

Zoë si otřela oči a ustrašeně pohlédla na Bena. Popotáhla a svěsila hlavu.

„Tak co?“ naléhal Ben.

„Nemůžu vám to říct, protože… žádná ostraka neexistují.“ Svěsila ramena. „Tak, a je to venku. Spokojení?“

Ben zůstal několik vteřin ohromeně mlčet. „Cože?“ zeptal se tichým hlasem.

Zoë se vzpřímila a dala nohy od sebe. „Jenom jsem blafovala,“ zašeptala. „Všechno to byly jenom lži, chápete? Žádný důkaz neexistuje. Celé jsem si to vymyslela.“

Ben se snažil pochopit, co říká. „Ale co ten střep, co jsi poslala po Krachu McCluskym v krabici Cleaverovi? Ten byl přece opravdový, Cleaver si ho nechal ověřit.“

Zoë se slzami v očích zavrtěla hlavou. „Akorát si radiouhlíkovou metodou nechal zjistit, jak je ten zlomek starý, to je všechno. Ano, jeho stáří odpovídalo. Proč si myslíte, že bych ho jinak vybrala? Ale to, co na něm bylo napsáno, nedávalo smysl. To nikdo ověřit nemohl. Našla jsem jen pár úlomků. Klidně to mohla být nějaká starověká hebrejská kuchařka nebo účty. Byl to tak malý kousek, že se to nedalo poznat.“

Ben na ni upřeně hleděl a rostl v něm vztek. Po bolesti v rameni nebylo ani památky. „Takže kuchařka,“ zopakoval.

„Ani jsem si nebyla jistá, jestli na to Cleaver skočí,“ vyhrkla. „Byl to jenom takový potrhlý nápad, co jsem dostala, když jsme dělali vykopávky v Turecku. Nemusela jsem to promýšlet dopodrobna, protože jsem věděla, že můžu blafovat. Myslela jsem, že se mu takhle pomstím, trochu ho vyvedu z rovnováhy. To kvůli tý pitomý knížce*. Komu chce ty bláboly namluvit?“ Zrudla.

„A proč by měl všechny Augustiny peníze dostat on? To já jsem se s ní přátelila první. To já bych je měla dostat!“

„Takhle to tedy je?“ zeptal se Ben. „Zádně důkazy o svátém Janovi a o Zjevení nikdy neexistovaly?“

„Jestli existují,“ popotáhla Zoë, „tak jsou ještě někde pohřbené v písku.“

Jak to Benovi celé postupně docházelo, začínal se ho zmocňovat třas. Vzpomněl si na Charlieho. V duchu si přehrával okamžik, kdy jeho kamaráda roztrhala na kusy bomba. „Předpokládám, že by na tebe asi moc nezapůsobilo, kdybych ti řekl, kolik má ten tvůj malý trik na svědomí životů,“ obořil se na ni. „Tvoje rodina šílí strachy, ale to není to nejhorší. Nikos je mrtvý. Vědělas to? Záleží ti vůbec na tom?“ Bolest se mu začínala vracet – jako by měl v rameni kus rozžhavené oceli.

Zoë k němu poplašeně vzhlédla, pak pevně zavřela oči a mlčela.

„A to nemluvím o obětech bombového útoku na Korfu, o kterém ani nevíš,“ pokračoval, „ale který jsi způsobila ty. A o doktorovi, který nasadil vlastní život, aby ti pomohl, a zemřel. A o tvém příteli Krachovi McCluskym, který se schovává v zavšiveném motelu a má polámané nohy. Všechno kvůli tobě, ty hloupá kravko!“ Bolestí se skoro nemohl nadechnout. Musel se přemáhat, aby ji nepopadl za vlasy a nerozmlátil jí ciferník. „Vždycky jsem se k ženám choval stejně jako k mužům. Ale kdybys byla chlap, Zoë, věř tomu, že by tohle byla tvoje poslední hodinka. Nemáš ponětí, cos natropila.“

Následovalo dlouhé ticho, které přerušovalo jen Zoëino tiché vzlykání, šustění listí ve větru a skřek káněte někde vysoko nad jejich hlavami.

Přerušila ho až Alex. „Co to tedy pro nás znamená?“

Nikdo neodpověděl.

Benovi se udělalo špatně od žaludku. Cítil, jak mu něco kleplo na botu, a pohlédl k zemi. Levou ruku měl celou zkrvavenou a z prstů mu na zem odkapávaly vydatné kapky.

Potom se v dáli rozeznělo pravidelné svištění listů rotoru. Ben pohlédl vzhůru a na obloze objevil nepatrnou tečku, která se ovšem rychle zvětšovala – vrtulník.

„Máme společnost,“ zamumlala Alex.

„Schovat,“ nařídil Ben. „Rychle.“ Popadl Zoë za paži, nevybíravě ji vytáhl na nohy a postrčil ji do křoví. Za Zoë do úkrytu vklouzla Alex a vedle ní si přidřepl Ben. Cítil její vlasy, její rozpálenou kůži. I přes bolest jej z toho, jak seděli blízko sebe, zvláštně zamrazilo.

Helikoptéra se přiblížila a vzduch naplnilo její ohlušující burácení. Potom se snesla přes lesnaté údolí a byla pryč. Zbyly po ní jen rozkývané stromy.

Alex si zhluboka vydechla. „Myslíte, že objevili naše auto?“

Ben zavrtěl hlavou. „Pročesávají celou oblast. Taky bych to tak udělal. Jones musel povolat veškeré posily, které dokázal sehnat.“ Vstal a zaposlouchal se do slábnoucího dunění vrtulníku. „Je čas vyrazit dál.“

47

Benovi připadalo, že tři dlouhé, únavné kilometry na cestě na farmu budou jeho poslední. Každým krokem ho opouštěly síly. Alex šla vpředu, nesla Benovu tašku a často zastavovala, aby mu pomohla přes těžké úseky. Zoë se beze slova vlekla třicet metrů za nimi. V obličeji byla bledá a vyhýbala se očnímu kontaktu s Benem. Trmáceli se jedlovým lesem a z dlouhého skalnatého svahu k řece.

„Musíme se dostat na druhou stranu,“ zavelela Alex. „Je tu sice velký proud, ale není tu hloubka.“ Vzala Bena za ruku a začali se brodit. Zakopl a upadl a pod náporem ledové vody mu tělem projela mrazivá křeč. Alex mu pomohla znovu se postavit na vratké nohy. „Ještě kousek,“ pobízela ho a pokusila se povzbudivě se usmát.

Ben zatnul zuby a snažil se překonat závrať. Krok za krokem postupoval řekou, až se na druhém břehu sesul na kamenitou zem. Když je za několik minut dostihla Zoë, silou vůle se přinutil vstát a pokračovat. Terén směrem od řeky znovu prudce stoupal. Na vrcholu další stráně vytáhla Alex z tašky dalekohled a opřela se o skálu, aby se rozhlédla po údolí před nimi. „Támhle to je,“ prohlásila radostně.

Navzdory bolesti a vyčerpání si Ben všiml, jaký se z jejich místa skýtá působivý výhled. Na kilometry daleko se před nimi rozprostírala otevřená prérie a od zasněžených horských vrcholků v dáli se ve třpytivých záblescích odráželo slunce. Alex mu podala dalekohled a Ben jím zaměřil na nesourodou skupinku hospodářských stavení roztroušenou na zvlněných pastvinách asi kilometr a půl od nich. Vypadalo to jako typická malá farma v horách. Kolem hlavní budovy stály nejrůznější stodoly a za ploty natřenými na bílo se pásli koně.

„Venku nikoho nevidím,“ ohlásil. „Ale z komína se kouří.“

„Půjdeme tam a podíváme se,“ odvětila Alex.

Zdlouhavé putování k farmě znamenalo další třičtvrtěhodinové utrpení. Vešli branou a po prašné cestě mezi zchátralými dřevěnými kůlnami a stodolami dospěli až k domu. Ben se opřel o kůl plotu, Zoë zůstala nejistě stát opodál a Alex šla blíž. Jedno okno bylo zatlučené, schody na verandu měl dům prožrané červotočem a podložené cihlami.

Zabušila na dveře. „Haló? Je tady někdo?“ Odpověď nepřicházela. Poodstoupila, zadívala se na okna a potom směrem k Benovi pokrčila rameny.

Slunce pálilo – měli ho teď přímo nad hlavou. Ben si zaclonil oči a rozhlížel se po usedlosti.

Potom spatřil tělo.

Ve vysoké trávě sto metrů od jednoho z koňských výběhů ležel starý muž. Ben a Alex k němu přispěchali. Alex si vedle ochablé postavy v obnošených džínech a červené kárované košili klekla a nahmatala puls. „Žije,“ konstatovala. Ben z nedalekého výběhu donesl džbán vody a vychrstl ji starci do obličeje. Muž zasténal, zamrkal a pokusil se posadit. Měl dlouhé bílé vlasy a bradku a obličej opálený dohněda. Svraštil ho bolestí a chytil se za kotník. Ben spatřil, že ho má pořádně oteklý.

„Ten zatracenej hřebec mě srazil,“ promluvil stařec a ukázal prstem. Ve výběhu zdvihl od pastvy hlavu mladý ryzák a zadíval se směrem k nim. Za sebou táhl lonži připnutou k ohlávce.

„Nesnažte se mluvit,“ radila mu Alex. „Dostaneme vás dovnitř, pryč ze sluníčka.“

Pomohli starci do rozpadlých schodů na verandu a dovedli ho do domu. V domě bylo chladno a mírně to tam zavánělo vlhkostí. Stinnou chodbou prošli do obývacího pokoje s odchlíplými tapetami a nízkou pohovkou, která působila, jako by tam stála od padesátých let. Položili ho na ni. Ben si z očí setřel pot a jemně starci vyhrnul nohavici. „Vypadá to akorát na pořádný výron,“ prohlásila Alex, když na zranění pohlédla.

„Jsem hrozně rád, že jste se tu objevili,“ pravil stařík. „Moc lidí mi sem nepřijde.“ Vrásčité oči mu spočinuly na Benově zakrvavené košili, ale nic neříkal. Natáhl ruku. „Já jsem Riley Tarson.“

„Ben Hope. A tohle je Alex.“

Do domu se dovlekla i Zoë. Zastavila se a zpovzdáli přihlížela.

„A co tahle mladá dáma?“ zeptal se Riley. „Taky se nějak jmenuje?“

„Jo,“ přisvědčil Ben. „Potížistka.“ Rozvázal muži botu a obrátil se k Alex. „Myslím, že jsem venku zahlédl růst kostival. Umíte udělat odvar? Zmírní to ten otok.“

„Není třeba,“ pravil Riley. „Ira má na poličce v kuchyni sklenici s nějakým zatraceným indiánským lektvarem.“

„Ira?“

„Pomáhá mi tady. Teď tu ale není – odjel před dvěma dny vystopovat zmizelého volka a ještě se nevrátil.“

„Já se po té sklenici podívám,“ řekla Alex. Zoë se vydala za ní.

Riley si Bena pozorně prohlížel. „Trochu jste si zašli. Asi nebudete obyčejní turisti, co?“

„To máte pravdu,“ přisvědčil Ben.

„A předpokládám, že ten vrtulník před chvílí hledal vás.

V tom se taky nepletu, že ne?“

Ben nic neříkal.

Rileyho tvář zvrásnil úsměv. „Já ty helikoptéry poznal. FBI nemám v lásce.“

„To byla CIA,“ poopravil ho polohlasně Ben. „Pátrají po nás.“

„Mně je to ukradené, synku. Kdybyste měl v plánu mi ublížit nebo mě okrást, už byste to udělal. Nevím, v čem jedete, a čím míň toho vím, tím míň toho můžu povědět. Já se dívám jenom na to, jaký člověk je.“ Riley zasténal. „Ležel jsem tam na zemi a ten zmetek v helikoptéře se snesl až ke mně, a když mě spatřil, usmál se a odletěl. Kdybyste se neukázali vy, nedočkal bych rána. Takže kdybych si musel vybrat, na jeho stranu bych se rozhodně nepřidal.“

Do pokoje se vrátila Alex s velkou sklenicí plnou zelenkavého lektvaru. Ben si ji prohlédl a usoudil: „Tohle je jasně kostival. Pomůže to.“ Rozetřel muži tekutinu po oteklém kotníku, potom mu nohu zafixoval polštářkem, opatrně mu ji otočil a obvázal ji páskou. „Musíte si teď chvíli odpočinout,“ řekl Rileymu.

„Taky nevypadáte zrovna nejlíp,“ opáčil stařík. „Už jsem pár střelných ran viděl.“

Ben náhle znovu pocítil slabost. Starcovy rty se pohybovaly, ale k Benovi jeho slova doléhala už jen jako hučivá ozvěna. Místnost se s ním začala točit, potom už jen nejasně zaregistroval, jak Alex vykřikla, a zhroutil se na podlahu.

48

Střídavě se probíral z bezvědomí a zase do něj upadal. Jako zpomalené blikání stroboskopu přicházely chvíle temnoty, kterými jako by celou věčnost jen tak bezcílně proplouval. Mezi nimi propukaly krátké okamžiky plné zvuků, světla a pohybů. Matně si uvědomoval, že někam stoupá po schodech, vnímal ruku kolem Alexina krku, jak ho podpírá. Potom nějaký pokoj. A postel. Dotyk čistého ložního prádla na pokožce. Krev na bílém bavlněném prostěradle. Mlhavě si uvědomoval, že k němu Alex sklání tvář a v očích se jí zračí obavy. Potom znovu omdlel.

Když otevřel oči, po dřevěné podlaze neznámého pokoje se plížilo narudlé ranní světlo. Svítalo. Zamrkal a pokusil se zvednout hlavu z polštáře. Rameno měl čerstvě ovázané. Pořád ho bolelo, ale jinak.

Sáhl si na prstýnek, který nosil na řemínku kolem krku. Byl pryč.

Rozhlédl se kolem sebe. Nacházel se v prostorné ložnici, zařízené prostě a tradičně. V příkrém kontrastu s přízemím tu bylo čisto a uklizeno, jako by se místnost nepoužívala. Ležel na manželské posteli s mosazným rámem a přes sebe měl přikrývku sešitou z různobarevných kousků. V rohu stálo umyvadlo a na dřevěném houpacím křesle vedle postele ležely čisté šaty – modrá džínová košile a džíny, obojí úhledně složené. Navrch byl pečlivě položený zlatý snubní prsten na koženém řemínku.

Vedle něj seděla v předklonu Alex. Rozcuchané vlasy jí ležely na přikrývce a jednu ruku měla přehozenou přes Benovy nohy. Ben uvažoval, jak dlouho u něj mohla bdít, než ji přemohl spánek.

Pohnula se, otevřela oči a zůstala hledět přímo na něj. Zdálo se, že má tu schopnost, kterou viděl pouze u divokých zvířat a vycvičených vojáků – přejít z hlubokého spánku do stavu naprosté bdělosti, aniž by se musela postupně probouzet, měla opuchlé oči a zívala. Usmála se a narovnala se. Svůj vlněný svetr si převlékla a nyní měla na sobě farmářovu o číslo větší kostkovanou košili, kterou si u pasu zavázala na uzel.

„Vítejte zpátky mezi živými,“ pozdravila ho.

„To vy?“

Přikývla. „Musela jsem jít hodně hluboko, ale vyšla ven čistě. Žádnou kost nezasáhla. Trochu se sice zdeformovala, ale špička se jí nezploštila. A nebyly tam žádné úlomky.“ Sáhla do plecháčku na nočním stolku a zachrastila jím. Ben pohlédl dovnitř a spatřil, jak se na dně kutálí pomačkaná kulka. Vypadala teď malá a neškodná.

„Zachránila jste mi život,“ řekl. „Už podruhé. Budu vám to muset nějak oplatit.“

Vzala mu hrníček z ruky a přitiskla mu na čelo chladné prsty. „Pořád jste pěkně rozpálený. Ještě si odpočiňte.“

Znovu položil hlavu na polštář. „Musíme vyrazit dál.“

„Až za pár dní. Riley říká, že tu můžeme zůstat, jak dlouho potřebujeme.“

„Jak mu je?“

„Spí. Ale bude v pořádku.“ Usmála se. „Myslí si, že my dva patříme k sobě.“

„Kde je Zoë?“

„Dostala pokoj o kousek dál. Je unavená, Bene. Musíte na ni jít trochu s citem.“

„Nejradši bych ji zabil.“

„Je jí to líto.“

„Ještě aby ne.“

Pohladila ho po čele a odhrnula mu z očí pramen vlasů. Venku se rozednívalo. Ben zaslechl v dáli ržát koně a štěkat psa. „Měla bych se jít podívat na koně,“ prohlásila. „Riley ještě nějakou dobu nebude moct vstát.“

„Zůstaňte ještě chvíli.“

Znovu se usmála. „Tak jo.“

Několik minut jen tak seděli a nic neříkali.

„Hodně se vám toho přes noc zdálo,“ řekla. „Chvíli jste blouznil.“

„Vážně?“

Přikývla. „Zase jste mluvil ze spaní.“

Neodpověděl.

„Promlouval jste k Bohu.“

„Nemám mu moc co říct.“

„Žádal jste ho o prominutí, Bene. Znělo to, jako by vám na tom opravdu záleželo. Co se stalo? Co jste udělal, abyste potřeboval odpuštění?“

Odvrátil se od ní.

„Chci vám pomoct.“

Ohlédl se na ni. „Proč?“

„Nevím, prostě chci.“ Usmála se. „Mám pocit, že vás teď tak nějak znám. Svlékla jsem vás a uložila vás do postele, vrtala jsem se vám div ne až po lokty v rameni, když jsem vám vytahovala tu kulku. Byla jsem celá zacákaná od vaší krve. Zavázala jsem vám ránu a dala vás dohromady. Vykoupala jsem vás, půl noci jsem seděla vedle vás a utírala vám pot. Tak proč mě nenecháte, abych vám pomohla i s tímhle? Když si člověk promluví, uleví se mu, ne?“

„Staly se hrozné věci,“ vypravil ze sebe. „Nechci o nich mluvit.“

„Hrozné věci se dějí všem.“

„To vím.“

„Není vaše chyba, že Charlie zemřel,“ řekla. „Vím, že si to dáváte za vinu, ale není to fér. Nevěděl jste, co přijde. Jenom jste se mu snažil pomoct.“

Už chtěl odpovědět, potom si to ale rozmyslel a zavřel pusu.

„Co?“

„Nic,“ zamumlal. „Možná byste se měla jít podívat na ty koně. Ale nezůstávejte venku moc dlouho – ten vrtulník se může vrátit.“

Usmála se. „Mě se tak snadno nezbavíte.“

„Možná máte pravdu,“ poznamenal. „S Charliem. Možná to nebyla moje chyba.“

„Jde ještě o něco jiného, že?“

Zavřel oči.

„Svěřte se mi.“

Po dlouhé pauze Ben tiše odpověděl: „Nemůžu.“

49

Slunce na obloze stoupalo a Ben cítil, jak se mu pozvolna vracejí síly a roste jeho netrpělivost. Ležel na zmuchlaném prostěradle, četl si svou bibli a zároveň si zkoušel srovnat všechna fakta v hlavě.

Nedokázal přestat myslet na Slatera. Co je ten člověk zač? Ani agent, ani policajt, ani žoldák jako Jones. Musí to být šéf, organizátor, mozek celé akce. Evidentně člověk, který má v rukou značnou moc, někdo vlivný. Možná politik, ale nikdo význačný – Alex o něm nikdy neslyšela. Možná takový, který raději zůstává ve stínu a v zákulisí tahá za nitky. A z nějakého pořád ještě úplně záhadného důvodu se politicky zajímá o Claytona Cleavera, respektive ho politicky ohrožuje, že Zoë údajně objevila ta ostraka.

Náboženství a politika. Cleaver usiluje o guvernérské křeslo, ale ve vyšší politice je pořád ještě malá ryba. Co když na tom má hmotný zájem i někdo jiný, někdo mnohem výše na politickém žebříčku, člověk, který může vyhrát či ztratit mnohem víc? Hlasy voličů a moc představují značnou motivaci, kvůli které mnohým stojí za to vraždit.

Ale vnitřní hlas mu napovídal, že jde ještě o něco jiného. Mohly pouhé politické ambice vysvětlit, že je Slater – nebo síly, které zastupuje – kvůli svým plánům evidentně schopen zneužít agenty CIA? Muselo se jednat o něco většího.

Ben si listoval biblí, ležící na polštáři vedle něj, a na mysl se mu neustále vkrádala jistá úvaha. Krve by se v něm nedořezal.

Po nějaké době už nedokázal jen tak nečinně polehávat. Chvíli po poledni vstal, sice se cítil trochu malátně, ale už mnohem silněji. Měl na sobě jen šortky. Kolem hrudi a ramene ho Alex pevně obvázala.

Vzal do ruky snubní prstýnek a pověsil si ho zpátky na krk. Přistoupil k oknu a vyhlédl ven na shluk hospodářských budov a výběhů, za nimiž se do dáli táhla prérie a až na obzoru se tyčily hory.

Něco ho upoutalo. V jedné ze stodol mezi starým farmářským náčiním a haraburdím stála rezavějící fordka – vrak předpotopního pick-upu. Na chvíli se na něj zahleděl a potom si pro sebe pokýval hlavou.

Přešel k umyvadlu a ošplíchal si tvář studenou vodou, potom se vrátil k posteli a natáhl si džíny, které mu tam nechali. Padly mu. Vrtalo mu hlavou, čí asi mohou být. S pasem osmdesát centimetrů rozhodně ne Rileyho. Vzpomněl si, že se stařík zmínil o nějakém pomocníkovi Irovi. Natáhl si i připravenou košili.

Zezdola se linula vůně kávy a někdo tam chodil. Ben si v zrcadle prohrábl vlasy a vydal se po širokém dřevěném schodišti do přízemí.

V prostorné venkovské kuchyni nalezl Alex, jak stojí u starého sporáku na plynovou bombu a v otlučené pánvi smaží plátky slaniny. Když vešel, překvapeně se otočila. „Zrovna jsem vám chtěla přinést něco k jídlu.“

„Který další americký politik staví svoji kampaň na bibli?“ zeptal se.

Alex na něj chvíli soustředěně hleděla. „Myslíte kromě prezidenta, který prohlásil, že do války s Irákem ho vyslal Bůh?“

„Někdo ne tak vysoko,“ odpověděl. „Někdo, kdo se usilovně snaží propracovat se na vrchol.“

„Jsou tisíce evangelikálů, co by rádi prorazili v politice,“ odpověděla. „Někteří jsou větší zvířata, jiní menší. Ale nedokážu jen tak vytáhnout jedno jméno z klobouku. Proč se tak najednou ptáte?“

„O nic nejde. Jenom tak uvažuju. Nejspíš jsem úplně vedle.“

„Neměl byste tak brzy vstávat z postele.“

„Už mám mnohem víc síly.“

„Vypadáte na to. Ale nemůžete jen tak vyskočit jako čertík z krabičky. Měl byste odpočívat mnohem déle.“

„Zpátky do postele už nejdu. Venku jsem viděl pick-up. Vypadá staře, ale možná bychom se v něm mohli odsud dostat pryč.

Nevím, jakou má skutečnou hodnotu, ale dám za něj Rileymu dvakrát tolik, aby si místo něj mohl koupit lepší,“

„Dobrý nápad,“ odvětila. „Ale tím pick-upem se nikam nedostaneme, aspoň zatím ne. Už jsem ho zkoušela. Baterie je v pořádku, ale startér je zřejmě odepsaný.“

„Takže vy jste lékařka a automechanik k tomu,“ glosoval Ben.

„Taky umím dobré kafe. Dáte si?“

„Rád.“ Vděčně si od ní vzal hrníček a upil z něj.

„A opekla jsem francouzské toasty. A trochu slaniny s fazolemi.“ Zasmála se, jak se zatvářil. „Tam, odkud pocházíte, francouzské toasty nemáte?“

„Já znám akorát irský toast,“ odpověděl. „To je obyčejný toast namočený v Guinnessu.“

„Zkuste to. Je to opečený toastový chléb s cukrem.“

Posadil se ke stolu a pustil se do jídla. „Kde je Její Jasnost?“

Alex palcem naznačila ke stropu. „Nechce vyjít z pokoje.“

„A Riley?“

„Ten je umíněný jako vy,“ řekla. „Pajdá kolem domu a stará se o zvířata. Starý drsňák. Říkal, že kdysi sloužil u námořnictva.“

„Ve Vietnamu?“

„V Koreji,“ ozval se chraplavý hlas. Otočili se. Přední dveře zavrzaly a dovnitř se vbelhal Riley s holí v seschlé ruce. „Tady něco voní.“ Toporně se posadil na židli do čela stolu. Alex mu podala plný talíř, Riley se pomodlil a pustil se do jídla. Chvíli jedli všichni tři beze slov, potom se Ben zmínil o starém pick-upu ve stodole.

„Jestli ho dokážete uvést do provozu, je váš,“ reagoval stařík. „Něco vám poradím: Když se v té staré boudě zavrtáte pořádně hluboko, objevíte tam pod celtou ještě jeden pick-up. Motor mu už před lety vypověděl poslušnost, ale počítám, že startér bude mít ještě v pořádku. Možná by to stálo za pokus.“

„Prověříme to.“

Riley se natáhl k nedaleké kredenci a vytáhl z ní láhev s čirou tekutinou. „Po jídle si vždycky cvaknu. Dáte si taky?“ Láhev odšpuntoval a rozlil ji do tří hrníčků. Jeden si přitáhl k sobě a dva pošoupl po stole k Alex a Benovi. „Moc dobrá,“ prohlásil. „Sám jsem si ji pálil.“

Ben usrkl. Alkohol byl asi dvakrát silnější než skotská. „Připomíná mi to irskou domácí whisky.“

„Znám chlapíka, co měl Dodge Charger, devětašedesátý rok, lil to do něj a jezdil na to,“ zamručel Riley.

Ben ho uznale pozoroval. Starý tvrďák, ale měl dobré srdce. „Chtěl jsem vám poděkovat, že jste nás tady nechal. Nebylo třeba mi uvolňovat vlastní ložnici. Mně by stačila i stodola.“

Riley si poškrábal bílé strniště na bradě a smutně se usmál. „To býval Maddiin pokoj. Moc tam nechodím. Určitě by vás tam bývala s vaší paní taky nechala.“

Ben a Alex se po sobě podívali a neodpověděli. Potom zaskřípaly dveře, všichni se otočili a spatřili Zoë, jak u nich nejistě stojí.

„Přitáhněte si židli, slečno,“ vybídl ji Riley.

Alex vstala a šla ke sporáku pro pánev a pro další talíř. „Pojďte se najíst, Zoë.“

Dívka vypadala zaraženě. Seděla u stolu a nimrala se v jídle, které před ni postavila Alex. Ben si jí nevšímal. Riley dojedl, s chutí vylízal talíř a dopil poslední doušek své domácí whisky. „To byla panečku dobrota.“ Uvelebil se na židli a vytáhl pomačkaný balíček cigaret Lucky Strike. Ben si od něj jednu vzal a zapálili si.

Zoë pohlédla na laciný umělohmotný telefon, který visel v rohu kuchyně na stěně. „Bene,“ promluvila nesměle, „mohla bych zavolat domů rodičům?“

Ben už se jí chystal odpovědět, že ne, ale Riley ho předběhl. „Telefon nefunguje, slečno,“ řekl. „Poslední dva roky se na něj už jenom práší. Neplatil jsem účty. Maddie čas od času volávala sestře. Já do té věci ale stejně mluvil nerad. Radši se člověku dívám do očí, když s ním hovořím.“ Ukázal si palcem přes rameno. „Nejbližší telefon tu mají Hermanovi, asi patnáct kilometrů odsud na západ přes kopec.“

Zoë se obrátila na Alex. „A co váš mobil?“

„Není tady signál,“ prohlásil Riley. „U Hermanů taky ne.“

„Fajn, tak vyrazím k těm Hermanovým,“ rozhodla se Zoë.

„Nikam nepůjdeš,“ zarazil ji Ben.

V tom okamžiku se na dvoře ozval dusot kopyt a Ben vyhlédl z okna. Přes zaprášenou okenní tabulku spatřil do bronzová opáleného mladíka s lesklými vlasy a džínovou bundou, jak sesedá z vysokého šedáka a přivazuje ho k zábradlí.

„To je Ira,“ oznámil Riley. „Nejspíš už toho volka objevil.“ Vstal od stolu a vybelhal se ven, mladíkovi v ústrety.

Zoë zaujatě vyhlížela z okna. Ben se podíval, kam upírá zrak, a bylo mu jasné, na co Zoë myslí. Podle vzhledu se zdálo, že Irovi v žilách koluje hodně indiánské krve. Byl pohledný a vypadal zdatně. Mohlo mu být kolem třiadvaceti.

„Nezapomeň, co jsem ti nakázal,“ řekl Ben. „Zůstaneš uvnitř. Venku po nás pátrají.“

Neodpověděla.

„Tak fajn,“ uzavřel. „A teď zkusíme nastartovat ten auťák.“

50

„Takhle tu matku strhnete,“ varovala ho Alex, „a už ji nikdy neodšroubujete.“

Škvírami ve starých dřevěných latích pronikaly do velké stodoly sluneční paprsky a vytvářely světlé pruhy na hliněné zemi, na haraburdí povalujícím se všude kolem, hromadách plotových sloupků, nakupeném nářadí, barelech se zeminou a pytlích hnojivá. V podkrovním seníku jim nad hlavou hrabalo a kvokalo několik slepic.

Ben vykoukl zpod podvozku ještě staršího pick-upu, který objevili v zadní části stodoly. Tvář měl pokropenou rudými smítky rzi, jak se snažil uvolnit přišroubovaný startér.

„Zkuste radši řetězový hasák,“ navrhla a podala mu ho.

Položil klíč, kterým to dosud zkoušel, a vzal si od ní hasák. Vzhlédl k ní a blesklo mu hlavou, jak je přitažlivá. Nevšiml si toho poprvé. Kaštanové vlasy měla sepnuté dozadu, jen zcuchané, svůdné pramínky jí splývaly po tváři. Ve stodole bylo vedro, a Alex si proto vyhrnula rukávy košile k ramenům.

Na napjatém svalu v nadloktí se jí leskla šmouha od oleje. Kostkovanou košili měla hluboce rozepnutou do výstřihu. Odhrnula si z očí pramen vlasů.

„Opravovat auta jste se naučila u CIA?“

Zazubila se na něj. „Spíš když jsem vyrůstala se čtyřmi staršími bratry, co byli blázni do aut.“

Ben nasadil řetězový hasák kolem hlavy vzdorujícího šroubu, zabral, ve šroubu to zapraskalo a povolil. Za chvíli už Ben držel v ruce odmontovaný startér a vytáhl se zpod auta. Vstal a zamžoural.

Alex natáhla ruku a položila mu ji na rameno. Přes džínovou košili cítil, jaký má jemný a hřejivý dotyk. „Měl byste si odpočinout,“ pronesla. „Já to zvládnu.“

„Už jste toho udělala dost.“

Pohlédla na startér, který držel v rukou. Byla to jen těžká hrouda zrezivělého železa, z níž trčely dráty. „Myslíte, že to bude fungovat?“

„Kdo ví?“

Vzala mu startér z rukou. Když se ho dotýkala, prsty jí spočinuly v Benových dlaních o krapet déle, než bylo nutné – téměř jako by ho pohladila. Pohlédla mu do očí. „I tak jsem ale ráda.“

„Za co?“

„Navzdory všemu, co se stalo a co se ještě stane, jsem ráda, že jsem vás poznala. A že jste v pořádku. A že tu s vámi takhle můžu být. Akorát mám strach, aby naše známost neměla krátkého trvání.“

Neodpověděl. Chvíli jen tak stáli proti sobě a dívali se na sebe. Alex Bena nechávala nahlédnout, co se jí skrývá v hlubokých modrých očích. Nepatrně pootevřela ústa. „Jste osamělý, že?“ zašeptala. Znovu se dotkla jeho ruky, tentokrát pevněji a déle, a propletla prsty mezi jeho. „Vím to. Vidím to na vás. Přesně jako já. Jsem osamělá. Sama. Potřebuju někoho.“

Benovi se zrychlil srdeční tep. Pohladil ji po obnažené paži a ucítil, jakou má teplou a hladkou kůži. Přejel jí rukou vzhůru až k rameni, pohladil ji po vlasech a po tváři. Palcem jí přejel ke koutku úst a Alex se naklonila a něžně mu prst políbila. Přiblížili se k sobě, Alexin stisk na Benově dlani zesílil – byl to téměř naléhavý projev touhy.

Začali se dychtivě a vášnivě líbat. Ben si ji přitáhl k sobě. Cítil na zádech její paže a sám jí rukama přejížděl po bocích a vnímal žár jejího těla, prameny jejích vlasů na své tváři.

Potom se přemohl a odtáhl se od ní. „Nemůžu.“

„Proč se bojíš mě políbit?“ Pokoušela se mu podívat zpříma do očí. „Oba to přece chceme, nebo ne?“

„Ano,“ přisvědčil, „já to taky chci. Ale nejde to.“

„Ale proč? Proč se tomu bránit? Nezbývá nám moc společného času.“

Nedokázal najít správná slova. Nikdy se mu to nepodařilo, nedokázal na to ani sám myslet, dokonce ani v nejtemnějších chvílích.

„O někoho jsem přišel,“ zašeptal. „Někoho blízkého. Bližšího, než jsem si vůbec uvědomoval. Stalo se to nedávno.“

Kousla se do rtu a povzdychla si. Pohladila ho po vlasech. „Všimla jsem si toho prstýnku.“

Zavřel oči a pomalu přikývl.

„Chce se ti o tom mluvit?“

„Umřela,“ vypravil ze sebe.

„Jak se jmenovala?“

„Leigh.“

„Jak se to stalo?“

Zvedl zrak. „Zavraždili ji.“

Když slyšel nezvratnost té skutečnosti, znovu jej udeřila hrůza toho, co se stalo. Najednou se mu před očima jako noční můra znovu odvíjela celá scéna a nedala se zastavit.

Spatřil černou čepel nože, jak proniká do jejího těla.

Jak se do ní zabodává a jak z ní vyprchává život.

Poslední pohled do jejích očí. Její poslední slova, když ležela na zemi a umírala – nezapomene je po celý zbytek života.

Zhluboka, pomalu se nadechl. „Byla to moje chyba. Před tím, co ji zavraždil, jsem ji měl chránit, a selhal jsem. Vrátil se a vzal mi ji.“

Následovalo dlouhé ticho. Potom zašeptal: „Chybí mi. Hrozně mi chybí.“

Alex mu položila ruku na paži. Její teplý dotyk na Bena působil uklidňujícím dojmem. „Tys ji nezabil, Bene. Zrovna tímhle by ses trápit neměl.“

Zavrtěl hlavou a cítil, jak v něm stará bolest ožívá. Potlačil ji. „Nezabil, ale vyjde to nastejno,“ řekl. „Každý den prosím Boha o odpuštění, že jsem to dopustil. Ale myslím, že mě Bůh neposlouchá. Vlastně mi připadá, že mě neposlouchá celý život. Už dávno mě opustil.“

„To nemyslíš vážně.“

Vzal ji za ruku a jemně ji stiskl. „Najdi si někoho lepšího, Alex. Ty nepotřebuješ muže jako já.“

„To ty jsi ten lepší,“ odvětila. „Sotva tě znám, ale už to vidím.“ Neodpověděl.

V tom okamžiku zaslechli zvuk rotorů prořezávajících vzduch. Do země před farmou se zaryla sprška kulek a ozval se Zoëin výkřik.

51

Zoë se znuděně a letargicky potloukala po domě. Po tak dlouhé době pod zámkem v sobě cítila spoustu potlačované energie a jen tak se povalovat a nic nedělat se jí příčilo.

Z okna spatřila ve výběhu sto metrů od domu Iru. Cvičil mladého koně, hřebečka, kvůli němuž Riley spadl a vyvrtl si kotník. Modrá obloha byla bez mráčku, tráva se jemně vlnila vánkem. Náhle ucítila zoufalou potřebu vyběhnout ven a pustit se do řeči s Irou. Hrozně ji přitahoval. Líbily se jí jeho uvolněné, nenucené pohyby, jemná hra vypracovaných svalů. Představila si, jak se dotýká jeho kůže, a usmála se pro sebe.

Uvědomovala si, že jí Ben přikázal nevytáhnout paty z domu. Ale co, aí se jde vycpat. Myslí si, že je pitomá? Vrtulník by uslyšela dřív, než by ho viděla nebo oni viděli ji. Už ji nebavilo, že s ní jednají jako s dítětem.

Vyšla k výběhu a užívala si slunečních paprsků na tváři a větříku ve vlasech. Ira ji spatřil už z dálky. Přiblížila se k němu se srdečným úsměvem.

„Dobrý den, já jsem Zoë. A vy budete Ira, že?“

Ira seskočil z hřebce, otřel si ruce a přišel za ní k ohradě. „Teší mě, Zoë,“ promluvil.

Zoë vždycky ráda koketovala a uměla to. Ira zareagoval okamžitě – Zoë si uvědomovala, že hezká blondýnka se mu na prahu moc často neobjeví. Během několika minut už spolu bezprostředně žertovali a smáli se, hleděli si do očí a dotýkali se – hlavně Zoë. Iru Zoëin zájem malinko vyváděl z míry, ale viděla mu na očích, že by si s ním tenhle nucený pobyt v divočině možná mohla vynahradit.

„Jezdíte ráda na koni?“

„Na koni sice jezdím, ale nikdy jsem neseděla v americkém sedle,“

„Je to jednoduché,“ vysvětloval. „Jako křeslo. Chcete si to zkusit?“

„Pomůžete mi nasednout?“ Protáhla se ohradou a nechala si pomoct do sedla. Cítit na noze stisk Irových silných prstů jí dělalo dobře. Dokázal hřebečka dobře zkrotit – když ho prováděla po výběhu a zkoušela si ho, poslouchal ji. Z kroku přešla do klusu.

„Nezvedejte se,“ zavolal na ni. „Seďte pevně v sedle, pohybujte se v jeho rytmu.“

Rychle si techniku jízdy osvojila. Potom hřebečka jednou z levé, jednou z pravé strany švihla otěžemi, aby natáhl krok a přešel do cvalu. Ira stál uprostřed výběhu a Zoë jezdila dokola, vlály jí vlasy a koni se od kopyt zvedal prach.

„Nádhera!“ chystala se zvolat. Ale když viděla, jak se Ira tváří, nic neřekla a ohlédla se. Na to, co spatřila, zůstala hrůzou koukat s otevřenou pusou. Hřebec prudce změnil směr a rozhodil ji v sedle.

Přeletěl přes ni široký stín.

Ze slunce se s burácením vynořila helikoptéra se skloněnou přídí a zádí vystrčenou vzhůru.

Hřebec se postavil na zadní a vyhodil Zoë do vzduchu. Zřítila se na prašnou zem a Ira se k ní se zděšeným výrazem v očích rozběhl. Černý vrtulník se s ohlušujícím řevem motorů blížil jako útočící žralok a poryvy větru od jeho rotorů vířily prach a hlínu. Zoë se vyškrábala na nohy. Po těle jí přelétla červená tečka laserového zaměřovače. Zaječela. Hřebec se neustále vzpínal a jančil jako smyslů zbavený.

Náhle zemi pokropila salva ze samopalu.

Ira popadl Zoë za ruku a táhl ji z výběhu zpátky k domu. Muž s puškou, zavěšený na boku helikoptéry a jednou nohou stojící na její ližině, vypustil další dlouhou dávku, která do vzduchu vystřelila několik kamenů uhánějící a klopýtající Zoë za patami. Vystrašeně se ohlédla přes rameno a pohledem se střetla s očima muže, jehož už si přála nikdy nespatřit.

Zpoza pušky M-16 se na ni šklebil Jones. Znovu blaženě stiskl spoušť a zbraň se mu rozdrkotala v ruce. Srdce mu radostně poskočilo, když se ta mrcha skácela k zemi. Jenže pak jí ten indián pomohl zpátky na nohy a Jones si uvědomil, že jen zakopla.

Zavřeš těl na pilota, aby držel rovnováhu, a znovu zacílil. Jeho lidské terče ale mezitím doběhly k domu, vpotácely se dovnitř a zabouchly za sebou dveře. Jones zanadával a vypustil dlouhou dávku, která pokropila verandu a roztříštila okna. Série kulek provrtala stěnu domu, až od ní létaly třísky.

Ira táhl Zoë po podlaze a kryl ji vlastním tělem. Všude kolem nich létaly střepiny, závěsy se třepotaly a střelba ze samopalu, provrtávající stěnu a podlahy, je postupně rozedrala na cáry. Zoë nepřestávala ječet.

Ben a Alex vyběhli ze stodoly a spatřili, že nad volným prostranstvím farmy asi šest metrů nad zemí se na místě vznáší vrtulník. Ben ze zadní kapsy džin vytáhl berettu a namířil. Helikoptéra se zatím stočila směrem k nim a klesla níž, až se ližinami málem dotýkala země.

Postavu s puškou Ben poznal téměř okamžitě a se střílením neváhal, jones se rychle stáhl dovnitř a zmizel z dohledu. V tom okamžiku Ben vypustil v rychlém sledu sérii dvojitých salv, které vrtulníku na trupu vyrazily díry. Stroj najednou prudce změnil směr, prudce vystoupal do výšky a s burácením jim přeletěl nad hlavou. Ben mu ještě vypálil pár střel do podvozku, ale devítimilimetrová munice na plechy vrtulníku nestačila. Zaklel.

Když vrtulník odletěl, doběhli k domu, Ben vydusal po schodech na verandu a rozrazil dveře. Uvnitř objevil Iru, jak tělem chrání Zoë. „Je někdo zraněný?“ křikl. Ira zmateně zavrtěl hlavou, vstal a pomohl na nohy i Zoë.

Do místnosti doklopýtal Riley s očima navrch hlavy hrůzou.

V dlaních třímal omlácenou brokovnici značky Ithaca.

Prach v místnosti si pomalu sedal, a jak útok vrtulníku odezníval, na dům se snášelo ticho. Ira pomohl štkající Zoë do horního patra. Riley pochodoval po zničené kuchyni, v ruce nepřestával svírat svou brokovnici a hlasitě nadával.

Ben vyšel ven a Alex za ním. Stál na schodech na verandu a s očima přimhouřenýma proti sluníčku zamyšleně prozkoumával obzor. „To byl Jones. A zase se vrátí.“

„Přivede s sebou celou armádu,“ poznamenala Alex. „Máme maximálně několik hodin. Měli bychom odsud vypadnout.“

„Zkus do toho auta namontovat ten startér, prosím tě.“

„Kam jdeš?“

Ale to už Ben mířil zpátky do domu. „Riley, potřeboval bych vědět, jestli tady nemáte nějakou pušku.“

Stařík se na něj na okamžik upřeně zadíval. V očích se mu objevil zvláštní lesk, jako by mu v nich Ben zažehl plamen, který v nich snad už kdysi plál, ale až dosud už jen dlouhou dobu skomíral. Zabručel a pokynul Benovi, aby ho následoval. Chodbou dokulhal ke dveřím a strčil do nich. Za nimi vedlo dřevěné schodiště do polorozpadlého suterénu. Na podomácku vyrobené polici na stěně ležela puška – štíhlá a kompaktní zbraň, ořechová pažba, modravá ocel. Stařík ji sundal a beze slova ji podal Benovi.

Ben si ji důkladně prohlédl. Byla to opakovačka Mariin ráže .22 s kyvnou pákou. Ben byl za ni rád, ale hodila se spíše na střílení králíků nebo veverek.

Riley spatřil Benovu tvář a usmál se. „Je mi jasné, co se vám honí hlavou, synku. Chtěl byste nějaké pořádné železo.“

Ben nic neříkal.

„Tak já vám něco ukážu.“ Stařec se dobelhal na druhý konec suterénu, kde se kupily přepravní bedny a rozbitý nábytek, pokryté vrstvami prachu a pavučinami. Začal hromady odklízet a supěl přitom námahou. Sklonil se a potáhl něco těžkého po podlaze. Ben na předmět pohlédl – byl to starý kufr.

„Tohle jsem neotevřel od té doby, co jsem se vrátil z Koreje,“ vysvětlil Riley. „Kus mého já to nejspíš už nikdy nechtěl vidět. Ale jestli opravdu existuje osud, tak už možná chápu, proč jsem ten zatracenej krám táhl přes půl světa.“ Sfoukl prach z víka a kufr otevřel.

Uvnitř ležela halda starého balicího materiálu. Riley ho nabral a odhodil na podlahu. Pod ním se objevila jedna vrstva pytloviny, pomazaná šmírem a silně zapáchající olejem na zbraně. Riley ji uchopil za okraj a stáhl ji. „Tady je,“ oznámil. „Už jsem ji skoro ani nedokázal zvednout. Ale kdysi jsem to s ní slušně uměl.“ Poodstoupil, aby se Ben mohl podívat.

Ben zamrkal. „To snad není pravda. Vy tady máte automat Browning!“

Automatická puška značky Browning byla model, který předtím viděl jen jednou v životě – lehký kulomet americké výroby a robustního vzezření, který se používal od první světové války a v šedesátých letech byl vyřazen z provozu. Taková zbraň patřila do vojenského muzea – ale tahle vypadala jako zbrusu nová. Sedá dělovina, naolejované dřevo, železná mířidla – prvky z doby před érou pryže a polymeru, bodových zaměřovačů a laserů.

Ben sáhl do bedny a zbraň zvedl – byla těžká a zamaštěná. Překontroloval ji a shledal, že je v bezvadném stavu – hlaveň měla čistou a nabíjela se hladce. Dokonce i plátěný popruh byl jako nový.

Měla dlouhý zahnutý zásobník a na dně kufru leželo pět dalších.

Riley se usmál. „Speciální vysokokapacitní protiletadlový model. Pár kousků jsme s těmihle hračkami sestřelili.“ Potom odhodil stranou několik dalších krámů a prohrabal se ještě hlouběji do útrob suterénu. S odfrknutím zalovil mezi věcmi a doprostřed místnosti vytáhl těžkou kovovou bednu s municí. Byla olivově zelené barvy, kolem hran rezivěla a na straně měla vybledlý žlutý nápis.

Riley odklopil ocelové západky a víko se se skřípotem otevřelo. Uvnitř se matně zaleskla stará mosaz – více než tisícovka nábojů se zúženým hrdlem, všechny vojenské provenience, ráže .308, Zachovalé, lehce naolejované. Více než půl století staré, ale roznětka se jim stále leskla. „Jen zahájit válku, synku.“

„A taky že k ní tady dojde,“ prohlásil Ben. Vycvakl zásobník a začal do něj zamačkávat nábojnice.

Stařec ho sledoval a pokýval si pro sebe hlavou. „Vypadáte jako voják. Ze se nepletu?“

Ben přikývl. „Kdysi jsem byl.“

„Jaký útvar?“

„Speciální jednotka SAS v britské armádě.“

„O vás jsem slyšel. Černé komando. Obléhání íránské ambasády v Londýně, že?“

„To bylo deset let předtím, než jsem nastoupil,“ odpověděl Ben. „Já jsem sloužil v Zálivu. Afghánistán, Afrika. Většinou tajné operace. O tom ani nechtějte vědět, já na to taky nevzpomínám.“

Riley odfrkl. „Pane jo, tajné akce.“

„Špinavá práce za chlápky v oblecích, kteří se potom můžou chlubit cizím peřím. Už nikdy.“

„Ti sami chlápci, se kterými dneska máme co do činění, že?“

„Jo, tenhle typ lidí,“ přisvědčil Ben. „Ale co do činění s nimi mám jenom já. Tohle není vaše válka, Riley, takže bych rád, abyste se držel stranou.“

Riley si odplivl. „Uvidíme, synku. Já už s naší zatracenou vládou vedu válku padesát let a vy jste mi zachránil krk. Oplatit vám laskavost je to nejmenší, co můžu udělat.“

„Jsou to ale grázlové.“

„Já taky nejsem zrovna svatoušek, synku. Jsem už starý, ale pořád ještě dokážu člověku nakopat zadek, když je třeba.“

Ben s povděkem pokýval hlavou. „Ještě budu potřebovat pár dalších věcí,“ dodal.

52

Ben se vrátil ven mezi stodoly. Alex zrovna poodstoupila od novějšího pick-upu a otírala si ruce od rzi a šmíru do hadru. Na tváři měla šmouhu od oleje. Vypadala ustaraně, ale když ho viděla přicházet, usmála se.

„Povedlo se?“

Obešla vůz na stranu řidiče, otevřela rozvrzané dveře a nastoupila. „Okamžik pravdy.“

Pick-up se rozburácel a vypustil oblak modrého dýmu. Alex vytúrovala motor a na tváři se jí objevil široký vítězoslavný úsměv. Vyskočila z kabinky, radostně k němu doběhla a objala ho. „A teď odsud vypadneme,“ pravila.

Ben nic neříkal.

„Co je?“

„Není to tak jednoduché, Alex.“

„Co tím chceš říct?“

„Vyraz sama. Jed patnáct kilometrů na západ přes hřeben k těm Hermanovým. Nastal čas, abys přivolala lidi od vás. Postarají se o Zoë.“

V očích se jí objevil zděšený výraz. Neoblomně zavrtěla hlavou. „Pojedeme všichni. Je čas vyrazit.“

Položil jí ruku na rameno a palcem jí promnul rozpálenou kůži na krku. „V otevřeném terénu bychom proti nim neměli šanci. Brzy by nás předstihli. A když tu necháme Rileyho a Iru samotné, zabijí je. To si nemůžu vzít na svědomí. Někdo je musí zastavit. Běž ty. Já tady zůstanu a počkám si na ně.“

„Jestli tady zůstaneš, tak já taky.“

Znovu zavrtěl hlavou. „Chci, abys odjela někam do bezpečí,“ řekl. „Nesnesl bych…“ Hlas se mu vytratil.

„Já bych taky nesnesla pomyšlení, že se ti něco stalo,“ šeptla.

„Věř mi, nic se mi nestane.“

„Nevíš, komu se stavíš na odpor.“

„Mám celkem slušnou představu,“ opáčil.

Povzdychla si a stáhlo se jí hrdlo. Pohladila mu ruku a na řasách se jí objevila slza. Ben se usmál a setřel ji. Přes slzy se rozesmála. „Je to šílené,“ popotáhla. „Nikdy bych si nepomyslela, že se mi něco takového stane.“ Na chviličku se mu zahleděla do očí a potom ho pevně objala. Z toho, jak ho k sobě vinula, poznal naléhavost jejích citů, její touhy.

Na zlomek vteřiny propadl okamžiku a oddal se vjemům – dotyku jejího přitisknutého těla, vůni jejích vlasů. Zavřel oči. Část jeho já zoufale toužila po tom, aby ta chvíle trvala věčnost. Aby to bylo jednoduché a aby měl otevřené možnosti.

Jenže neměl a situace byla všechno jen ne jednoduchá. Nemohla být.

Chytil ji za paže a jemně ji od sebe odtrhl. „Už musíš jít,“ vyzval ji.

Lítostivě přikývla. „Dobře, vyrazím.“

Přejeli s pick-upem před dům, zkontrolovali olej, pneumatiky a klínový řemen. Všechno vypadalo v pořádku. Ben zašel za Zoë do pokoje a vysvětlil jí, že pojede pryč. Tiše přikývla, následovala ho ven, nastoupila a pokojně seděla.

Bylo těžké sledovat, jak se Alex vzdaluje, ale byl rád, že se Zoë odjíždějí do bezpečí. Když nastartovala, naposledy mu zamávala a vyrazila, pokusil se nedat na sobě nic najevo. Zaclonil si oči před sluníčkem a sledoval, jak se pick-up po nerovné cestě kodrcá k bráně a pryč.

Potom vůz zničehonic zastavil, dveře na straně řidiče se rozletěly a Alex vyskočila. Běžela zpátky k němu, padla mu kolem krku a políbila ho.

„Dávej na sebe pozor, Bene. To je rozkaz.“

„Neloučíme se navždycky,“ odvětil. „A teď už jed, padej.“

Se slzami v očích se rozběhla zpátky k automobilu. Naskočila zpátky za volant a dupla na plyn, až se kola na štěrku protočila.

Tentokrát už nezastavila. Ben stál před domem a sledoval, jak se pick-up pohupuje otevřenou krajinou a najíždí na klikatou polní cestu, která v dáli mizí za hřebenem.

A potom byly Alex a Zoë pryč.

Nastal čas pustit se do práce.

Následující hodinu dřel v potu a prachu na přípravách. Zkoumal dispozice farmy, přemýšlel o taktice, zvažoval, jak na to půjde.

Byl na to sám a čekal ho souboj s mnohonásobnou přesilou. Přitáhnou po zuby ozbrojení profesionálové, kteří budou postupovat tvrdě a rychle. Bylo to na hraně, ale uspět se dalo. Měl jednu výhodu – největší ze všech.

Našel věci, které potřeboval, a všechny naskládal ke stěně stodoly. Některé z nich byly dost těžké, a Ben proto oprášil starý rudlík, na němž je převážel. Riley ruku k dílu přiložit nemohl, na to byl příliš vetchý, ale Ira byl rychlý a ochotný pomocník.

Když s Benem nakládali rudlík, mladík se zarazil a vzhlédl. „Bude jich pěkná horda, co?“ Zdálo se, že se mu ta představa líbí.

„Tentokrát nebudou nic riskovat,“ souhlasil Ben. „Chtějí to tady dodělat. Ale ty s Rileym se budete držet stranou, jasný?“

„Já jsem původem Černonožec,“ oznámil mu Ira tlumeným, ale hrdým hlasem. „Pro mě jsou ti chlapi potomci lidí, kteří mému národu sebrali půdu a šoupli nás do rezervace. Vzali nám naše svaté právo.“ Vážně přikývl. „Jestli teď nastal čas zase vzít něco jim, neodtáhne mě ani deset divokých mustangů.“ Zazubil se. „A taky to chci vidět.“

Ben na něj pohlédl. „Neměl by sis válku idealizovat. Dneska zažiješ to nejhorší, čeho jsi byl v životě svědkem.“

Když dostali věci na místo, Ben Irovi pomohl nahnat koně do výběhů na zvlněných pastvinách půl kilometru od farmy. Slunce neúprosně pražilo a Benovi tepalo v rameni. Poté co do brány výběhu vklusal poslední kůň a dal se jako ostatní do spásání bujné trávy, Ben zkontroloval hodinky a zjistil, že je krátce po čtvrté odpoledne.

Čas se nachyloval.

Vzhlédl k modré obloze nad vrcholky hor a uviděl, že mu intuice nelhala.

Blížili se.

53

Byly to tři černé tečky na obloze ve formaci tvaru „V“. Rychle se zvětšovaly a dunění jejich rotorů sílilo.

Ben pokynul Irovi, ať rychle zamíří do suterénu v domě a postará se, aby tam s ním zůstal i Riley, dokud bitva neskončí. Ira vteřinu či dvě váhal, ale potom se rozběhl k domu a Ben se vydal ke zděnému skladišti, kde na dvounožku u jednoho z oken v horním patře postavil kulomet. Zavřel za sebou dveře na závoru, vystoupal po rozviklaných schodech a usadil se za zbraní. Vedle sebe si na podlahu položil tašku napěchovanou náhradními zásobníky do kulometu a do beretty.

Vrtulníky rychle doletěly na místo. S uši rvoucím řevem přelétávaly nad farmou, tráva pod nápory větru od rotorů si kolem nich lehala k zemi a koně ve vzdálených výbězích se plašili.

Ze své skryté vyhlídky ve skladišti Ben přes mířidla automatické pušky sledoval, jak helikoptéry ve stabilní formaci – jedna vepředu, dvě vzadu – klesají níže. Z vedoucí helikoptéry vyrazili muži v černém a jako pavouci na hedvábných vláknech bleskově slaňovali na zem. Bylo jich šest, tři z každé strany, na sobě taktickou výstroj, ochranné brýle, přílby a automatické pušky. Profesionální přehlídka děsivé síly, která většině lidí zaručeně dokázala nahnat hrůzu.

Nastal čas, aby Ben využil své výhody. Nešlo ani tak o to, že měl kulomet Browning, který byl teď nabitý a odjištěný a čekal, až bude moci v širokém rozptylu zasypat prostranství farmy sprškou kulek. Nešlo příliš ani o dlouhé roky jeho důkladného bojového výcviku. Bylo to něco v něm – něco, co z něj udělalo takového vojáka, jakým kdysi býval.

Zabíjení neměl rád. Ale věděl, že ho má v krvi. Už od samého počátku vojenské kariéry ho instinkt hnal do boje s plnou vervou. Nutil ho, aby soupeře převálcoval, aby využil svou rychlost, agresivitu, moment překvapení, aby zaútočil s maximálním nasazením. Jestli se mu tihle zmetci rozhodli vyhlásit válku, mají ji mít. Takovou, jakou ještě nezažili. A neměl-li z ní vyváznout živý, alespoň se hodlal pořádně podepsat na jejich řadách.

A než se šestice vojáků vůbec dotkla země, už odjišťoval a vypouštěl první salvu na vrtulník nad nimi. Mířil na nádrže. Kde nepříliš účinná pistole neměla proti trupu helikoptéry šanci, dalekonosné celoplášťové střely ráže .308 z kulometu s frekvencí střelby devět set ran za minutu projely jako nůž máslem. Nádrže se se zaskřípěním trhajícího se kovu a sklolaminátu rozletěly, zazněla ohlušující detonace, vrtulník vzplanul a zřítil se k zemi. Vojáky pohltila vybuchnuvší ohnivá koule – neměli naději.

Nikoho nešetřil, s nikým neměl slitování. Nepřítel je taky nemá. Ben vypálil do plamenů; automat mu kopal v rukou jako pneumatické kladivo, prázdné nábojnice se mu u nohou kutálely po zemi a vzduch prosycoval zápach korditu. Viděl, jak se hořící vojáci drápou na nohy, mávají rukama, vrávorají a znovu se kácí do útrob pekla.

Druhý výbuch vrtulník roztrhl na kusy a do výše vyrostl mohutný ohnivý hřib. Po celém širokém prostranství se sypaly hořící trosky.

Jeden odepsaný.

Zbývající dva vrtulníky se stáhly – piloti v úhybném manévru prudce vystoupali k obloze. Helikoptéry zaburácely nad farmou, obě se synchronizované naklonily na bok a opsaly oblouk. Potom se vyřítily zpátky k budovám. Po stranách z nich viseli muži v černé taktické výzbroji a cílili.

Ben mířidly sledoval dráhu předního stroje, kropil jeho trup dalšími’a dalšími dávkami kulek a z horkého závěru jeho automatické pušky se sypal příval prázdných nábojnic. Kulky do trupu vrtulníku provrtaly rozeklanou šňůru děr. Letmo zahlédl růžovou spršku, jak někdo uvnitř dostal zásah. Pod těžkou palbou se vrtulníku roztříštilo a vysypalo plexisklo.

Stroj se zběsile zatočil, začal ztrácet výšku a střemhlav se řítil k zemi. Dunivý rytmus jeho rotorů přešel v nesouměrné buch-biich-buch, z povrchu se vzdula oblaka prachu a vrtulník se ve spirále nekontrolovatelně poroučel k zemi. Na okamžik se zdálo, že se zaryje do hlíny přímo před domem – ale potom se listy rotoru zachytily o okraj střechy starého kravína a stroj se vetchou dřevěnou stavbou proboural. Do všech směrů se rozletěla prkna, třísky a kusy vlnitého plechu.

Dva odepsané, zbývá jeden.

Třetí vrtulník mu zaduněl nad hlavou a vystoupal vzhůru, aby se vyhnul letícímu a poskakujícímu vraku.

O několik vteřin později ze sebe vrata kravína vyvrhla přeživší černooděnce z druhého havarovaného vrtulníku. Zbraně měli přichystané. Ben si je vzal na mušku a zleva doprava je pokropil sprchou kulek a ponořil je do krvavé lázně.

Bylo to až moc jednoduché.

Ale najednou se ukázalo, že zas až tak ne.

Moderní vojenské dlouhohlavňové zbraně byly vybaveny tlumičem plamene, aby nepřátelům skryly, odkud záblesky plamene vychází. Automatická puška Browning patřila ke generaci zbraní, které toto vylepšení ještě chybělo, a proto když střechu skladiště proděravěl prudký příval kulek ze samopalu a prořízl podlahu kolem Bena, okamžitě pochopil, že jasný žlutobílý záblesk šlehající v pravidelném rytmu z hlavně robustního kulometu prozradil pilotovi třetího vrtulníku jeho pozici.

Stroj se teď vznášel na místě nad budovou a zasypával ji salvami minimálně ze dvou nebo tří samopalů najednou. Na Bena pršely úlomky kachlů a rozstřílených střešních trámů, okna explodovala a kolem létaly kusy zdivá.

Ben se překulil stranou, popadl objemný browning a táhl ho i s taškou plnou náhradních zásobníků za sebou. S námahou vyzvedl zbraň kolmo vzhůru a střechou spustil palbu do podvozku vrtulníku. Do obličeje mu pršel prach.

Stroj se prudce stočil a kroužil kolem domu. Ben vyskočil, přehodil si tašku přes rameno, sešplhal po vrzajících schodech do přízemí a vyrazil ven do oslepujícího slunce.

Ocitl se v uličce zasypané troskami mezi skladištěm a ruinami kravína. Po levé ruce stála třicet metrů od něj vybrakovaná kostra traktoru. O patnáct metrů blíže se na obou stranách u zdí tyčily dvě neforemné hromady zakryté celtou a kolem nich leželo různé haraburdí z farmy.

Po pravé ruce za průchodem mezi budovami se nad volným prostranstvím na místě vznášela helikoptéra. Ben sledoval, jak se z ní spouští šest mužů a dopadá na zem. Přitiskl se ke zdi. Vojáci se rozprchli mezi budovy, jeden druhému dával znamení, ale Bena neviděli.

Zahlédl ho ovšem pilot. Příď stroje se sklonila a helikoptéra vyrazila. Dráhou kopírovala uličku mezi budovami a nabírala rychlost. Předními špičkami ližin téměř rozrývala zem.

Ben sprintoval pryč, do úkrytu za kostrou traktoru. Prořítil se mezi dvěma zakrytými hromadami a za zády mu zapraskala střelba. Ben ještě zrychlil a mrštil sebou za traktor. Kulky se mu v klikaté linii těsně za patami zaryly do země a zvířily prach.

Pozvedl kulomet. Helikoptéra se řítila přímo na něj a roztáčela ve vzduchu mohutný vzdušný vír. Už jí zbývalo pouhých několik metrů.

Ocitla se přímo mezi dvěma zakrytými haldami.

Přesně tam, kde chtěl.

Vypálil. Ne na vrtulník, ale na hromadu nalevo a potom ještě jednu salvu do haldy napravo. Zkosil je ohnivým obloukem a vysypal do nich zásobník, odhodil prázdnou zbraň a vrhl se k zemi za starým traktorem.

Oslepující zášleh světla všechno rozprášil.

Ben předtím ve stodole našel náhradní plynové bomby pro kuchyňský sporák. Vedle nich objevil pytle deseticentimetrových hřebíků, které k bombám přilepil páskou. Ira mu držel bomby a Ben na každou pevně lepil jeden hřebík za druhým. Pod špinavými plachtami se tak skrývala provizorní obří hřebíková bomba.

Byl tu jen jeden problém: Neměl v úmyslu vyskytovat se tak blízko, až všechny vybuchnou.

Jejich účinek byl v uzavřeném prostoru mezi budovami zničující. Masivní exploze zasáhla vrtulník přímým úderem.

Bylo to, jako by helikoptéra narazila do zdi. Nápor s ní mrštil o zem jako s hračkou a celou ji zohýbal a zmuchlal. Okna vybouchla dovnitř, listy rotoru se rozletěly na kousky. Potom ohnivá koule z plynových bomb odpálila zápalné láhve a kanystry, které rozmístil podél zdí a skryl za harampádí. Na vrtulník se vyvalila ohnivá stěna, jako tekutina se nalila jeho otevřenými boky dovnitř a vypláchla kabinu, spalujíc všechno živé uvnitř. Ven se vypotácely hořící postavy, které ječely a mlátily kolem sebe rukama, až se nakonec svalily na zem a zemřely.

Ben tiskl hlavu k zemi a postupující ohnivá koule se převalila i přes něj. Její žár mu sežehl záda a na děsivý zlomek vteřiny si myslel, že uhoří. Potom však žhavý dech plamenů ustoupil a Ben se vyškrábal na nohy.

Všechno kolem něj bylo zničené. Zdevastované budovy hořely, všude na zemi se válela roztroušená těla a vzduch prosycoval puch spáleného masa. Z helikoptéry zbyla jen planoucí kostra.

Ben vylezl zpoza traktoru. Jeho automatická puška ležela v prachu několik metrů od něj. Šel ji sebrat, ale potom si všiml, že jí kus letícího šrapnelu rozdrtil závěr. Ben zaklel, vytáhl z tašky pistoli a vysypal nyní už nepoužitelné zásobníky do kulometu.

Potom se zničehonic znovu vynořili vojáci, kteří slanili ze třetího vrtulníku. Všech šest se jich řítilo mezi vrakem hořící helikoptéry a zdemolovanými budovami, zbraně měli zvednuté a v ochranných brýlích se jim odrážely záblesky plamenů.

Ben si s mrazivým úlekem uvědomil, že je v pěkné kaši, protože z druhé strany dobíhali další muži. Na tváři jejich velitele se rozlil široký úsměv.

Jones. Musel někde mezi stromy přistát ve čtvrtém vrtulníku – první tři použil pro odvrácení pozornosti. S ním přibíhalo pět vojáků, všichni v taktické výstroji a všichni na Bena mířili týmiž samopaly M-16.

Celkem dvanáct mužů a asi tak tři sta padesát kusů vysokorychlostní munice, všechny určené jemu. Ocitl se v pasti, přímo uprostřed nich. Vrátit se do úkrytu nebyl čas.

„Konečně tě máme,“ zahalekal Jones. „Jsi úplně sám!“

54

Když Ben uslyšel další výstřel, bezděčně zatnul svaly jako boxer před protivníkovým úderem. V onom zlomku vteřiny, kdy se člověku utlumí životní funkce a připravuje se na náhlou smrt, očekával zásah kulky, která ho zabije.

Místo toho najednou jako by jedním z vojáků trhla neznámá síla

– skoro jako by ho někdo lanem zahákl za rozjetý vlak. S roztaženýma rukama a nohama se zřítil na prašnou zem a vedle něj s řinčením dopadla jeho puška. Farmou se rozlehlo zadunění výstřelu.

„Zas tak úplně sám ne!“ zařval hlas.

Nastal chaos – kulky jako by najednou sršely ze všech směrů. Cvakla malorážková puška, další voják se chytil za hlavu a složil se. Ostatní se okamžitě rozprchli a vrhli se k zemi za první kus nějakého vyřazeného hospodářského stroje, prorezivělý barel či hromadu traktorových pneumatik, která se namanula.

Střelec postupoval od jednoho krytu ke druhému – musel to být někdo, kdo zná dispozice farmy i poslepu. Prostranstvím se rozlehlo další zadunění a další voják zaječel – stehno mu roztrhla kulka a vystříkla mu z něj sprška krve. Následoval další rychlý třesk a muž vedle Jonese bez hlesu padl tváří k zemi.

Dva střelci. Opakovačka Mariin ráže .22 a brokovnice Ithaca – takže Riley a Ira si taky přišli zastřílet.

Ben se po hlavě vrhl zpátky za traktor. Nalevo od něj se nedaleko hořícího vrtulníku skrývali čtyři vojáci přitisknutí k zemi. Napravo viděl Jonese a jeho tým, jak se krčí za hromadou kulatiny. Tu a tam sporadicky naslepo vypálili a podle pohybů na nich bylo vidět, že panikaří. Ben svižným gestem vystrčil pistoli, vystřelil a jednoho trefil. Jeho protivníci palbu opětovali a od blatníku traktoru se odrazila série kulek. Znovu vypálil a zasáhl dalšího.

Potom ale spatřil něco, z čeho se mu zastavilo srdce. Na konci uličky mezi zdemolovaným a nyní hořícím kravínem a skladištěm, deset metrů od Jonese a jeho zbývajících mužů, vystoupil z úkrytu Ira s opakovačkou v rukou. Bradu měl vystrčenou vzhůru a v jeho očích Ben spatřil záblesk hrdosti. Za ním se vybelhal starý Riley Tarson se zlostným výrazem ve tváři. V rukou svíral brokovnici. „Nemáte tady co pohledávat!“ zařval.

Jones na dvojici bleskově zamířil, ale Ben z druhé strany uličky vypustil čtyři rychlé rány a Jones sebou sekl zpátky na zem za hromadu dřeva.

Potom vypukl chaos. Výstřely rachotily ze strany na stranu, až se ve vzduchu tvořilo roztřesené ohnivé „véčko“. Ira se s bolestivou grimasou poroučel k zemi. Riley stál na místě, neustále pumpoval předpažbím a vypouštěl jednu ránu za druhou. Střílel i Ben

– beretta mu práskala a kopala v rukou, až měla zásobník prázdný.

Přestřelka skončila stejně rychle, jako začala. Na farmě se rozhostilo zvláštní ticho. Ulička byla posetá mrtvolami.

Jediným vetřelcem, který pořád přežíval, byl Jones. Vyrazil z úkrytu, odhodil prázdnou pušku a běžel, co mu síly stačily. S paží vystrčenou před obličej, aby se chránil před ohněm, se prodral plameny hořící helikoptéry a zmizel mezi budovami.

Riley pustil brokovnici a klekl si ke zraněnému Irovi. Mladý indián se držel za nohu a sténal v agónii. Mezi prsty mu prosakovala krev.

Když se k nim přiblížil Ben, starý farmář zvedl hlavu. „Říkal jsem si, že možná budete potřebovat trochu píchnout,“ prohlásil.

Ben přikývl. „Máte to u mě.“

Ira se na něj ochable zazubil. „Pěkně jsme jim to nandali, co?“

Ben se sklonil a prohlédl si jeho ránu. „Je to jenom škrábnutí,“ konstatoval. „Riley, radši ho dostaňte odsud. Možná jsou na cestě další.“

„Kam jdete?“ zeptal se Riley.

„Sejmout Jonese.“ Ben se otočil a svižným krokem vyrazil. Vysunul z pistole prázdný zásobník, pohodil ho do prachu a zacvakl nový.

Boční stěna kravína hořela a překážela mu v cestě. Ben se shýbl a vklouzl do trosek skladiště, protáhl se plameny a vyběhl předním vchodem na otevřené prostranství. Hned spatřil Jonese, jak se potácí k velké stodole. V taktické výzbroji se pohyboval neohrabaně. Ben přešel ke stodole a vstoupil dovnitř za ním. Byla to jedna z mála budov, která nechytla.

Vevnitř byla tma a zima. Ben se rozhlédl kolem sebe.

Vtom ze stínu vyrazil Jones a vrhl po Benovi vidle.

Ben se hrotům mířícím na jeho hruď vyhnul a vidle se zabodly do dřevěné stěny.

Jones s nenávistným výrazem v očích vrávoravě poodstoupil. Shýbl se, škubl za suchý zip pouzdra na noze a vytrhl z něj taktický bojový nůž. Švihl čepelí a přikrčil se jako zvíře, které se chystá zaútočit.

„Neměl jsi sem vůbec páchnout,“ pronesl tiše Ben. „To byla zásadní chyba.“

Jones ze sebe vydal divoký skřek, vrhl se na něj a chystal se šlehnout mu nožem po krku. Jak se napřahoval, Ben k němu přiskočil, chytil ho za zápěstí a hrubě mu ho zkroutil. Nůž vypadl Jonesovi z ruky.

Agent vykřikl bolestí. Vytrhl se Benovi a couvl zpátky do temného kouta stodoly. Rychle se přesouval k žebříku vedoucímu nahoru k seníku, zběsile se rozhlížel kolem sebe a snažil se objevit něco, co by mohl použít jako zbraň. Zakopl o prázdný barel a shodil haldu plotových sloupků. Jeden z nich popadl – metr a půl dlouhý, tlustý kůl z jedlového dřeva seříznutý do špičky. Pokusil se ho vrhnout jako kopí, ale kůl byl příliš těžký a špičkou vzhůru narazil do zrezivělého krytu rozměrné cirkulárky.

Ben se neustále blížil a Jones už neměl kam uniknout.

„Teď jsi v mém teritoriu,“ zahřměl Ben. „Nemáš sílu a jsi odzbrojený, je s tebou konec. Neměl ses mi plést do cesty!“

Jones ze sebe vydal přiškrcený zvuk a začal šplhat po rozviklaném žebříku. Ben vyrazil za ním na zvýšené patro deset metrů nad zemí, kde se vršily balíky pokryté pavučinou a osvětlené skrze štítové okno proužkem světla, v němž se mihotala zrníčka prachu. Pozvedl pistoli a namířil Jonesovi na hlavu.

Jones padl na kolena do sena a se zkřivenou tváří žadonil: „Nezabíjejte mě! Prosím vás!“

Ben zbraň sklopil a vrazil si ji za opasek.

„Ne, nezabiju tě,“ potvrdil mu a sáhl do tašky.

Jones zaječel hrůzou: Ben vytáhl lahvičku a injekci. Sundal tašku z ramene, pustil ji na zem a přistoupil k agentovi. Vrazil jehlu do lahvičky a zatáhl za píst. Jones se škrábal pryč a blábolil strachy, ale Ben ho popadl, praštil s ním do sena a zabodl mu jehlu hluboko do krku. Potom razantně stiskl píst.

Jones znovu zaječel děsem a vycenil přitom zlámané zuby. „Cos mi to udělal?“ zabreptal.

Ben poodstoupil a odhodil prázdnou injekční stříkačku kamsi do tmy.

Potom už se mu Jones sesypal přímo před očima. Začal mlátit hlavou o podlahu, trhat si vlasy, zoufale si cpát prsty do krku, aby se pokusil látku ze svého ústrojí vydávit. Po tváři mu kanuly slzy.

„Tak co, jaké to je, Jonesi?“ ptal se Ben. „Jaké to je vědět, že během několika hodin zešílíš jako ten chudák na videu?“

„Zabij mě,“ vzlykal Jones s navlhlou tváří olepenou stébly sena. „Prosím, zabij mě!“

„Ani náhodou,“ odmítl to Ben. „Pěkně mi to všechno povíš.“ Opřel se o balíky sena a sledoval, jak se látka agentovi pomalu dostává do krevního oběhu. Po pár minutách Jonesův záchvat zuřivosti opadl a zdálo se, že se agent uklidnil. Sesunul se do sena.

Bylo zvláštní sledovat, jak se proměňuje. Po několika dalších minutách se začal uvolňovat. Z tváře mu zmizel výraz, jako by měl umrtvené svaly, a oči obrátil v sloup. Potom huhňavým hlasem spustil.

Ben věděl, co je zapotřebí učinit. Právě dorazil na konec nedozírné cesty, kterou lemovala těla mrtvých státních agentů a policistů. Ocitl se na ní v nejhorších polízanicích, jaké kdy zažil, a potřeboval spoustu mimořádně přesvědčivých důkazů, aby z nich vybředl. Doufal jen, že mu je poskytne právě Jones.

Sáhl si znovu do tašky a nahmatal podlouhlý tvar svého mobilního telefonu. Vytáhl jej, zapnul ho a spustil na něm kameru. Namířil telefon na Jonese.

Hlasitě a srozumitelně mu přikázal: „Řekněte na kameru, kdo jste.“

Agentovi se zachvěla víčka. „Jmenuju se Alban Hainsworth Jones,“ oddrmolil bez váhání. „Pracuju pro CIA.“

Ben přikývl. Zdálo se, že to funguje. Jen tak dál. „Teď na kameru povězte jméno člověka, kterého bývalí agenti CIA Kaplanová a Hudson s tajnou podporou aktivních agentů unesli z Korfu,“

Jones střílel očima sem a tam, trhal prsty a drápal jimi kolem sebe, jako by se v něm odehrával nějaký zoufalý vnitřní boj, v němž se snaží zadržet pravdu navzdory chemickým signálům, které mu zachvacují mozek. „Zoë Bradburyová,“ mumlal. „Unesli ji američtí agenti a odvezli ji do neoficiálního detenčního zařízení do hor v Montaně na výslech.“

„A jakou roli jste v tom hrál vy, agente Jonesi?“

„Měl jsem z ní dostat určité informace – v případě potřeby i za pomoci násilí a mučení,“ odpovídal Jones. „A taky jsem měl zlikvidovat veškerý odpor. Proto jsem zavraždil doktora Joshuu Greenberga a dva policisty v Georgii.“ Z čela se mu řinul pot. Křivila se mu tvář a na čele mu vystupovaly namodralé žíly ve tvaru písmene „Y“. Zdálo se, že se v něm sváří dvě protichůdné síly a trhají ho vedví.

Ben kameru přiblížil. „Proč byly ty informace Zoë Bradburyové tak důležité?“

„Kvůli Jeruzalému.“

„Jak to myslíte?“

Jones obrátil oči v sloup, až mu byla vidět jenom bělma, a vycenil pahýly zubů. Vypadal jako oživlá mrtvola – až Bena zamrazilo v zádech.

„Už se to nedá zastavit,“ mumlal Jones. „Rozběhlo se to. Je to neodvratné. Vypukne to za necelých čtyřiadvacet hodin.“

„Co už se nedá zastavit?“

„O tu holku nikdy nešlo. Šlo o válku.“

„Jakou válku?“

Jonesovy panenky sklouzly zpátky do přirozené polohy. Agent se na Bena zadíval a tajemně se usmál. „O biblickou válku,“ vysvětlil.

Ben se ta slova pokoušel strávit, ale nešlo to. Jako by dostal facku. „Pokračujte.“

Jonesovi z nosu kapal pot. Doslova z něj lil, něco takového Ben ještě neviděl. Hromadil se mu v důlku pod hrdlem, rychle se mu vpíjel do oblečení. Agent vypadal, jako když hoří.

Koulel očima a děsivě jimi těkal. „Konec světa,“ skřehotal. „Poslední soud! Armagedon! Spustili ho a dotáhnou to do konce. Začíná to v Jeruzalémě.“

„Co chystají?“

„Něco gigantického,“ odpověděl Jones. „A nikdo a nic je nezastaví.“

Benovi agentova slova vyrazila dech. Skoro nedokázal jasně uvažovat – mozek mu pracoval na plné obrátky, jak se snažil utřídit si myšlenky. „A za tím vším stojí Slater? Co je ten člověk zač?“

Jones se strnule a divoce usmíval. Začínal se ho zmocňovat prudký třas. Zamumlal něco nesrozumitelného.

„Mluvte zřetelně,“ vyzval ho Ben.

Jones k němu vzhlédl. Oči měl zarudlé krví. „Brzy zešílím,“ zašeptal.

„To je pravda, ale teď odpovězte.“

Snad to byl účinek vstříknuté látky nebo za to mohla Jonesova mysl paralyzovaná hrůzou z vědomí, že zbytek života stráví jako blábolící šílenec, ale něco agentovi přeskočilo v hlavě. Ben mu to vyčetl z očí – jenže zareagoval příliš pomalu.

Jones se najednou vztyčil. Ben se natáhl, aby ho zase přimáčkl k zemi, ale v Jonesovi se nashromáždila jakási zběsilá síla a prodral se kolem něj.

Než ho Ben mohl zastavit, agent přeběhl deset kroků, které zbývaly k okraji vyvýšeného seníku. Patro nebylo ohraničené ani zábradlím, ani nějakou zábranou, a tak se odrazil a zarotoval do prázdna. Ještě než dopadl, zahlédl Ben šílený lesk v jeho očích.

Na podlahu se nezřítil.

Jeho pád zastavil plotový sloupek, jímž se předtím pokusil propíchnout Bena a který teď trčel špičkou vzhůru. Trefil ho mezi lopatky a Jonesovy kilogramy a gravitace se postaraly o to, že jím kůl projel jako nůž máslem – protrhl mu vnitřní orgány a hrudní koš a vyrazil mu ven hrudí. Dřevěná špička, celá mazlavá od krve, z něj ohyzdně vyčnívala ven.

Hlava Jonesovi ztuhla v nepřirozeném úhlu a jeho vyhaslé oči zůstaly civět vzhůru – na Bena. V hlavě měl zaseknuté ostří staré cirkulárky – ze zrezivělého ocelového kotouče teď stékala krev a mozkový mok a po krytu stroje kanuly na prašnou podlahu.

Ben vypnul telefon a hodil si ho do kapsy. Zvedl tašku a slezl po žebříku do přízemí. Z toho, co Jones prozradil, se ještě nevzpamatoval.

Unesli Zoë, aby spustili Armagedon.

Znělo to pomateně a Bena na okamžik napadlo, jestli vůbec to, co slyšel, je pravda, nebo pouhý výplod mozku poškozeného látkou, která člověka mění na pomatence.

Ale ne – navzdory tomu, že postupně propadal šílenství, měl Jones takový zvláštní výraz v očích, který prozrazoval, že mluví pravdu.

Ben se zastavil a zahleděl se na agentovo mrtvé tělo. Pokusil se pochopit, o čem přesně to Jones mluvil.

Potom ho zalarmoval nějaký zvuk zvenčí. Doběhl k vratům stodoly a ven na denní světlo. Trosky na otevřeném prostranství a v uličce stále plály a sálal z nich žár. Přes tetelící se horký vzduch a pozvolna stoupající závoj dýmu spatřil, že za bránou farmy přistávají čtyři helikoptéry tmavozelené, až skoro černé barvy s bílým nápisem FBI na boku.

První dosedl na zem velký boeing se dvěma vrtulemi – takový Ben neviděl od doby, kdy odešel z armády. Posuvné dveře se otevřely a ze stroje vystoupil muž. Neměl na sobě taktickou výzbroj, ale šedý oblek. Přikrčený vyběhl od vrtulníku a v poryvech větru od šlehajících rotorů se mu třepotaly nazrzlé vlasy.

Za ním se objevila Alex. Vyjeveně pozorovala spoušť kolem sebe, hořící budovy, zničené vrtulníky. Potom zahlédla Bena a tvář se jí rozzářila.

Ben nechal ta jatka za sebou a kráčel jim vstříc. Sáhl po berettě za opaskem a odhodil ji na zem.

Mezitím přistály i ostatní helikoptéry a z jejich útrob se hrnuli další agenti. Muž v šedém obleku se rázně ubíral směrem k Benovi. Ruku si strčil do saka a vytáhl z něj odznak. Kolem Bena se z obou stran srotilo hejno agentů a všichni na něj mířili pistolí.

Ben unaveně zvedl ruce nad hlavu.

„Jsem zvláštní agent Callaghan,“ prohlásil muž v šedém obleku, „a vy jste zatčen.“

55

Nemluvní hromotluci v tmavých oblecích a tmavých brýlích Bena prošacovali a rázně ho odvedli do jednoho z vrtulníků. Okénkem sledoval, jak Callaghan usazuje Alex a Zoë do druhého stroje a nastupuje s nimi.

Letěli dlouho, a když helikoptéry dosedly na soukromé přistávací dráze, okolo níž parkovala černá SUV a postávali muži se zbraněmi, byl už večer. Ben byl po asfaltu eskortován do elegantního tryskáče. Strážci dbali na to, aby nepřišel do styku s Alex ani Zoë.

Tryskové letadlo později přistálo na ploše, která vypadala jako vojenské letiště. Čekaly na ně další černé vozy. Strážci Bena dovedli k jednomu z nich, podrželi dveře, a když nastoupil, z obou stran si sedl jeden agent. Na místě spolujezdce se uvelebil Callaghan a auto vyrazilo prudce vpřed. Jelo první a za ním kolona dalších. Nikdo nemluvil.

Ben ale dokázal odhadnout, kam ho vezou.

Langley ve Virginii, ústředí CIA. Když se před kolonou objevila do šíře roztroušená zástavba, došlo mu, že se nemýlil. Dojeli k vysoké ocelové bráně označené logem CIA s orlem a hvězdou a hlídané ozbrojenými strážci. Callaghan na ně mávl kartičkou a před nimi se rozestoupilo několikero vrat. Projížděli komplexy budov s tisíci okny, za šera osvětlenými jako kosmické lodě, míjeli nasvícené trávníky, na nichž se ve větříku třepotaly řady amerických vlajek. Všechno bezvadně upravené – byl to monument neochvějné národní hrdosti a nevzrušené nadřazenosti.

Potom jejich vůz zastavil a agenti Bena zavedli do jedné z budov, kde museli podstoupit další bezpečnostní kontroly. Bylo tu rušno jako v úle – širokými chodbami proudily stovky pracovníků. V čele se svižným krokem ubíral Callaghan a Ben za ním.

V patách měl neustále muže v černých oblecích. Letmo se ohlédl přes rameno a necelých pět metrů za sebou spatřil Alex. Vedli ji další mlčenliví muži v tmavém. Usmála se na něj, ale její úsměv v sobě skrýval nervozitu. Zoë nikde neviděl.

Ben Callaghana následoval volně dispozičně řešeným labyrintem operačních místností k prasknutí naplněných stoly a počítačovými terminály. Všude se to hemžilo zaměstnanci a strážci. Vypadalo to tu jako na londýnské burze – řady hodin ukazujících čas v různých zemích, stovky blikajících monitorů, obří obrazovky na stěnách se zpravodajstvím z celé planety, jasně osvětlené politické mapy světa, živě zobrazující nejrůznější pohyby a vývoj, jejichž povahu mohl kolemjdoucí Ben pouze odhadovat. Všude, kam se podíval, byly k obrazovkám přilepeny hloučky lidí, jako by se americká národní bezpečnost měla okamžitě zhroutit, kdyby jen na okamžik odhlédli.

Na vzdáleném konci poslední operační místnosti, kterou prošli, se nacházely několikerý skleněné posuvné dveře. Místnost za nimi se skrývala za vertikálními žaluziemi. Když se přiblížili, od stolu vstal strážný a Callaghan mu podal kartu. Dveře se se zasvištěním hladce rozevřely a Ben za Callaghanem vykročil do dlouhé konferenční místnosti.

Uprostřed stál lesknoucí se stůl obklopený koženými křesly. Tři stěny byly obložené dřevem, čtvrtou nahrazovalo obrovské zrcadlové okno. Nalevo od něj stála americká vlajka, napravo bílo-zlatě vyšívaná vlajka s logem CIA. Místnost měla nízký strop osázený bodovými reflektory.

Mlčenliví agenti zavedli do místnosti i Alex a odešli. Dveře se zasunuly a zacvakly. Alex vrhla letmý pohled na Bena – očividně toho měla spoustu na srdci, ale musela mlčet. Chvíli se jí díval do očí a dodával jí klid.

V čele konferenčního stolu seděl statný muž černé pleti se širokými rameny. Mohlo mu být něco přes šedesát a měl na sobě oblek ponuré barvy a tmavomodrou kravatu. Čišela z něj jistá, téměř soudcovská důstojnost. Callaghan obešel stůl a sedl si po jeho pravici. Upravil si kravatu a pozvedl k němu zrak – čekal, až ten, který tu očividně velel, promluví.

„Jmenuju se Murdoch,“ spustil robustní muž hlubokým libozvučným hlasem. Ben si všiml jeho inteligentních očí. Klidným a pozvolným gestem muž pokynul ke křeslům po své levici. „Posaďte se, prosím.“

Ben se usadil a Alex metr od něj. Nervózně si odkašlala.

Ben byl rozhodnutý chopit se iniciativy. Místnost byla konstruována tak, aby působila zastrašujícím dojmem, ale tomu se Ben nehodlal poddat. „Kde je Zoë?“ otázal se.

„Slečna Bradburyová je ve velmi dobrých rukou,“ odpověděl klidně Murdoch. „Její ochranu má na starost agent Callaghan.“

„Takže je ve vězení CIA?“

„Je v bezpečí,“ trval na svém Murdoch. „Víc vědět nepotřebujete.“ Našpulil rty a uspořádával si myšlenky. Ztěžka se opřel o stůl a vrhl na Bena pronikavý pohled. „Ocitli jsme se v mimořádně nepříjemné situaci – my všichni,“ zdůraznil výmluvně. Potom přejel očima na Alex a upřeně se na ni zadíval. „Agentko Fioranteová, určitě si uvědomujete, že jste se dostala do pořádného průšvihu. Chcete něco poznamenat, než začneme?“

Ben cítil, jaké z ní sálá napětí – podobalo se elektrickému jiskření. Evidentně věděla to, co už uhodl i Ben – že na druhé straně zrcadlového okna stojí a poslouchají lidé. Natáčejí a přepisují každé slovo, které v místnosti padne.

„Nic, co jsem už neuvedla ve svém prohlášení cestou sem,“ odvětila rozvážně.

„Pojďme si to projít ještě jednou, jen pro pořádek,“ vyzval ji Murdoch.

Callaghan se chladně usmál.

Alex mluvila obezřetně, vážila každé slovo. „Byla jsem součástí Jonesova týmu. Žila jsem v domnění, že se podílíme na schválených operacích, ale postupně jsem se stala svědkem řady incidentů, které mi připadaly přinejmenším mimořádně podezřelé. Můžu dosvědčit, že Jones osobně popravil dva georgijské policisty a v detenčním zařízení u města Chinook v Montaně také doktora Greenberga. Všechno se to odehrálo přímo přede mnou. Dále dosvědčím, že Jones a jeho spolupracovníci využívali to montanské detenční zařízení jako vězení pro Zoë Bradburyovou, a kdybychom nezasáhli, mučili by ji tam a zavraždili by ji.“

„A vás v té době nenapadlo nic z toho ohlásit svým nadřízeným,“ skočil jí do řeči Callaghan z protější strany stolu.

„Mým přímým nadřízeným byl agent Jones, pane. A měla jsem obavy o vlastní bezpečnost. Přesto toho lituju,“

Murdoch na sobě nedal znát žádné emoce. Vážně přikývl. „Tím se můžeme zabývat později,“ Obrátil se na Bena. „Promluvme si teď o vás. Viděl jsem vaše vojenské záznamy. Víme přesně, kdo jste, takže nemá cenu se jakkoliv přetvařovat.“

Ben mu opětoval upřený pohled. „Neměl jsem v úmyslu před vámi nic skrývat.“

„Prý vás najala rodina slečny Bradburyové, abyste ji našel.“

Ben zavrtěl hlavou. „Pomáhal jsem příteli – nenajímali si mě jako profesionála.“

„Ať tak či onak, podle počtu obětí to začíná vypadat jako jedna z vašich starých vojenských operací. Nejdřív v Řecku, pak v Georgii a nakonec v Montaně. Náš vyšetřovací tým ještě teď vytahuje z hotelu Mountain View mrtvoly. Ve všech případech se jedná o aktivní nebo bývalé státní agenty. Ta farma, kde jsme vás našli, připomíná válečnou zónu. Podle toho, co vidím, majore Hope, za sebou všude, kam šlápnete, zanecháváte zpustošenou zemi a chaos.“

„Jen když mi někdo stojí v cestě,“ odvětil Ben. „A toho majora můžete vynechat.“

„Máte pravdu – všiml jsem si, že jste odešel do výslužby.“

„Jsem student teologie.“

Murdochovi se na rtech objevil téměř nepostřehnutelný úsměv. „Mohl byste mi tedy laskavě vysvětlit, co přesně se v té záležitosti únosu Zoë Bradburyové stalo?“

„O Zoë ve skutečnosti nikdy nešlo,“ prohlásil Ben. „Jen se k tomu náhodou připletla. Jde o něco většího – mnohem většího.“

„O co většího?“

„O válku,“ prohlásil Ben. „Válku všech válek.“

„Nerozumím,“ zahřímal Murdoch. „Začneme od začátku. Vy tvrdíte, že zvláštní agent Jones byl součástí tajné organizace, která působí přímo v rámci CIA.“

„Vám všem přímo pod nosem. On a jeho spolupracovníci využívají prostředků CIA pro své vlastní cíle.“

„Jaké cíle?“

„Nějakou dobu mi trvalo, než jsem na to přišel,“ odvětil Ben. „Ale jak jsem vám říkal, zabývám se studiem bible a právě z ní se dá všechno vyčíst. Stojí to v ní tisíce let – slova proroků.“

Callaghan zmateně zavrtěl hlavou.

„Kniha Zjevení,“ vysvětlil Ben.

„Ale co to na nás zkoušíte?“ ušklíbl se ironicky Callaghan. „Znamení? Číslo šelmy?“

„Nemůžete přikázat tomuhle kreténovi, aby držel hubu?“ požádal Ben Murdocha.

„Zmlkněte, Callaghane,“ vyhověl mu Murdoch, který nepřestával Bena pouštět z očí. „Pane Hope, rád bych, abyste mi to srozumitelně vysvětlil.“

„Ta organizace představuje militantní evangelikálskou buňku. Jejich cílem je teroristický útok v Jeruzalémě.“

Callaghan vyprskl smíchy. Murdoch po něm střelil pohledem. Nepřestával se tvářit vážně.

„Jestli mi nevěříte,“ pokračoval Ben, „možná uvěříte jednomu z vašich vlastních lidí. Na té farmě jste mi odebrali telefon. Můžete mi ho vrátit?“

„Komu chcete volat?“ uchechtl se Callaghan. „Svému právníkovi? Nebo svému knězi?“

„Dejte mu ten telefon,“ nařídil Murdoch.

Callaghan ostentativně naznačil, že se vzdává, sáhl si do kufříku a vytáhl z něj průhledný umělohmotný sáček. Telefon z něj konečky prstů vytáhl. Ben jej vzal do ruky, zapnul a prolistoval menu. Potom položil přístroj na stůl obrazovkou ke dvěma mužům a přehrál jim videozáznam s Jonesovou výpovědí.

Jones na něm seděl ohraničený rámečkem malé obrazovky a mluvil. Agenti seděli a poslouchali. Callaghan si uvolnil kravatu a poposedl si. Murdochův zachmuřený výraz ještě potemněl. Záznam končil tím, že Jones zmizel ze záběru a ozval se zvuk kůlu, jak agentovi proráží trup. Ben sáhl po telefonu a vypnul ho.

„Uvědomujete si doufám, že jste tohle doznání získal nezákonným způsobem,“ upozornil ho Murdoch. „Takže to není faktický důkaz.“

„Celá ta věc nebyla zrovna dvakrát zákonná,“ namítl Ben. „Podal jsem Jonesovi sérum pravdy, které se chystal použít na Zoë. Nedá se říct, že by jí to chtěli dát na lékařský předpis.“

Murdoch ho probodával očima. „Pokračujte.“

Ben jim tlumočil všechno, co věděl – od začátku až do konce, nic nevynechal. Když skončil, věděl už, že mu Murdoch uvěřil, neboť se mu na čele objevily hluboké vrásky.

Zato Callaghan ho provrtával skeptickým pohledem. „Pokud jde o toho Slatera, chlápka, který podle vás Jonesovi velel, škoda, že Jones jeho jméno nezmínil během své výpovědi.“

„Je to pravda,“ vložila se do rozhovoru Alex a nervózně pohlédla na Bena.

„Vy jste se s ním snad setkala osobně?“ otázal se jí Callaghan ostře.

Odmlčela se, potom zavrtěla hlavou. „Ne, pane, to ne.“

Callaghan se usmál a ukázal na Bena. „Takže se musíme spolehnout jen na to, co říká on.“

„Znáte jeho křestní jméno?“ chtěl vědět Murdoch.

„Neměl jsem možnost se zeptat,“ opáčil Ben. „Moc jsme se zrovna nespřátelili.“

„Takže v podstatě nemáte tušení, co je zač,“ reagoval Callaghan.

„Dokážu ho popsat,“ nenechal se Ben. „Je asi tak starý jako já, americký přízvuk, běloch, zrzavé vlasy, drobná postava, asi metr sedmdesát, profesionál, movitý, drahé hodinky.“

„To nejsou zrovna přesné údaje,“ ucedil Callaghan.

„Přesto bych o něm rád věděl víc,“ přerušil ho Murdoch. „Jestli ten chlap existuje, musíme ho mít v databázi.“ Položil rozevřené dlaně na stůl a soustředěně našpulil rty. „Ale to teď nechrne stranou. Já stále nerozumím tomu, co se mi snažíte sdělit. Proč by křesťanská skupina chtěla zahájit válku?“

„Já to zjednoduším,“ vykládal Ben. „Někdo se pokouší navodit situaci, kterou se uskuteční biblické proroctví. Možná jsou upřímně přesvědčeni, že se opravdu naplní, a třeba už nechtějí věčně vyčkávat, až Bůh učiní první krok. Anebo je to trik, který má vzbudit zdání, že se proroctví začíná plnit, a kterým chtějí nakukat milionům věřících, že přichází soudný den. Ať tak či onak, podle mě mají do značné míry politický motiv,“

„A kdo by do toho měl být zapleten?“ zeptal se Murdoch klidně. „A na jaké úrovni?“

„To nevím, ale na vysoké. Ať za tím stojí, kdo chce, pokud se jim podaří vmanévrovat svět do války a u skupiny více než padesáti milionů amerických voličů, které by to potenciálně mohlo ovlivnit, dokážou vyvolat masovou paniku nebo masovou euforii, mohou na tom hodně získat.“

„Tohle je úplně absurdní,“ prohlásil Callaghan. „Šílenost. Jsou to čiré spekulace.“

Murdoch si ho nevšímal a pozoroval Bena pohledem, který prozrazoval, že situaci považuje za velice vážnou. „Jak jste k takovému závěru dospěl?“

„Podívejte se na Jeruzalém ze strategické perspektivy,“ naznačil mu Ben. „V jednom městě tam najdete vedle sebe nejposvátnější místa judaismu a islámu. Je to místo hněvu a frustrace, náboženský sud s prachem, který jen čeká na to, až u něj někdo vykřesá jiskru. A střed pozornosti zastánců teorie o konci světa. Padesát milionů lidí z něj nespustí oči a všichni si vykládají každý tamní incident a každou událost ve světové politice striktně a výhradně v duchu apokalyptického svědectví bible.“

Murdoch přikývl. „Tak jo, teď už chápu. Pokračujte.“

„Podle proroctví válka vypukne útokem na vyvolený národ Izraele,“ líčil Ben. „A co byste udělal, kdybyste chtěl něco takového spustit?“

Murdoch se na chvíli zamyslel. „Využil bych náboženského napětí v Jeruzalémě. Našel bych způsob, jak vyprovokovat muslimské předáky, aby začali vážně uvažovat o masivním útoku na Židy.“

„Takže první úder by musel mířit na muslimy,“ doplnil Ben, „přičemž by bylo jasné, že islámský svět zatouží po drtivé odvetě vůči svým nepřátelům.“

„Takže na počátku máme útok na islám.“

Ben přikývl. „Přesně tak. Něco, co výrazně vyvede z rovnováhy islámský svět. Něco, co muslimy šokuje a vydráždí víc než kdy předtím, co si zaručeně vyžádá nějakou jejich drastickou reakci.“

Murdoch povytáhl obočí. „Co konkrétně?“

„To už bych spekuloval,“ odpověděl Ben. „Teroristický čin, vražda nějakého vysokého představitele. Něco hodně troufalého a pro muslimy mimořádně urážlivého.“

Murdoch mlaskl. „To je pořádně velký rozptyl. Nemáme tušení, co se chystá ani kdo to spáchá. Nevíme, kde začít.“

„Víme ale dvě věci,“ dodal Ben. „Zaprvé k tomu dojde přibližně během následujících dvaceti hodin. A zadruhé, bude z toho obviněn nějaký agent židovského původu.“

Callaghan se ušklíbl a plácl dlaní o desku stolu. „To je směšné!“

Murdoch mu nevěnoval pozornost. „Víte, proč mi to dělá starosti?“ zeptal se. Obrátil se k zrcadlovému oknu a Ben pochopil, že měl pravdu. Murdoch směrem k oknu zagestikuloval a nakázal: „Konec natáčení, konec přepisu.“

Potom se otočil zpátky k Benovi a Alex a zamračil se. „To, co vám teď řeknu, zůstane v téhle místnosti. Před třemi měsíci náhle zmizel agent izraelského MOSSADu, profesionální nájemný vrah, kterého CIA zná pod přezdívkou Šalamoun. Jako by se propadl do země. Má se za to, že je mrtvý, ale jeho tělo se nenašlo a nikdo se nepřihlásil k jeho vraždě – tedy pokud je to vražda. Sice je to čirá spekulace, ale klidně bych mezi Šalamounovým zmizením a tím, co jste mi tady dneska řekl, viděl spojitost.“

„Nepřekvapilo by mě, kdybyste na zbrani, kterou bude případně spáchán ten atentát, našli jeho otisky prstů,“ vyvodil Ben. „A kdyby se opodál válela jeho peněženka plná kreditních karet.“ Usmál se. „Jako ta, kterou náhodou našli ve shořelých troskách po útocích jedenáctého září a v ní osobní doklady teroristů.“

Murdoch přimhouřil oči. „Budu předstírat, že jsem tuhle poznámku neslyšel.“

„Vím o špinavé válce všechno,“ pokračoval Ben. „Když člověk dělá pěšáka, zjistí, jak to funguje.“

Callaghan se znovu opřel a probodl svého nadřízeného pohledem. „Nehodláte tohohle člověka brát vážně, že ne? Je to nebezpečný živel, anarchista.“

Murdoch se k němu pomalu otočil a opětoval mu nevraživý pohled. „Ovšemže tuhle záležitost beru velmi vážně,“ zaburácel.

„A, Callaghane, jestli nemáte nic konstruktivnějšího, navrhoval bych, abyste radši neříkal nic.“

Callaghan zmlkl.

Murdoch se naklonil nad stůl, sevřel si kořen nosu a hlasitě vydechl. „Tak fajn,“ řekl. „Budu si to muset nechat schválit svými nadřízenými, ale je vysoce pravděpodobné, že až tohle uslyší, poletíte do Izraele, pane Hope.“

„Proč?“

„Abyste se pokusil zabránit té katastrofě, pokud se opravdu chystá. Jakmile dosednete v Jeruzalémě, dostanete všechno, co potřebujete. Callaghan vás tam dá dohromady s našimi lidmi.“

Ben zavrtěl hlavou. „Já ale pro CIA nepracuju.“

„Berte to tak, že jste k nám právě narukoval. Samozřejmě neoficiálně.“

„Předal jsem vám informace, svůj úkol jsem splnil a teď chci domů. Tohle je váš problém,“ opáčil Ben.

Murdoch se zachmuřil ještě více. „Jestli se v téhle záležitosti nemýlíte, myslím, že třetí světová válka bude problém všech. A jak se zdá, na řešení nemáme zrovna moc času.“ Zamyšleně mlaskl. „Na tohle nemůžu poslat naše agenty. V téhle situaci by se mi víc hodil někdo zvenčí. Někdo, koho s námi nebudou moct spojovat.“

„Myslíte, pokud se mi něco stane,“ poznamenal Ben. „Bude to civilní ztráta, snadno se to zamete pod koberec.“

„Přistupujte k tomu tak, že nám prokazujete laskavost,“ prohlásil Murdoch. „Samozřejmě to dokážeme ocenit a zapomeneme na ten incident v Georgii. Možná dokážeme najít nějakého delikventa, který má na triku další vraždy, a ty policajty přišijeme jemu. Chápete, kam mířím?“

„Pane, ráda bych vám připomněla, že jsem na vlastní oči viděla, jak ty dva policisty zavraždil agent Jones,“ zaprotestovala Alex.

„Myslím, že byste měla být radši zticha, Fioranteová. Vy jste v téhle situaci namočená taky. Přiznala jste, že jste zastřelila kolegu, a nad něčím takovým nejde jen tak mávnout rukou.“ Murdoch se opřel a složil ruce na břiše. „Takže, pane Hope: Buď s námi v téhle věci budete spolupracovat, nebo budete obviněn z vraždy dvou policistů a několika státních agentů. A agentka Fioranteová stráví za to, co udělala, příštích deset let ve vězení. Záleží na vás.“

„Proč myslíte, že jsem na to ten pravý?“

„Přestaňme s tím šaškováním, majore. Čas letí. Jestli dojde na souboj odstřelovačů, mám důkazy, které mi říkají, že pro tenhle úkol jste v podstatě nejlepší na světě.“ Murdoch si sáhl do kapsy, vytáhl krabičku zápalek a otevřel ji. Vytáhl z ní použitou sirku a hodil ji na stůl. „Vzpomínáte?“

Ben se na zápalku zadíval. „Řekněme, že na to přistoupím. Ale mám několik podmínek.“

Murdoch přikývl. „Jsem člověk, se kterým se dá dohodnout, takže poslouchám.“

„Chci, abyste Zoë Bradburyovou poslali domů k rodině.“

„Nepřichází v úvahu,“ vložil se do hovoru Callaghan. „Je to svědkyně.“

„A taky oběť,“ odvětil Ben. „Oběť zkorumpovanosti CIA a toho, že její zaměstnanci zneužívají moc. Takže jestli nechcete, aby se taková informace dostala na veřejnost, zajistíte, aby Zoë pod bedlivým dohledem odletěla domů a v Británii jí přidělili nejvyšší policejní ochranu, dokud ty lidi nedopadneme.“

Murdoch se nad tím na okamžik zamyslel. „Fajn, dojednáno. Ale pokud bude potřeba, musí se sem vrátit jako svědek.“

„A za to, že budu spolupracovat, ještě chci, abyste se osobně zaručil, že nebude vzneseno žádné obvinění proti agentce Fioranteové.“

Murdoch pomalu přikývl. „Ještě něco?“

„Odletěl jsem z Korfu v poněkud ožehavé situaci – tamní policejní kapitán jménem Stephanides by se mnou nejspíš ještě rád mluvil.“

Murdoch mávl rukou. „O to se můžeme postarat. Nikdy o vás neslyšel. Ještě něco?“

„To je všechno.“

„Takže jsme domluveni,“ uzavřel Murdoch. „A vy vyrazíte do Jeruzaléma.“

56

Když Ben s Alex vyšli ze zasedacího sálu, bylo po desáté večer.

V operačních místnostech stále panoval hektický shon. Murdoch je halou a dvojími dveřmi dovedl do počítačové laboratoře, která byla tak přecpaná vybavením, že se sem sotva vešel asi půltucet zaměstnanců.

Callaghan stál s jedním z techniků sehnutý u terminálu. Když k němu Murdoch došel, zvedl hlavu a oznámil mu: „Mužů jménem Slater ve věku pětatřicet až pětačtyřicet let žije v USA přes dvaadvacet tisíc.“

Murdoch se opřel o stůl. „Můžete ten výběr zúžit podle barvy vlasů, výšky, postavy a zaměstnání?“

„Zohlednění takových parametrů bude nějakou dobu trvat,“ odvětil nedůtklivě Callaghan.

„To nesmí. Na to nemáme čas.“

Potom Bena s Alex nechali na několik minut samotné v poklidném vestibulu, zatímco Murdoch vyřizoval několik telefonátů.

„Děkuju za to, cos tam uvnitř udělal,“ řekla. „Není fér, k čemu tě nutí.“

„Slib mi dvě věci,“ žádal Ben.

Přikývla. „Jaké?“

„Zaprvé dohlédneš na to, aby se Zoë dostala v bezpečí k rodině.“

„Samozřejmě. A ta druhá věc?“

„Ze na sebe budeš dávat pozor. Musíš o sebe v životě dbát, rozumíš?“

Nejistě se usmála. „Tohle je tvůj způsob rozloučení?“

„Možná. Netuším, co se stane.“

„Můžu ti někdy zavolat?“

„To budu rád,“ přisvědčil Ben a nadiktoval jí číslo mobilního telefonu. Zopakovala ho po něm.

Potom se otevřely dveře a v nich se znovu objevil Murdoch. „Je to zařízené,“ oznámil Benovi. „Do Izraele odlétáte o půlnoci.“

„A co až dorazím?“

Murdoch se zamračil. „Určitě chápete, že dost improvizujeme, takže doufám, že než přistanete v Jeruzalémě, budu vědět víc. Naši agenti na místě budou vytipovávat pravděpodobné cíle. Ozveme se vám.“ Pohlédl na hodinky a svraštil obličej. Obrátil se k Alex. „Vy odteď pracujete pod agentem Callaghanem. Slečnu Bradburyovou propouštíme do vaší péče. Je trochu nervózní, možná se vám ji podaří uklidnit.“

„Bez problémů,“ odpověděla Alex. „Můžu ji dneska vzít k sobě domů.“

Poprvé za celý večer vypadal Murdoch potěšeně a v očích se mu objevil laskavý výraz. „Děkuju vám, Alex. Sice mám pocit, že slečna Bradburyová je už mimo nebezpečí, ale i tak vám přede dveře postavíme tři agenty.“ Pokynul ke dveřím a významně na Alex pohlédl.

Zaváhala a mrkla na Bena.

„Tak je to tady,“ řekl jí.

„Asi jo,“ odpověděla. „Tak zatím.“

„Někdy nashle,“ rozloučil se.

Dotkla se jeho ruky, na kratičký okamžik vzájemně propletli prsty a zase se pustili. Murdoch si toho všiml a odvrátil zrak.

„Měj se hezky,“ zašeptala Alex, potom se obrátila a Ben sledoval, jak odchází a mizí ve dveřích.

„Tak a teď se podíváme, jestli s Callaghanem dokážete najít toho vašeho Slatera,“ promluvil Murdoch.

Následujících sedmdesát minut Ben strávil o samotě s Callaghanem v potemnělé místnosti plné obrazovek a probírali se spolu stovkami průkazových fotografií, na které agent spolu s technikem zredukovali původní tisíce záznamů. Když všechny prošli, Ben se opřel do křesla a zavrtěl hlavou.

Callaghan přimhouřil oči. „Jste si tím jistý?“

„Naprosto,“ odpověděl Ben. „Tváře já nikdy nezapomínám.“

„V tom případě vystupoval pod falešným jménem, což jsem celou dobu tušil. Nechápu, jak to, že to Murdochovi nedochází. Je to evidentní. A my máme prázdné ruce. Ztráta času.“

Ben nic neříkal.

Callaghan si ohrnul rukáv, aby se podíval na hodinky. „Pojďte, vyrazíme. Musím vás dopravit na ten let.“

57

SHADY OAK, OKRES FAIR FAX, VIRGINIE 23:30

U Alexina bílého dřevěného domku v ospalém městečku několik kilometrů od ústředí v Langley zastavil služební vůz CIA. Ze zadních dveří vystoupil Alex a Zoë a dva agenti je doprovodili po pěšince vedoucí maličkou zahrádkou k přednímu vchodu. Na ulici nikdo jiný nebyl a panoval tu klid. Alex otevřela dveře a strážci prohledali celý dům. Všechno bylo v pořádku, a tak se vrátili do auta. Za několik hodin je měla přijet vystřídat další směna.

Alex zavedla Zoë do neděleného obývacího pokoje. „Chovejte se jako doma,“ prohlásila a zapnula boční osvětlení. Pomyslela si, že dům působí trochu studeně a neobývaně, a přešla k umělému krbu a zapálila plynový oheň. Plameny se okamžitě rozhořely. Přehrála si záznamník. Žádné vzkazy. Život se CIA.

Zoë se sesunula na bílou koženou pohovku a začala si mnout oči.

„Vypadáte unaveně,“ poznamenala Alex. „Myslím, že by nám oběma bodlo něco k pití, co vy na to?“ Prošla do čisté a uklizené kuchyně a ze stojanu vytáhla láhev červeného vína, otevřela ji a oběma nalila vrchovatou skleničku. Zoë tu svou s povděkem přijala.

„No, tak jsme tady,“ pravila Alex.

Zoë se usmála. „Tak jsme tady.“

„Bylo to peklo, co?“

Zoë přikývla. „Nechci na to ani myslet. Je to hrozně zvláštní pocit být tady. Nemůžu se dočkat, až se dostanu domů.“

„Vaši rodiče budou šťastní, že vás zase uvidí,“

„Zavolala jsem jim z Langley.“

„Jak to probíhalo?“

„Plakali.“

„Až dorazíte domů, budou plakat znovu,“ prohodila Alex.

„Nejspíš ano.“

„Udělám nám něco k večeři. Máte ráda pizzu?“

„Dám si cokoliv.“

„Právě jsem si vzpomněla, že jste vegetariánka, a já mám salámovou pizzu s ančovičkami. Mám vám je seškrábat?“

„Nechte je tam,“ odvětila Zoë. „Spořádala bych i nakládaného osla.“

V tu chvíli zazvonil telefon. Alex ho zvedla a přepnula na hlasitý odposlech.

„Všechno je zařízené,“ oznámil z reproduktoru Murdochův hluboký hlas. „Slečna Bradburyová má rezervovanou letenku na let běžnou linkou do Londýna. Odlet z Arlingtonu zítra ráno. Callaghan k vám dorazí krátce po desáté, aby ji vyzvedl, a odveze ji na letiště.“

„Rozumím,“ potvrdila Alex.

„Potom si vezmete na nějaký čas volno,“ dodal. „Poslední dobou jste si prožila svoje.“

Alex mu poděkovala a rozloučili se.

Zdálo se, že se Zoë na kožené pohovce před krbem zahřála a uvolnila. Stáhla si svetr a pohodila ho na podlahu. „Vypadá to, že máte dovolenou.“

„Volno mi přijde vhod, to vám řeknu.“ Alex se vrátila do kuchyně a vylovila z mrazáku pizzu. Strčila ji do mikrovlnky a o několik minut později už obě seděly u snídaňového baru z javorového dřeva a pizzu zapíjely dalšími skleničkami vína.

„Máte to tu hrozně útulné,“ prohlásila Zoë s plnou pusou.

„Jo, mně to stačí. Je to praktické a účelné. Skoro vůbec tady nejsem, a tak mi to vyhovuje.“

„Takže bydlíte sama?“

„Jenom moje maličkost.“

„Přítele nemáte?“

„Není čas.“

Zoë vyprázdnila skleničku, položila ji a na tváři se jí rozehrál úsměv. „Ale líbí se vám Ben,“

Alex zrovna zvedala láhev, aby oběma dolila, ale při Zoëině poznámce ztuhla. „To je tak nápadné?“

„Hodně nápadné.“

Alex si povzdychla a povytáhla obočí. „To teda nejsem moc dobrá tajná agentka,“ konstatovala a nalila víno.

„Jemu se taky líbíte.“

Alex neodpověděla.

„Zato mně asi nemůže přijít na jméno,“ zamračila se Zoë a znovu upila vína.

„To bych netvrdila,“ mlžila Alex.

„Nevyčítám mu to – chovala jsem se k němu příšerně. Vlastně jsem se chovala příšerně ke spoustě lidí.“

„Byla jste pod velkým tlakem.“

Zoë zavrtěla hlavou. „To mě neomlouvá. Ráda bych, abyste věděla, že mi je opravdu líto, jak jsem se chovala a co všechno jsem způsobila.“

Alex se usmála a poplácala ji po paži. „Už je to za námi,“ řekla. Až na takovou drobnost – každou chvíli má vypuknout třetí světová válka, pomyslela si. „Nebo aspoň za vámi.“

„Uvidíte se s Benem ještě?“

„Nevím. Doufám. Snad.“

„Jestli ano, mohla byste mu ode mě něco vzkázat?“

„Samozřejmě.“

„Řekněte mu, že jsem nikdy nechtěla, aby jeho kamarád…, aby skončil tak, jak skončil. Nepřála jsem si, aby to někdo odskákal. Byl to jenom takový stupidní podfuk. Pořádně jsem si to nepromýšlela.“

„Vyřídím mu to, bez obav.“ Alex se vlídně usmála.

Alex se na chvíli zadívala do ztracena. „Je mi tak líto Nikose,“ zašeptala. „Je mrtvý. A je to moje vina.“ Popotáhla. „A Krach. Chudák, odnesly to jeho nohy. To si nezasloužil.“

„Ne, to asi ne.“

„Změním se,“ prohlásila Zoë. „Odteď se budu chovat jinak. Nastal čas, abych dospěla.“

„Neotevřeme další‘ láhev vína?“ navrhla Alex.

58

MEZINÁRODNÍ LETIŠTĚ BENA GURIONA, 50 KM ZÁPADNĚ OD JERUZALÉMA OSMNÁCTÝ DEN, 15:50 IZRAELSKÉHO ČASU

Když Ben vystoupil z letadla, udeřil ho doběla rozžhavující žár. Před letištěm si chytil taxi a uvelebil se na horkém umělohmotném sedadle. Zatoužil po své placatce whisky. Pokoušel se nemyslet na to, proč se tu ksakru ocitl; omlácený mercedes s ním zatím uháněl do jeho cílové stanice.

Jeruzalém. Město, kterému podle Talmudu Bůh daroval devět dílů veškeré krásy světa – ale i devět dílů jeho bolesti.

Pod modrou oblohou bez mráčku, z níž pražilo slunce, vyvstalo jeho bílé panoráma. V mnoha směrech vypadalo jako každé jiné blízkovýchodní nebo severoafrické velkoměsto, zakouřené a hlučné, v němž je rušno jako v mraveništi – rozpálená, pulzující změť tisíců aut, autobusů, místních a turistů, to vše směstnané na nemnoha čtverečních kilometrech, kde se moderní přetlačuje se starobylým, výškové budovy na předměstích ostře kontrastují s církevní historií a její dva tisíce let starou architekturou. Názvy jako Giv’ať HaTahmošeťv – Muniční vrch – a Rechov Tzanhanim – ulice Parašutistů – neúprosně připomínaly krvavou minulost města.

Jeruzalém prošel vícero rukama než většina historických měst své doby a všechny se na něm nějak podepsaly – o dominantní postavení tu soupeří křesťanská, židovská a muslimská architektura. Ben si pomyslel, že to dokonale odráží napjatou politickou roli, kterou toto místo tak dlouho hraje. Úlohu, která by nyní mohla dosáhnout mrazivého vrcholu, pokud Jones mluvil pravdu.

V půl páté už byl Ben ubytovaný v hotelu – fádní ospalé špeluňce na kraji města, v doslechu hlasitých kvílivých modliteb linoucích se z nedaleké mešity. Jeho pokoj měl základní, účelné vybavení, ale i kdyby se to v něm hemžilo šváby, Benovi by to bylo fuk.

Byl celý nedočkavý. Co sakra podniknu? uvažoval frustrovaně. Poslat ho sem, když se nemají pořádně o co opřít, mu připadalo jako šílenost. Čas letěl a on s tím nemohl nic dělat.

Osprchoval se a převlékl se, několik minut strávil tím, že studoval mapu města. Potom začal rázovat po pokoji sem a tam, netrpělivě svíral telefon a čekal, až se mu ozve Murdoch, jak slíbil. Ale nikdo nevolal.

Kašlu na to! Vyřítil se z pokoje a zamířil do hotelového baru. Kromě seschlého starého barmana tu nikdo nebyl. Ben si přitáhl stoličku a zapálil si první cigaretu z balíčku, který si koupil na letišti. Velká sklenice vychlazeného piva se mu v dusivém horku zdála logičtější než dvojitá skotská. Opřel se o bar, popíjel a sledoval zvlněné proužky dýmu, jak odplouvají. Pořád ho pobolívalo rameno. Montana mu připadala milion kilometrů daleko. Stejně jako Alex.

Dvě minuty po páté se konečně rozezvučel jeho telefon.

„Hope, tady Callaghan. Pište si.“

Ben vytáhl z kapsy malý zápisník a tužku. „Poslouchám.“

Callaghan mu přehláskoval jakousi adresu v Jeruzalémě. „Je to ve Starém Městě, na jihozápadním konci židovské čtvrti,“ vysvětlil. „V osmnáct třicet vašeho času tam máte schůzku.“

„S kým?“

„S člověkem, který má informace. Dostanete od něj všechno, co potřebujete.“

„Někdo od vás?“

„Zkrátka tam máme tajnou buňku.“

„Spící agent?“

„Řekněme vytěžovaná osoba.“

„A co ta vaše vytěžovaná osoba pro mě má?“

„Zdá se, že jste měl pravdu,“ řekl Callaghan. „Rozvědka má pro nás jisté zásadní a citlivé informace. V Jeruzalémě se chystá jedna velká akce a my si myslíme, že právě ta se má stát cílem útoku. Nejlepší bude, když to uslyšíte od toho našeho člověka.“

„To šlo rychle.“

„No jo, věci se teď hýbou rychle kupředu. Díky vašim informacím,“ dodal se sebezapřením.

„Jak se ten člověk jmenuje?“

„To není podstatné. Očekává vás.“ Callaghan zněl netrpělivě. „Vím, že tohle je mimořádná situace. Ale asi vám nemusím připomínat, že bojujeme s časem. Spoléháme na vás.“

„A co Slater?“

„Pořád na tom pracujeme. Nechte to na nás. To už jde mimo vás, jasný?“

„A Zoë?“

„Dohoda platí. Právě vyrážím k Fioranteové, abych Zoë vyzvedl a posadil ji na letadlo do Anglie.“

„Ověřím si, jestli tam dorazila v pořádku.“

„Klidně. Jo, a, Hope?“

„Co?“

„Hodně štěstí,“ popřál mu Callaghan a hovor ukončil.

Ben uklidil telefon a ještě minutu jen tak seděl a upíjel pivo. Zdálo se, že jeho klikatá honička celým světem vstupuje do závěrečné fáze. Doufal jen, že informace Callaghanovy kontaktní osoby budou stát za to.

Vyšel z hotelu do spalujícího slunce a vzal si taxík, který s ním urychleně vyrazil ke Starému Městu. Čas pádil, ale dokud se nesejde s tím spolupracovníkem CIA, nemohl dělat nic než zabíjet čas.

Do Starého Města vstoupil Damašskou bránou, chaotickou změtí zákazníků, turistů, stánkařů, směnárníků, žebráků a pouličních prodejců. Vyrazil podél natěsnaných pultíků, kde se prodávalo všechno od jídla, novin, izraelské koly v plechovkách chlazené na kusech ledu po padělané levisky a elektroniku. Mezi davy si vykračovala skupinka izraelských vojáků – rozhalené khaki uniformy, sluneční brýle, samopaly Galii s granátomety, odjištěné a s nataženým úderníkem. Vítejte v Jeruzalémě.

Ben se pohroužil do myšlenek – proplést se starobylým centrem města nějakou dobu trvalo. Procházel labyrintem potemnělých klikatých uliček a sluncem vybledlých náměstí a každý centimetr odrážel určitou kapitolu dlouhé a bouřlivé historie města.

Pokračoval v chůzi. Uvědomil si, že kráčí ve stopách milionů křesťanských poutníků, neboť se ubíral po Via Dolorosa, Cestě bolesti, po které Ježíš vlekl kříž, na němž byl posléze ukřižován. Posvátná cesta Bena vedla do srdce křesťanské části Starého Města. Zastavil se a poodstoupil, aby pozvedl zrak k budově čnící do výše. Zaclonil si oči před oslnivými slunečními paprsky a spatřil stavbu, kterou znal ze studia teologie.

Chrám Božího hrobu, jedno z nejuctívanějších křesťanských míst, kde měl být pochován a vstát z mrtvých Kristus. Jeho rozpraskané kamenné zdivo neslo známky stovky let starých náboženských nápisů, které do něj v průběhu věků vyryli poutníci podstupující strastiplnou cestu přes půl světa, aby se tu pomodlili.

I dnes lákal starý kostel davy návštěvníků. Dovnitř i ven proudily klenutou bránou zástupy západních turistů – nekonečné procesí zářivých triček, šortek, fotoaparátů a cestovních průvodců. V posvátné úctě se rozhlíželi kolem sebe na dva tisíce let starou architekturu. Vzduchem se linula vůně opalovacích krémů a mezi vysokými kamennými zdmi se rozléhala ozvěna spleti hlasů; řada z nich patřila Američanům.

Ben je sledoval a přemítal: Proč sem přijeli? Jsou to jen obyčejní lidé, kteří urazili tisíce kilometrů, aby navštívili a vyfotili si nějakou starou budovu? Nebo mají někteří z nich určitý hlubší náboženský motiv? Kolik z těch lidí sem přijelo s bázní rozjímat nad apokalyptickými událostmi, které podle nich za jejich života postihnou svět, vzdát poctu místu, kde to všechno začalo a kde to všechno skončí?

I kdyby někteří z nich z takového důvodu dorazili, ještě to z nich nedělalo hloupé válečné štváče. Ty miliony věřících evangelikálů, jejichž společná podpora lidem jako Clayton Cleaver umožňovala nahrabávat si pro sebe nebo podněcovala temnější politické síly k osnování válek, nemohly tušit, že jejich zbožnost může být tak zvráceně zneužita. Nemohly mít ponětí, jak se biblické proroctví dá zmanipulovat v boji o moc nebo jako vražedný nástroj.

Nebo mohly? Ben si v duchu přehrál celou éru lidské historie. Bylo to opravdu takové překvapení, že několik vlivných cyniků využije nevinnou víru mas? Nečinili tak snad mocní od zrodu civilizace? Nehráli snad tu nejnebezpečnější hru ze všech – nehráli si na Boha?

Pohlédl na hodinky. Skoro čtvrt na sedm – čas vyrazit dál. Vytáhl z kapsy papírek, na který si zapsal adresu. V uličce poblíž spatřil další omlácený bílý mercedes – taxík a byl prázdný. Ukázal řidiči s mohutnou bradkou adresu. Kývl, Ben nastoupil a auto vyrazilo.

Za několik minut se dozví, co se stane.

A potom už bude muset jen vymyslet, jak to zastavit.

59

SHADY OAK, VIRGINIE 10:05 AMERICKÉHO ČASU

Alex šla otevřít. Venku svítilo slunce a vanul větřík. Na prahu stál Callaghan a dva agenti. Vstoupili dovnitř. „Je připravená?“ zeptal se Callaghan.

Zoë zrovna scházela dolů. „Tady jsem.“

„Máte všechno?“ ujišťovala se Alex.

„Moc jsem si toho s sebou nepřinesla,“ usmála se na ni Zoë. „Takže se asi loučíme nadobro, co? Předpokládám, že vás už neuvidím, že?“

„Asi ne. Šťastnou cestu domů, Zoë. Mějte se hezky.“

„Díky za to, co jste pro mě udělala.“ Zoë sevřela Alexinu ruku a stiskla ji. „Nezapomenu na to.“

Alex sledovala, jak odchází k černému GMC a sedá si na zadní sedadlo. Za ní nastoupili agenti a Callaghan zaujal místo vepředu na sedadle spolujezdce.

Alex ještě Zoë zamávala, zavřela dveře a vrátila se dovnitř. „Tak to by bylo,“ zamumlala si pro sebe.

Potom něco zahlédla – na dřevěné podlaze pod konferenčním stolkem se něco zlatě zablýsklo. Šla a zvedla to. Byl to Zoëin drahocenný starý náramek. Musel jí sklouznout, když si sundávala svetr.

„Do hajzlu,“ vydechla. Zoë toho s tím náramkem spoustu prožila, určitě na něm lpí. Alex se chvíli kousala do rtu a přemýšlela, co podnikne. Vykoukla z okna. GMC se zrovna na konci dlouhé ulice ztrácelo z dohledu. Jeho brzdová světla se červeně rozzářila, auto zabočilo doleva a zmizelo.

Narychlo se rozhodla, že vyrazí za nimi. Letiště se nacházelo jen několik kilometrů od jejího domu – mohla je dojet a náramek Zoë předat.

Její Volkswagen Beetle stál jen několik metrů od domu. Popadla z háčku u dveří klíč a vyběhla ven.

Nastartovala a vyrazila. Pak ji napadlo, že Callaghanovi zavolá na mobil. Do prdele. Zapomněla ho doma. Nebyl čas se pro něj vracet. Nevadí.

Alex na to dupla a prořítila se ulicí mezi poklidnými předměstskými domky, zabočila doleva a vyrazila z města směrem k dálnici. Provoz houstl. Velké černé GMC zahlédla vpředu, asi o osm nebo devět aut dál. Nespouštěla ho z očí a pokračovala v cestě, kterou dobře znala. Pustila si CD skupiny Creedence Clearwater Revival a udržovala konstantní rychlost kolem stovky.

Za několik minut se před nimi objevil sjezd k letišti. Alex mrkla do zrcátka, připravená zapnout směrovku a přejet do krajního pruhu.

Jenže GMC nikam neodbočovalo.

Pokračovalo dál po dálnici.

Alex se zamračila. Kolem se mihly ukazatele s šipkou k letišti a zmizely v dáli. Zvláštní. Netvrdil Murdoch, že Zoë vezmou přímo na letiště? Kam ji tedy vezou?

Jela dál. Uplynula nějaká doba, album Creedence Clearwater Revival přehrálo poslední skladbu a skončilo. Alex to pomalu ani nezaregistrovala. Obloha se zatáhla a na přední sklo začaly dopadat kapky deště.

GMC teď sjelo z dálnice a pokračovalo otevřenou krajinou. Minuli zalesněnou oblast. Doprava pomalu řídla. Ujížděli dál a dál od Langley a od Washingtonu a mířili bůhvíkam. Něco Alex napovídalo, aby si držela odstup, a tak trochu šlápla na brzdu, aby se vzdálenost mezi ní a Callaghanem zvětšila.

Směřovali pořád dál venkov. Déšť bubnoval o sklo, stěrače udávaly rytmus. Silnice se zaklikatila a zúžila a Alex se držela dostatečně zpátky, aby měla GMC ještě na dohled, ale aby si jí zároveň nevšimli.

Teď už byla pořádně vyvedená z míry. Co se to děje? Kéž by mohla zavolat Murdochovi do Langley. Nána pitomá, že zapomněla telefon.

Hodiny na přístrojové desce se blížily k jedenácté a ručička palivoměru už povážlivě klesala do červeného proužku, když vtom GMC konečně zastavilo. Alex z přibližně padesátimetrového odstupu spatřila brzdová světla a GMC najelo na zarostlou lesní cestu plnou kaluží. Obezřetně se vydala za ním.

GMC po hrbolaté cestě dokodrcalo k dvoukřídlé vysoké kovové bráně zpola skryté za kapradím. Teď už lilo jako z konve.

Alex vypnula motor a posledních několik metrů dojela setrvačností. Neslyšně auto odstavila za hradbou z křoví, vylezla do lijáku a ukryla se u cesty. Sledovala, jak z GMC vystupuje jeden z agentů, jde k bráně a odemyká visací zámek. Zachrastily uvolněné řetězy, agent skřípějící bránu otevřel a vůz projel.

O několik vteřin později zaslechla křik.

Zoëin hlas.

Bez telefonu, beze zbraně. Takhle bezmocná – doslova jako nahá – se Alex ještě nikdy v životě necítila. Opatrně, aby jí pod nohama nepraskla nějaká větvička, se proplížila křovím o metr nebo dva blíže. Vlasy a oblečení měla hned promáčené deštěm a lepily se jí na kůži. Vykoukla listovím ven a za bránou spatřila velký rozlehlý dům. Vypadal jako nějaká lovecká chata, drahá a izolovaná. Zahrady, které budovu obklopovaly, byly přerostlé, jako by se sídlo používalo jen příležitostně.

Callaghanovi muži vytáhli Zoë z auta a vlekli ji k domu. Callaghan šel vpředu. Otevřel dveře a muži vtáhli kopající a ječící Zoë dovnitř. Potom se dveře zavřely.

Alex se prudce rozbušilo srdce. Mrkla na hodinky. Bylo jedenáct hodin a devět minut. Snažila se přijít na to, kde jsou.

Vplížila se dovnitř otevřenou bránou a rychle a ostražitě proběhla přerostlou zahradou mezi stromy a keři, aby ji nezahlédli jedním z mnoha vitrážových oken.

Přikradla se k domu, srdce až v krku. Zaposlouchala se, ale nic se neozývalo.

Potom uslyšela cvaknutí, jak někdo natáhl úderník pistole, a ucítila na týlu tvrdý kov.

„Jste pěkně neopatrná,“ promluvil mužský hlas, který nikdy předtím neslyšela. „Sledovala jste je, ale já sledoval vás.“

Zariskovala a ohlédla se. Muž se zbraní byl drobné postavy, na sobě měl drahý oblek a přes něj černý plášť do deště. Vlasy měl ryšavé a oči mu pobaveně hrály. Do plátěné stříšky deštníku mu bubnoval déšť.

„Vy jste Slater,“ odhadla.

„A vy budete agentka Fioranteová. Vyprávěli mi o vás.“

Bylo to prozření, ze kterého se jí udělalo nevolno. Callaghan a Slater. Celou dobu v tom jeli spolu.

Trhl hlavní. „Běžte a ruce nad hlavou. Jestli je dáte dolů, jste mrtvá.“

Alex vykročila. Slater ji dostrkal do ponurého domu. Ve tmě se matně lesklo obložení z tmavého dřeva. V kamenném krbu se kupil starý popel a zčernalá polena. Ze stěn skelnýma očima strnule shlížely hlavy zvířecích trofejí a jejich špičaté paroží a zakroucené rohy házely podivné stíny. Alex se zachvěla. Na kamenné dlaždice z ní odkapávala voda.

Chodbou se rozlehly kroky a náhle se hlučně rozlétly dveře. Dovnitř vpochodoval Callaghan s tváří zkroucenou vzteky. Za ním se ze dveří vytrousili tři další muži s vytasenými pistolemi.

„Neohlášená návštěva,“ oznámil Slater.

Callaghan se na ni zadíval. „To od vás bylo chytré, Fioranteová. Ale mezi chytrostí a hloupostí je tenká hranice a vy jste ji právě překročila.“ Pokynul ostatním mužům. „Prošacujte ji.“

Hrubě, ale důkladně ji prohledali. „Je čistá.“

Alex si odhrnula mokré vlasy z tváře a vzdorně Callaghana probodla pohledem. „Co jste udělali Zoë?“

Callaghan se usmál. „Chcete ji vidět? Jak je libo.“

Agenti ji odtáhli klikatící se stinnou chodbou. Callaghan šel v čele. Ve výklenku na konci chodby se objevily těžké, kovovými cvočky pobité dveře, ke kterým se muselo sejít po několika schodech. Callaghan vytáhl z kapsy dlouhý železný klíč a dveře odemkl. Škubl za ně, dveře se otevřely a agenti strčili Alex dovnitř. Zřítila se z kamenných schodů a tvrdě přistála na betonové podlaze sklepa. Když si vrávoravě stoupala na nohy, na rtech pocítila pachuť krve.

Slater nenuceně sestoupil pár kroků směrem k ní a zastavil se v polovině schodů. Opřel se o železné zábradlí, začal si ji zálibně prohlížet od hlavy k patě a se stejným pobaveným výrazem v očích jako předtím prohodil: „Jaká škoda, taková kráska,“

Alex za sebou uslyšela vzlykot a ohlédla se. Ve stínu u zdi spatřila svalenou Zoé. Tvář měla zkropenou slzami a nad okem tržnou ránu. Alex k ní přistoupila a chytila ji do náruče. „Vy bastardi,“ sykla na ně.

Ze schodů sešel i Callaghan a postavil se vedle Slatera. „Tady se myslím naše cesty rozcházejí, dámy,“ Sáhl do kabátu a vytáhl pistoli Glock ráže devět milimetrů. Zamířil na Zoë, potom si vzal na mušku Alex. Ani se nehnula. Nehodlala jim ukázat, že má strach.

Zoe zakňourala a stiskla jí ruku.

„Běžte do prdele!“ zanadávala Alex.

„Tahle holka se mi vážně líbí,“ poznamenal Slater. „Má kuráž. Škoda, že nebudu mít příležitost ji poznat líp.“

„Ta ženská je otravný hmyz a hmyz je třeba vymýtit.“ Callaghan přimhouřil oči, aby zamířil, a chystal se vystřelit.

„Počkat,“ zastavil ho Slater.

Callaghan zbraň netrpělivě sklopil. „Co je?“

„Nestřílejte.“

„Cože?“

„Nestřílejte, mám lepší nápad.“ Slater se zazubil. „Jak často sem jezdíte?“

„Míň než bych rád,“ odpověděl Callaghan. „Znáte to.“

„Takže třeba jednou za čtyři, pět měsíců?“

„Když není moc práce.“

„A co tenhle rok – je hodně práce, nebo málo?“

„Tenhle rok je k zbláznění.“

„No tak co kdybychom tady tyhle dvě zamknuli a vrátili se za půl roku zkontrolovat, jak jsou na tom?“

Callaghan se zapitvořil. „Bude to tu hrozně smrdět.“

Slater zavrtěl hlavou. „Asi jsem vám nikdy nevyprávěl o svém psovi, co? Když jsem byl kluk, měl jsem takového retrívra. Chvíli to bylo fajn, ale pak mě ten zatracenej čokl přestal bavit, tak jsem ho zavřel do sklepa, abych viděl, co se stane. Trvalo to dost dlouho, než chcípl. Ale můžu vás ujistit, že ten smrad za nějakou dobu pomine, jakmile tělo pořádně ohlodají krysy. Taky se přidají červi, potom vyschnou všechny tělní tekutiny a zbude vám vysušená schránka.“

„Jste zvrácenej grázl,“ křikla na něj Alex.

„Dobrý nápad,“ konstatoval Callaghan. „Co vy na to, dámy? Dáme vám čas, abyste se líp poznaly. Klidně se taky můžete zkusit podhrabat. Akorát bych vás rád upozornil, že tenhle barák má hodně hluboké základy a stojí na pevném skalním podloží.“

„Aspoň budete mít při umírání co dělat,“ prohlásil s úšklebkem Slater. Zkontroloval hodinky. „Měli bychom vyrazit, čeká na mě senátorovo letadlo.“

Alex po něm vrhla nasupený pohled. „Senátor?“

Alexin údiv u Slatera vyvolal ještě širší úšklebek. „Kdo si myslíte, že tuhle věc financuje – Armáda spásy?“

Alex nevěřícně zamrkala. „Takže za tímhle stojí nějaký americký senátor?“

„No, on o tom ani neví,“ vykládal Slater. „Ale senátor Richmond je stejně jenom prachatej tupej evangelikál, kterej ani pořádně neví, co je zrovna za den. To já podepisuju šeky, ne on. Jeho sice nastrkujeme, aby vedl věřící, ale tohle je moje akce.“

„Co to do prdele, lidi, děláte?“ zaječela na ně Alex.

Slater pokrčil rameny. „Příčí se mi, aby taková krásná žena zemřela neinformovaná. Právě se chystáme vytáhnout oponu a spustit nejokázalejší představení na světě, ale vy to bohužel neuvidíte. Máme velké cíle, a proto taky začínáme ve velkém stylu. Vedle toho bude ten bombový útok na Korfu vypadat jako petarda.“

Potom jí vylíčil, co mají v plánu, a pásl se na výrazu její tváře, když s hrůzou poslouchala.

„Vy jste šílenci,“ vydechla. „Jste úplně vyšinutý.“

„Jsme jenom obyčejní manipulátoři, agentko Fioranteová,“ promluvil Callaghan. „Nepovažujte to za náš komplot. Tohle je boží plán. Jestli povede k válce, potom tomu Bůh tak chce.“

„Ale pokud jde o mě, ty bláboly o Bohu si můžete nechat,“ dodal Slater. „Tady Callaghan je náš náboženský fanatik.“

Agent CIA po něm střelil pohledem.

„Tohle vám neprojde,“ zaprotestovala Alex. „Na Zoë čekají v Anglii, a když se neukáže, spustí poplach.“

Callaghan se usmál a zavrtěl hlavou. „Zase špatně. Už ji neočekávají.“

„V autě mě přinutili, abych zavolala rodičům,“ popotáhla Zoë. „Musela jsem říct, že jsem se s někým seznámila a že budu ještě nějakou dobu pryč.“

„A na to už jsou rodiče dost zvyklí, co?“ dodal Callaghan.

„Tak se Murdoch bude shánět po mně,“ zkoušela to Alex. „Ať tak nebo tak, tohle se obrátí proti vám.“

„Poslouchej, zlato,“ přerušil ji Slater. „Než se někomu rozsvítí, svět se od základu promění a lidi budou mít jiné starosti než vás dvě.“

„Nás možná zabijete,“ pronesla vyrovnaně Alex, „ale Ben Hope vás dostane.“

Slater a Callaghan si vyměnili pobavené pohledy. „Dobré načasování, agentko Fioranteová,“ odvětil Callaghan. „Protože za malou chvilku bude jedenáct dvacet pět, to je osmnáct dvacet pět izraelského času. Právě teď, zatímco tady hovoříme, váš přítel kráčí do pasti. Za pět minut bude mrtvý.“

Slater se uchechtl. „Užijte si to tady, slečny.“

Nato se oba muži otočili a zamířili po schodišti ven ze sklepa. Potom se těžké dveře zabouchly a Alex a Zoë byly ponechány v temnotě.

60

ŽIDOVSKÁ ČTVRŤ, JERUZALÉM 18:29 IZRAELSKÉHO ČASU

Ben nalezl starý rozpadající se činžovní dům na konci úzké dlážděné uličky. Panoval tu klid, stála tu jen jakási žena s tradiční pokrývkou hlavy. Když ho zahlédla, chvatně se stáhla do průchodu. Ben pohlédl na hodinky. Přesně na čas.

Znovu překontroloval adresu v zápisníku a vstoupil do chladivého stínu činžáku. Vykročil po kamenných schodech a v chodbě se mezi hrubými zdmi rozlehly jeho kroky. Stoupal a rozhlížel se po číslech na dveřích.

Ocitl se v úplně obyčejném obydlí. Spící agent pracující pro agenturu jako CIA musel dokonale splynout s okolím, jeho životní styl se nesměl ničím lišit od žádného běžného člena společnosti. Někdy o dvojím životě takového agenta nebo agentky nic netušila ani jeho manželka nebo manžel. Obvykle šlo o člověka z nenápadného prostředí, který nikdy nepřitahoval pozornost policie nebo jiných úřadů. Měl za úkol shromažďovat méně významné informace, někdy fungoval jako kurýr nebo pomáhal výše postaveným agentům vyslaným na misi do jeho oblasti.

Ben dorazil k číslu bytu, které mu dali, a zaklepal na dveře. Chvíli poslouchal, ale žádný zvuk zevnitř nepřicházel. Zkontroloval hodinky. Přišel na schůzku přesně na čas. Zaťukal znovu.

Otevřely se dveře a na prahu se objevil štíhlý muž se sokolím obličejem. Měl nakrátko sestřižené černé vlasy a hustou bradku a na sobě ležérní oblečení – džíny a bílou košili. Upřel na Bena pronikavé tmavé oči. „Pan Hope?“

Ben přikývl.

„Tudy, prosím,“ vybídl ho muž a pokynul směrem dovnitř.

Ben ho následoval do obývacího pokoje. Nacházeli se v malém, skrovně zařízeném bytě s holými bílými zdmi. Očividně ho očekávali – na stole ležela tenká lístkovnice, zadní stranou z ní vyčnívalo několik papírů. Vedle ležela pistole značky Heckler & Koch ráže devět milimetrů s nataženým závěrem a plný zásobník. Na pohovce u stolu Ben spatřil rozloženou odstřelovačskou pušku s tlumičem a zaměřovacím dalekohledem. „Jestli dojde na souboj odstřelovačů,“ prohlásil tehdy Murdoch.

„Callaghan mi říkal, že pro mě něco máte,“ prohlásil Ben.

„Přesně tak,“ odpověděl se záhadným úsměvem muž. „Něco důležitého. Ale než vám to povím: Dáte si kávu?“

„Na kafe nemám čas.“

Muž se znovu usmál. „Pravda, nemáte čas.“

Zničehonic Ben zaregistroval prudký pohyb a podle závanu větru ucítil, jak k němu někdo zezadu přiskočil. Nestihl zareagovat. Něco se mu mihlo před obličejem. Instinktivně zvedl ruce, aby se bránil, a do prstů se mu zaryla škrticí struna. Ben se zoufale snažil strhnout ji ze sebe, ale útočník měl sílu a zezadu ho stahoval k zemi. Lanko se mu zařezávalo do masa a Ben kopal a zápasil.

Vousáč se usmíval. Pomalu se natáhl po zbrani na stole.

Ben bojoval o život. Muž s garotou ho svíral a struna se mu zařezávala do kůže. Koutkem oka Ben spatřil, že se otevřely dveře a vešel další muž. V ruce držel dlouhý křivák.

Past sklapla – Callaghan ho nalákal do záhuby.

V tom případě alespoň zemře v boji. Vrhl se na podlahu a útočník s ním, ale škrticí struna se tím napnula ještě více. Ben se dusil. Prudce vykopl nohou – opsala široký oblouk a zasáhla útočníka do obličeje. Lanko náhle povolilo.

Jenže to už se blížil chlápek s nožem.

Ben se překutálel stranou a z boku ho brutální silou kopl do kolenního kloubu. Cítil, jak mu v něm zapraskalo – chlápek zařval a pustil nůž na podlahu.

Ben okamžitě vyskočil na nohy, popadl škrtiče za vlasy a do obličeje mu tvrdě vrazil koleno. Bleskově se obrátil, zasadil druhému chlapovi tygří úder do krku a rozdrtil mu průdušnici.

Potom se znovu přitočil ke škrtičovi, vší silou ho udeřil vytočeným loktem do tváře, až mu zarazil zuby do chřtánu. Chlap sebou praštil o podlahu a začal se po ní svíjet. Ben mu dupl na krk a škrtiči se z úst vyvalila krev.

Vousáč mezitím zápolil se zbraní – vrazil do ní zásobník, posunul do komory první náboj, pistoli pozvedl a vystřelil. Rána, která vyšla, byla v malém pokoji ohlušující. Ben ucítil závan vzduchu od kulky a do tváře ho štípl kousek omítky, jak se střela patnáct centimetrů od jeho hlavy zaryla do zdi. Ben ze stěny strhl zarámovaný obraz a vrhl jím po střelci. Obraz prosvištěl místností a trefil muže do zápěstí. Z rámu se vysypalo sklo, muž vykřikl a upustil zbraň. Ben se na něj vrhl a počal do něj mlátit a sápat se po něm, ale jeho protivník se pohyboval rychle: chytil Bena za zápěstí, přehodil ho přes sebe a mrštil jím do vzduchu. Ben dopadl na prosklený konferenční stolek a proletěl jím. Vzápětí na něj skočil jeho soupeř, do hrudi mu plnou vahou vrazil koleno a zasypal ho sprškou ran. Ben švihl nohou, trefil ho na solar plexus, a tím ho od sebe odkopl. Muž se ale kotoulem vzad hned vrátil na nohy a znovu vyrazil proti Benovi.

Bojovali zběsile – úder, blok, úder, blok, bleskové rány pěstí. Ben vousáče tvrdě zasáhl do krku, ten zavrávoral a udělal úkrok dozadu, ale zároveň svíral Benovu paži jako v kleštích a teď jím smýkl proti knihovně stojící v koutě. Ben sebou o skříň drsně praštil, až se na něj zřítila a celého ho zasypaly knihy, střepy a kusy roztříštěných polic. Ben popadl knihu s pevnou vazbou a vyskočil na nohy.

Vousáč se na něj nezadržitelně řítil a Ben mu s mocným nápřahem narval hranu knihy do obličeje, až chlapovi z rozmašírovaných rtů vystříkla krev. Vzápětí mu zasadil přesnou a silnou ránu loktem, muž zaječel a skácel se k zemi. Obličej už měl celý zkrvavený. Ben se na něj okamžitě vrhl, pevně ho popadl za vlasy a praštil mu hlavou o podlahu. A znovu a znovu.

Najednou ucítil, jak se mu v kapse rozbzučel telefon, a na okamžik ho to rozptýlilo. I ten zlomek vteřiny jeho protivníkovi stačil, aby se vykroutil a znovu začal klást nelidský odpor, škrábat a divoce do Bena bušit jako zvíře. Váleli se po podlaze zakleslí do sebe. Potom vousáčova ruka nahmatala spadlou zbraň, chňapla po ní a najednou se Ben díval do jejího ústí. Zoufale po ní chmátl, jeho prsty sevřely chladivou ocel a odvrátily hlaveň stranou. Nastalo měření čisté síly o to, kdo se zbraně zmocní.

Potom se zdemolovaným pokojem rozlehl výstřel.

61

Alex prošátrávala sklep a hledala únikovou cestu, cokoliv. Dveře držely pevně. Baterka, kterou našla na pavučinami pokryté poličce, vrhala do temných koutů pohasínající kužel žlutého světla. Doufala, že natrefí na padací dveře, na skluz na uhlí.

Nic. Ocitly se v pasti. Sedla si na tvrdé kamenné schodiště a položila si hlavu do dlaní. Dokázala myslet na jediné.

Ben. Byla to past. Toužila se s ním spojit, varovat ho, udělat něco. Ale nejspíš už bylo pozdě. Určitě se na něj dokonale připravili a zabili ho. Oči se jí zalily slzami.

„Alex?“ zašeptala Zoë z temnoty. „Už jsou určitě pryč. Pojďte, vypadneme odsud.“

„Nedělejte si legraci.“

„Nedělám, pojďte.“

„Zoë, jsme v pasti. Odsud se nedostaneme.“

Ale najednou Alex spatřila, jak se v šeru rozzářila malá obrazovka, a srdce jí poskočilo radostí. Posvítila si baterkou. „Kde jste sakra vzala telefon?“

„Sebrala jsem ho tomu neandrtálci, co seděl vedle mě v autě. Vůbec si toho nevšiml.“

Alex se užasle zasmála. „To bylo chytré.“

„Když mi bylo patnáct, něco jsem se lidem nakradla z kapes,“ vysvětlila Zoë. „Určité věci člověk nezapomíná. A víte co? Nahrála jsem všechno, co ti hajzlové řekli. Říkala jsem si, že se to může hodit.“

„Tak si zavoláme, ne?“

Zoë vyskočila na nohy a začala chodit po sklepě. „Je tady hodně slabý signál. Moment, tady se mi objevil jeden dílek. Jaké tady máte číslo na policii, devět set jedenáct?“

„Policajty nevolejte. Ukažte.“ Alex k ní přiběhla a vzala jí telefon z ruky. Signál kolísal – jediný dílek náhle zmizel, a za chvíli se zase objevil. Zoufale se snažila rozpomenout se na číslo, které jí Ben dal. A najednou ho měla. Co nejrychleji cifry vyťukala.

Oznamovací tón. Napjatě poslouchala. Telefon neustále vyzváněl.

„Bože můj. Myslím, že ho dostali.“

Na druhé polokouli se mezitím Ben vrávoravě postavil na nohy a pohlédl na mrtvolu útočníka. Rána z bezprostřední blízkosti mu ustřelila polovinu obličeje; zakrvavené kousky jeho tváře, úlomky kostí a čelisti se válely po celé podlaze.

Ben sípal a třásl se pod náporem adrenalinu. Na tváři se mu vlastní krev mísila s krví tří nájemných vrahů, jejichž těla bez života ležela na podlaze zničeného bytu.

V kapse mu neustále vyzváněl telefon. Má ho zvednout?

Vylovil ho zkrvavenými prsty a chvíli na něj hleděl. Potom stiskl tlačítko a přiložil si přístroj k uchu.

„Bene? Jsi to ty?“

„Alex?“ Tón jejího hlasu ho vystrašil. Okamžitě z něj poznal, že něco není, jak má být.

„Jsi v pořádku, díky bohu.“

„Bůh mi zrovna moc nepomohl.“

„Callaghan patří k nim,“ oznámila mu.

„To jsem právě poznal na vlastní kůži. Kde jsi?“

„Jsem se Zoë. Zavřeli nás u Callaghana ve sklepě.“ V rychlosti mu všechno objasnila – jak sledovala Callaghanův vůz, jak ji chytil Slater, co jí vykládal o pobožném senátoru Richmondovi. „Ale Richmond netuší, co se děje,“ vychrlila ze sebe na závěr. „Akorát ho využívají jako nastrčenou figurku.“

„Tak jo, poslouchej,“ uvažoval chvatně Ben. „Uděláme to takhle. Policii nevolej. Dá se věřit Frankovi, tvému ex?“

„Stoprocentně.“

„Tak zavolej jemu. Zkus si vybavit cestu a popsat mu ji, aby vás našel.“

„Myslím, že více méně tuším, kde jsme.“

„Fajn. Určitě existuje způsob, jak vás odtamtud dostane. Vymysli si, co chceš, ale o tomhle nesmí ceknout. Potom se se Zoë někam zašijte a nevystrkujte hlavu. Já se ti ozvu,“

„To není všechno,“ navázala Alex. „Vím, co chystají. V jeruzalémské mešitě proběhne důležité kázání, kterého se zúčastní předseda a čtyři členové Nejvyšší muslimské rady. Vyhodí to tam do povětří.“

Benovi se rozbušilo srdce. „V jaké mešitě?“

„Na Chrámové hoře,“ odpověděla Alex.

„Kdy se to koná?“

„V sedm večer izraelského času.“

Pohlédl na hodinky. „Ale to je už za dvacet minut.“

„Tak vyraz, Bene. Musíš to zastavit,“ prohlásila Alex a hovor ukončila. Ben na zhasnutý telefon zůstal chvíli civět.

Bylo to, jako by někdo z místnosti vysál všechen vzduch. Hlavou mu vířilo tisíc myšlenek najednou.

Strašlivost toho, co se chystá, mu skoro vyrazila dech. Byl tak hloupý, tak naprosto slepý, že to nečekal. Svým způsobem to byl nejvytříbenější – byť úděsný – taktický tah.

Chrámová hora v srdci Starého Města byla jednou z nejspornějších lokací náboženské a politické historie. Křesťané ji považovali za místo, kde Bůh stvořil zemi, a za sídlo jeho Posledního soudu. Podle islámské tradice, která ji nazývá Vznešenou svatyní, zde prorok Mohamed vystoupil na nebe. Kdysi zde také stával největší a nejposvátnější židovský chrám všech dob, dokud jej v roce sedmdesát našeho letopočtu nezbořili Římané.

Na ruinách velkého chrámu byla postavena třetí nejposvátnější mešita islámského světa – hned po Mekce a Medině. Qubbat as-Sachra, Skalní dóm – obrovská skvostná osmistranná mešita, korunovaná zdaleka a z různých míst města viditelnou zlatou kupolí. Chrámová hora byla ohniskem dvoutisícileté krvavé náboženské historie Jeruzaléma, o které svého času bojovaly desítky národů, a nyní, když izraelská vláda v roce 1967 neochotně předala správu chrámu do rukou muslimů, představovala symbol boje mezi judaismem a islámem.

Zničit Skalní dóm, zneuctít takovouto svatyni a svalit vinu za tento ukrutný čin na Židy, to by bylo jako zapálit rychle hořící roznětku, která by se postarala o to, že se naplní apokalyptické proroctví bible. Izrael a muslimský svět by vstoupily do války. Nevyhnutelně by se do ní na straně Izraele zapojily i Spojené státy. Celým islámským světem by se rozeznělo volání do zbraně a nastal by velký džihád, na který muslimští fundamentalisté čekají. Vypukl by celosvětový konflikt.

Svět by se hroutil a topil v krvi a chaosu a desítky milionů evangelikálů by se shoufovaly okolo jediných vůdců, kterým mohou věřit. Na denním pořádku by byly události podobné jedenáctému září i horší, mnohem horší. Ben si vzpomněl, jak Clayton Cleaver předpovídal jadernou válku, a zamrazilo ho v zádech.

Byl to katastrofický scénář a čas letěl rychleji, než si Ben dokázal představit.

Musel to zastavit – a bylo to jen a jen na něm.

62

Ben zdusal ze schodů, vyrazil do horkého slunce a sprintem proběhl ulici. Kolemjdoucí před zkrvaveným divochem, který se řítil jako šílený, nestíhali uskakovat. Úzkými uličkami se rozléhalo dunění jeho zběsilých kroků.

V běhu mrkl na hodinky. Šest čtyřicet dva.

Osmnáct minut.

Se sípáním pokračoval v běhu po klikaté trase dlážděnými ulicemi a průchody. Všude se před ním rozeskakovaly zástupy lidí. Zabočil za roh a spěšně se rozhlédl, aby se zorientoval. Ulice před ním byla plná Stánků, obchůdků a místních a turistů. Mezi tím vším se prodíraly taxíky a auta a troubily. Motocyklista na vysoké terénní motorce BMW netrpělivě túroval motor a čekal, až mu skupinka turistů uhne z cesty.

Ben se k motorce přihnal, popadl motocyklistu za popruh batohu, který měl na zádech, a prudce ho strhl k zemi. Než se mohl stroj zřítit na bok, chytl řídítka, přehodil nohu přes sedlo, motorku nakopl a přidal plyn. BMW s agresivním řevem vystřelilo kupředu a dav se před ním rozprchl. Prořítil se trhoveckou uličkou, obratně přitom stroj klopil hned doleva, hned doprava, smykem se vyhýbal Stánkům a zaháněl vystrašené chodce z cesty.

V duchu počítal vteřiny a proměřoval si vzdálenosti. Staré Město tvořilo jen malou část Jeruzaléma a jeho čtyři čtvrti byly natěsnány do prostoru, který v nejširším bodě měřil pouhé dva kilometry. Skalní dóm byl situován jen asi pět set metrů od chrámu Božího hrobu, kde stával původně.

Ben pokračoval v divoké drkotavé jízdě po dlažebních kostkách a dál se zběsile proplétal trhoveckými stánky a pouličním ruchem. Náhle se za ním ozvalo kvílení policejní sirény a v zrcátkách se mu rozblikala světla. Po jeho pravé ruce ulici lemovala nízká zídka, která byla v jednom místě přerušená, a vzhůru mezi starobylé domy z nahrubo opracovaných kamenů vedlo prudké schodiště. Ben stočil řídítka, smykem zatočil a přední pneumatika tvrdě narazila o schod, divže ho otřes nesrazil z motorky. Vytúroval motor na maximum, stroj se rozeřval a Ben s ním vykodrcal nahoru.

Policejní auto v jeho zrcátku zmizelo, ale v dáli už slyšel nejméně dvě nebo tři sirény, jak míří jeho směrem.

Proletěl kolem cedule, která mu prozrazovala, že se dostal do ulice Batei Mahase. Jel tedy správně. Potom ale znovu pohlédl do zrcátka a spatřil další světelné sirény. Dva policejní vozy a rychle ho doháněly.

Náhle z průchodu vyrazil hlouček dětí a vběhl mu do cesty. Ben stočil motorku, aby se jim vyhnul, ale ztratil kontrolu nad řízením, jeho BMW nabouralo do průčelí obchodu a Ben se natáhl na zemi. Dvě policejní auta se smykem zastavila, policisté vyskočili a vyběhli za ním. Ben se vyškrábal na nohy a nejbližšího z nich poslal pěstí k zemi. Druhý ho lapl za paži, ale Ben ho kopl do rozkroku, a ještě než policajt začal vřeštět, prchal dál.

Šest čtyřicet devět.

Jedenáct minut.

Ale už se blížil. Před sebou spatřil vstup na rozsáhlé prostranství vedoucí ke Zdi nářků na okraji židovské čtvrti. Nad ní vystoupil velkolepý Skalní dóm, na jehož zlaté střeše se blyštěly sluneční paprsky.

Za zády mu ječely hlasy a vyřvávaly sirény. Za běhu mrkl přes rameno a spatřil, že dav policistů, kteří ho pronásledují, se rozrůstá. Doběhl ke Zdi nářků, prosprintoval kolem ní a rozehnal přitom hlouček rabínů v hábitech.

Před sebou měl Hnojnou bránu, pro nemuslimy jedinou přístupovou cestu do komplexu Chrámové hory. Proběhl bránou a pokračoval kolem pokladny, kde si prorazil cestu zástupy turistů. Řada lidí se na něj obořila, ale když uviděli krev na jeho oblečení, zděšeně ustupovali. Spurtoval teď přes rozlehlou dlážděnou promenádu na Chrámové hoře ke Skalnímu dómu. Plíce měl v jednom ohni a měl pocit, že se mu každou vteřinou podlomí nohy a vypoví mu poslušnost. Přinutil se vydržet.

Vynořila se před ním obrovitánská konstrukce mešity – jejích osm stěn obložených modrým mramorem a vyzdobených nádhernými citáty z Koránu a výtvarnými vzory. Před vchodem se shromažďovaly davy muslimských věřících a ve vzduchu bylo cítit slavnostní vzrušení.

Za sebou Ben zaslechl křik policistů, prodírajících se masami lidí. Vykradl se pryč a zaplul hlouběji do davové tlačenice. S bušícím srdcem horečně uvažoval. Proud věřících se pomalu trousil do budovy – modlitby měly začít co nevidět. Muslimští hodnostáři už byli uvnitř.

Čtyři minuty.

Ben se otáčel na všechny strany a rozčileně vrhal pohledem sem a tam. Bomba mohla být kdekoliv – připásána na těle kohokoliv z tisícihlavého davu kolem nebo nastražena už před několika týdny a jen čekat na signál, který ji na dálku odpálí.

Představil si, jak tu úchvatnou stavbu najednou roztrhá silná výbušnina, jak její honosná kupole chrlí plameny a trosky a všechno uvnitř je rozerváno na kusy. Jak k obloze nad Jeruzalém stoupá ohnivá koule a sloup černého dýmu zvěstuje na kilometry daleko, že se právě přihodilo něco katastrofálního.

Tři minuty.

Už se to nedalo zastavit.

V tom okamžiku zahlédl v davu tvář. Patřila zápaďanovi, mužíkovi ve světlém saku a ležérních kalhotách. Přes rameno měl na popruhu zavěšenou koženou tašku. Mohl to být jeden z milionu turistů.

Ale Ben tváře nezapomínal a tahle mu navždy utkvěla v paměti – od Korfu.

Hlavou mu bleskla zastřená vzpomínka – muž s laptopem na zahrádce kavárny. Tytéž ostré rysy, tytéž prázdné chladné oči. Byl to on, pumový atentátník. Charlieho vrah.

Ben se začal tlačit davem k němu. Policii měl pouhých dvacet metrů za zády. Dal se do běhu. Nějaká žena zaječela.

Vtom ho atentátník spatřil. Na okamžik zamhouřil oči a pak náhle vyrazil do vlnící se tlačenice a zmizel z dohledu.

Dvě minuty.

Ben běžel jako nikdy – prohnal se kolem několika menších modliteben s kupolí a starobylých budov, seběhl nerovné uhlazené kamenné schodiště, které vedlo k labyrintu masivních sloupů a kleneb. Kus před ním se míhala postava pumového atentátníka, probíhající po arkádových chodbách mezi klenbami, zahýbající doleva a doprava. Lidé padouchovi uskakovali z cesty.

Ben ale jeho náskok pomalu stahoval. Starověké kamenné zdivo rozezvučovalo klapot jejich trysku.

Jedna minuta.

Potom zahlédl, jak muž sahá do své kožené tašky a něco bere do ruky. Něco malého černého, obdélníkového tvaru. Dálkový odpalovač. Za běhu na něm začal vyťukávat tlačítka.

Zadával číselný kód.

Benovi ztuhla krev v žilách. Sáhl si k boku a zpod zakrvácené košile vytáhl pistoli vousatého vraha. Vypálil. Bombový atentátník se přikrčil a střela se s hvízdnutím odrazila od dírkami poseté kamenné zdi. Lidé spustili poplašený křik a jekot.

Atentátník potom znovu vyrazil kupředu a pustil se další uličkou, ze které vedly průchody do všech směrů. Ben ho měl i nadále na očích, ale jen tak tak. Nesměl ho ztratit z dohledu ani na okamžik, jinak by útočník dostal příležitost dokončit číselný kód a potom už stačilo jen zmáčknout potvrzovací tlačítko a byl by konec.

Zemřely by stovky lidí, možná tisíce. A potom ještě mnohem, mnohem víc.

Bylo přesně sedm hodin…

Na druhém konci světa seděl Irving Slater na koženém zadním sedadle uhánějící limuzíny a sledoval, jak ručička na jeho zlatých hodinkách odkrajuje poslední vteřiny ke slávě. Pohodlně se uvelebil a usmál se.

„Show začíná,“ pronesl nahlas.

63

Pumový atentátník se vřítil pod rozpadající se kamennou klenbu. Běžel jako o život a odpalovač svíral v ruce.

Potom zničehonic s překvapeným a bolestivým hlasitým zachroptěním udělal přemet a letěl vzduchem – srazil se s protijedoucím mopedem.

Ben doklouzal zpod klenuté chodby právě včas, aby zahlédl, že se atentátník jak dlouhý, tak široký rozplácl na zemi. Skútr sebou práskl na bok a ještě nějakou dobu setrvačností klouzal po vozovce a vystřeloval kolem sebe spršky jisker. Jezdec se svalil k zemi a odkutálel se stranou. Černé odpalovací zařízení vypadlo atentátníkovi z ruky a skákalo po dlažebních kostkách.

Bombový útočník měl zkrvavený obličej a zuby vyceněné bolestí a soustředěním, jak se plazil za upuštěným odpalovačem. Ben z desetimetrové vzdálenosti s úděsem sledoval, jak se jeho rozechvělá ruka natahuje po malé klávesnici, jak ji jeho prsty svírají a přitahuje si ji k sobě.

Vrhl se na útočníka střemhlav, zasadil mu tvrdou ránu do hlavy a potom už jen bušil a bušil. Útočníkova hlava jen otupěle ležela na chodníku. Z úst plival krev. Ben ho chytil za prsty a snažil se mu z nich předmět vy kroutit.

Za zády se mu ozval pronikavý řev. Otočil se a uviděl, že tři metry od něj stojí mladý policista, celý zpocený, lapá po dechu a v roztřesené ruce třímá zbraň, kterou teď Benovi pokynul. Ben mu viděl na očích, že má strach. Má strach, ale myslí to vážně. Zavřeštěl na Bena příkaz v hebrejštině.

Ben zvedl ruce a pomalu se postavil.

Mladý policajt kmitl zbraní směrem k bombovému útočníkovi ležícímu na prašné zemi.

Ten se ale jen zasmál, posadil se a přiložil palec k potvrzovacímu tlačítku.

Scéna byla u konce. Jedno stisknutí tlačítka a celý svět se nezvratně promění.

Ben se vybičoval k nejrychlejší sérii pohybů v životě: loktem praštil policajta do obličeje, zároveň už lapal po pistoli a čistě za pomoci instinktu vypálil. Bez míření.

Kulka atentátníkovi prostřelila ruku, ustřelila mu polovinu prstů a proměnila ji na krvavou kaši.

Atentátník klečel na kolenou, držel se za zraněnou ruku a s otevřenými ústy zíral na Bena. „Kdo vy jste?“ zaskřehotal.

„Nikdo,“ odvětil Ben. Potom ho střelil do hlavy.

64

„Takže je konec,“ prohlásil Murdoch. „Naši dohodu jste dodržel.“

Ben seděl na kraji postele v jeruzalémském hotelu a snažil se nahmatat nějakou část těla, která by ho nebolela. „Teď ji splňte vy,“ vyzval Murdocha. O Callaghanovi a Slaterovi se před ním zmiňovat nechtěl, měl s nimi vlastní plány.

„Já své slovo držím,“ pravil Murdoch. „O všechno se postaráme. A pokud jde o vás, jste volný. Nikdy jste tady nebyl, nikdy jsem o vás neslyšel.“

Jako druhé zavolal Alex. Použil číslo, ze kterého mu zavolala z Callaghanova domu. Modlil se, aby telefon zvedla. Aby byla v pořádku.

Přibližně po desátém zazvonění se ve sluchátku zničehonic ozval její hlas, až sebou Ben trhl.

Když slyšela, že jí volá Ben, propukla v pláč.

„Vracím se,“ oznámil jí. „Počkej na mě zítra v jednu u Lincolnova památníku ve Washingtonu.“

Dlouhou dobu stál pod horkou sprchou a smýval krev, špínu a události uplynulého dne. Potom si sbalil několik svých věcí a odhlásil se z hotelu. Za čtyřicet minut dorazil na letiště a o pár hodin později už nastupoval na let do Washingtonu.

Ještě nebyl konec.

WASHINGTON DEVATENÁCTÝ DEN

V poledne byl zpátky na americké půdě. Dojel do centra Washingtonu a posadil se na vyhřáté kamenné schody u paty Lincolnova památníku. Na čistém povrchu okrasné nádrže, která se před ním táhla do dáli, tančily sluneční paprsky. Za vodní plochou se tyčil obelisk Washingtonova památníku a za ním – stále v jedné linii – Kapitol, sídlo amerického senátu.

Po Alex ještě nebylo ani vidu ani slechu. Ben vytáhl telefon a zauvažoval, komu zavolat nejdříve. Rozhodl se pro Augustu Valeovou.

Zdálo se, že ho ráda slyší.

„Omlouvám se, že jsem musel takhle zmizet,“ řekl. „Musel jsem narychlo něco vyřešit.“

„Pořád mi volají reportéři a chtějí vědět, kdo byl ten tajemný střelec, který všechny připravil o trofej a vypařil se.“

„Chtěl jsem vám jen poděkovat za vaši pohostinnost.“

„Nemáte zač, Benedikte. Kdykoliv budete mít cestu do Savannah, musíte se mi ozvat. U mě budete vždy vítán. A jestli pro vás mohu něco udělat…“

„Něco ano. Neměla byste číslo na reverenda Cleavera? Rád bych si objednal několik výtisků jeho knihy.“

„Ale to bude určitě rád, že vás znovu slyší,“ reagovala.

Ben vytočil číslo, které mu dala. Telefon Cleaverovi předala jeho sekretářka. Kazatel zněl ve sluchátku nervózně.

„Jak se máte, Claytone?“

„Dobře,“ odpověděl ostražitě Cleaver.

„A jste o sto milionů dolarů bohatší, co?“

„No, ano – peníze přišly přede dvěma dny,“ odpověděl zmateně Cleaver. „Jak to víte?“

„Intuice,“ řekl Ben. „A volám, abych s vámi uzavřel dohodu.“

Cleaver slyšitelně polkl. „Dohodu? Jakou dohodu?“

„Žádný strach, Claytone, peníze vám nevezmu. Aspoň ne všechny.“

„To jste hodný.“

„Ano, to jsem. Takže poslouchejte, jaké mám podmínky. Nedají se usmlouvat. Připraven?“

„Poslouchám.“

„Zaprvé, čtvrtinu těch peněz okamžitě věnujete zpátky Nadaci Augusty Valeové na stavbu nového dětského křídla.“

„Jistě, už jsem uvažoval, že…,“ vyprskl vztekle Cleaver. „Ale pětadvacet procent?“

„Taková je dohoda,“ odvětil Ben. „Další podmínka: Předpokládám, že až splatíte půjčky lichvářům, budete si chtít nově zařídit své sídlo. Pořád máte holé zdi?“

„A-a-ano,“ koktal Cleaver. „Ale co…“

„V Oxfordu žije talentovaná mladá moderní umělkyně, jmenuje se Lucy Wildeová. Chci, abyste si prošel její internetovou stránku.“

„Co to má sakra společného se mnou?“

„Stanete se mecenášem umění, Claytone. Skoupíte každý kousek, který prodává, a za slušnou sumu si u ní objednáte další díla. A já budu pravidelně kontrolovat, jestli se náhodou vaše představa slušné sumy moc neliší od mojí.“

„To je šílenost,“ bouřil se Cleaver. „Mně se moderní umění ani nelíbí!“

„Tak mu koukejte přijít na chuť,“ sykl Ben. „A teď třetí část. Jeden farmář z Montany potřebuje trochu peněz, aby si mohl zrenovovat farmu. Někdo mu to tam trochu zdemoloval. Taky potřebuje jeden nebo dva nové pick-upy. Pošlu vám jeho adresu a číslo bankovního konta, na které převedete peníze.“

„Kolik?“ zeptal se podezřívavě Cleaver.

„Pěkně kulatou sumičku,“ prohlásil Ben. „Řekněme meloun.“

Na druhém konci se ozval dýchavičný vzdech. „Vy mě zničíte, Bene.“

„Ze bych vás zničil, to mě taky napadlo. Ale takhle je to lepší. Jste připravený na další podmínku?“

„Pokračujte,“ vyzval ho unaveně Cleaver.

„Fajn. V Georgii je jeden právník, který potřebuje jít na operaci s nohama.“

Cleaver vybuchl. „McClusky? Vy chcete, abych platil za McCluskyho?“

„Přesně tak,“ potvrdil Ben. „A nebylo by špatné mu poslat taky trochu peněz do začátku – aby si otevřel novou kancelář a mohl začít znovu. Co takhle tři sta tisíc? Ne, počkejte, radši pět set.“

Na druhém konci bylo ticho.

„A ještě jednu věc,“ dodal Ben a odmlčel se. Na téhle části mu záleželo nejvíc. „Založíte svěřenecký fond. Milion liber.“

„Pro koho?“ odfrkl Cleaver. „Pro vás?“

„Pro dítě,“ vysvětlil Ben. „Ještě se nenarodilo, ale hodně pro mě znamená. Peníze ve fondu zůstanou, dokud mu nebude osmnáct, a potom mu budou vyplaceny v plné výši. Ozve se vám právník z Londýna, který to zařídí. Vy se akorát budete muset podepsat na příslušný řádek.“

Ben tuhle záležitost dlouho rozvažoval. Věděl, že mu Rhonda to, co se stalo, nikdy neodpustí a že jí to nikdy nebude moci vysvětlit. Co tedy mohl dělat jiného? Neustále se omlouvat, napsat jí dopis? Alespoň mohl udělat tohle pro Charlieho dítě.

„Doufám, že jsem se vyjádřil jasně,“ dodal.

„Ano, všechno je jasné,“ zamumlal Cleaver. „Ale co kdybych na tuhle vaši velkorysou dohodu nechtěl přistoupit?“

„Budu vás sledovat, Claytone. Přijdete na to, že nejsem tak shovívavý jako lichváři. Opravdu nerad bych slečně Valeové zničil iluze, které o vás chová – ale jestli uvidím, že neděláte to, co chci, buďte si jist, že jí prozradím, co jste za šejdíře. A nejen to, sednu na první letadlo, a až s vámi skoncuju, budete na maděru. A já své sliby plním.“

„Počítám, že mi teď ještě přikážete, abych vysolil dalších deset milionů té zatracené Zoë Bradburyové,“ zaúpěl Cleaver.

„Ne, ty si můžete nechat. Zoë Bradburyová si podle mě od vás ani od nikoho jiného nezaslouží už ani cent.“

Ve sluchátku zavládlo dlouhé ticho – Cleaver dumal nad Benovými podmínkami. „Asi nemám moc na vybranou, co?“

„Ani trochu.“

„Tak jo, vyhrál jste. Platí,“ zamručel poraženecky Cleaver.

Jakmile Ben zavěsil, objevila se Alex. Na sobě měla černé kalhoty a nachově červenou koženou bundu, která jí zvýrazňovala barvu vlasů. Když ho spatřila, celá se rozzářila. Přeběhla schody a pevně ho objala. „Myslela jsem, že už tě nikdy neuvidím,“

Teprve po chvíli jeden druhého pustili z objetí.

„Frank tě dostal ven?“ zeptal se Ben.

Přikývla. „Přebýváme teď se Zoë u něj. Jak jsi radil, snažíme se nevystrkovat hlavu. Zoë je pořád tady.“

„To je dobře. Neměla by odsud odjíždět, dokud to neskončí. Dokud se nepostarám o Slatera a Callaghana, není to pro ni bezpečné. A až si Callaghan uvědomí, že jsi pořád naživu a jsi svědek všech jeho čachrů, bude to nebezpečné i pro tebe.“

„Takže co teď?“

„Teď zajedu na návštěvu k senátorovi Budu Richmondovi.“

„Ale ne beze mě,“ rozhodla Alex.

65

MONTANA 10:00 DVACÁTÝ DEN

Elegantní Porsche 959 se řítilo po horské cestě. Jeho široké pneumatiky i v zatáčkách dokonale seděly na asfaltovém povrchu vozovky.

Vtom řidič zahlédl, že vpředu cestu zčásti blokuje porouchaný ford. Stál napůl do silnice a měl otevřenou kapotu. Zakvílely brzdy a porsche zastavilo.

Buď Richmond vylezl a usmál se na atraktivní hnědovlásku skloněnou pod kapotou. Potýkala se s měrkou oleje a vypadala sklíčeně. „Můžu nějak pomoct, slečno?“

„Ano, můžete, senátore.“ Z auta vystoupil Ben a namířil Richmondovi zbraní do obličeje. Alex s vážným výrazem zabouchla kapotu.

„Co to má znamenat? O co jde?“ chtěl vědět Richmond.

„O Irvinga Slatera,“ prohlásil Ben. „Pojďte, projedeme se.“

O čtyřicet minut později už sinalý senátor, sedící na zadním sedadle Benova fordu, vyslechl celý Benův popis Slaterova plánu. Alex mu přehrála Zoëinu nahrávku ze sklepa.

„Nemůžu tomu uvěřit,“ vysoukal ze sebe zdrceně Richmond.

„Byl jste nejdůležitější součástí Slaterova plánu,“ vysvětloval mu Ben. „Celou dobu vás zneužíval.“

„Někdy se opravdu choval divně,“ připustil Richmond. „Všechny ty tajné schůzky nahoře na lanovce. Vždycky jsem si říkal, co za tím asi vězí.“

„Tak teď to víte.“

Richmond zaťal pěsti. „Věděl jsem, že má svoje způsoby, že o mně nemá valného mínění, že mi za zády nadává do hňupů. Ale nikdy by mě nenapadlo, že by se snížil k takovéhle… takovéhle ohavnosti,“ Hlas se mu chvěl vzteky. „Bože můj, když si pomyslím, že jsem si k tělu pustil vrahy. Ďáblovy přisluhovače.“ Vzhlédl k Benovi. „Úplně mě to šokovalo. Co na to říct? Slater musí stanout před soudem.“ Potom se obrátil k Alex. „Už jste o tom uvědomila své nadřízené?“

„Neví o tom nikdo kromě nás,“ odpověděla.

Richmond se kousl do rtu. „Callaghan a Slater musí být zatčeni. Ohlásím to,“ vytahoval telefon.

Ben zavrtěl hlavou. „Máme jiný plán.“

Richmond se zmateně zamračil. „Jaký?“

„Povězte mi o té lanovce,“ požádal ho Ben.

66

HOTEL BELLAGIO, LAS VEGAS

Když Irving Slater slyšel, že se se Skalním dómem nic nestalo, vzal si rychle dovolenou a inkognito se schovával ve svém apartmá v hotelu Bellagio. Přihýbal si burbonu, přikusoval čokoládu a dlouhé hodiny trávil na telefonu se svým jednatelem, s nímž probíral, jaké se mu teď skýtají možnosti.

V nejhorším případě mohl během pár hodin odcestovat ze země. Na internetu už si důkladně prostudoval mapy Jižní Ameriky. Líbila se mu představa Brazílie – pláže v Riu, plné sexy holek. Mohl by prodat spoustu majetku, napakovat se a spokojeně si tam žít. Kdyby nastal průšvih, byla to lákavá úniková cesta.

Ale čas plynul a jeho počáteční panika poněkud opadla. Nic hrozného se nestalo. Ani ve zprávách se nic neobjevilo. Dokázal si srovnat myšlenky. Jasně, Hope sice přežil – past nesklapla. No a co? Hope na něj nic neměl. Nepřežil nikdo, kdo ho viděl v tom detenčním zařízení v Montaně. Neexistoval jediný důkaz toho, že má něco společného s Callaghanem. I Callaghan dobře zametl vlastní stopy. Možná že se Hope vrátí z Jeruzaléma a předloží Murdochovi svá obvinění, že to na něj narafičili, ale houby dokáže. Jediní opravdoví svědkové jsou ty dvě mrchy v Callaghanově sklepě a ty už toho nikomu moc nevyslepičí. Měl to v suchu.

Druhý den pozdě odpoledne mu někdo volal. Senátor Richmond – zněl rozrušeně, ale spokojeně. Prý dostal úřední oznámení z Bílého domu – byl pozván na večeři, během níž se má probírat náboženská politika na Blízkém východě. Byla to úžasná zpráva. Potřeboval, aby se Slater okamžitě vrátil z dovolené a pomohl mu sepsat proslov.

„Sejdeme se na horské chatě,“ instruoval ho Richmond. „Dnes večer v osm hodin.“

Slater mrkl na hodinky a zamračil se. „Když okamžitě vyrazím, tak to jen tak tak stihnu. Ale proč na horské chatě?“

„Dostali jsme avízo,“ prohlásil Richmond. „Prý nás napíchli. Odposlouchávají moji kancelář, prostě celý barák. Momentálně se to řeší, ale mezitím se potřebujeme bavit někde v klidu.“

Slatera nový vývoj událostí ohromil. Možná nastal průlom. Možná to znovu dokáže nějak navléknout, aby svůj plán přece jen realizoval. Přecházel po apartmá sem a tam a zuřil, že senátorovi někdo do domu nasadil štěnice. Kdo to sakra mohl být? Ale na tom teď nezáleželo.

Slater urychleně odletěl zpátky do Montany a po nervózní jízdě limuzínou konečně dorazil do Richmondova horského sídla. Bylo mu horko a potřeboval se osprchovat. Od dlouhých hodin na cestách ho bolel zadek.

Stará horská chata stála na opačné straně údolí než Richmondova rezidence a dalo se k ní dostat jen lanovkou. Slater vyklusal schody vedoucí k dřevěnému ovládacímu stanovišti sousedícímu s domem. Vstoupil do zakotvené kabiny lanovky a zevnitř namířil dálkovým ovládáním na řídicí panel. Už se ho chystal zapnout, když vtom uslyšel hlas.

„Počkejte.“

Byl to Callaghan. Váhavě nastoupil do kabinky.

Slater na něj zůstal civět. „Co vy tady do prdele děláte?“

„Richmond mi zavolal. Chce se se mnou setkat. Říkal něco o Bílém domě.“

„Proč se Richmond chce setkat zrovna s vámi?“

„To nevím, ale prý je to důležité. Kde je?“

„Támhle naproti,“ vysvětlil mu Slater a ukázal na druhou stranu údolí. „V horské chatě.“

Callaghan mírně zbledl. „Nemůžeme se s ním setkat tady v domě?“

„Je napíchnutý.“

„To se mi zdá divné,“ poznamenal Callaghan. „No dobrá, když to chce, tak ať už to máme z krku.“

Slater namířil dálkovým ovládáním a stiskl tlačítko. Nic. Zatřásl ovládáním a knoflík zmáčkl ještě jednou. Tentokrát se jim nad hlavami ozvalo hlasité zaharašení a kabinka se hladce rozjela do výšky, pryč od domu. V polovině cesty nad propastí náhle bez varování zastavila.

„Co to sakra…“ Slater znovu zkusil dálkové ovládání.

Nic se nestalo. „Baterka musí být vybitá,“ zamumlal. Ale zelená LED dioda fungovala. Rozbušilo se mu srdce.

„Jestli je ta věcička rozbitá,“ ptal se Callaghan se známkou paniky v hlase, „jak se dostaneme zpátky?“

Vtom Slaterovi v kapse zazvonil telefon.

Tri sta metrů od nich byl do záhybu skály vklíněn Ben. Kabina lanovky odsud vypadala jako pouhá pohupující se drobounká kostička visící z oblohy. Ben odložil dálkové ovládání, které mu dal Richmond poté, co Slaterovi k lanovce podstrčil atrapu.

Slater vzal telefon. „To jste vy, senátore?“ Jeho hlas zněl nabroušeně a napjatě a vkrádaly se mu do něj obavy.

„Zase špatně, Slatere,“ promluvil Ben do náhlavní soupravy vybavené technologií bluetooth, kterou měl na hlavě.

Ve sluchátkách se rozhostilo ticho. „Kdo je to?“

„Podívej se doleva,“ pokynul mu Ben. „Jestli máš dobrý zrak, uvidíš mě. Já jsem ta tečka na skále.“

„Hope?“

„Nejspíš si lámeš hlavu, jak se to stalo,“ pokračoval Ben. „Abych řekl pravdu, nemám sebemenší chuť ti to vysvětlovat. Některé věci člověk potřebuje vědět, některé ne. A protože za chvíli bude po tobě, vědět to nepotřebuješ.“

„Nedělejte to,“ koktal Slater. „Mám spoustu peněz. Udělám z vás boháče.“

„Nebyl to špatný plán,“ ignoroval ho Ben. „Jseš chytrý chlap. Callaghan taky. A vymazat tě z databáze CIA, to byl od něj chytrý tah.“ Za hovoru uvolňoval popruhy na vyztuženém pouzdru na pušku, které leželo vedle něj. Vytáhl z něj zbraň – pušku Remington, kterou Budu Richmondovi daroval otec k jednadvacátým narozeninám. Nikdy se z ní nestřílelo. Rozepnul přihrádku na munici a vytáhl pět dlouhých kuželových nábojnic ráže .308.

Jednu po druhé je zacvakl do zásobníku, potom nabil závěrem pušky a usadil se s ní. Zaměřovačem jasně rozeznával systém kladek a kabelů na střeše kabinky.

Slater musel v telefonu zaslechnout kovové zvuky. „Pracuju pro amerického senátora,“ bránil se vyděšeně. „Nemůžete mě zabít!“

„Od hňupa, jak mu říkáš, mám pro tebe vzkaz,“ poznamenal Ben.

„Co? Co to…“

„Máš padáka.“

Ben odcvakl pojistku a navzdory panickému křiku ve sluchátkách zamířil.

Ani necítil, že spoušť cvakla. Pažba zbraně ho kopla do ramene.

O tři sta metrů dál se roztrhl kabel. Oba konce sebou začaly divoce zmítat, kladky se roztočily, kabinka sebou trhla, propadla se o tři metry a se škubnutím se zastavila na zbytku kabelu.

Slater s Callaghanem uvnitř ječeli hrůzou, jako šílení bušili pěstmi do oken a zoufale se drápali po nakloněné podlaze.

Ben znovu v poklidu nabil závěrem, našel svůj terč a vypálil další ránu. Ozvěna výstřelu se rozlehla po celém horském údolí.

Kabel povolil. Zdálo se, že kabinka kratičkou chvíli jen tak visí ve vzduchu, ale potom se propadla k zemi jako kámen. Letěla téměř tři sta metrů, než trefila první skalisko. Úder ji roztrhal a její vrak se dál valil po horském svahu. Někde v hrnoucích se a poskakujících troskách se na skalnaté dno rokle o další desítky metrů níže řítili i drobouncí vřeštící Slater a Callaghan.

Když jejich těla dopadla, Ben si už balil pušku. Pověsil si pouzdro přes rameno a vydal se dolů.

67

Alex čekala dole v autě. Ben vlezl na sedadlo spolujezdce, Alex nastartovala a vyrazila po prázdné prašné cestě. Chvíli seděli mlčky.

„Škoda, že jsem tě nepoznala dřív,“ promluvila tiše.

„Mohlo to být jiné,“ opáčil.

„Ale není, že ne?“

„Ne,“ řekl. „Není.“

„Nerozmyslíš si to? Zůstaň na chvíli u mě. Uvidíš, jak se to vyvine.“

Nic neříkal.

„Vím, jak se cítíš,“ pokračovala. „Ale život jde dál, ne?“

„Ještě nejsem připravený, Alex. Nezlob se. Tak to prostě je.“

Nějakou dobu mlčeli, a než se znovu dali do řeči, nechali za zády několik kilometrů.

„Co budeš teď dělat?“

„Pojedu domů.“

„Vrátíš se k teologii?“

Dlouho nic neříkal. Potom si stáhl okénko a nechal si větrem čechrat vlasy. Sáhl do tašky, a vytáhl bibli. Několik vteřin na ni upřeně hleděl. Tahle kniha už pro něj nemohla znamenat to, co kdysi. Alespoň teď ne.

Vyhodil ji otevřeným oknem ven.

Ve stodesetikilometrové rychlosti ji chytil poryv větru a s třepotajícími se listy odletěla. Dopadla na travnatý val podél silnice a zůstala daleko za nimi.

„Nejspíš tedy ne,“ vytušila.

„A co ty?“

Letmo na něj pohlédla. „Co budu teď dělat já? Totéž co ty, Bene. Bilancovat. Hledat nový směr. Možná že CIA přece jen nebude pro mě. Přihlásila jsem se, protože jsem chtěla pomáhat lidem, ale myslím, že asi budou existovat lepší způsoby. A tak jsem si říkala, že bych se měla vrátit na medicínu,“

Přikývl. „Dobré rozhodnutí. Bude z tebe vynikající doktorka.“

Natáhla ruku a stiskla mu dlaň. „Budeš mi chybět, Bene,“ řekla.

„Ty mně taky.“

„Zvládneš to?“

„Budu v pořádku,“ odvětil.

„Vážně?“

Usmál se. „Vážně.“

„Ozvi se někdy.“

Neodpověděl.

„Já vím, že se neozveš,“ vzdychla si.

Po několika dalších kilometrech se kolem mihla cedule města. Ukázal jí, kde ho může vysadit. Zastavila na travnatém okraji silnice.

Mlčky sledovala, jak vylézá z auta. Hodil si sako přes rameno a pozoroval, jak Alex odjíždí.

Auto se neustále zmenšovalo, až z něj zbyl jen oblak prachu v dáli.

Zapadalo slunce. Otočil se a vykročil směrem k městu.

AUTOROVA POZNÁMKA

Proroctví o apokalypse je sice fiktivní příběh, ale faktem zůstává, že miliony lidí po celém světě, z valné většiny američtí evangelikálové, intenzivně věří, že v kterémkoliv okamžiku můžeme být uvrženi do víru apokalyptických událostí konce světa, které jsou podle nich předpovězeny v bibli. Žádný z biblických citátů v této knize není vymyšlený – kdo se chce přesvědčit, všechno v bibli najde. A tyto miliony lidí považují prorokovaný děsivý scénář za skutečnost, jsou přesvědčeni, že konec světa se nezadržitelně blíží a těm z nás, kteří na něj nejsou připraveni, je předurčen strašlivý osud.

Protože je studium bible tak rozsáhlou a složitou oblastí, musel jsem při psaní Proroctví o apokalypse nevyhnutelně sáhnout k jistým úpravám a do určité míry zjednodušovat. Skuteční zastánci proroctví o konci světa se obvykle neuchylují k tomu, že by používali již hotové myšlenky z jediného zdroje, jak by se zdálo podle postav románu, spíše berou argumenty z různých částí bible. Z toho důvodu se jejich výklady proroctví mohou v reálu trochu lišit – někteří se domnívají, že nanebevzetí nastane před dobou velkého soužení, jiní věří, že k němu dojde někdy poté, co velké soužení začne, což by znamenalo, že my všichni, věřící i nevěřící, bychom společně museli projít dlouhým obdobím nevýslovných hrůzností, než by ti šťastnější z nás došli spásy. Právě tuto druhou variantu víry v proroctví o konci světa jsem ve svém příběhu přisoudil Claytonu Cleaverovi a náboženským spiklencům.

Kniha Zjevení, na níž se v příběhu víra v proroctví o konci světa zakládá, ve skutečném životě představuje jen jeden z mnoha prorockých biblických textů – patří mezi ně mimo jiné starozákonní Kniha Ezechiel –, je však v tomto ohledu zdaleka nejzajímavější a nejpodivuhodnější. Obsahuje takové prvky, jako je kupříkladu tradiční zmínka o čísle „666“, které dnes zakořenilo v masové kultuře. Odborníci na bibli si povšimnou, že jsem si vypůjčil několik citátů z Knihy Ezechiel, Knihy Daniel a jiných.

V tomto ohledu jsem se dopustil jistých manipulací. Omlouvám se puristům – Proroctví o apokalypse je koneckonců fikce…

… Ale je to vlastně úplná fikce? Při studiu materiálů k této knize mě ohromila řada zvláštních příhod a jasných „znamení“, která se mi vyjevila, když jsem se tématem počal zabývat hlouběji. Uprostřed psaní knihy mě v noci něco probudilo. Ukázalo se, že to je zemětřesení, což je v končinách, kde žiji, mimořádně vzácný a prapodivný úkaz. Další studium mě upozornilo na události, které by se z určitého pohledu daly vykládat jako znamení, že kostky jsou vrženy a konec světa přichází: výkyvy počasí, mračna afrických kobylek ve Francii, epidemie neobvyklých nemocí, rostoucí sociální chaos, zvyšující se napětí na Blízkém východě. Ve větším měřítku astronomové v současnosti objevují důkazy o srážkách celých galaxií – znepokojivé upomínky předpovědí, že „nebeské mocnosti se srazí“. Čím více čtu, tím přesvědčivější mi připadají hrozivá varování Claytona Cleavera.

Opravdu k těmto událostem dojde? Počkejme a uvidíme.

Na závěr bych chtěl zdůraznit, že negativní vyobrazení jistých fiktivních zastánců proroctví o konci světa v této knize v žádném případě neodráží skutečné křesťany, ať už biblické proroctví vykládají jakkoliv. Ben Hope je románový hrdina a hrdinové se neobejdou bez padouchů!

Doufám, že se vám Proroctví o apokalypse četlo stejně dobře, jako se mně psalo. Ben Hope se zase vrátí.

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai