999 - Posledný strážca

Carlo Adolfo Martigli

(2012)

Štítky:

Literatura světová, Romány historické

September 2009. Guido de Mola dostane tajomný balík. Odkázal mu ho jeho zosnulý starý otec, o ktorom toho vedel len veľmi málo. De Mola nájde vnútri list a dva rukopisy: jeden novodobý a jeden veľmi starý, pravdepodobne z obdobia renesancie. Vďaka nim zistí, že jeho rodina už po stáročia stráži zvláštne, nebezpečné tajomstvo, ktoré súvisí s filozofom Giovannim Picom della Mirandola, s jeho ezoterickými Tézami a s pôvodom troch veľkých monoteistických náboženstiev: kresťanstva, judaizmu a islamu. Práve Guido sa má stať posledným strážcom Picovho tajomstva, spojeného so smrťou grófa Mirandolu, ako aj so smrťou Poliziana, s koncilom v Efeze a s prenasledovaním tisícok žien obvinených z čarodejníctva. Odhalenie tohto tajomstva by spochybnilo základy, na ktorých stojí svet už dvetisíc rokov, odkedy Pavol z Tarzu konvertoval na menšinovú kresťanskú doktrínu a mal významný podiel na tom, že sa z nej stalo najrozšírenejšie náboženstvo Západu. Kniha 999 Posledný kustód vás pozýva na výpravu časom, priestorom a tajomstvami ľudského poznania. Povedie vás rozličnými epochami, predstaví vám fascinujúci, živo vykreslený Rím ovládaný pápežom Inocentom VIII., Florenciu pod vládou Lorenza Nádherného a fašistické Taliansko tridsiatych rokov.

Carlo A. Martigli

Taliansky Dan Brown

Preložené do 16 jazykov

999

Posledný strážca

IKAR

Carlo A. Martigli 999

ĽULTIMO CUSTODE

Copyright © 2009 by Carlo A. Martigli

Publicato in accordo con PNLA/Piergiorgio Nocolazzini Literary Agency

Translation © 2011 by Daniela Reichstädterová, Zlatica Sehnalová

Jacket design © 2011 by 3H Creative studio

Slovak edition © 2011 by Ikar

ISBN 978-80-551-2468-1

Niekoľkým, ktorých zbožňujem, a mnohým,

ktorých milujem.

Prológ

SEPTEMBER 2009

Všetko sa to začalo pred deviatimi mesiacmi, keď mi doručili oznámenie o smrti môjho starého otca. Nezvyčajný muž, jeho život bol zvláštny a nebezpečný, aspoň podľa toho, čo som sa dozvedel z rodinnej kroniky. Podľa tých, ktorí ho poznali alebo počuli o ňom rozprávať, môj dedko bol samotár, dobrodinec, dobrodruh; muž veľmi vzdelaný, plný oduševnenia pre akýkoľvek vedný odbor; pôžitkár a veľmi pobožný človek.

Takisto to bol nenapraviteľný sukničkár, moju babku opustil, keď bol môj otec ešte v plienkach. Hovorí sa, že sa snažil zostať s nimi v kontakte, ale nikto nevie prečo ani akým spôsobom. Umrel v kláštore Camaldoli, ako mi v stručnom liste napísal predstavený camaldolských mníchov. K listu pripojil aj akýsi text písaný strojopisom spolu s upozornením, aby som si ho pozorne prečítal. Bol zapečatený a mal pochádzať z nejakého starého, pravdepodobne veľmi hodnotného diela.

So starým otcom sme si nikdy neboli príliš blízki: za celý život som ho videl len tri či štyri razy, a predčasná smrť mojich rodičov pravdepodobne tiež prispela k duševnej diaľke medzi nami. Zo začiatku to bola iba zvedavosť, ktorá ma prinútila otvoriť knihu a pustiť sa do čítania. Stránku za stránkou som sa prepracovával príbehom, ktorý ma šokoval a zanechal vo mne už navždy nezmazateľnú stopu. Teraz už viem, že existuje čosi, čo po stáročia prenasleduje moju rodinu, ona je v tomto príbehu hrdinom i obeťou zároveň. Strašné tajomstvo, ktoré sa viaže na udalosti dávno minulé, no ktorého odhalenie by mohlo mať ničivé následky i v súčasnosti, ak by sa dostalo do nesprávnych rúk, či ak by bolo zneužité na nekalé ciele. Keby sa bol svet o ňom v minulosti dozvedel, naše dejiny, náš príbeh by bol úplne iný. Ťažko povedať, či horší alebo lepší, no dnes je riziko plynúce z odhalenia ešte väčšie.

Zatiaľ neviem celkom presne povedať, koľko pravdy je v tom, čo vám teraz rozpoviem. Viem jedine, že som posledné mesiace venoval zdokumentovaniu toho, čo bolo zaznamenané, a všetko som opísal a zapísal pravdivo. Dokonca si ani nie som istý, či tú knihu skutočne napísal môj starý otec alebo niekto z jeho blízkych. Lenže na tom už nezáleží. Teraz záleží len na mne, na svojich pleciach nesiem ťažké bremeno veľkej zodpovednosti. Neurčité náznaky ma privádzajú k myšlienke, že ktosi, skrytý kdesi v tieni, chce, aby som preskúmal dedičstvo mojich predkov, a aby som práve ja, posledný z našej rodiny, vyriešil hádanku, ktorá sa skrýva za týmto tajomstvom. Pretože je to hádanka, a nielen príbeh. Pochopil som to, keď som otvoril druhý zväzok, ten starší. Teraz mám strach, pretože viem, že keď sa dozviem úplne všetko, nič už nebude také ako predtým. Nikdy.

Posledný strážca

MEDZI AREZZOM A CHIUSI

PONDELOK 1. MÁJA 1486

Popri ceste via Cassia, ktorá vedie z Arezza do Chiusi cez údolie Val di Chiana, prechádzala skupina ozbrojených mužov. Srsť koní žiarila perličkami potu a tie sa leskli vo svetle pochodní, ktoré jazdci držali v rukách. Ktokoľvek by ich stretol v túto bezmesačnú noc, pomyslel by si, že je to zástup démonov, ktorí sa vybrali podpaľovať staroveké chrámy, ktoré už po stáročia poskytujú azyl unaveným pocestným.

Skupinu viedol urastený muž, mal oblečený ľahký plášť a kabát z jemne opracovanej kože. Jeho oddiel bol početný a pohyboval sa sebaisto vpred. Keď kôň nevládal držať tempo, jazdec mu zabodol ostrohy do krvácajúcich, rozodraných bokov. Už niekoľko hodín sa mu nikto neodvážil povedať ani jedno jediné slovo.

Giuliano Mariotto de Medici, veľký vyberač daní z Arezza, bol pohrúžený v chmúrnych myšlienkach; v duchu premýšľal, aký trest by si zaslúžila jeho manželka a jej milenec. Obaja boli vinní, poškvrnili jeho česť. Nikto nenašiel odvahu hovoriť o tom pred ním, no on vedel, že ich románik sa stal obľúbenou témou rozhovorov vo všetkých krčmách toskánskeho mesta. Zmienka o ňom dorazila čoskoro aj do Florencie a rozosmiala celý dvor Lorenza Nádherného.

Jazdec, ktorý mal na hlave baret s perím a hruď chránenú lesklým hrudným plátom, zrýchlil a priblížil sa k svojmu pánovi: od ostatných ho odlišovalo jeho vojenské vystupovanie, ktoré ešte viac umocňoval nemecký prízvuk. „Pane, stopy sú čim ďalej tým čerstvejšie, máme ich v hrsti. Aj keby sa nikde nezastavovali, nemajú náskok viac ako jednu či dve hodiny. Ale naše kone už začínajú byť unavené a možno by si zaslúžili trocha odpočinku.“

„Jediný odpočinok, ktorý si dnes v noci doprajem, bude večný odpočinok tých, čo ma zradili a potupili.“ Giuliano ani len nezvoľnil krok. „Prekvapuješ ma, Ulrich, akosi mäkneš.“

Posmešok vmetený priamo do tváre sa Ulrichovi di Berna vôbec nepáčil. Švajčiarsky žoldnier, vedúci oddielu vyberača daní z Arezza, dokázal zabiť aj za oveľa menšie urážky. Ale podľa dohody bude Giuliano de Medici jeho veliteľom ešte nasledujúce dva roky. A on dohody rešpektoval. Hlavne, keď to znamenalo, že dostane zaplatené. V hĺbke duše bol presvedčený, že Margherita, manželka jeho pána, urobila dobre, keď mu na tú jeho nadutú hlavu nasadila poriadne parohy.

„Ako chcete, pane. Takže nariadim ostatným, aby držali vaše tempo. No myslím, že dvaja vaši chlapi sa zastavili v krčme, išli sa vyspať. Takže do hodinky môžete naložiť s ich mŕtvymi telami, ako budete chcieť.“

Ulrich sa vzdialil. Usmieval sa, no tak, aby si to nikto nevšimol. Pri reči dal totiž zvláštny dôraz na slová krčma, vyspať sa a telá. Elegantný spôsob, ako povedať, že v tomto momente sa pravdepodobne madam Margherita zabáva v posteli so svojím milencom.

Pri kláštore Badia del Pino zišli z hlavnej cesty a vydali sa smerom ku kopcom, ktoré sa vypínali ako ostrovy v strede neexistujúceho mora. Tieto kopce boli ťažkou skúškou pre jazdecký oddiel. Pod nimi sa rozprestierali močiare, ktoré odjakživa zmierňovali dusné letá a premrznuté jesene.

Ich cesta sa nútene skončila pri pevnosti Badicorte: bolo už neskoro, miesto vyzeralo opustené a zavretá brána im nedovoľovala vstúpiť. Giuliano do nej niekoľkokrát silno udrel hrubou cubitierou z jelenej kože, ktorá mu chránila lakeť. V skutočnosti z nej kovové platničky robili obrannú zbraň, ako o to výslovne požiadal svojho majstra kováča.

Strážcovia mosta sa strhli zo spánku, vzali do rúk kopije a s hlasnými nadávkami otvorili malé okienko. Keď Giuliano de Medici zakričal svoje meno, poponáhľali sa otvoriť, ani si nedali zaplatiť zopár dukátikov za prechod ako zvyčajne. Giulianov jazdecký oddiel sa priblížil k Marciano delia Chiana. Svetlá v diaľke dopadli na Ulricha. Bez toho, aby počkal na pokyn svojho pána, prikázal všetkým zhasnúť pochodne, zosadnúť z koní a čo najtichšie kráčať vpred. Po niekoľko sto metroch zbadali krčmu a pri nej elegantný kočiar. Sú to oni, zastavili sa tu, aby si oddýchli alebo aby robili niečo ešte príjemnejšie, pomyslel si Ulrich, Nech už je to akokoľvek, lov sa skončil.

Priviazali kone a v tichosti sa približovali. Každý z jazdcov mal v ruke meč a nabrúsenú dýku. Na Ulrichov príkaz sa dvaja z nich prikradli k zadnej časti koča. Sluhovi so slúžkou, ktorí spali vnútri v tuhom objatí, bez mihnutia oka podrezali krky - umreli bez jediného vzdychu. Potom prišiel rad na tretieho; ten začul hluk a opatrne sa zakrádal ku kočiaru. Ulrich ho rýchlym pohybom chytil, pevne mu pritisol ruku na ústa, aby nemohol kričať, a vrazil mu do boku ostrý meč. Držal ho, kým nevydýchol naposledy, potom ho krvácajúceho položil na zem a kývol ostatným, aby prišli k nemu. Giuliano bol vzadu, naňho čakal ten najlepší kúsok. Prekvapiť dvoch milencov a zavŕšiť svoju pomstu.

Pokúsili sa vojsť dnu, ale dvere boli zamknuté. Nemohli sa tam dostať bez toho, aby nenarobili príliš veľký hluk, preto Ulrich len opatrne zaklopal, akoby bol potulný pocestný, čo hľadá nocľah. Po pár minútach sa v jednom z okien na prízemí mihlo svetlo sviečky a v masívnej bráne sa otvorilo malé okienko. Ulrich zamumlal pár ospravedlňujúcich slov a dvere sa otvorili. Keď hostinský uvidel pred očami hrot dýky, chcel sa pustiť do kriku, ale Ulrich bol rýchlejší a napchal mu do krku špinavú zhúžvanú šatku. Hostinskému vypadol z rúk svietnik, a to prebudilo ostatných sluhov, ktorí doposiaľ spali s hlavami položenými na drevených stoloch. Všetci sa v momente zdvihli a vbehli do krčmy.

Ulrich zakričal na svojich chlapov a tí spravili to isté. Ich útok bol už beztak prezradený, a vtedy je najlepšou taktikou vystrašiť a zmiasť nepriateľa. Nebol to boj, boli to jatky. Traja sluhovia, ktorí ešte spali, sa nestihli ani brániť, prebodli ich ostré meče. Ostatných, čo spali nad nimi, prebudil hluk. Snažili sa brániť, ako sa len dalo, ale Giulianovi chlapi ich ľahko premohli. Giulianova jednotka bola na tom celkom dobre - len jeden vojak mal ľahko zranenú ruku. Giuliano prebodol posledného sluhu, ktorý stál na stráži pred dverami izby. Mal chuť opatrne zaklopať na dvere, aspoň preto, aby vzdal úctu žene, ktorú si vzal z lásky, teda aspoň z jeho strany to bola svadba z lásky, určite nie kvôli tomu mizernému venu, ktoré vtedy jeho nastávajúca priniesla do manželstva. Vedel však, že toto gesto by mu prinieslo akurát posmech a stratu rešpektu jeho chlapov. A tak len nahnevane kopol do dverí, no tie sa neotvorili. Zvnútra nebolo počuť ani hláska, nič. Giuliano sa pozrel na Ulricha a ten dal znamenie dvom vojakom. Niekoľkými mocnými údermi vyvalili dvere, potom odstúpili nabok, aby nechali vojsť svojho pána.

Giuliano zazrel v pološere v posteli dve nehybné telá. Bolo vidieť len beľmá ich očí. Posunkom naznačil svojim chlapom, ktorí čakali na schodisku pod Ulrichovým nekompromisným dohľadom, aby sa vzdialili. Zo stola vzal sviečku a zapálil ju. Jej svetlo vytvorilo na posteli tiene. Dvaja milenci, zakrytí ľahkou vlnenou prikrývkou, sa okamžite prebudili. Teraz sa na nich konečne mohol pozrieť. Videl medené vlasy svojej ženy, vlnili sa a lemovali jej tvár, i v hneve krásnu, bez tieňa strachu. A dlhú hrivu plavých vlasov svojho soka, Giovanniho Pica, grófa z Mirandoly, ktorý naňho hľadel úplne ľahostajne, bez akéhokoľvek prekvapenia, takmer akoby sa bol už dlho pripravoval na toto stretnutie.

„Mal by som vás zabiť,“ povedal Giuliano hlbokým hlasom, stojac nad nimi.

„Ale nespravíš to, však?“ skonštatovala chladne Margherita. „Pretože to by mohlo vážne narušiť tvoje plány.“

„Mám plné právo urobiť to,“ zvýšil hlas, „a nikto by ma za to nemohol odsudzovať.“

„Niekto predsa len áno. Napríklad Lorenzo.“

„Ten má vlastné problémy vo Florencii, neverím, že by mal chuť brániť dvoch cudzoložníkov. Ale mohol by som nechať nažive len jeho a teba zabiť.“

„To neurobíš. Viem to.“

„Čo si to za ženu? Mala by si sa prepadnúť od hanby!“

„Giuliano,“ tón jej hlasu bol teraz o poznanie chladnejší, „tvoja láska mi bola a aj je drahá, a nikdy som nestratila rešpekt voči tebe. Ale takisto som ti vždy hovorila, že až si jedného dňa nájdeš čosi, čo ti bude prednejšie než ja, budem nasledovať hlas srdca, a nie hlas povinnosti. Súhlasil si, a to ešte skôr, než si si ma vzal.“ De’Medici vrhol pohľad na muža vedľa svojej ženy.

„Je to pravda,“ prelomil prvýkrát ticho Giovanni Pico, „všetko je to pravda, pane. Margherita a ja sa milujeme, hoci je to proti všetkým pravidlám. Chápem vašu bolesť a rozrušenie, ale náš vzťah sa zrodil už pri prvom stretnutí - akoby sme hneď vedeli, že sme jeden druhému súdení.“

„Mlčte! Nemáte právo! A nezneužívajte svoju pozíciu obľúbenca Nádherného, aby ste si zachránili život!“

„Som pripravený umrieť,“ povedal Giovanni, vstal z postele a vybral sa nahý k Margheritinmu manželovi. „Možno ma zabijete, napokon, podľa zákona na to máte plné právo. Ale možno prejavíte pochopenie. Ja vás nemôžem nenávidieť, pretože ako Margheritin manžel ste sa až dodnes o ňu starali a chránili ste ju, a tak sa nebudem nijako priečiť vášmu rozhodnutiu. Lenže ona bude navždy moja. To nezmeníte.“

Giuliano sa naňho díval prižmúrenými očami, stál tu pred nahým, neozbrojeným mužom. Zodvihol ľavú ruku, aby ho udrel ostrou cubitierou, potom zdvihol pravú, ktorá zvierala rukoväť meča. Vzápätí zastal a so zaťatými päsťami pozoroval absolútny pokoj v tvári svojho soka. Dvaja muži sa na seba dlho dívali, no v ich očiach chýbala akákoľvek súťaživosť. Giuliano mal dojem, akoby dokázal čítať myšlienky grófa z Mirandoly, a takisto akoby aj on dokázal čítať tie jeho. Spustil ruky a napokon sa obrátil k svojej žene.

„Ideme. Odvediem ťa domov.“

„Dobre,“ povedala neochotne.

Kým sa obliekala, Giuliano sa na ňu nedíval, a keď už bola vychystaná, ponúkol jej rameno, aby jej pomohol zísť po schodoch. Ulrich vkročil do izby, pozbieral grófovo drahé oblečenie a s opovrhnutím mu ho hodil na posteľ. Gestom mu naznačil, aby sa obliekol, a to rýchlo.“Ste zajatý, ctený Mirandola,“ povedal posmešne, „a bohužial pre vás, ste povinný nasledovať ma.“

Pod Ulrichovým povýšeným pohľadom sa Giovanni bez náhlenia prezliekol, a keď sa už zberali na odchod, nijako sa nebránil, keď mu zviazal ruky za chrbtom hrubým koženým remeňom. Pomohli mu vysadnúť na koňa a takto, sprevádzaný piatimi jazdcami a Ulrichom di Berna, prišiel až k bránam Marciana, ktoré už boli otvorené. Prešli popod múr so strieľňami, jeho väzniteľ cválal pred ním a mal namierené ku Campo di Marte. Tu zastali, zosadli z koní, Giovanniho sa chopili dvaja ozbrojení muži, oblečení vo farbách Sieny, a viedli ho k bráne citadely. Za poslednými, najvyššie umiestnenými dverami, sa rozprestierala rozľahlá miestnosť. Prikázali mu, aby vošiel dovnútra. Tam zostal sám a počul, ako sa dvere za jeho chrbtom zavreli.

Strávil tam bezsennú noc, pozerajúc cez vysoké zamrežované okno na nebo plné hviezd. Vôňa ruží, ktorá sem stúpala zdola, kreslila v jeho mysli farbisté obrazy puta lásky, ktoré ho spájalo s Margheritou. V hĺbke srdca vedel, že práve ona je poslednou ženou jeho života. S ňou vytvoril tú odvekú jednotu. Láska, tento akt znovuzrodenia, ich spojila, a už ich nikdy nič nerozdelí.

FLORENCIA NEDEĽA 10. JÚLA 1938

Siedmi muži postupne vstali a jeden po druhom vnorili ruky do zamatového vrecúška a vhodili doň malú guľôčku. Nakoniec ich jeden z nich vybral všetky von a zoradil ich na stole pred sebou.

„Päť bielych a dve čierne,“ povedal. „Omega je potvrdená. Michal, otvoríš, prosím, okenice?“

Od okna zavanul náznak chladu, ktorý sa až doposiaľ ukrýval v pološere. Vlhkosť bola priam hmatateľná a spolu so závanmi vetra dávala tušiť, že sa blíži búrka. Michal vyklonil hlavu a pohľadom spočinul medzi rímsami: pás neba práve križoval kŕdeľ holubov, letiacich pravdepodobne z Piazza del Duomo. V tej chvíli sa rozoznel zvon Giottovej veže, ktorý zvolával veriacich na večernú omšu.

„Zvyčajná zostava, Gabriel?“ spýtal sa Michal a sadol si,

„Ak nemá niekto lepší návrh, povedal by som, že áno. Nevidím dôvod meniť to, aspoň nie dovtedy, kým bude Švajčiarsko neutrálne a bezpečné. Akékoľvek prešetrovania môžeme bez problémov objasniť bez toho, aby vznikli najmenšie pochybnosti, a to aj v prípade, ak by to chcel niekto preverovať.“

„Ale načo bola potrebná ďalšia platba? Podľa záznamov, ktoré nám ukázal Giacomo, knižnica viac než prekvitá, a nezdá sa, že by potrebovala peniaze. Ani on sám o ne nežiadal.“

Gabriel si zamyslene spojil ruky a zdvihol obočie, pozerajúc zvrchu na zoradené guľôčky. Len oči sa mu smiali, keď si pomyslel na to, ako k tomuto človeku pasuje meno Remiel. Ako anjel božieho blesku často namieril svoje šípy proti všetkým a proti všetkému, ale nikto nebol vernejší a úprimnejší než on.

„Giacomo dobre rozumie obchodu a nikdy o nič nežiada, kým ho k tomu neprinútia. Ale takisto dobre vieš, že dokáže disponovať aj reálne existujúcimi sumami, ak je to potrebné.“

„Tie peniaze by mali slúžiť jedinému cieľu“ zdôraznil Remiel, „aby garantovali bezpečnosť knihy.“

„To je presne to, čo Giacomo celý čas robí „ vložil sa do rozhovoru Rafael s neskrývanou zlosťou, „ba čo viac, zdroje neprestajne rastú. Je tam toho dosť pre najbližších desať generácií.“

„To nikto nepopiera,“ odpovedal pokojne Remiel, „ja som len chcel povedať, že…“

„Milí anjeli…“ prerušil ich Gabriel.

Rozhodol sa použiť interný rituál, aby oslovil ostatných členov, a to dodalo jeho slovám väčšiu váhu. Boli to jeho posledné mesiace vo funkcii primus inter pares, ktorá trvala tri roky.

Koncom roka vráti funkciu Israelovi: o osemnásť rokov bude opäť rad na ňom, ale pochyboval, že mu osud bude naklonený.

„Všetci slúžime knihe, o nič viac ani o nič menej ako Giacomo. A je len šťastím, že máme medzi sebou tieto drobné názorové rozdiely. Vďaka nim sú rozhodnutia, ktoré prijímame, podrobené starostlivému zvažovaniu a hodnoteniu. Omega vznikla práve preto, a fakt, že sme tu už tri storočia, mal by byť pre nás všetkých zdrojom zdravej pýchy…“

„O dva roky naozaj oslávime tristé výročie.‘’ Michal si položil dlane na kolená. Bol najmladší z celej skupiny Fakt, že mu bolo pridelené meno Michal, meno anjela spojeného s mečom ohňa, ho nadchýnal už odo dňa jeho iniciácie, čo bolo presne pred troma rokmi, po smrti predchádzajúceho Michala.

„Škoda, že to nemôžeme osláviť.“ pokračoval. Jeho svieži úsmev nakazil aj ostatných a odstránil akékoľvek známky napätia v kruhu Omega.

„Myslím, že teraz by sa mal niekto ukázať na omši,“ povedal Gabriel, „ženy už budú čakať.“

„Môžem mať ešte jednu otázku?“

„Pokojne, Uriel,“ odpovedal mu Gabriel, „ja sa nikam neponáhľam.“

„Je pre mňa cťou byť súčasťou Omegy viac ako osem rokov, a táto tvoja veta mi pripomenula myšlienku, ktorá sa mi niekedy vynára v hlave.“

„Hovor, Uriel, sme zvedaví,“ vyzval ho Michal.

Hoci Urielovo uvažovanie bolo niekedy trochu komplikované, jeho výsledky občas otvárali zaujímavé diskusie.

„Prečo sa Giacomo nikdy neoženil?“

Táto otázka zostala visieť vo vzduchu dosť dlho na to, aby si všetci medzi sebou mlčky vymenili pohľady. Nikto na ňu nevedel odpovedať. Bolo teda na Gabrielovi, aby prerušil ticho. Niektoré otázky, aj tie najjednoduchšie, sa niekedy zmenili na komplikované, ak na ne nebola odpoveď.

„Neviem to naisto, ale podľa mňa sa mu stalo čosi podobné ako grófovi. Ak raz prídeš o ženu svojho života, je ťažké nahradiť ju. No čo sa týka knihy,“ tón jeho hlasu sa stal neformálnejší, „myslím si, že riešenie, ktoré našiel Giacomo, výborne rieši aj neprítomnosť priamych potomkov, mám na mysli pokrvných.“

Týmto sa stretnutie skončilo. Členovia Omegy sa vzdialili jeden po druhom, podľa abecedného poradia, najprv Michal, potom Rafael, Raguel, Remiel, Uriel a Zerachiel. Volali sa podľa siedmich biblických archanjelov, spojených pre jediný cieľ - chrániť Giacoma. Strážcu.

Ako posledný odišiel Gabriel, ktorý zamkol dvere malej miestnosti vo vnútri Accademia dei Georgofili. Vonku ho naplno zasiahol lejak, preto sa chytro schoval pod blízku Loggia dei Mercanti. Ocitol sa v priamom kontakte s hlučnou skupinou rodín nemeckých vojakov. Najradšej by sa im bol vyhol, ale v tomto lejaku by nedokázal vzlietnuť ani skutočný anjel.

MARCIANO, VAL DI SIENA UTOROK 2. MÁJA 1486

Ticho ranného svitania prerušil škrípavý‘ zvuk masívnej závory, potom znovu všetko stíchlo. Giovanni sa opatrne zaprel do dverí. Zistil, že sú otvorené. Zišiel dolu strmými schodmi, po ktorých kráčal len pred niekoľkými hodinami so zviazanými rukami, a vyšiel von. Tam stál osedlaný kôň a zdalo sa, akoby ho už očakával. Nádherný salernský hnedák, mohutný a svalnatý, s hustou hrivou a širokými nozdrami, z ktorých sa zľahka dvíhala para. V jeho veľkých živých očiach sa zračili prvé lúče dňa a posledne hviezdy noci, aj strach zmiešaný so vzrušením.

Potľapkal ho po krku, nenáhlivo, pokojne, a keď si získal jeho dôveru, vysadol naňho. Všetky brány boli pootvárané, vrátane predhradia, a Giovanni Pico rýchlo opustil Marciano, cválajúc smerom k hostincu, v ktorom bol predchádzajúcu noc.

Tam ho čakal obraz skazy: jeho sluhovia, ktorí boli v tu osudnú noc vonku, mali stále v očiach prekvapený výraz z príchodu nečakanej smrti. Zavrel im viečka, a to isté spravil aj s tými, ktorí zostali v hostinci.

Potom sa pobral do otvorenej krajiny, hľadajúc figovník, prvotný strom, svätý pre všetky náboženstvá. Keď ho našiel, sadol si do jeho tieňa a vdychoval vôňu ešte celkom nerozvinutého lístia. Prešiel deň, potom noc a ešte jeden deň, až kým pri západe slnka nepocítil, že sa doňho opäť vlieva vyššie vedomie. Kresťania tomu hovorili „extáza“, islamskí mudrci „prebudenie“, hebrejskí kabalisti „mystická intuícia“ a nasledovníci Budhu zas „osvietenie“. Treba len čakať, bez akéhokoľvek zhonu: vedel, že to príde. A naozaj, neďaleko sa zjavila ohnivá guľa, presne taká, aká sa podľa mnohých svedkov, objavila v prvý deň jeho života. Lekár, ktorý ho priviedol na svet, opísal tento úkaz do najmenších podrobností. Astrológovia, vedci a kňazi, povolaní na dvor Mirandolovcov, prišli s rozličnými vysvetleniami; ale všetky sa zhodovali v tom, že toto dieťa je predurčené na niečo významné, špeciálne. Giovanni Pico teraz konečne pochopil na čo.

Od matkinej smrti mnohokrát cítil jej prítomnosť, najmä v najťažších chvíľach života. To, že ju v tejto chvíli opäť pocítil vo svojom vnútri, ho upokojilo a pripomenulo mu, že sa nesmie dať ničím odviesť od svojej úlohy. Tomuto cieľu venoval celý svoj život, aj keď si to zo začiatku neuvedomoval. Konečne bol pripravený a čas úvah a premýšľania sa skončil. Ohnivá guľa pomaly zhasínala a Giovanni otvoril oči. Teraz ho už nedokázala zastaviť ani bolesť.

O SEDEM MESIACOV NESKÔR, RÍM PONDELOK 20. NOVEMBRA 1486

Nový palác šľachticov z Rovere neďaleko Borgo Vecchio bol ešte sviatočne vysvietený aj napriek tomu, že už bola neskorá noc. Pánom domu bol nový kardinál Domenico delia Rovere, zaprisahaný odporca svojho vzdialeného bratranca, taktiež kardinála Giuliana delia Rovere, synovec pápeža Sixta IV., ktorý zomrel pred necelými dvoma rokmi. Čestného hosťa, ďalšieho kardinála, dona Rodriga de Borja y Doms, sprevádzala jeho nová milenka, mladá a krásna Giulia Farnese. Jej dlhé hrubé vrkoče omotané okolo hlavy boli pevne stiahnuté radom perál a spojené veľkým smaragdom, ktorý demonštroval jej postavenie. Borja kvôli nej opustil Giovannu Cattanei, ako tvrdí Vanozza. Veľmi krásna žena, a to aj napriek trom deťom, ktoré porodila španielskemu prelátovi, no nik na ňu nesmel upierať zrak, pretože ju ešte stále považovali za majetok kardinála.

Hráč na vihuela di mano, malej viole pôvodom zo Španielska, začal hrať živý branie, tanec, ktorý dovoľoval párom dvoriť si, zastaviť sa a hľadieť si chvíľu do očí, než sa opäť rozídu. Sála Semi-dei, vyzdobená sirénami, tritónmi, sfingami, kentaurami a satyrmi znázornenými pri hraní na hudobných nástrojoch alebo pri ľúbostných či bojových scénach, sa naplnila hlasmi zabávajúcich sa mužov a žien.

Lenže mladému Giovannimu Picovi, grófovi z Mirandoly a Concordie, neprinášala radosť ani hravá atmosféra, ani opojná hudba. Už niekoľko mesiacov sa jeho myšlienky zaoberali stále tou istou vecou: najbližším vydaním jeho Téz. Nemal možnosť uniknúť tomuto pozvaniu, odmietnuť ho by bolo veľkou urážkou oboch kardinálov, hostí i hostiteľa. S úsmevom si pomyslel, aké pokarhanie by si vyslúžil, ak by ho v tej chvíli videl majster Savonarola, prísny človek trestajúci zlé mravy, ktorého sa obávala celá Florencia, vrátane najmocnejšieho z najmocnejších, Lorenza de’Medici. Zaútočil by naňho plamennými slovami, prirovnal by ho ku skorumpovanej rímskej šľachte, a to by ani zďaleka nebolo všetko. Nie, nebolo úniku: ak by si mohol v ten večer vybrať, radšej by čelil svojmu svedomiu než týmto reálnym, hmatateľným hrozbám.

Bolo načase ísť. Od sluhu si vypýtal svoju čiapku a velúrový plášť, zlatý náhrdelník s insígniami svojho rodu schoval pod hrubý kabátec. V túto nočnú hodinu rozhodne nebolo múdre prechádzať sa po Ríme a ukazovať zlato alebo iné Šperky. Okrem banditov, ktorí tu pobiehali ozbrojení ostrými rapírmi, krátkymi trojhrannými mečmi, skrývali ulice Ríma ešte aj inú hrozbu. Hordy Španielov prišli do hlavného mesta dúfajúc, že z nástupu ich ochrancu kardinála Borju k moci vyťažia nejaké výhody. Okrem bezostyšného rabovania a krádeží sa často púšťali do divokých potýčok s miestnymi bandami, a ktokoľvek sa v tej chvíli ocitol medzi nimi, nemal Šancu uniknúť.

Gróf sa teda diskrétne vzdialil, a zdalo sa, že si to nikto nevšimol, pretože v tej chvíli boli všetci zamestnaní počúvaním známeho Laura di Lorenza. Nová skladba, ktorá práve znela, bola dielom samotného Lorenza Nádherného, a pre jej samopašný obsah ju sprevádzali salvy smiechu a pokrik.

Šťastný, že unikol novým i starým tancom - tancu leoncello, čo bol kruh dvoch až štyroch párov, pinzoccara a predovšetkým saltarello, pri ktorom sa každý nevyhnutne spotil, a tak sa všade navôkol šírili nechutné pachy - Giovanni Pico sa pobral za svojím sluhom k Piazza delia Guidea. Tam sa dal smerom k Monte de’Cenci, kde sa nachádzala dielňa Eucharia Silbera Francka, najznámejšieho rímskeho kníhtlačiara. Napriek pokročilej nočnej hodine potiahol za zvonec a pokojne čakal v uličke. Silber Franck pravdepodobne spal, no vždy bol pripravený na takéto náhodné prebudenia. Na druhej strane, Giovanni Pico nebol len jeho veľký obľúbenec, ale predovšetkým najlepší klient.

Gróf Mirandola stojac v tme premýšľal o okolnostiach, ktoré priviedli tohto tlačiara do Ríma. Hoci konvertoval, aj tak zostal izraelitom, a v Nemecku nová vlna kazateľov, rovnako rezolútnych ako Savonarola, hoci nie takých inteligentných ako on, odjakživa bojovala proti všetkým nepriateľom Krista. V prvom rade proti spustnutým a skorumpovaným princípom rímskej cirkvi, ale aj proti hebrejom, moslimom a všetkým tým, čo sa vzdialili od kresťanských cností, jediných, ktoré zaručovali príchod do raja.

Eucharius mu pred pár mesiacmi povedal, že jeho brat s rodinou, aby sa vyhol tomuto nebezpečenstvu, sa presťahoval do Španielska, do Sevilly, kde až donedávna prosperovala židovská komunita. Bohužiaľ, narazil na katolícke spojky kráľa Ferdinanda a hneď mal kopu problémov s dominikánmi, na príkaz Tomáša de Torquemadu, všemocného inkvizítora.

Giovanni sa viac ráz ironicky pýtal svojho priateľa Savonarolu, ako je možné, že aj on, aj španielsky inkvizítor dosiahli rovnaké postavenie, ale on mu odpovedal, že ich ciele boli rovnaké, akurát prostriedky na ich dosiahnutie boli odlišné, čo vždy posunulo diskusiu zo sféry náboženstva do sféry filozofie.

Eucharius z Wilzburgu mal viac šťastia než jeho brat. Aj napriek pretrvávajúcim rozporom medzi mocnými a početným politickým otrasom si vybral Taliansko. Vďaka poznatkom získaným v Gutenbergovej dielni našiel v Ríme šťastie spolu s pocitom znovuzrodenia a predovšetkým slobody. Napriek tomu sa na šťastie príliš nespoliehal, pretože bol presvedčený, že skôr či neskôr začnú aj v Taliansku prenasledovať Židov. Bol teda obozretný, svojmu štedrému klientovi sa priznal, že na svojich vydaniach používa pseudonym, meno Franck, ktoré skrývalo jeho hebrejský pôvod Gróf z Mirandoly ho viackrát uisťoval, že pokiaľ sa teší úcte a priateľstvu rodín Orsiniovcov, Mediciovcov, Roverovcov a Borjovcov, ktorí si pred dvadsiatimi rokmi potaliančili meno na Borgia, nemusí sa ničoho báť.

V dielni sa rozsvietilo svetlo a ozval sa štrngot odomykaných zámok. Spoza pootvorených dverí sa vyklonila Euchariova postava osvetlená petrolejkou.

„Čo vám mám zaželať, pán gróf? Dobrý večer alebo dobré ráno? Na to prvé je príliš neskoro, noc je už v podstate za nami, ale na to druhé je ešte priskoro, keďže slnko vychádza až o päť hodín.“

„Zaželajte mi teda krásny život,“ povedal Giovanni, „to sa hodí na každú dennú i nočnú hodinu.“

„To sa každému človeku dobrej vôle ľahko povie, no i sám náš Pán to ťažko uskutoční,“ povedal mu na to Eucharius. Pozval grófa dnu a rýchlo zavrel dvere, zatiaľ čo Giovanni kývol na svojho sluhu, aby zostal vonku na stráži.

„Nebudem ťa oberať o čas, milý Eucharius. Chcem len vedieť, ako pokročila tlač mojich Téz.“

„Päťsto výtlačkov sa nedá urobiť hneď, ctený Giovanni, Hoci, ako zvyčajne vravieva môj preslávený kolega Ulrico Han, dnes sa dá za deň vytlačiť toľko výtlačkov, koľko sa dá napísať za rok.“ Gróf sa zasmial.

„Hana poznám, je veľmi šikovný, a je to aj veľmi bystrý a vzdelaný muž. Keď som uvidel jeho De honesta voluptate et valetudine, myslel som si, že ide o filozofický traktát od niektorého latinského autora, ale keď som si to kúpil, zistil som, že je to kuchárska kniha. Koniec koncov, bol to vcelku milý podvod. Aspoň som sa mohol filozoficky zamyslieť nad všetkými receptmi, ktoré mi pripadali nestráviteľné…“

„Vždy sa dá niečo naučiť, platí to aj pre ľudí, ako ste vy. Ale pomlčte o tomto odhalení, hoci mnohí už o ňom aj tak vedia, Han sa obáva o svoju tlačiarsku licenciu.“

„Verím, že dobro bez slobody nemá žiadnu hodnotu. Nerob nič zlé, hovorí Seneca, a nemáš sa čoho obávať.“

„Je to tak, pane.“

„Je to na nebesiach, a takisto to bude aj na zemi, keď ľudia lepšie spoznajú božskú podstatu. Ak sme všetci potomkami vyššej bytosti, to znamená, že sme si všetci rovní. Práve toto si musí svet uvedomiť a dúfam, že za pomoci mojich Téz sa to podarí.“

„Čo ste to povedali, excelencia? Rozumel som dobre? Určite nie. Bohužiaľ, tieto staré uši majú vo zvyku zamieňať slová, tak ako zeleninár, ktorý vám najprv ukáže krásne zdravé jablká, a potom vám da do tašky zhnité.“

„Rozumel si veľmi dobre. Eucharius. A namiesto zamieňania jabĺk chcem, aby tri výtlačky boli viazané v červenej koži a aby sa tam neskôr dali pridať ďalšie stránky. A aby mali na sebe zámku a kľúč.“

Eucharius sa naňho udivene zahľadel, ale prianiam cteného a bohatého pána sa nechcel priečiť.

„Urobím to a pousilujem sa, aby bola celá práca dokončená čo najskôr. Ale… ako sa obhájime pred pápežskou komisiou? Nezabúdajte, že vždy čakám, kým mi podpíšete schválenie publikácie.“

„Neboj sa, budeš ho mať, skôr či neskôr. Vedz, že všetky moje Tézy sú inšpirované jedinou bytosťou, v ktorú verili moji i tvoji predkovia, a dokonca aj Mohamed.“

„Nehovorte tak. Môjho brata za oveľa menší prečin zavesili za nohy a poodtínali mu prsty na rukách. Bol to skvelý odborník, a teraz nie je nič viac než len úbohý mrzák.“

„Máš pravdu, Eucharius. Ale toto všetko sa čoskoro skončí, tým som si istý, a ľudia ako tvoj brat sa už nebudú musieť ničoho báť.“

„Nuž, nech vás Boh ochraňuje, Giovanni. Nech už je to ktokoľvek.“

RÍM UTOROK 21. NOVEMBRA 1486

„Vaša svätosť, je tu vyslanec Mediciovcov.“

„Nechajte ho čakať tak ako ostatných. Nech si nemyslí, že je dôležitejší než iní.“

„Ako si želáte, vaša svätosť… Dovoľte mi len poznamenať, že v týchto zložitých časoch sú Mediciovci…“

„Viem veľmi dobre, koľko dlhujeme Mediciovcom.“ povedal ostro pápež, „a nepotrebujem, aby si mi to pripomínal, kardinál kamerlengo. Nechaj ho čakať a zavolaj mi Franceschetta. Nech príde okamžite!“

Kardinál Sansoni sa uklonil a neprehovoril už ani slovo. Synovcovi zosnulého pápeža Sixta IV. sa podarilo udržať si funkciu kamerlenga aj pri mocnom Giovannim Battistovi Cybovi, ktorý niesol meno Inocent, ôsmy v rade. Krátka prestávka vo výkone funkcie počas medziobdobia medzi vládou dvoch pápežov mu poslúžila na to, aby si upevnil postavenie, a teraz vôbec nemal v úmysle prísť oň. Aj preto - napriek tomu, že formálne bol pokladníkom - kľúče od pokladnice sa nachádzali v rukách Franceschetta, prvého z dvoch nemanželských synov Inocenta VIII.

Franceschetto prišiel pár minút nato cez tajné dvere umiestnené priamo za pápežským stolcom. Svojho času ich vymysleli ako ideálnu únikovú cestu. V skutočnosti sa cez sériu izieb dalo jednoducho napojiť na tajnú chodbu, nazývanú passetto, ktorá viedla z Baziliky Svätého Petra priamo do Anjelského hradu.

„Chceli ste so mnou hovoriť, otče?“

Tón jeho hlasu bol úlisný, ale vzpriamený a arogantný postoj odhaľoval jeho skutočný charakter. Franceschetto bol pekný vysoký muž s hustými havraními vlasmi, ktoré zdedil po svojej matke Eleonóre, váženej neapolskej dáme. Bol absolútnym opakom svojho biologického otca, ktorý ho, možno pravé kvôli tomu, zbožňoval. Keď dosiahol plnoletosť, bol posadnutý jedinou myšlienkou. Na jednej strane zhŕňať bohatstvo a na druhej strane ho utrácať pri hre v kocky. Jeho otec ho preto vymenoval za správcu Ferentilla, bohatého kraja na hraniciach kniežatstva Spoleto, aby takto stlmil obe jeho spomenuté vášne. Lenže Franceschettovi tieto príjmy nestačili a za pomoci lichôtok, plaču a ľstivosti sa mu podarilo stať sa vyberačom peňazí pre rímsku cirkev.

Táto funkcia mu umožnila rozbehnúť prekvitajúci obchod, ktorý nazýval „pozemské odpustky“. Ak sa jeho otec pápež snažil naplniť pokladnicu Svätého Petra, predávajúc nebeské odpustenie šľachticom a obchodníkom, on predával odpustenie na zemi. Každý zlodej a vrah, ktorý dorazil v zdraví do Ríma, si teda mohol od neho kúpiť beztrestnosť, odpustenie všetkých svojich hriechov. Platili, samozrejme, zlatom. Cena bola variabilná a Franceschetto, ktorý disponoval pápežskou pečaťou, necenil si ju na menej než na dvesto dukátov. Táto suma sa v prípade zvlášť brutálnych vrážd mohla vyšplhať až na tisíc dukátov. Tri štvrtiny išli do pokladnice cirkvi a zvyšná štvrtina do jeho vlastného vrecka.

„Koľko času máme, kým uplynie splatnosť nášho dlhu voči Florenťanom?“ opýtal sa zostra pápež.

„U dobrých Florenťanov nám už uplynula lehota splatnosti, vaša svätosť, splátku sme nezaplatili.“

prečo? Už nemáme z čoho?“ Inocent VIII. vrhol pohľad na kamerlenga.

No skôr než ten stihol čokoľvek povedať, zasiahol Franceschetto, ktorý sa usadil na schodoch pred trónom. „Nie preto, otče. My len chceme, aby sa Mediciovci trochu báli o splatenie svojej pôžičky. Džentlmen nikdy neplatí načas, a pápež už vôbec nie. Veriteľ sa musí cítiť poctený a má byť vďačný, keď mu zaplatia.“

Inocent VIII. sa usmial: tento jeho syn, z mnohých dôvodov skazený, mu bol drahý skoro tak ako trón, na ktorom práve sedel - stál ho roky intríg, spojenectiev a zrád, a nie menej ako stotisíc dukátov.

„Takže je rozhodnuté,“ povedal. „Mediciovci ešte počkajú. A teraz môžeme nechať vstúpiť vyslanca. Pokiaľ prišiel vyprázdniť našu kasu, budeme mu sľubovať a sľubovať…“

Kamerlengo si pomädlil ruky a pomaly ich navliekol do širokých rukávov. Sklonil hlavu, ale urobil tak len preto, aby zakryl mierny úsmev.

„No tak, Sansoni! Spíš?“ povedal pápež takmer so smiechom „Choď zavolať vyslanca Mediciovcov! Nie, počkaj ešte. Povedz mi kto je to tentoraz?“

„Nejaký Jacopo Salviati, vaša svätosť. Má potrebné poverenia „ odpovedal kardinál kamerlengo.

„Oh, belán!“ Inocent VIII. sa pri každej príležitosti vystatoval svojou janovčinou „O nu é u cusin de Francesco?“

„Akého Francesca, vaša svätosť?“

„Si vskutku hlúpy, Sansoni. Je to synovec Francesca Salviatiho arcivojvodu z Pisy. Veru, bola to dobrá duša, ten, ktorého Mediciovci volali han cricca.“

„Cricca? Nerozumiem vám, keď takto rozprávate.“

„Ten, ktorého dali Mediciovci obesiť za to, že sa zaplietol do sprisahania rodiny de’Pazzi,“ vyštekol „To som nevedel.“

„Ty nikdy nič nevieš, maccaccu. Ale uvidíš, že je to on. Salviatiovci museli pochopiť, odkiaľ vietor fúka. Nechaj ho vojsť, aby sme mu vyjadrili sústrasť.“

„Hneď, vaša svätosť.“

FLORENCIA PIATOK 15. JÚLA 1938

„Giovanni! Čítal si už dnes II giornale ďltalia? „ spýtal sa Giacomo de Mola.

„Nie, ešte som nestihol“

„Je to neuveriteľné, nikdy by som si nemyslel, že to zájde takto ďaleko. Počúvaj: ‚Väčšina súčasnej talianskej populácie je árijského pôvodu a jej kultúra je árijská.‘ A tu: ‚Je načase, aby si Taliani úprimne priznali, že sú rasisti. Všetky činy, ktoré vykonal taliansky režim, sú v podstate rasistické.‘ Je nechutné, že slovo rasizmus tu má pozitívne konotácie. Ale počkaj, počkaj, to ešte nie je koniec: ‚Židia reprezentujú jedinú populáciu, ktorá sa v Taliansku nikdy neasimilovala, pretože pozostáva z neeurópskych rasových elementov, absolútne odlišných od elementov, z ktorých vzišli Taliani.‘ Rozumieš tomu?“

„Kto je podpísaný pod tým článkom?“

„Nie je to článok, je to istý druh manifestu napísaný bližšie neidentifikovanou.Skupinou fašistických učencov, docentov talianskych univerzít.‘ Ale nie je to podpísané, a preto si myslím, že to súvisí s Mussolinim.“

„Prisahám, v dnešných časoch som šťastný, že nie som Žid.“

„A ja práve naopak!“ zvýšil hlas de Mola. „Ja by som v dnešnej dobe chcel byť Židom! Už ma nebaví byť Talianom! Mal by som napísať list do Giornale ďltalia a trvať na tom, aby ho publikovali!“ Giacomo de Mola nebol človek, ktorý by vzbudzoval strach. Bol vysoký a štíhly, jeho krátke vlasy ostrihané na ježka mu už pomaly šediveli. Okuliare v zlatom ráme, umiestnené na malom, takmer až ženskom nose, pôsobili zvláštne krehko. Za jeho suchým a nervóznym výzorom sa však ukrýval démon, a pri jeho zriedkavých výbuchoch hnevu či pri hroziacom nebezpečenstve sa zdalo, akoby bol obdarený biblickou silou a neobyčajnou obratnosťou, a to aj napriek jeho štyridsiatim štyrom rokom. V mladosti bol náhradníkom šermiarskeho družstva na olympiáde v Štokholme a zažil víťazstvo svojho priateľa Neda Nadiho v individuálnom šerme kordom.

Giacomo však preferoval meč, mal to totiž v krvi, ako hovorieval jeho majster, ktorý v skutočnosti považoval meč za zbraň barbarov, na rozdiel od kordu či šable. Trpezlivosť, nervy z ocele a pozornosť na vynikajúcej úrovni, to boli vlastnosti potrebné na to, aby ste mohli excelovať v tejto disciplíne. Giacomo ich postupne získaval a stále sa zlepšoval.

„Keby som bol na tvojom mieste, nerobil by som to. Všetci by to dokola omieľali, zatiaľ čo našou povinnosťou je tváriť sa nenápadne, keď fúka vietor. To si mi predsa viackrát zdôrazňoval. Skôr či neskôr to prejde,“ usmial sa.

„Áno, viem,“ povedal, „hovorím to len preto, aby reč nestála. Viem, že by to aj tak bolo nanič. Ale uvidíš, toto je len začiatok. Našťastie nie sme Nemecko, aj keď sa po ňom opičíme. Mimochodom, aké bolo včerajšie stretnutie s nemeckým konzulom?“

„Doktor Wolf bol skutočne mimoriadne prívetivý a veľmi ocenil knihy, ktoré som mu priniesol. Najmä tú vzácnu edíciu od Manuzia, Hypnerotomachia Poliphili.“

„Je to veľmi cenná edícia, každopádne získal zaujímavú vec.“

„V dnešnej dobe rozhodne nie je jednoduché nájsť niekoho, kto môže za knihu zaplatiť dvadsaťpäťtisíc lír.“

„To je pravda, ale táto kniha má ešte väčšiu hodnotu.“

Giacomo de Mola sa chystal na odchod, len nerád opúšťal príjemný chlad knižnice. Hrubé kamenné múry udržiavali stálu teplotu počas všetkých ročných období. To zaručovalo nielen dobrú konzerváciu skladovaných cenných kníh a antických rukopisov, ale aj neustály prúd prichádzajúcich a odchádzajúcich zákazníkov. Vnútri totiž nachádzali príjemný odpočinok ako pred sychravým jesenným počasím, tak aj pred letnými horúčavami, ako práve v týchto dňoch.

Keď vyšiel von, horúčava a vlhkosť ho zovreli do pevného, dusivého objatia. Svetlé oblečenie ho chránilo pred slnečnými lúčmi a pri pohľade na dvoch príslušníkov milície v tmavosivých nohaviciach vtesnaných do vysokých čižiem, v čiernych košeliach a čiapkach sa musel usmiať. Bol si istý, že oni v tejto chvíli trpia viac než on a že mu závidia jeho svetlý odev z bielej bavlny.

Už meškal na zvyčajné stretnutie na Academii dei Georgofili, ktorá sa pred niekoľkými rokmi presťahovala do Torre de’Pulci. Preto zrýchlil krok, aj keď mu zostávalo už iba niekoľko sto metrov. Giacomo de Mola myslel na Giovanniho. V poslednom čase to robil často. Myslel na ten kus cesty, ktorý spolu prešli, odkedy ho vzal zo sirotinca a poslal ho študovať na Collegio dei Gesuiti v Livorne. Keďže ako diplomat získal vďaka svojej pohotovej inteligencii najvyšší počet hlasov, vplyvom kontaktov sa

Giacomovi podarilo zapísať ho na Sorbonu v Paríži, kde chlapec ukončil štúdium v odbore antická spisba a talianska literatúra s excelentnými výsledkami.

Giacomovu spokojnosť však narúšal fakt, že si za tie roky nijako nedokázal získať Giovanniho plnú dôveru. Napriek tomu, že odvtedy, čo začali spolu pracovať, už uplynulo viac ako desať rokov, Giovanni sa niekedy skryl za akúsi nepreniknuteľnú bariéru. Možno to vyplývalo z jeho prirodzenej rezervovanosti alebo z nepríjemných zážitkov spojených s osirotením. V každom prípade, celé tie roky ho trpezlivo učil, zasvätil ho do mnohých tajomstiev, ale nie do všetkých. Nie do tých najdôležitejších. Na tie sa mu ešte nezdal pripravený. Jedného dňa to príde, ale chce to pravý čas, pretože Giacomo si bol v hĺbke duše istý, že jeho voľba bola správna. Nemal žiadneho potomka, ale Giovanni sa ním rýchlo stal vďaka adopcii. On sám o tom ešte nevedel, povie mu to, až nadíde správny čas, spolu s posledným tajomstvom, tým najväčším. Možno už tento rok, pretože Giovanni sa už vzpínal ako mladý žrebec, ktorý vie, že je zrodený pre beh, a ktorý už cíti vábivú vôňu pretekárskej trate a súťaženia.

Giovanni Volpe zostal v knižnici sám. Počkal, kým odídu poslední klienti, a starostlivo zamkol pokladňu a vchodové dvere. Pred jedným zrkadlom sa zastavil a zahľadel sa na svoju tvár. Jeho zvedavosť vzbudil záblesk červeného odlesku vo vlasoch. Potom podišiel k telefónu a požiadal spojovateľa, aby ho prepojil do Ríma. Platba na účet volaného. Áno, poponáhľajte sa, prosím. Volaný prijíma? Výborne, spojte ma, prosím.

„Pán von Mackensen?“

‚Ja. Herr Volpe?“

„Wie geht es Ihnen?“

„Sehr gut. Aber sprechen Sie bitte italienisch.“

„Vielen Dank. Môžem hovoriť?“

„Samozrejme,“ odpovedal nemecký veľvyslanec s miernym hrdelným prízvukom, „je to bezpečná linka.“Týždenné stretnutia v Accademia dei Georgofili boli určené len pre úzku skupinu vzdelancov. Ale nehovorilo sa tu o najlepších spôsoboch vyberania olivových kôstok alebo či sú filipínske moruše odolnejšie než čínske, ani o jazdeckých schopnostiach maremanských kovbojov. Takéto debaty patrili k tradícii Accademie už takmer dvesto rokov. Ich stretnutia boli tak trochu špeciálne a ich účastníci ponímali grécky termín georgos, čiže ten, kto kultivuje zem, v širšom, duchovnejšom zmysle.

Na týchto vyhradených stretnutiach sa slobodne diskutovalo o náboženstve, filozofii, vede a politike, bez akejkoľvek cenzúry či strachu. Pred vstupom do tohto uzavretého spoločenstva vzdelancov a mysliteľov ste museli preukázať, že disponujete nezvyčajnými danosťami a veríte v ideály mieru, slobody, spravodlivosti a bratstva. Aby vás prijali, museli všetci členovia vyjadriť svoj súhlas a potvrdiť ho stručným vyhlásením, že si uvedomujú všetku zodpovednosť plynúcu z prijatia nového člena. Potom bol kandidát postupne informovaný o rôznych veciach, a až keď preukázal skutočný záujem, vysvetlili mu ciele spoločenstva. Na konci celej tejto procedúry ho konečne predstavili a prezentovali pred všetkými ako plnoprávneho člena.

Pre spôsob, akým prebiehala iniciácia, si mnohí mysleli, že sa stávajú súčasťou tajnej slobodomurárskej lóže, čo nebola pravda. Ale napokon aj tak tí, ktorí sa mýlili, neboli sklamaní. Existovala aj druhá úroveň, čo bola ešte uzavretejšia skupina: sústreďovala sa okolo de Molu a mala za úlohu chrániť ho. Už po stáročia sa nazývala Omega.

Giacomo začal hovoriť o Il Giornale ďltalia, chcel diskutovať o tom nenormálnom článku o rase. Bol presvedčený, že intelektuáli a vzdelanci by sa mali snažiť nejakým spôsobom zastaviť nezmysly, ktoré so vzrastajúcou intenzitou šíril fašistický režim. Bolo ich mnoho, niektoré neškodné, ako napríklad návrh nazývať kokteil coccotello, jogurt mezzorado, džez giazzo alebo partnera membro. Tieto návrhy budili, najmä v poslednom uvedenom prípade, značné veselie. No najväčším nezmyslom bola podľa jeho názoru inštitúcia Synov vlčice (Fíglidelia Lupa), ktorá pracovala s deťmi od šiestich do siedmich rokov, a z nich sa potom stávali Balilla, Avanguardisti a podobne. V skutočnosti sa vynárala otázka, či nejaký fašistický vodca vôbec vie, že Figli delia Lupa etymologicky znamená „synovia prostitútky“, keďže pôvodne sa slovom lupa označovala prostitútka, ktorá sa predávala pastierom a poľnohospodárom na vidieku antického Ríma.

To však boli iba nezmysly, hoci veľké. Ale tento jedovatý traktát o rase, jasne inšpirovaný Nemeckom, bol veľmi nebezpečný a potenciálne ničivý. Giacomo vedel, že sa príliš nemôže osobne angažovať. Ak by si ho vzali na mušku, misia by mohla byť ohrozená. Po takmer piatich storočiach tradície a ochrany knihy to skutočne nemohol dovoliť.

Musel myslieť predovšetkým na knihu, ktorej posledným strážcom bol práve on. Tejto knihe venoval celý svoj život. Bola jeho osudom, tak ako osudom všetkých de Molovcov pred ním. A rovnako sa stane osudom aj pre všetkých ďalších de Molovcov, ktorí prídu po ňom, až dokým nebude môcť byť konečne odhalené to, čo tak dlho skrývali. Takmer päťsto rokov bolo tajomstvo chránené v kruhu jeho rodiny, a on bol jeho posledným strážcom. Ďalším bude Giovanni, keď ho adoptuje a chlapec dostane priezvisko de Mola. Až dozrie ten správny čas, kniha uzrie svetlo sveta. Vtedy, keď všetci, bez akýchkoľvek rozdielov v náboženstve, pohlaví, sociálnych podmienkach, politických názoroch alebo národnosti, budú môcť knihu spoznať a prečítať si ju, až potom sa splní sen grófa Mirandolu.

Nedávno, pred pár rokmi, sa zdalo, že ten čas už nadišiel. Bolo to vtedy, keď fašizmus obhajoval sociálne myšlienky a nacionalizmus ešte neukázal svoju plnú silu. Giacomo dúfal, že práve on sa oslobodí od tej ťarchy, kvôli sebe a kvôli potomkom svojich potomkov. Ale v posledných mesiacoch sa zdalo, akoby svet upadol opäť do temnoty, a to i napriek hrôzam, ktoré sa odohrali nedávno počas svetovej vojny. Giacomo musel byť v týchto dňoch opatrný, veľmi opatrný, a aj trpezlivý a chrániť knihu pred starými i novými démonmi, ktorí znova nadobúdali svoju silu.

RÍM ŠTVRTOK 7. DECEMBRA 1486

Gróf Giovanni Pico di Mirandola e di Concordia prešiel rukou po niekoľkých zväzkoch, ktoré tlačiar Eucharius Silber alias Franck práve starostlivo zviazal.

Vzal jeden z nich a za svojím menom si s pýchou prečítal titulok:

Johannes Pico Mi. Conclusiones Sive Theses DCCCC publice disputandae, sed non admissae

Potom začal listovať stránkami so zmäkčenými rohmi, ozdobenými gotickými znakmi, ktoré sa blížili písmu monackých pisárov a uľahčovali čítanie.

„Prekrásna práca, Eucharius. Myslím, že obaja môžeme byt hrdí.“

„Forma nie je taká dôležitá, ako hovorí Platón, a v tomto prípade je len tieňom svojho obsahu.“

„Čítal si to?“

„Nie, excelencia, musel som si vybrať: tlačiť alebo čítať. A dobre som vedel, že v tomto momente by ste odo mňa žiadali, aby som si vybral prvú možnosť. Ale určite si ju prečítam, s vaším dovolením, som na ňu veľmi zvedavý.“

„Budem rád,“ odpovedal Giovanni Pico, „a dúfam, že v ďalšom vydaní už nepoužiješ pseudonym.“

„Ahimé, pane. Až vtedy, keď sa somáre naučia lietať a mesiac bude teplejší než slnko. Ako viete, ten pseudonym je pre mňa ako štít, ktorý tak trochu skrýva a chráni moje korene.“

„Vieš, že chodím do kostola na bohoslužby, Eucharius.“

„Ako aj ja, excelencia,“ dodal chytro tlačiar.

„Iste, ale pred tvárou kresťanského Boha mám oveľa menej zásluh než ty,“ povedal s miernym úsmevom Giovanni Pico. Eucharius sa naňho podozrievavo zadíval.

„Áno.“ pokračoval Giovanni. „ty máš, na rozdiel odo mňa, pred očami Všemohúceho veľkú výhodu.“

„Nerozumiem. Vysvetlite mi to, prosím.“

„Veď ty si rovnako hebrejského pôvodu ako Boží syn, na tvoje Šťastie.“

„Ach, pane, zdá sa, že si zo mňa robíte žarty. Na mňa hľadia ako na toho, kto ho dal ukrižovať, a nie ako na jeho syna. Pred svetom si odpykávam túto vinu, každý deň počúvam svätú omšu, verejne sa priznávam a robím šľachetné skutky.“

..Rozumiem ti, ale pamätaj, že Kristus bol hebrejského pôvodu. Žil, študoval a kázal ako Žid, a a ako Žid aj zomrel. Bol to Pavol z Tarzu, ktorý dal Kristovi inú podobu, než akú v skutočnosti mal. A urobil to z politických dôvodov, milý priateľu.“

„Pán gróf, nehovorte tak, radšej by som vás nepočúval. Ako sa môžete vyhlasovať za kresťana, keď hovoríte takéto veci?“

„Som kresťan, pretože slovo Krista bolo a je zázračné.“..Nerozumiem, pane, alebo možno ani nechcem rozumieť.“

„Eucharius, Eucharius, nezapchávaj si uši pred tónmi pravdy. Dobre vieš, že Pavol bol obyvateľ Ríma a že Židia predstavovali pre Rím hrozbu, a ten najnebezpečnejší z nich bol práve Ježiš Nazaretský. Pavlovou úlohou bolo oddeliť ho od judaizmu a od jeho ľudu, a tak aj urobil. Vieš, že vedúci židovskej komunity obvinili Pavla z mágie, a boli to Rimania, ktorí ho zachránili? Vieš, že bránil krutého Nerona, pričom ho označoval za autoritu určenú Bohom?“

„Ale je svätý a je martýrom cirkvi!“ povedal s presvedčením Eucharius.

.Akej cirkvi. Eucharius? Martýr Šavel z Tarzu? A kto to tvrdí? Jeho umučenie je záhadou, pretože sa vlastne nikdy neudialo. Nikto, pamätaj, nikto nevie presne kde a ako, a predovšetkým, či vôbec bol umučený. Pravdepodobne zmizol a opäť sa objavil v nejakej vzdialenej provincii, aby si užil pokojnú starobu plnú pitiek a halucinácíí, ktoré mu spôsobovala epilepsia.“

„Dosť, pane, prosím vás, veď rozprávate ako heretik!“

Gróf si vzdychol a sklonil hlavu.

„Heréza: pod tento názov sa dajú schovať všetky najhoršie nehanebnosti a bezbožnosti. Dobre vieš, že eresia znamena „voľba“, a ja som urobil tú svoju. Nechcel som ta vystrašiť. Ver, že nad nami existuje jediná bytosť a svet to čoskoro spozná.“

„Ale čo ste napísali vo svojich Tézach?“ spýtal sa Eucharius, neskrývajúc obavy.

„Nič z toho, čo som ti teraz povedal, neboj sa. Tieto tézy sú mierne… a kresťanské, ako tomu hovoríš ty. Aspoň po tom, čo sa bude o nich hovoriť verejne a tá najväčšia komunita vzdelancov na svete ich uzná ako pravdivé…“

„O čom to hovoríte? Čo chcete s tými knihami urobiť? Myslel som si, že…“

„Posaď sa, Eucharius. Chcel som ti o tom niečo povedal predtým, než to bude zverejnené. Dlhujem ti to.“

Silber Franck sa posadil pred neho a pozorne načúval vysvetleniam svojho cteného zákazníka. Jeho počiatočné obavy sa čoraz viac menili na strach.

‚Ale pápež nevie nič o vašom úmysle.“ prerušil ho. „Mali ste ho vopred upovedomiť! Veď vaša kniha nebola ani schválená. Dobrotivý Bože! Prisahám, pane, keby som to bol vedel, nikdy by som ju nevytlačil.“

„Čoho sa bojíš, Eucharius? Ani jedna z mojich téz nie je proti vôli… toho, ktorého ty nazývaš Bohom. Naozaj, sú dôkazom jeho existencie, aj keď… sa nezhodujú s tým, čomu nás nútili veriť po celé stáročia plné ignorancie. Diskutovať o Božích slovách nie je rúhanie, je to vykročenie za Božou vôľou, a On chce, aby sa všetci ľudia spojili a žili v mieri ako bratia, pod jednou strechou.“

..Aj synovia Mohameda?“

„Samozrejme, aj oni. Myslíš si, že oni toho nie sú hodní? Veď aj oni veria, že evanjelium, žalmy a takisto aj Tóra sú knihy inšpirované vyššou bytosťou. Takže v čom sa líšime?“

Eucharius sa rýchlo pokrižoval, gesto, ktoré si on ako Žid len ťažko osvojil, ale za posledné roky sa mu stalo zvykom. Hľadel do očí muža, ktorý mu s absolútnym pokojom rozprával strašné a hlavne nebezpečné veci. Možno to spôsobilo jeho komplikované detstvo a mladosť, možno to bol dešpekt voči vžitým poznatkom, možno preto hovoril takéto veci. Pôsobil dojmom jemného muža s takmer ženskou gracióznosťou, s dlhými plavými kučerami, ktoré mu siahali až po plecia, ale jeho slová boli ostré ako dýka.

„Nemôžem sa s vami hádať, nemôžem vám ani dávať rady, žiadam vás len o jediné: buďte opatrný!“

„Budem, priateľ môj.“

Giovanni Pico vstal a objal ho okolo pliec. Potom šiel a z vaku vytiahol tri rukopisy.

„Máš aj tie tri kusy, ktoré som chcel mať viazané v koži?“ spýtal sa tlačiara.

.Áno, pane. Ako ste žiadali, dal som si na nich záležať. Povedzte mi, ako sa vám páčia?“

Gróf ocenil bezchybnú a dôkladnú prácu Silbera Francka. Talianska väzba v červenej koži, hrubej a lesklej, bez akýchkoľvek kazov, precízne zakončená zlatými rohmi. Chrbát knihy bol hrubý, keďže musel mať na oboch stranách aj železnú vykladanú zámku. Každý kľúč bol malým majstrovským dielom, s rukoväťou v tvare kruhu s vyrezávaným vnútrom, ktorý z oboch strán niesol znak alfy a omegy, zatiaľ čo druhý koniec kľúča bol zakončený hrebienkom zúbkov, zohnutých a nepravidelných. Žiadna kniha nemohla byť otvorená bez jej kľúča. Všetko bolo urobené podľa požiadaviek, vrátane prázdneho miesta na vnútornej strane, kde mali byt vložené rukopisy.

„Eucharius, odviedol si vynikajúcu prácu a ja ti za ňu budem navždy vďačný.“

Giovanni Pico vložil dovnútra troch kníh viazaných v červenej koži pripravené rukopisy a naložil ich na vozík. V tom momente si Eucharius s hrôzou uvedomil, že stránky rukopisu boli zlepené, zapečatené, ale nepovedal nič. Už videl a počul dosť. S úľavou sa prizeral, ako sa gróf vzďaľuje, sprevádzaný hrmotom kolies vozíka idúceho po kamennej dlažbe. Skôr ako sa vráti do dielne, bude sa chvíľu pozerať na tamtie hrajúce sa deti, na chválu sa s úľubou započúva do ich zvonivého smiechu. Pretože keď nakoniec zavrie za sebou dvere, prepadnú ho tie najnepokojnejšie myšlienky. A s tým zavrel za grófom dvere. Jeden z trpaslíkov chytro zhrabol za mohutného protestu ostatných všetky kocky a dal si ich do vrecka na košeli. Ďalší sa pokúšal chytiť ho za plášť, ale schytal silný štuchanec a k tomu úder do tváre. Potom sa na krátkych nohách, ktoré mu príroda nadelila, rozbehol preč. Prešiel len niekoľko metrov, keď ho tretí chlapec zasiahol dobre mierenou hrudou zeme priamo do chrbta, a vzápätí sa za ním rozbehla celá tlupa. Chlapci. Podarilo sa mu prejsť im cez rozum, ale vo vrecku mal len zopár centov, to stačí akurát tak na zopár pohárov vína. Ale aj tak mal dojem, že tento večer ešte nie je úplne stratený. Ten džentlmen, ktorého spočiatku sledoval kvôli tomu, aby ho okradol, určite čosi skrýval, ináč by sa predsa nevybral uprostred noci k tlačiarovi židovského pôvodu. To nemohla byť náhoda. Úspešné špehovanie toho správneho človeka by mu mohlo priniesť nejaké ovocie, možno aj peknú kôpku striebra. Týmto spôsobom sa mu darilo dobre si zarábať na živobytie spolu so skupinou klaunov, ktorí boli vítaným spestrením večierkov španielskej smotánky v Ríme. A čo viac si mohol priať malý trpaslík? Vydal sa čo najrýchlejšie, ako vedel, smerom k Panteónu, obehol okolo neho a dostal sa ku Kostolu Santa Maria sopra Minerva, sídlu dominikánskych potentátov. Strážca pri vchode ho spoznal.

„Juanito, priateľ môj! A čože robíš vonku o tomto čase? Ešte stále beháš za ženskými? Ešte si s tým neskončil?“

„Nie, ešte mi do zbierky chýba tvoja matka.“

Vojak mu uštedril kopanec, ale trpaslík bol rýchlejší a uhol sa, hoci i tak skončil na zemi.

„Nechaj ho, Ramón,“ povedal ďalší strážnik, „keď je Juanito tu, musí mať na to svoje dôvody.“

„Musím hovoriť s donom Diegom de Deza,“ povedal trpaslík vstávajúc zo zeme, „je to naliehavé.“

„Choď, Juanito, ešte sa uňho svieti, monsignor sa modlí.“ Trpaslík s námahou vyšliapal dva rady schodov, ktoré ho delili od prelátovej izby. Spoza mohutných dverí presvitalo slabé svetlo. Zaklopal a vyčkával. O chvíľu sa otvorilo malé okienko a za ním sa mihol tieň. Juanito sa ani nemusel skloniť, aby pobozkal biskupovi ruku.

„Ako sa máte, monsignor?“

„Dobre, pretože sa konečne vrátim do môjho milovaného Španielska.“

Juanito zvraštil husté obočie, pretože toto nebola dobrá správa. Don Diego de Deza bol hlavným zdrojom jeho príjmov, teda okrem príležitostných krádeží. Jemu pravidelne referoval o všetkom, čo videl a počul v domoch šľachticov a rímskeho kléru, a očakával, že sa jeho dobré meno dostane až k ušiam kardinála dona Rodriga de Borja, patróna dona Diega.

„Prerušil si môj ruženec,“ pokračoval biskup. „Dúfam, že máš na to dôvod.“

Juanito mu dopodrobna porozprával, čo videl, dodajúc aj rozličné šťavnaté detaily z vlastnej fantázie. Don Diego neprikladal jeho slovám až takú váhu, ale pokiaľ šlo o Žida, príkazy, ktoré dostal, boli jasné: nič sa nesmelo zanedbať. Odmenil svojho informátora požehnaním a zlatým grošom. Zatiaľ čo sa Juanito vzďaľoval smerom ku Campo de’Fiori, kde sa o svoj zárobok s radosťou podelí s nejakou mladou prostitútkou, biskup zobudil svojho sekretára a dal mu presné pokyny, ktorých sa má túto noc držať.

Eucharius už nikoho neočakával. Poslal domov posledných dvoch zamestnancov a zavrel dielňu. Bol už v posteli, keď začul prudké údery na dvere. Zbehol dolu, otvoril a niekoľkokrát sa uklonil. Prosil, plakal, žiadal o prepáčenie za svoj pozdrav, a nakoniec sa podrobil príkazu, aby v tento deň, ktorý už beztak svital na oblohe, prišiel do Baziliky svätého Petra, kam ho volá kardinál kamerlengo. A má si so sebou vziať dôkazy svojej neviny alebo viny, odkázal mu pápežský posol. Bolo to ako pripomenúť odsúdencovi, aby si vzal so sebou kord, ktorým ho prebodnú. Potom sa Eucharius vrátil do postele, ale iba preto, aby o všetkom povedal svojej žene. Keď však videl, ako hlboko spí, vstal a zišiel dolu do tlačiarne.

Šiel a spod hromady papierov vytiahol jeden výtlačok svojej poslednej práce. Vždy to takto robil, jeden kus si nechával pre seba. Tak trochu preto, že bol pyšný na prácu, ktorú spravil, a tak trochu z prezieravosti, keďže sa mu už párkrát stalo, že mu napokon nezaplatili. A niektoré zväzky mali nezanedbateľnú hodnotu. No tentoraz to bolo iné, ruky sa mu chveli, keď sa načahoval za knihou. Och, gróf a jeho bláznovstvo: organizovať stretnutie vzdelancov všetkých náboženstiev, a ešte k tomu priamo v Ríme, bez povolenia pápeža! Ani posledný vládca Byzancie si nedovolil tak veľa! Samozrejme, v Ríme sa už vedelo o všetkom, dokonca ešte skôr, ako sa výtlačky dostali do obehu, a prvý, koho začali hľadať, bol práve on, Silber Franck, židovský tlačiar.

Dobre si vedel predstaviť, že ho teraz, prinútia zavrieť tlačiareň, uvrhnú ho do väzenia v Anjelskom hrade, budú ho mučiť a obvinia ho z tých najnečistejších skutkov. A on prizná všetko, čo budú chcieť, že znesvätil hostiu, že pľul na kríž, že počas Veľkej noci prelieval krv nevinných detí. Skrátka, skončí ako jeho brat, ba možno aj horšie, pretože ho istotne upália zaživa. Jeho pozostatky potom hodia do nejakej stoky bez nároku na slušný pohreb.

Úbohý Eucharius, príde o všetko, jeho žena a deti umrú od hladu! Pretože im nezostane nič, čo bolo kedysi jeho: to, čo nebude spálené, bude skonfiškované. Aké zlo im dovoľuje kradnúť a zabíjať v Božom mene? Aj týmito spôsobmi sa získavala svetská sláva a večné spasenie. Zatiaľ čo takí ako on boli odsúdení na peklo, a to zaživa aj po smrti.

„Prečo, gróf? Prečo musím pykať? Kvôli mojej oddanosti vašim požiadavkám? Kvôli tomu, že som dobrý tlačiar? Adonai, ó, Adonai, opustil si ma, a máš na to právo, pretože som ťa zradil. Odpusť mi, Adonai! Zachráň svojho pokorného služobníka. A ty, gróf, keď už sa so Všemohúcim tak dobre poznáš, prihovor sa za mňa!“

Po chudej tvári mu začali stekať potôčiky sĺz, až kým sa počiatočné zúfalstvo nezačalo meniť na hnev. Vzal knihu, zlostne ju šmaril o zem a napľul na ňu. Potom ju opäť zodvihol a násilím otvoril dvierka kachlí, nehybne hľadiac do ohňa. Spáliť ju by aj tak nepomohlo. Naopak, bolo by to horšie. A tak, keď mu uschli slzy, vedel, že o jeho budúcnosti je už rozhodnuté. Cítil sa ako Judáš, predurčený na to, aby zradil svojho Pána, aby mohli Pána obetovať a oslavovať. Zaželal grófovi rovnaký osud, aký mal Kristus, zatiaľ čo prvé ranné lúče sa začali pomaly cediť trhlinami v tme.

RÍM PIATOK 8. DECEMBRA 1486

Eucharius Silber Franck chvíľku zaváhal, no potom sa s námahou ďalej vliekol po tridsiatich piatich schodoch z bieleho mramoru, ktoré viedli k bazilike a ku hrobke svätého Petra. Mnohí veriaci stúpali nahor pokľačiačky, na znak pokory a poslušnosti. Takto to kedysi spravil dokonca aj Karol Veľký. Ale Eucharius nie, neurobil by to. Nepotreboval ďalšie poníženie.

Tri veľké klenuté vchody, ktoré sa vynorili pred ním, akoby mu samy núkali otázku: ktorý si vybrať? Mali svoj jasne určený význam a on to vedel, zatiaľ čo mnohí kresťania, tí praví, to ignorovali. Dvere spravodlivosti boli vľavo, dvere pravdy v strede a dvere rozumu, to boli tie úplne vpravo. Vybral si tretie, pretože v tom, čo urobil, nebola žiadna spravodlivosť ani pravda, možno azda len štipka toho rozumu, a vošiel rýchlym krokom dnu. V záhybe kabáta ukrýval jednu kópiu Conclusiones svojho zákazníka, grófa Giovanniho Pica delia Mirandola. Nikto ho nezastavil. Chvíľu nato sa ocitol na Námestí svätého Petra, odkiaľ konečne mohol obdivovať fasádu gigantickej baziliky s piatimi loďami, dielo vládcu Constantina. Ale vnútri v nej bolo všetko v stave podivnej prázdnoty, ako opustené stavenisko, na ktorom už aj tak nikto nepracuje. Pred mnohými rokmi vypracovali veľký projekt obnovy celej baziliky a pápež Mikuláš V. na to najal architekta Leona Battistu Albertiho. Eucharius poznal jeho prácu, raz mal možnosť obdivovať zázraky De re aedificatoria, vydané Alemannom, florentským tlačiarom, ktorý tak ako on tajil svoje židovské korene. Práce sa však po pápežovej smrti zastavili a teraz bolo vnútri vidno len obnažené múry, zničené strechy a všade plno kameňov a prachu.

„Čo si sa naučil v svätej rímskej cirkvi? A ja som vložil do teba všetku svoju dôveru, svoje nádeje, svoj život! Florentský poet ťa nazval puttana sciolta, tá, ktorá spáva s mocnými tejto krajiny Aj tak si presne ako tá lupa z Apokalypsy, ktorú museli zabiť a poslať do pekla, odkiaľ prišla.“

Eucharius uskočil nabok, keď ho vo vnútri baziliky prudkým gestom ruky zastavil dominikánsky mních so zdvihnutou kapucňou. Ustráchané zabľabotal, že ho sem dal zavolať kardinál kamerlengo. Dominikán mu bez slova kývol, aby ho nasledoval. Vyšli z kostola a cez verandu vošli do budovy, tentoraz plnej stráži. Tlačiar zostal sám v jednej z miestností, osvetlenej svetlom z veľkého okna. Jej jediným zariadením bola stolička podľa florentskej módy, a kľakadlo, na ktoré pokľakol. Chvíľu nato vošla dverami po jeho ľavici nevysoká postava v purpurovom plášti a v barete z mramorovočerveného hodvábu. Eucharius chcel vstať, ale postava mu jemne naznačila, aby zostal kľačal takmer akoby to bolo dovolenie, a posadila sa na stoličku pred ním.

„Som kardinál kamerlengo Sansoni. Počúvam vás, Eucharius Silber Franck. A prosím, vravte pravdu, pretože Boh vás vidí.“

Krik Inocenta VIII. sa rozliehal celým palácom.

„Čo si ten arogantný hlupák o sebe myslí?! Rozhodol sa, že uchmatne moje miesto?! To kvôli tomu opustil Paríž a prišiel do Ríma? Gróf delia Mirandola nesmie bez môjho povolenia publikovať ani článok o pobehliciach v uliciach Ríma!“

„Vaša svätosť, prosím, všetci vás počujú…“

„Meggiu! Ah, m’atastu se ghe sun!“

„Excelencia, nerozumiem.“

„To je jasné, si predsa Toskánec a buran, je to po janovsky, ignorant, znamená to, že sa musím uštipnúť, aby som zistil či sa mi to nesníva.“

„A čo to znamená, vaša svätosť?“

„Znamená to, že je to natoľko neslýchaná vec, že sa musím presvedčiť, či sa mi to iba nezdá! Či je to skutočnosť! Nechaj to tak. Hlavne mi povedz, či si tú knihu čítal.“

„Nie, vaša excelencia, dostala sa mi do rúk len pred niekoľkými minútami. Priniesol ju ten tlačiar.“

„Akože sa volá tento počestný kresťan?“

„Eucharius Silber Franck, má dielňu,..“

„Žiadny kresťan! Poznám ho, je to židovský tlačiar!“

„Konvertovaný, vaša excelencia, konvertovaný, a veľmi oddaný, ako mi povedali.“

„Konvertovaný alebo nie, aj tak navždy zostane Židom! A pamätaj, že chí veú vive da bon crestian, da i begghin o stagghe lontan.“

„Vaša svätosť, prosím vás…“

„Kto žije ako dobrý kresťan, nerobí zlé skutky.“

„Rozumiem. Nech je to, ako chce, teraz musíme zabrániť tomu, aby sa tá kniha rozšírila.“

Inocent VIII. zdvihol obočie a zahľadel sa svojmu kamerlengovi uprene do očí, no ten uhol pohľadom. Áno, teraz je na to ten správny čas, a treba to urobiť. Napriek všetkej sympatii, ktorú prechovával k inteligencii mladého Mirandolu, gróf tentoraz prekročil hranice a jeho arogancia nesmie zostať nepotrestaná.

Nikto, a tým menej on, si nemohol dovoliť publikovať teologické vyhlásenia bez pápežovho schválenia.

„Výborne, Sansoni, a ako by sme to mali spraviť?“

„Myslím, že nateraz postačí, ak ustanovíme komisiu vzdelancov, ktorí preveria text a…“

„Stačí, urob to, a rýchlo. Máš moje požehnanie. Ale chcem, aby v nej bol aj Paolo Cortesi.“

„Ale on je obdivovateľom grófa di Mirandolu.“

„To je jedno, nechcem odsúdenie, chcem preverenie, rozumel si?“

„Áno, vaša excelencia, ale, bohužiaľ, to nie je všetko.“

„Akože to nie je všetko? Čo mi tajíš, kamerlengo?“

„Faktom je, že ten Žid, Eucharius, mi povedal, že gróf chce zvolať konzílium vzdelancov.“

„Čože?“ zakričal pápež z plného hrdla. „Dávaj si pozor na to, čo hovoríš, Raffaele Riario Sansoni e Galeotti,“ pokračoval zlovestným hlasom, „pretože sa môže stať, že ťa rád uvidím visieť z cimburia Anjelského hradu, až kým ťa vrany neobžerú do bielych kostí!“

Prelát sa zdal ešte menší, než bol: vedel, že riskovať pápežov hnev by bolo veľmi nebezpečné, a aby sa mu vyhol, mal by pápežovi povedať všetko, s čím sa mu zveril tlačiar. V tomto momente boli pápežov hnev a túžba po pomste namierene proti iným, či už proti Mirandolovi alebo proti tlačiarovi. Preto sa Sansoni rozhodol, že zodpovednosť za všetko, čo sa stalo, alebo aspoň za tie fakty, ktoré pápežovi teraz predostrel, hodí na tlačiara. Ako rozprával, menil pápež farby od červenej, farby hnevu, až po bielu, farbu zdesenia. Na konci vyzeral úplne vyčerpaný.

„To je… heréza,“ povedal slabým hlasom.

„Toho sa obávam aj ja, vaša svätosť,“ povedal Sansoni, spokojný s tým, ako dokázal prezentovať fakty.

Mladý gróf mu nikdy nebol veľmi sympatický. Avšak v Paríži, Bologni, Ríme a predovšetkým vo Florencii, v jeho Florencii, grófa všetci zbožňovali Možno kvôli jeho kráse alebo inteligencii, alebo bohatstvu, oveľa väčšiemu, než aké mal Riario. Tentoraz mu gróf neunikne, a možno, vďaka jeho kamarátstvu s mocným Lorenzom de’Medici, prvým veriteľom cirkvi, z toho vyplynú aj nejaké ekonomické výhody.

„A kedy sa má zísť toto konzílium?“

„Prvého februára, vaša svätosť. Zdá sa, že gróf Mirandola chce zaplatiť všetkým zúčastneným cestu i ubytovanie.“

„Židia, moslimovia, heretici… všetci budú tu, v Ríme, a priamo pod mojím nosom… pod nosom pápeža! A čo hovoril o mne?“

„Podľa Eucharia je gróf presvedčený, že to pápež privíta.‘

„Áno, ale famme u piasé, práve tak, ako moja noha privíta pevnú zem pod sebou,“ povedal so zaťatými zubami.

Teraz bol kamerlengo o niečo pokojnejší, Inocenta VIII. pomaly opúšťal hnev a s ním aj všetky jeho negatívne dôsledky. S grófom di Mirandola bol koniec, jedine pokiaľ by jeho Conclusiones neboli ničím iným než chválospevom na terajšieho pápeža a jeho politiku, a to bolo dosť nepravdepodobné, je to už len otázka času, a možno bude koniec aj s tým Židom, ale to teraz nebolo dôležité.

„Tomu konzíliu musíme za každú cenu zabrániť, aj keď mi je zle, už len ded používam tento názov pre obyčajné stretnutie učencov… ale akých učencov‘, sú to šarlatáni a heretici!“

„Isteže.“

„Okamžite zistite, či má tlačiar ešte nejaké výtlačky, a prípadne ich kúpte.“

„Všetky, vaša excelencia?“

„Všetky, samozrejme.“

„Nebude lepšie a lacnejšie, keď ich jednoducho skonfiškujeme?“

„Blázon! Nikto nesmie vedieť, že… že my vieme. A nezabudni, že gróf di Mirandola je chránencom Lorenza de’Medici. Tu, v Ríme, je hosťom kardinála de’Rossiho, Lorenzovho synovca. Nechcem, aby z toho bol diplomatický incident Dávaj si pozor, Sansoni, dávaj si pozor.“

čo ak tam už žiadne výtlačky nebudú?“

„Pohni sa! Nájdi ich! A pousiluj sa zabrániť, aby rozoslali pozvánky, ak sa tak už nestalo. Proste niečo rob, preboha!“

„Nech sa stane vaša vôľa, vaša svätosť.“

„Božia vôľa, Sansoni, Božia.“

RÍM PIATOK 15. DECEMBRA 1486

V dome kardinála de’Rossiho, ukolísaný jemným praskaním ohňa v kozube, písal Giovanni Pico list svojmu bratskému nepriateľovi, ako nazýval mnícha Girolama Savonarolu. Písal ho akoby v otcovskom tóne, hoci vekový rozdiel bol v prospech mnícha (bol starší o jedenásť rokov). Gróf ho dlho považoval za svojho majstra. Ale teraz už Giovanni poznal vrtochy tohto mnícha, ktoré občas otriasli Florenciou. Hľadel na ne takmer zhovievavo, a už nie polemicky. Skrátka, všetko muselo byť hotové, dokonalé. Človek bol stále pod tlakom a vtedy prichádzalo k slovu Platónovo učenie: ak raz spoznáme dobro, nedá sa už robiť nič iné, len konať dobro pre dobro samotné. Gróf di Mirandola sa na chvíľku s perom v ruke zahľadel von oknom. Obloha bola jasná a oblaky, jemné ako krídla anjelov, skrývali v sebe kryštáliky ľadu. Veru, táto jeseň bude chladná a nepríjemná.

Dvere sa otvorili bez toho, aby na ne niekto zaklopal, a dnu nehlučne vošiel tieň zahalený kapucňou. Do teplej miestnosti sa vkradol ľahký chladivý závan. Tieň sa priblížil až za grófov chrbát a položil mu ruku na plece. On však len pokojne namočil pero do kalamára a dopísal ešte jedno slovo.

„Píšem tomu najznámejšiemu Girolamovi na svete, a pritom cítim dotyk toho, ktorý mi je najdrahší. Dnes je teda naozaj zvláštny deň.“

„Spoznal si ma?“ spýtal sa tieň, odhaliac tvár.

„Girolamo Benivieni, dotyk tvojej ruky by som spoznal aj cez konské sedlo. Poď sem, objím ma.“

Tí dvaja sa po bratsky objali, až kým Benivieni nevzal do rúk priateľovu tvár, a ten sa v momente odtiahol. Hoci mal k nemu blízko, nemal rád prílišné prejavy náklonnosti. Vyzval ho, aby sa uňho posadil.

„Sadni si, Girolamo, a povedz mi, odkedy si v Ríme?“

„Prišiel som včera, už dlhý čas o tebe nič neviem a mal som… mám starosti.“

„Prečo?“ zasmial sa gróf. „Kým žijeme, nemáme sa čoho báť, a keď už budeme mŕtvi, z čoho by sme mali mať strach?“

„Tentoraz nemôžem súhlasiť s tvojou filozofiou. Mám sa prečo báť, a preto som tu.“

„Poď, Girolamo, veci, o ktorých hovoríš, sa istotne vyriešia. Moje Tézy sú už hotové, takisto aj pozvánky. Práve som písal Savonarolovi, chcem, aby tam bol aj on. O dva mesiace…“

„O dva mesiace budeš mŕtvy! Ani priateľstvo s Lorenzom ťa nezachráni. Mediciovci majú síce vplyv, ale ty… ty provokuješ Všemohúceho!“

„Nie!“ povedal dôrazne Mirandola. „Ja vyzývam len tmu ignorancie, aroganciu moci a všetky smradľavé potkany, ktoré po stáročia ovládajú svet a zamorujú dokonca aj vzduch, ktorý dýchame!“

„A čo si myslíš, kto toto všetko spôsobil? Ak by Boh chcel, aby sme boli anjelmi, stvoril by nás takých. Namiesto toho chce, aby sme kráčali po tejto zemi a niesli na svojich pleciach váhu vlastných hriechov, ktoré nám nikto nikdy nemôže odpustiť!“

„Girolamo! Kde je môj priateľ, ktorý bol vždy na mojej strane, priateľ s jemným i drsným hlasom, s nákazlivým smiechom? Dávaj si pozor, pretože tvoje výroky o vine môžu znieť menej zhovievavému uchu ako rúhanie.“

„Budem sa smiať a žartovať až vtedy, keď sa to celé skončí. Do Florencie už dorazili zvesti, že si publikoval Tézy, a všetci sú znepokojení. Mediciovci ako prví, ale aj Tornabuonovci, Strozziovci, Salviatiovci, a dokonca aj rodiny znepriatelené s Lorenzom Nádherným, ako napríklad Albiziovci a Pazziovci. Takisto aj Poliziano, ktorý sa nevie dočkať, kedy si to prečíta, a stále dookola hovorí, že na svete neexistuje nikto taký ako ty.“

„Angelo… ako mi chýba jeho priateľstvo a spoločnosť.“

Benivieni pokračoval: „Skrátka, všetci sú zvedaví, čo takí splodila veľká myseľ mladého Mirandolu, Buď ťa budú ospevovať, alebo ťa ukrižujú.“

„A čo hovorí Savonarola?“

„Povedal mi, aby som ťa pozdravoval, aby si si dával pozor na marcové ídy a že spáli tvoju knihu, ak budeš hovoriť dobre o pápežovi.“

Gróf Mirandola sa rozosmial a jeho priateľ nemohol urobiť nič iné, než pridať sa k nemu. Priateľstvo s autorom Téz mu síce prinášalo mnohé starosti, ale nikdy by sa ho nevzdal, ani keby ho o to požiadal Boh osobne. Vzal do ruky pohár vína, ktorý mu podal Pico, a sústredene sa naň zahľadel.

„Na čo myslíš?“ spýtal sa ho gróf. „To Je to, čoho sa skutočne bojím - tvojich myšlienok, keď máš takýto pohľad.“

„Myslím na deň, keď si sa narodil.“

„Keď som sa narodil? Mal si len desať rokov, a už si robil pôrodnú babu?“

„Možno som videl, ako si sa narodil. Myslím na tú ohnivú guľu, ktorá sa objavila nad tvojou hlavou, a na jej význam.“

„Moja guľa: požehnanie i prekliatie zároveň. Keď ju hľadám, Často mi unikne, a keď na ňu nemyslím, niekedy ma zasiahne ako meteorit.“

„Ty si na niečo predurčený, Giovanni. Viem to, cítim to.“

Gróf vypil pohár vína na jeden dúšok.

„Predurčený na čo? Mám len jedinú úlohu, ktorú musím splniť - oboznámiť svet s mojimi Tézami. To je jediné moje poslanie.“

„Môže byť. Ak Boh dá a svet sa dozvie, čo mu chceš povedať, myslím, že ťa mnohí budú prirovnávať k prorokovi Ezechielovi, keď bude slovo nášho Pána oznámené plamennými slovami. V Európe už horí mnoho požiarov.“

„Nie som prorok a nezabije ma oheň, ale smrť, No ak by som mohol, s radosťou by som ohnivú guľu hodil medzi tých, ktorí vládnu dušiam v Ríme.“

Spýtavo pozrel na Girolama, a keď ten súhlasne prikývol, vstal a pobral sa k drevenému intarzovanému sekretáru. Otvoril ho a siahol dovnútra. Potom odomkol mechanizmus, ktorý držal kazetu zamknutú.

„Všetko je tu,“ povedal gróf s vážnou tvárou a vytiahol rukopis so zlepenými stránkami.

„Všetko je tu,“ zopakoval ešte raz a položil rukopis na pracovný stôl.

„Povedz mi o tom ešte niečo,“ povedal Benivieni a sadol si, „zdá sa mi, že viem o tom tak málo,“

Vedel, že tu, vnútri, je kľúč od všetkého poznania, koniec každej debaty. Vedel, že kniha vysvetľuje filozofom a vzdelancom príbeh pôvodu človeka, ale ten pravdivý, ktorý zjednotí všetkých ľudí sveta. A predovšetkým to, kto je skutočne tou bytosťou, ktorá odjakživa vládne vesmíru, Prameň života, prvotný Stvoriteľ.

FLORENCIA A RÍM nedeľa 7. augusta a pondelok 8. augusta 1938

Giacomo de Mola sa priblížil k okienku na vrchole Giottovej zvonice. Štyristo schodov mu úplne vzalo dych, ale napriek tomu sa cítil dobre a zmierený sám so sebou. Očistil si okuliare od niekoľkých kvapiek potu a dovolil ľahkému vzduchu preniknúť do pľúc. Nepozeral sa dolu, aby sa vyhol nepríjemnému pocitu závratu, a nechal svoj zrak spočinúť na farebnej zmesi striech, až kým nedohliadol k veži Palazzo Vecchio. Ticho slnečnej Florencie narúšalo len niekoľko osamelých hlasov a občasný štekot psov. De Mola vytiahol čierny zápisník, do ktorého si každú nedeľu zapisoval najvýznamnejšie udalosti uplynulého týždňa. Nebolo by to ani príliš osobné, ani príliš nebezpečné, ak by ho náhodou stratil alebo ak by mu ho niekto ukradol Popri faktoch, činoch, pozorovaniach a rôznych mementách tu bola len jediná zaujímavá poznámka: narastajúce číslo napísané pri každej nedeli. Dnešné bolo 23503. Giacomo sa pousmial pri pomyslení na to, že už uplynulo dvadsaťtritisícepäťstotri nedieľ, odkedy sa jeho rodina stala majiteľom knihy. De Molovci veľa cestovali, aby ju ochránili, generácia po generácii, ale vždy, keď to bolo možné, sa vrátili do Florencie. Kruh Omega sa po celé stáročia nespreneveril svojej ochrannej funkcii, bolo to miesto bezpečia a ochrany, a bolo tu ešte dlhšie než tie tisícky nedieľ, po všetky požehnané dni od roku 1487. Áno, Florencia vždy bola niečo ako milujúca matka, presne ako…

V okne sa usadil holub a De Mola váhal, či ho má nechať tak, alebo ho odohnať preč. Trus týchto vtákov už poškodil niektoré mramorové časti veže. Prestal písať, s úsmevom pomyslel na to, koľko generácií holubov a de Molovcov sa možno stretlo za týchto okolností, a neodohnal ho. Nevedel, ako dlho žijú holuby, ale vedel, že od Ferruccia bol dvadsiatym druhým z de Molovcov, kto mal za úlohu chrániť knihu. Chcel byť aj posledným, ale ešte neprišiel ten správny čas, presne tak, ako po stáročia predtým. Nestalo sa to počas renesancie, plnej pretrvávajúcich bojov medzi najmocnejšími rodmi Talianska a Európy; mohlo to byť storočie osvietenstva, ale vtedy medzi sebou bojovali jednotlivé oblasti. Istotne to nemohli byť ani posledné roky, kedy svetová vojna, namiesto toho, aby sa ľudia vďaka nej naučili vyhýbať podobným hrôzam, vštepovala im ešte väčšie, nebezpečnejšie šialenstvo. Toho sa najviac obával: videl, ako sa v Španielsku a Taliansku kult jediného vodcu, jediného muža vkrádal do myslí, aj keď bol ešte limitovaný vonkajšími aspektmi. V Nemecku sa, naopak, dostával k slovu ako nové a pravé náboženstvo, kde Hitler nebol najvyšším kňazom, ale priamo bohom. Odhalenie knihy by teraz malo za následok presne opačný cieľ, než pre aký ju napísali. Vyústilo by to do deštrukcie, nie stvorenia nových vecí. No koľko strážcov, koľko de Molovcov bude nasledovať po ňom? Giovanni, ktorý si len prednedávnom zmenil meno z Volpe na de Mola, bude pokračovať v tradícii, ale aj on sa raz pominie. Možno v novom tisícročí…

Tri zvony sa rozozvučali a oznamovali, že o štvrťhodinu sa začne popoludňajšia omša. Holub odletel a aj de Mola si pomyslel, že by bolo lepšie vzdialiť sa skôr, než sa Piazza del Duomo zaplní ľuďmi. Pozrel sa na hodinky, bolo trištvrte na päť. O piatej mal byť Giovanni už v hoteli, v Ríme. Bol šťastný, že tentoraz on našiel kupca, ktorý bol ochotný zaplatiť tisícpaťsto lír za latinsko-nemecký slovník, a to aj napriek tomu, že bol zo šestnásteho storočia. Giovanni bol tím ďalej, tým viac samostatný, a to bolo skutočne dobre, pretože už o pár rokov sa bude musieť vyrovnať s novou zodpovednosťou, oveľa väčšou, než je tá, čo súvisí s vedením obchodu so starými knihami.

* * *

Park vily Wolkonsky, nemeckej ambasády v Ríme, sa hemžil sivými uniformami príslušníkov wehrmachtu a čiernymi uniformami príslušníkov SS; tí v civile, ktorí chodili naokolo, boli členmi tajnej polície, gestapa. Giovanni Volpe spoznal vilu už zďaleka, zdobili ju desiatky veľkých červených vlajok s hákovými krížmi.

Pri bráne ukázal svoje dokumenty; policajt v čiernej uniforme s červenou páskou na paži si ho prezrel nadradeným pohľadom. Giovanni sa cítil dotknutý a bez strachu mu pozeral priamo do tváre. S dokladom vítaného hosťa sa vybral po príjazdovej ceste, ktorá viedla k monumentálnemu vchodu s baldachýnom a štyrmi stĺpmi z bieleho mramoru. Fasáda paláca sa týčila do výšky dvoch poschodí a Giovanni sa cítil ako barbar na návšteve u rímskeho vládcu. Hneď ako prekročil prah dverí, zamestnanec veľvyslanectva, evidentne upovedomený strážou pri vchode, ho odviedol na poschodie, kde ho usadil v priestrannej miestnosti zariadenej nábytkom v talianskom Štýle z konca sedemnásteho storočia. Práve obdivoval bielizník, keď vycítil prítomnosť osoby za sebou; otočil sa a uvidel rozmernú postavu veľvyslanca von Mackensena, ktorý sa k nemu blížil s usmiatou tvárou a natiahnutou rukou.

„Pán Volpe, aké potešenie! Mali ste dobrú cestu?“

„Vynikajúcu, pán veľvyslanec.“

„Výborne. Vidím, že obdivujete môj najnovší úlovok.“

„Áno, je skutočne nádherný.“

„Ako vidím, vyznáte sa, pán Volpe. Je to dielo vášho známeho stolára, Giuseppa Maggioliniho. Jedinečný kúsok, unikát, podpísaný samotným majstrom.“

„Gratulujem vám, pán veľvyslanec,“ povedal poslušne Volpe.

Ja, ja, ale teraz poďte so mnou, prosím, pôjdeme do mojej pracovne.“

Keď vstúpili do miestnosti, Giovanni stuhol, pretože pred veľkým oknom stál muž, ktorý ich očakával. Fajčil bez akéhokoľvek rešpektu, no len čo zbadal veľvyslanca, zrazil opätky, čo bolo znakom toho, že hoci je teraz v civile, kedysi bol v armáde.

„Pán Volpe, predstavujem vám pána Zugela. Odteraz bude naším partnerom. Nedajte sa pomýliť jeho vekom, v Berlíne si tohto mladíka veľmi vážia a veria mu. A ja tiež,“ dodal s úsmevom.

Zugel zahasil cigaretu a načiahol pravú ruku, ukryjúc ľavú za chrbát. Volpe vedel, že toto gesto znamenalo od čias zabitia Caesara jednou rukou ponuku lojality a v druhej schovaný nôž, a to v ňom vyvolalo okamžitú antipatiu. Navyše Zugel mal čierne napomádované vlasy sčesané dozadu spôsobom, aký on neznášal, ale ktorý bol teraz veľmi moderný.

„Môžem teda bez obáv hovoriť, pán veľvyslanec?“ spýtal sa Giovanni a zapálil si cigaretu.

„Samozrejme, priateľ môj,“ povedal veľvyslanec, posadil sa, oprel sa na zdobený gauč, a prekrížil ruky na svojom prominentnom bruchu.

„Pôjdem rovno k veci. Bohužiaľ, nemám ešte plnú dôveru môjho majstra. Ale viem, kde je kniha, alebo aspoň ako sa k nej dostať, pretože mám presné inštrukcie, čo robiť v prípade jeho smrti.“

Von Mackensen a Zugel si vymenili pohľad.

„Ale verím,“ pokračoval Volpe, „že to bude len otázka niekoľkých mesiacov. De Mola sa stále viac obáva vývoja politickej situácie v Taliansku a čoraz viac sa spolieha na mňa. Takisto aj židovská otázka…“

„De Mola je Žid?“ prerušil ho Zugel.

„Nie, je Talian, so vzdialenými francúzskymi koreňmi.“

„Škoda,“ povedal Zugel so smiechom.

„Problém je,“ vstal von Mackensen, „že už nemáme príliš veľa času. Vidíte, pán Volpe, sme tu, v Ríme, vo vašom krásnom Taliansku, a všetko tu sa zdá byť vďaka vášmu miernemu podnebiu akési miernejšie. Ale situácia v Berlíne je veľmi odlišná, tam nepoznajú slovo pokoj ani slovo čakanie. Niečo vám poviem. Náš ríšsky vodca SS Heinrich Himmler sa o vás osobne zaujíma. Vašou ponukou ste, ako to povedať, spravili niečo ako dieru do jeho srdca. Ako všetci veľkí vodcovia, aj on má mnoho cností, ale chýba mu tá, ktorá sa nazýva trpezlivosť. Odkedy vie o existencii tej knihy, stále si ju žiada, a žiadajú od nás, rozumiete?“

Giovanni Volpe bol nervózny, ale všemožne sa snažil, aby to nedal najavo. V tejto hre chcel hrať ako rovnocenný hráč, aj preto, lebo to bol jediný spôsob, ako sa v nej udržať.

„Mali by ste vedieť,“ pokračoval dôverným tónom veľvyslanec, „že pán Himmler je presvedčený, dokonca viac než náš fuhrer, ak sa to teda vôbec dá, o veľkom poslaní našej ríše. Je toho názoru, že tento pradávny cieľ ‚prorokovali‘ odjakživa, ale potrebuje aj iné znamenia, povedzme také, ktoré to neoddiskutovateľne dokážu. Určite vám neuniklo, že práve tohto roku bol Longinov meč, ktorým prebodli Krista, prevezený s veľkými poctami z Viedne do nášho Norimbergu. Možno neviete, že sme veľmi blízko k získaniu svätého grálu; vieme, že sa nachádza v Španielsku. To všetko sú veľmi dôležité znaky. Ba čo viac, povedal by som, že sú to nástroje, ktoré ríša musí vlastniť, aby splnila svoju historicky danú úlohu, svoje poslanie, svoj posledný cieľ! Takže už nemôžeme viac čakať na knihu, a to pre to, čo môže obsahovať: jej zverejnenie bude bombou, ktorá odstráni posledných odporcov toho, čo náš führer nazýva náboženstvom ríše. Hovorím, čo môže obsahovať, pretože tú vašu knihu ešte nikto nikdy nevidel. Ak to bude dobré pre ríšu, bude to dobré aj pre vás. Rozumiete mi, však, pán Volpe?“

Posledné slová vyriekol rozhodným a zlovestným tónom. Volpe s predstieraným pokojom zahasil cigaretu, hoci mu z nej zostávala ešte polovica.

„Takže by bolo žiaduce, aby de Mola zomrel čo najskôr, je tak?“

„Ja,“ povedal von Mackensen s úsmevom a roztiahol paže, „veľmi žiaduce.“

„Postarám sa o to,“ povedal chladne Volpe, „ale ja nie som vrah…“

„Nein, nein,“ prerušil ho Zugel a položil mu ruku okolo pliec.

V jeho podaní vyznievalo toto gesto všelijako, len nie kamarátsky.

Volpe sa zhnusene pozrel na Zugelovu ruku, pokrytú hnedočervenými škvrnami.

„Nein,“ pokračoval, „vy ste vzdelanec. O tieto nepodstatné záležitosti sa postaráme my. Vám len potom oznámime kedy a ako.“

„Ako, to ma nezaujíma, ale pamätajte, že ak smrť môjho majstra nebude vyzerať prirodzene, kniha zostane zatvorená na ďalších dvadsať rokov,“ povedal Volpe a vyslobodil sa z Zugelovho „priateľského“ objatia. „Chcem… chcem len, aby ste rešpektovali našu dohodu.“

„Buďte pokojný,“ povedal von Mackensen, „doktor Himmler nám už dal povolenie na platbu. Pravdupovediac, bol mierne prekvapený a nahnevaný, že ste chceli radšej doláre než naše marky, Amerika je preceňovaná. Ale všetko prebehne podľa dohody, hneď ako bude de Mola mŕtvy a vy nám odovzdáte knihu, vaše švajčiarske konto bude bohatšie o dvestotisíc dolárov. Len dúfam, že tá kniha naozaj stojí za to, pán Volpe, pretože ináč nedostanete ani cent“

„Je ich hodná, je ich hodná všetkých, a myslím si, že ešte aj oveľa viac.“

„A čo urobíte so všetkými tými peniazmi?“

„Ak vám to nebude prekážať, pôjdem priamo do Spojených štátov, preto som si pýtal doláre.“

„Veľmi dobre, pán Volpe, ste predsa slobodný človek, môžete ísť, kam len chcete. Ale nezabudnite, že ak doktor Himmler nebude spokojný, môžete si hoci aj zmeniť meno a výzor, my vás vypátrame. Aj v tej kapitalistickej zemí máme mnoho priateľov.“

„Kedy to zamýšľate uskutočniť?“

„To sa tak ponáhľate?“ povedal Zugel s dvojznačným úsmevom. „Nie, nie. Mne sa zdalo, že sa ponáhľate vy,“ povedal Volpe, pozerajúc mu rovno do očí.

„Čoskoro,“ povedal veľvyslanec a podal mu ruku, čím dal jasne najavo, že rozhovor sa skončil

Giovanni Volpe teda otvoril tašku, vybral knihu viazanú v červenej koži so zlatými rohmi a položil ju na stôl. Veľvyslanec zostal na moment zarazený, ale hneď nato si plesol dlaňou po čele a zasmial sa.

„Rodokmeň princa di Condé,“ povedal a pohladil knihu.

Potom vybral z písacieho stola obálku a podal mu ju. Giovanni si ju schoval do vnútorného vrecka kabáta.

„Nechcete si ich prepočítať?“ spýtal sa ho von Mackensen. „Tisícpäťsto lír predsa nie je málo.“

„Nie,“ povedal s vážnou tvárou Volpe, „verím vám.“

RÍM NEDEĽA 17. DECEMBRA 1486

Chlapčenský spevácky zbor Baziliky svätého Petra práve spieval úvod Miserere, keď vkročili gróf Mirandola a Girolamo Benivieni. Zamierili na pravú stranu druhej lode, pritom ich rúcha šušťali na dlažbe, dvíhajúc drobné obláčiky prachu. Od smrti pápeža Mikuláša V., ktorý umrel pred tridsiatimi rokmi, bola bazilika otvoreným staveniskom, a keďže práce stáli už desaťročia, zdalo sa, že to takto zostane ešte po mnohé roky.

Pápež triumfálne vošiel, ohlásený zvukom strieborných fanfár, a hneď zatým nasledovalo zborové aleluja. Bolo to natoľko pompézne, akoby jeho príchod oznamoval vzkriesenie samotného Krista. Jeho korpulentná postava, obklopená kardinálmi v purpurových odevoch, bola takto ešte viditeľnejšia, oblečená v bielom odeve prešívanom zlatom. Keď sa usadil na nosidlách a navliekol si červený plášť lemovaný hermelínom, urobil rukou gesto smerom ku skupine šľachticov, ktorí stáli obďaleč v očakávaní. Jeden po druhom sa priblížili, sklonili sa mu k nohám a pobozkali mu topánku. Bol to rituál starý tisícky rokov a zdôrazňoval podriadenosť pápežovej autorite.

„Čo sú?“ pošepkal Pico Girolamovi do ucha. „Magdalénky bozkávajúce nohu Krista, alebo senátori vzdávajúci hold vládcovi?“

„Neviem,“ zasmial sa Benivieni, „viem jedine to, že tá svätá topánka páchne tak, že by to odplašilo aj prasa.“

„Ty si ešte väčší heretik než ja a Savonarola dohromady. Inocent by bol schopný dať ťa vykastrovať aj za oveľa miernejšie slová než tie, čo si práve povedal.“

„Moje genitálie sú vo väčšom bezpečí než môj zadok. Momentálne sa viac bojím mečov v rukách jeho stráží…“

„Margherita! Konečne. Pozri, Girolamo, aká je prekrásna!“ Blízko nich, v protiľahlej lodi, stála žena, telo i hlavu držala vzpriamene a nehybne sledovala divadlo s bozkávaním topánky. Robila to skôr zo zvedavosti, a nie preto, že by bola pápežovi bezvýhradne oddaná. Mala na sebe damaskový plášť s vyšitými zlatými a modrými ľaliami, ktoré symbolizovali jej príslušnosť k rodine Mediciovcov. „Margherita?“ povedal neveriacky Benivieni. „Tu v Ríme?“

„Čo myslíš, prečo sem chodí každý týždeň na nedeľňajšiu omšu? Sú to naše schôdzky. Sľúbili sme si to.“

„To nie je možné! Tak ty na ňu ešte stále myslíš?“

„A vari môžem ináč?“

„Nestačilo ti to, čo sa stalo?“

„Nie, urobil by som to znova, pokojne aj tisíckrát.“

„To povedz tým, ktorí vinou vás dvoch prišli o život.“

Traja biskupi, ktorí boli prizvaní, aby celebrovali, vyhlásili „Ite misa est“, na čo im ľudia zborovo odpovedali „Deo gratias“, akiste ďakujúc Pánovi za to, že sa táto dlhočizná omša už skončila.

Margherita sa v tej chvíli obrátila a zazrela ho. Musela sa chytiť paže svojho manžela, tak prudko sa jej rozbúchalo srdce v hrudi. Ale rýchlo nadobudla stratenú rozvahu a urobila hlavou zopár pohybov, ktoré vyzerali ako nemá modlitba.

„Chce ma vidieť,“ povedal Pico, „a aj ja ju.“

„Si blázon,“ povedal mu Benivieni, „veď je tu jej manžel. A sme v Ríme. Riskuješ krk.“

„Nie, riskujem oveľa viac, ak sa k nej nepriblížim. Potom ti to vysvetlím.“

„Ale ako to spravíš? Kde sa stretnete?“

„Pozajtra, o štvrtej, v treťom najbližšom kostole pri Svätom Petrovi“

„Ale ako? Kedy ste sa dohodli?“

„Teraz. Hlavou kývla dvakrát, to sú dva dni; potom ňou pokrútila štyrikrát doľava, aby mi dala vedieť hodinu, a trikrát doprava, aby som vedel, že to má byť tretí najbližší kostol. Je to náš tajný jazyk.“

„Ste dvaja blázni.“

„To nie je všetko, priateľu. Margherita spojila ruky, akoby sa modlila, čo znamená, že jeden z nás dvoch je v nebezpečí, a ja len dúfam, že som to ja.“

„Ja nedúfam,“ povedal Benivieni takmer pre seba.

Giovanni ho vzal za ruku a spoločne sa vzdialili, prepletajúc sa davom. Vonku bolo trochu teplejšie ako medzi chladnými mramorovými múrmi baziliky.

„Pôjdeme ku mne domov,“ povedal mu, „dnes som šťastný a chcem ti ukázať jednu vec.“

Benivieni sa naňho usmial. Nikdy nedokázal odolávať entuziazmu svojho priateľa.

Pred zatvorenými dverami audienčnej sály zatarasili cestu kardinálovi Sansonimu prekrížené halapartne.

„Nechajte ma prejsť,“ povedal chrapľavým hlasom, ale stráže sa ani nepohli.

„Som kardinál kamerlengo!“ pokračoval čoraz menej presvedčivo. „Mám právo vstúpiť.“

Stráže ho i naďalej ignorovali a Sansoni si smutne sadol na lavičku. Krátko nato vyšla z dverí, za ktoré sa márne snažil preniknúť, mladá žena. Sansoni ju pozoroval so záujmom a žiadostivosťou: zdalo sa, že jej plné poprsie pod tým tesným damaskovým živôtikom praskne. Súdiac podľa strapatých vlasov voľne padajúcich na plecia a pier zvýraznených červeňou zrejme nešlo o vysokopostavenú Rimanku, hoci v týchto časoch nebolo jednoduché rozlíšiť, ktorá zo žien, čo navštevovali pápežov dvor, je prostitútka a ktorá barónka.

„Teraz už môžem vojsť?“ opýtal sa nahnevane stráží. Halapartne sa rozostúpili a Sansoni vošiel dnu s niekoľkými listinami pod pažou.

Inocent VIII. práve jedol decembrové hrozno, ktoré mu doviezli priamo z pozemkov jeho rodiny na Sicílii.

„Vaša excelencia, oddýchli ste si?“

Tón jeho hlasu však nebol natoľko servilný, ako by si bol v tejto chvíli prial.

„Nu me rumpe u belín, Sansoni, cossa ti veu?“

„Mám tu zoznam učencov vybraných na posúdenie Téz grófa Mirandolu.“

„Výborne! Daj, nech si ho prečítam.“

Inocent čítal jednotlivé mená, no pri jednom sa zastavil.

„Pedro García? Ach, toho ti určil Borgia.“

„On mi ho odporučil, vaša svätosť. Biskup z Barcelony je veľkým priateľom vašej svätosti.“

„Jeho španielska Eminencia nemá priateľov, má len ochrancov. Ochrancov alebo nepriateľov.“

„Povedzme teda, že monsignor García je jeho chránencom.“

„To už je lepšie, Sansoni. Nezabúdaj, ešte stále som pápežom, nie som mŕtvy. Zoznam je dobrý, priprav stretnutie. A povedz všetkým, že do februára chcem vyjadrenie.“

„Urobím to.“

„A teraz mi zavolaj grófa Mirandolu, chcem s ním hovoriť.“

„Pardon?“

„Dobre si rozumel, Sansoni. Až doteraz si ma uisťoval, že urobíš všetko, a teraz, keď ťa žiadam, aby si mi sem poslal Mirandolu, zrazu sa tváriš, že nerozumieš?“

„Ale prečo… vaša svätosť, jeho kniha bude podrobená posúdeniu kvôli heréze, kvôli zvolaniu konzília… nezdá sa mi potrebné hovoriť s ním.“

„Sansoni, ty sa nikdy nestaneš pápežom. Vieš prečo?“

Kamerlengo sa naňho ostýchavo pozrel. „Možno preto, že nemám toľké zásluhy v očiach nášho Pána?“

Inocent sa s chuťou rozosmial.

„Si ten najlepší služobník, a budeš schopný slúžiť aj ďalšiemu pápežovi. Jediný kamerlengo pre troch pápežov! Máš na to vlohy.

Ale pápež z teba nikdy nebude, pretože si strážiš hranicu medzi správnym a nesprávnym, dobrom a zlom, spravodlivým a nespravodlivým.

Pápež nie. Pápež sa musí pohybovať mimo týchto hraníc, dokonca ani nesmie vedieť, že existujú. A riadiť sa pravidlami, ktoré si v danej chvíli určí on sám. Pochopil si?“

„Nie, vaša svätosť, ale určite je to tak, ako hovoríte.“

„Výborne, Sansoni, a teraz už choď. Zajtra ráno chcem mať Mirandolu tu.“

„Nemusíš tam predsa ísť, som si istý, že je to pasca.“

Girolamo Benivieni sa nervózne prechádzal po krásnom tureckom koberci, na ktorom boli zobrazené osemramenné azúrové hviezdy na červenom podklade so štylizovaným stromom v nádobe.

„Ak zničíš tento koberec, môj hostiteľ ma vyhodí z domu. A potom budem mať fakt problém.“

Pápežská omša sa prednedávnom skončila, no nezdalo sa, že Giovanniho Pica by znepokojilo pozvanie do pápežského paláca, ktoré práve dostal.

„Kardinál de’Rossi bude mať oveľa väčšie problémy, keď ho obvinia z toho, že poskytol ubytovanie heretikovi!“

„Možno mi chce vzdať poctu.“

„Môže ťa obviniť z čohokoľvek, zo znásilnenia Margherity, od ktorej by si sa mal držať čo najďalej, z publikovania Téz a z ďalších neviem akých zločinov, ktoré si môže pokojne vymyslieť, ak bude chcieť.“

„Súhlasím, Girolamo. Budem sa snažiť brať to vážne, hod tvoje rozhorčenie, ktoré si veľmi vážim, ma núti smiať sa. Toto je pozvanie, ktoré nesmiem odmietnuť. Utiecť by znamenalo priznať sa k zločinom, ktoré som nikdy nespáchal. Okrem toho, hlásanie pravdy predsa nemôže byť hriech.“

„Ale je.“

Giovanni sa naňho pozrel. Girolamo nevydržal jeho pohľad a radšej si sadol.

„Chcem ti povedať jednu vec. Vieš, prečo je v tomto najkatolíckejšom dome toho najkatolíckejšieho kardinála tento koberec s osemramennými hviezdami?“ opýtal sa ho gróf s vážnou tvárou.

„Nie, ale som si istý, že mi to teraz povieš.“

„Pretože náš hostiteľ,“ odpovedal mu pošepky, „hoci patrí k prvým predstaveným cirkvi, je veľký ignorant. Páčil sa mu vzhľad toho koberca, ale nechápe jeho podstatu, ináč by si ho nikdy nepriniesol do domu, aj keby mu ho bol niekto daroval.“

„Vysvetli mi to, Giovanni, nerozumiem.“

„Osemramenná hviezda je oktogón, osemuholník, ktorý je prechodom od štvoruholníka ku kružnici. Reprezentuje vedu alebo princíp alchýmie, nazvi to ako chceš. Je to základ tajomstva Nicholasa Flamela, alchymistu. Toho, ktorého by každý kňaz, biskup alebo kardinál najradšej videl v plameňoch. Hviezda je víťazstvo vedy, tej prvej ženy, Evy, ktorá ju vzala zo stromu Dobra a Zla.“

„Ale to je dedičný hriech, Giovanni.“

„Uvažuj, priateľu. Keď si bol malý, trestal ťa niekedy tvoj preceptor za to, že čítaš alebo študuješ až príliš? Môže otec alebo matka trestať svojich potomkov za to, že sa im chcú podobať? Ako môže Boh nechcieť, aby jeho stvorenia boli ako on, ako môže byť proti vede? Stále tomu nerozumieš? Prečo sa toto všetko stalo? Prečo sme zišli z cesty svetla na cestu tmy?“

Girolamo bol čím ďalej, tým viac znepokojený, pretože čím viac chápal jasnú a prísnu Giovanniho logiku, tým viac sa obával o osud svojho priateľa.

„V tomto všetkom je vysvetlenie, a to vieš aj ty. Ak ťa presvedčím, že veda je hriech, podarí sa mi udržať ťa v ignorancii, a tak budem mať nad tebou vždy moc. Každého násilného, uzurpátorského, krutého, bojovného a jediného boha vytvoril človek na to, aby ospravedlňoval svoje činy. Dobre sa nad tým zamysli, každý boh odráža povahu človeka, a nie naopak. Preto existuje kresťanský Boh a Alah, Jahve a všetky ďalšie mená, ktoré vytvorili na ospravedlnenie vojen, vrážd, útlaku. Ale iskra jedinej bytosti nie je mŕtva. Pretrvala stáročia, v mnohých malých náznakoch, v mnohých písomnostiach, mnohých tradíciách, a aj tu, v tomto koberci.“

„Počkaj, prosím ťa, už sa mi z toho krúti hlava.“

„Dobre, vráťme sa teda ku kobercu a k ignorancii nášho hostiteľa. Ak by sme sa nachádzali v Španielsku, už len fakt, že vlastní takýto predmet, by ho hneď posunul do rúk Torquemadu.“

„Možno preháňaš.“

„Vôbec nie. Hovorím to kvôli hodnote koberca, ktorý by okamžite skonfiškovali spolu s ostatným jeho majetkom, a nie kvôli vážnosti údajnej herézy.“

Girolamo sa pousmial nad týmito slovami aj nad Giovanniho nezvyčajnou schopnosťou rozosmiať ho aj v tých najznepokojujúcejších chvíľach. Je to len hra slov, pomyslel si, je to presne tak: pre Giovanniho sa všetko zdá byť hrou, no on, rovnako ako Anacharsis, nie náhodou jeden zo siedmich mudrcov, i v takých chvíľach dokázal zostať jediným vážnym človekom na svete.

„Vysvetli mi teda, aké tajomstvo v sebe ukrýva ten koberec?“

„Žiadne. Priamo v strede nájdeme vysvetlenie všetkého. To, čo som ti hovoril už predtým. Je tam strom života v nádobe. Pozri, Girolamo. Ten strom, to je strom poznania, čo vlastne nie je nič iné než pradávny strom života, a nádoba, to je žena, matka, Božia Matka všetkého,“ Giovanni vzal svojho priateľa okolo pliec, no ten odvrátil pohľad. „Tento koberec je symbolom nevedomosti. Ruky, ktoré ho utkali, boli zručné, ale boli to ruky nevedomého. Boli to ruky mladej ženy alebo chlapca, tkali pod hviezdnou oblohou alebo v nejakej remeselníckej dielni už dlhé stáročia. Utkali starodávne poznanie, spoločné celému ľudstvu, ktoré ho spája.“

„Prečo je teda odtrhnutie jablka zo stromu poznania považované za dedičný hriech?“

„Už som ti to povedal, Girolamo. Ak by si sa podobal na svojho otca, klaňal by si sa jeho sluhovi, ktorý sa nazýva pápež, Otec, kňaz a podobne?“

„Samozrejme, že nie.“

„A on tebe?“

„Tiež nie, boli by sme si všetci rovní.“

Giovanni zvážnel.

„Sám si si odpovedal, Girolamo. Poznanie je skutočným darom, ale niekto pozamieňal slová. Ak by panovala rovnoprávnosť, nebola by tu moc, žiadna cirkev, žiadny pápež. S poznaním neprichádza dokonca ani hriech a korupcia. Prichádza len láska, Girolamo.“

FLORENCIA PONDELOK 19. SEPTEMBRA 1938

V rádiu práve vysielali priamy prenos z oslavy sviatku skvapalnenia krvi svätého Januára, ale Wilhelm Zugel ho nepočúval. Vlastne, teraz ho už mohol vypnúť. Dôstojník SS, muž, ktorému dôveroval generál Heydrich, veliteľ gestapa, ktorého tiež poverili vyriešením prípadu Mirandola, ho zapol pred hodinou a dal ho čo najhlasnejšie. Chcel si byť istý, že rádio prehluší krik dievčaťa, ktoré práve znásilnil a ktoré ležalo polonahé na posteli, s nohami a rukami ešte stále priviazanými o tyče.

Zugel miloval talianske prostitútky: boli také odlišné od tých nemeckých! Jeho krajanky boli až príliš profesionálne, príliš chladné na jeho vkus, súhlasili so všetkým, s akýmikoľvek zvrhlosťami, stačilo im, že dostanú zaplatené. Talianske nie, tie robili okoľky, krútili sa, útočili, plakali a kričali, a čím viac sa bránili, tým viac ho to vzrušovalo. Táto tu sa mu hneď zapáčila, pretože vyzerala ako dobré dievčatko, gazdinka. Skúšala kričať, keď ju priväzoval, ale hneď jej vopchal do úst šatku. Potom, zo strachu, že sa zadusí, a on tak príde o všetku zábavu, zaviazal jej šatku okolo úst. Krik velebiteľov San Gennara pred mikrofónmi talianskeho rádia Eiar bol viac než postačujúci na to, aby prekryl nárek tej ženy a plieskanie tvrdých úderov, ktoré dopadli na jej tvár, veľké prsia a stehná.

Zatiaľ čo sa obliekal, spokojný so svojím výkonom, Wilhelm Zugel myslel na „prácičku“, ktorú bude musieť vykonať o niekoľko dní. Zabíjanie sa mu nepáčilo až tak ako znásilňovanie žien, ale aj tak mu to poskytovalo určitú rozkoš, hlavne vtedy, ak mu vynieslo peknú kôpku peňazí, ocenenie od nadriadených a moc nad rovesníkmi. Zabíjanie nebolo pre všetkých, a on to dobre vedel: napĺňalo ho hrdosťou, keď ho považovali za užitočného a v istých prípadoch nenahraditeľného, a dávalo mu to ešte väčšiu silu. V tomto prípade musí odviesť prvotriednu prácu, vražda musí vyzerať ako prirodzená smrť, ináč bude mať ten malý idiot Volpe vážne problémy so získaním knihy.

Agent gestapa sa spokojne zahľadel na svoj odraz v zrkadle: dnes bola tretia ríša jeho spojencom, ale veľmi dobre vedel, že veci sa môžu zmeniť. No aj tak sa nebál o svoju budúcnosť. Každý vládca, nech by to bol ktokoľvek, bude chcieť jednu a tú istú vec: moc. Pokiaľ im bude dobre slúžiť a bude im poskytovať prostriedky na jej získanie a udržanie, nikdy nebude bez práce.

Obliekol si elegantný tvídový plášť podľa anglickej módy a utiahol si opasok. Z vrecka vytiahol hrebeň a bez pohľadu do zrkadla si sčesal čierne vlasy dozadu. Hnevalo ho, keď videl, ako mu rýchlo ubúdajú. Jeho lekár v Berlíne mu povedal, že za to môže tá prekliata psoriáza, ktorá mu škvrnami poznamenala aj ruky. Natiahol si teda tenučké hodvábne rukavice, ktoré si len prednedávnom kúpil v Ríme, a vyšiel zo špinavej izby v štvrti San Frediano, odkiaľ sa dali zahliadnuť záblesky rieky Arno. Pred odchodom ešte vytiahol z peňaženky stolírovú bankovku a strčil ju žene pred opuchnutú tvár. Mal chuť byť štedrý, aj preto, že dievča v tom prípade určite nebude mať námietky a neobráti sa na talianske úrady. Bolo by to trápne, keď má práve s pomocou talianskej polície vyriešiť prípad Mirandola.

OVRA mala sídlo neďaleko a Wilhelm sa rozhodol ísť pešo. Florencia bola teplejšia než Rím, no chýbal jej ten ľahký vánok, ktorý niekedy zmierňoval teplo. Ale Florencia bola malá, a to, čo bolo v hlavnom meste roztrúsené tu i tam, sa tu sústredilo do dvoch či troch blokov. Od Borgo San Iacopo sa vydal k Ponte Vecchio: dielne remeselníkov pretekali zlatom a on po celý čas bojoval s pokušením strhnúť náhrdelníky, ktoré tu viseli, akoby to boli vianočné ozdoby. No vedel, že ho pozorujú bdelé oči remeselníkov, dobre ukryté za vodopádmi šperkov.

„Židia,“ povedal tichým opovržlivým hlasom, zrýchliac krok, „o chvíľu dôjde aj na vás.“

Stretnutie bolo dohodnuté na dvanástu hodinu na oddelení polície pri Via delle Terme, v srdci toskánskeho mesta. Ako rýchlo kráčal na dohodnuté miesto, potľapkal sa po pravom vrecku kabáta, aby sa uistil, že tam má list. Podpísal ho Pasquale Adriani, mocný vrchný inšpektor štvrtého oddelenia OVRA, a bola to žiadosť, aby florentská polícia poskytla signorovi Wilhelmovi Zugelovi plnú podporu a spoluprácu. Toto „signor“ ho veľmi hnevalo, bol predsa príslušník armády, poručík SS, s týmto titulom mal právo, aby ho oslovovali inak než „signor“. Až sa Taliansko stane provinciou veľkého nemeckého impéria, veci sa zmenia, no nateraz sa musí obrniť trpezlivosťou.

Strážnik mu naznačil, aby sa usadil vo vstupnej hale, spolu s ostatnými ľuďmi, paničkami a mešťanmi. Mal ošumelú uniformu, s vyšúchanými lakťami, celú fľakatú; ako si takíto muži môžu získať rešpekt? Zugel čakal takmer štvrťhodinu, keď zrazu začul, ako niekto nahlas volá jeho meno. Rozzúrilo ho to. Títo Taliani nemajú ani poňatia o tom, čo je to súkromie? Pobral sa teda do kancelárie vicekomisára Balda Morettiho, tak to aspoň bolo napísané na ceduľke na dverách.

„Dobrý deň, signor Zugel,“ privítal ho vicekomisár bez toho, aby sa predstavil, „už ma upovedomili o vašom príchode. Povedzte mi, čo pre vás môžem urobiť.“

„Bude mi stačiť len jedna miestnosť,“ povedal Zugel, hľadiac naňho, „očakávam nejakých ľudí.“

„Áno, rozumiem,“ povedal vicekomisár, pevne mu hľadiac do očí, „viem, že sa majú dostaviť ďalší moji kolegovia.“

Pri poslednom slove, vyrieknutom s veľkým dešpektom, Zugel tak prudko vstal, až jeho stolička s rachotom spadla na zem.

„Títo kolegovia, ako ste ich nazvali, sú najspoľahlivejší členovia vašej polície a naši priatelia; majú dôveru gestapa a ja som jeho dôstojníkom.“

„Nerozčuľujte sa, signor Zugel,“ odpovedal pokojne vicekomisár, „veľmi dobre poznám priateľské vzťahy medzi našimi policajnými silami. Nič zlé som nepovedal a som tu na to, aby som s vami spolupracoval. Požiadali ste ma o miestnosť a aj ju dostanete.“

Neskôr sa ukázalo, že ide o miestnosť len o málo väčšiu než skriňa, so štyrmi stoličkami a vetchým stolíkom, a on, hlupák, mu za ňu ešte aj zaplatil.

O chvíľku prišli dvaja civili, najprv ho pozdravili fašistickým pozdravom, a potom mu vrúcne potriasli rukou. Jeden mal svetlú hrivu, ktorá mu do polovice zakrývala čelo, a sympatický úsmev; druhý, ten starší, vyzeral ako hnedý medveď s vyholenou hlavou a obrovskými chlpatými rukami.

„Ja som Zanna,“ povedal blondín, „a on je Morso. Nemôžeme vám povedať naše pravé mena. Ale sme vám plne k dispozícii. Herr Zugel!“

Zugel, konečne spokojný, im ukázal rozkaz kapitána OVRA, na základe ktorého mu mali byť k dispozícii.

„Žiadny problém, vy dávate rozkazy, my ich plníme. Herr Zugel!“ povedal Zanna s úsmevom a zopakoval fašistické salutovanie.

Títo Taliani sa mu páčili. Vysvetlil im, že podľa nových príkazov musia sledovať Giacoma de Molu, florentského knihovníka, robiť si poznámky o jeho zvykoch, a keby chcel opustiť Florenciu, ihneď mu to oznámiť. Nič viac im nevysvetľoval, a oni sa na nič nepýtali.

„Ak nemáte ďalšie rozkazy,“ povedal ten, čo si hovoril Zanna, očividne vyššie postavený z dvojice, „my pôjdeme. Podvečer máme ešte malú prednášku na univerzite.“

Zanna sa pousmial nad Zugelovým prekvapeným výrazom.

„Áno,“ pokračoval, „to značí, že musíme urobiť malú prednášku jednému profesorovi… istému Calogerovi, je to horúca hlava.“

„Aha, rozumiem,“ povedal Zugel s pochopením, „aj my sme svojho času mávali isté prednášky na univerzite, ale teraz to už nie je potrebné. Ale ešte počkajte, predtým než odídete, vám chcem predstaviť jedného človeka. Príde každú chvíľu.“

„Máme si pripraviť ďalšiu prednášku, Herr Zugel?“ zavtipkoval blondín.

„Nie, aspoň v tejto chvíli nie, ale človek nikdy nevie.“

O pár minút, práve keď dofajčil cigaretu, začuli klopanie, a vstúpil Giovanni Volpe. Na dvoch neznámych mužov uprel podozrievavý pohľad. Kývnutím hlavy pozdravil Zugela a vyčkával.

„Pán Volpe, ste dochvíľny. To si na vás cením. Dovoľte mi predstaviť vám týchto pánov: pán Zanna a pán Morso. Pomôžu nám uskutočniť našu operáciu.“

„Nevedel som, že do toho zapojíte aj ďalšie osoby. Odporučili mi, aby sa všetko odohralo v maximálnom utajení. Veľvyslanec osobne…“

„Halt!“ prerušil ho Zugel. -Teraz ste to vy, kto nebude v utajení, milý Volpe. Prvým pravidlom je nespomínať nijaké mená. Naši tu prítomní priatelia sú pre úspech nášho plánu nenahraditeľní. Ale sú dôveryhodní, sú to priatelia ríše a majú tú najlepšiu povesť.“ Volpe veľmi rýchlo pochopil, že sa nachádza v spoločnosti dvoch agentov OVRA, tajnej polície, o ktorej kolovali nespočetné fámy, ale v skutočnosti sa toho o nej vedelo len málo alebo možno aj nič. Aura tajuplnosti, ktorú ju obklopovala, spolu s jej názvom ju robili pravdepodobne hrozivejšou, než v skutočnosti bola. Hovorilo sa, že jej príslušníci sa dokážu infiltrovať kamkoľvek, a ich jediným cieľom je odhaliť ľudí podozrivých z antifašistických aktivít. Takisto sa hovorilo, že používa metódy španielskej inkvizície a kto skončí v jej rukách, len ťažko odtiaľ vyviazne živý. No pri pohľade na tých dvoch, ktorí vyzerali ako dvaja dedinskí chuligáni, si hovoril, že celá povesť OVRA je možno len divadielkom režimu ako mnoho iného. Volpe sa neponáhľal s odpoveďou.

„Ak je to tak.“ povedal, „je to v poriadku. Ale aj tak si myslím, že by sme mali hovoriť osamote, len vy a ja, bez iných osôb.“

„Dobre teda.“ povedal zmierlivo Zugel, „naši priatelia teraz aj tak musia ísť na univerzitu. Len som chcel, aby ste sa stretli, aby ste si dobre pozreli do tvárí. V týchto časoch je dobré poznať svojich nových priateľov a vedieť, že sa na nich môžete absolútne spoľahnúť. Už zajtra možno budete potrebovať ochranu, Herr Volpe, a títo dvaja džentlmeni sú pripravení poskytnúť vám ju, a ešte k tomu grátis.“ uzavrel so smiechom.

Volpe jasne pochopil hrozbu, ktorá nebola ani tak veľmi skrytá. Tento typ ochrany znamenal jediné: ak by spravil čokoľvek nesprávne, títo dvaja by ho zabili.

Zanna a Morso odišli, pozdraviac v štýle starých Rimanov, zatiaľ čo Volpe len kývol hlavou. Potom zostal sám s Zugelom, ktorý naňho bez slova uprene hľadel. Klasická technika gestapa, povedal si Volpe. Mal strach, pretože vedel, že to, čo sa chystá Zugel povedať, sa mu určite nebude páčiť.

RÍM PONDELOK 18. DECEMBRA 1486

Giovanni hľadel z okna súkromného salónika Inocenta VIII. do záhrad, o ktorých sa vedelo, že sa v nich pápež zvyčajne prechádza s pochybnou, no celkom určite príjemnou ženskou spoločnosťou.

V tento deň tam, naopak, prebiehal súboj medzi dvoma džentlmenmi, aspoň tak to vyzeralo. Krik a povzbudzovanie skupinky ozbrojených šľachticov sprevádzali zvonivé údery dvoch skrížených čepelí. Jeden z bojovníkov bol pravdepodobne Franceschetto, Inocentov obľúbený syn, súdiac podľa toho, že všetci fandili jemu a hlasno ho povzbudzovali. Zdalo sa, že on je z dvojice ten zdatnejší. Povrávalo sa, že jeho bravúrna technika šermu je rovnako preslávená ako jeho vášeň pre hru v karty, kde prehrával enormné sumy a dlhy potom vyrovnával štátnymi peniazmi.

„Gróf,“ povedal hlas za jeho chrbtom.

Giovanni nepredpokladal, že ho prijme samotný pápež, a ešte v takom neformálnom prostredí. Vystrúhal bezchybnú poklonu, pobozkal prsteň s Petrovým symbolom a so znakom rodiny Cybovcov a pritom dostal malý úder do zápästia. Giovanni sa usmial a to isté urobil aj pápež.

„Vaša svätosť.“

„Posaď sa, synu, a povedz mi všetko.“

„Ale, pane, to vy ste ma dali zavolať.“

„Chceš sa vyspovedať? Máš nejaký hriešok, od ktorého ťa môže očistiť len pápež?“

„Vyspovedal som sa práve včera, a napriek tomu, že som hriešnik, ubehlo len málo hodín na to, aby som stihol spáchať ďalšie hriechy.“

„To nikdy nevedno, aj v noci môže skrsnúť v hlave necudná myšlienka; a neverím, že by bolo málo dievčat, ktoré by s vami rady strávili noc na spoločnom lôžku, veď ste mladý, ba čo viac, bohatý a urodzený.“

„Nie, túto noc som spal hlbokým spánkom, vaša svätosť.“

„Dobre, dobre,“ povedal Inocent, „aj tak, ego te absolvo a peccatis tuis in nomine patris, filii et spiritus sancti,“ dodal na záver.

„Amen.“

„Teraz, keď sme už očistili tvoju dušu, môžeme sa porozprávať trochu slobodnejšie. Povedz mi, Giovanni, čo sa chystáš spraviť?“

„Žiť podľa najlepšieho svedomia, vaša svätosť.“

„Ach, ach, ach! Páčiš sa mi, Giovanni, a nechcem, aby sa ti niekedy prihodilo niečo nemilé.“

Tón jeho hlasu bol síce žartovný, ale jeho slová bodli grófa ako dýka. Giovanni sa v duchu pripravil na ďalšie útoky.

„Pod ochranou vašej svätosti sa mi predsa nikdy nemôže nič stať.“

„Áno, aj toto sa mi páči. Byť pod mojou ochranou je dôležitejšie, než požívať dosť vzdialenú podporu rodiny de’Medici.“

„Lorenzo ma len poctil svojím priateľstvom, vaša svätosť.“

„Výborne, výborne, ale teraz sa vráťme k nám. Čo to znamená, ten rozruch okolo publikovania tvojich Téz? Je pravdou, že ma chceš obrať o moje remeslo a zvolať konzílium, priamo tu, v Ríme? Veď nie si ani kardinál. Hoci, ak by si chcel… môžem ťa ním vymenovať. Nestálo by ťa to veľa a mohol by som ti dať aj nejaký malý titul. Ale o tomto,“ povedal, šúchajúc si nervózne ruky, „si pohovoríme neskôr. Vrav, Giovanni, akoby si bol na spovedi, ktorá ťa má nielen oslobodiť od všetkých tvojich hriechov, ale takisto ťa ochrániť pred tým, aby si nepáchal ďalšie.“

Giovanni zopäl ruky a sklonil hlavu. Túto drobnú pauzu využil na to, aby si usporiadal myšlienky. Pápež už vedel všetko, oveľa viac, než sa dalo predpokladať, ale čo bolo horšie, nedozvedel sa to od neho. Teraz musí byť veľmi obozretný. Stojí pred jedným z najmocnejších mužov na zemi a je hosťom v jeho dome. No na to, aby sa z hosťa stal väzeň, stačilo len mávnutie motýlích krídel. Ponúkol mu príležitosť a on ju musí využiť vo svoj prospech. Pritom nesmie zabudnúť na to, že Inocent je všetko možné, len nie hlupák.

„Moje Tézy,“ povedal čo najpokojnejšie, „sú plodom dlhých rokov štúdia a premýšľania, a ich jediným cieľom je odhaliť pravú podstatu pravdy a stvorenia, ku veľkej sláve stvorenia. A to, čo vaša svätosť nazýva konzíliom, bude len stretnutie rozličných teológov, ktorí chcú verejne, a nie zavretí vo svojich kabinetoch, diskutovať o tom, čo sa v Tézach hovorí. Tézy, vaša svätosť, môžu vyvolať antitézy, a vďaka nim, ak Boh dá, dôjdeme k syntéze.“

„Ako pekne vieš o tom rozprávať, Giovanni. Ale je pravda, že si pozval aj Hebrejov a mohamedánov?“

„Áno, vaša svätosť, pretože verím, že máme jediného, spoločného Stvoriteľa.“

„Chceš mi povedať, že ich presvedčíš, aby sa vzdali svojho náboženstva a obrátili sa k jedinej pravej viere, viere svätej katolíckej a apoštolskej rímskej cirkvi?“

Giovannimu neuniklo, že Inocentovi VIII. sa tonzúra jemne perlila kvapôčkami potu. Jedna kvapka mu stiekla na nos a pápež si ju rýchlym gestom zotrel, čo zanechalo na jeho rukaviciach zo zeleného saténu mokrú škvrnku.

„Moje Tézy sú inšpirované Stvoriteľom, a kto pozná dobro, pre toho je ľahké nasledovať ho, ako povedal Platón.“

„Tak je, Giovanni. Koľko výtlačkov si nechal spraviť a koľko z nich ešte máš?“

„Päťsto výtlačkov, a mám z nich ešte stovku, vaša svätosť.“

„Daj mi ich.“

„Ako, Excelencia?“

„Daj mi ich, Giovanni, mám mnohých chtivých čitateľov. Nechceš predsa obrať pápežových dobrých profesorov teológie o možnosť prečítať si tvoje Tézy?“

„Nie, Excelencia, ale musím ich priviezť do Florencie.“

„Dobre, urobíme to. A spravíme ešte jednu vec, Giovanni. Ty si mladý a plný života. Môžeš počkať. Ak budú tvoje Tézy ohodnotené pozitívne, dovolím ti zvolať to konzílium. Vlastne, zvoláme ho spoločne, a ja z teba urobím kardinála, ako som ti sľúbil. A s tvojou inteligenciou, ktovie, možno ťa jedného dňa zvolia za pápeža! Nechýbajú ti na to ani peniaze, ani podpora. Popremýšľaj nad tým, Giovanni, a teraz už choď. Úbohý pápež musí vykonať svoje každodenné modlitby.“Giovanni bez odpovede pokľakol, aby opäť pobozkal prsteň, ktorý ho popálil na perách. Či už bol nasiaknutý potom alebo hrozbami, na tom záležalo len pramálo. Znechutenie, hnev a bezmocnosť pohltili jeho dušu. Hneď, ako Inocent opustil izbu, sa Giovanni rozbehol preč. Pohltený svojimi myšlienkami rýchlo zbehol širokými schodmi, ktoré viedli ku kláštoru, keď tu pocítil na pleci dotyk mocnej ruky.

„Odíďte do Florencie, zajtra. Rím už nie je pre vás bezpečný. Prenajmite si vilu v oblasti Fiesole a čakajte.“

Giovanni sa prudko strhol a pozeral sa na muža, ktorý ho zastavil. Bol vysoký a mohutný, mal krátku bradu s bielo sfarbenými končekmi. Oblečený bol celý v čiernom, vrátane ponožiek, s drahým kabátcom vykladaným zlatom. Šľachtic, bezpochyby, hoci s mečom neveľkej kvality. Meč, na rozdiel od rapíru s jemne vypracovanou rukoväťou a ochranou na ruku, aký nosili najmä mladí džentlmeni, bol ťažký, a rovnako jednoduchý ako smrteľne nebezpečný. Mohli ste ním zaťať do hrany, plochy, železa i drôtu, a mohli ste ho držať aj v oboch rukách, no krížová rukoväť neposkytovala žiadnu ochranu a nedovoľovala urobiť akúkoľvek chybu.

„Možno ste si ma s niekým pomýlili,“ povedal pevným, no zároveň miernym hlasom.

„Nie, gróf di Mirandola. Viem, čo hovorím, a urobte, ako vám radím. Potom sa stretneme.“

Bradatý muž pustil jeho plece a rýchlo zišiel dolu schodmi, ani sa neotočil. Giovanni si inštinktívne masíroval plece, kde zostala mierna bolesť po zovretí tej mohutnej ruky, potom si pritiahol kabát a vyšiel bočnou bránou. Rýchlo prešiel popri starých domoch a úzkych uličkách, ktoré sa tiesnili vedľa baziliky ako kamenní žobráci. Ulice boli špinavé, odpad tu vyhadzovali rovno z okna, a Giovanni si musel prekliesniť cestu húfom prostitútok s pomaľovanými tvárami, niektoré boli ešte veľmi mladučké, ale toto bola najkratšia cesta domov. Ten muž mohol byť ktokoľvek, neznámy priateľ, špión samotného pápeža, ktorý ho chcel varovať. Giovanni vedel jedine to, že neodíde. Nasledujúci deň sa mal totiž stretnúť s Margheritou a túto schôdzku nemohol zmeškať, hoci aj za cenu vlastného života. A potom mal naplánované ešte ďalšie stretnutia, od ktorých závisel osud celého jeho plánu. Pomedzi blato, chlad, prostitútky, kupliarov, hnilobný zápach, hladné potkany, rozpadajúce sa chatrče a hluk vozov, krik, plač a smiech sa snažil uniknúť svojim myšlienkam, a v mysli sa vracal ku spomienke na udalosť, ktorá dala začiatok tomuto všetkému.

Niektoré pasáže z Biblie čítal v origináli, v aramejčine, ktorej preklad do latinčiny sa mu zdal vo viacerých bodoch nepresný, čo v ňom zasialo prvé semienko pochybností. Odvtedy sa už nezastavil. Prečítal babylonské, sumerské a akadské rukopisy, až po klinové písmo. A v podstate náhodou narazil na Enuma Elish, mezopotámsky epos o stvorení sveta.

Jeden z jeho sluhov ho získal od tureckého obchodníka, ktorý ho údajne priniesol z paláca v Akkade. Tam, tisíce rokov predtým, než bola napísaná Biblia, našiel jej pôvod. A pochopil niektoré veci.

Ale ešte bol ďaleko, a vždy, keď sa priblížil k podstate Stvorenia, vynárali sa pred ním nové a nové svety, ku ktorým musel nájsť správny kľúč. Vrátil sa k babylonským tajomstvám, k Mummu Tiamat, pramatke bohov, a k Nammu, prvotnej matke. Čítal aj o zaoceánskej civilizácii, na ktorej obdivoval už len jej samotnú existenciu, ale povesti o nej protirečili tým známym, akoby všetko od začiatku, od zrodenia, bolo spojené len s jedným jednotným princípom.

Toto všetko kontrastovalo nielen s kresťanským Bohom, ale aj s tým hebrejským, ktorý sa zrodil skôr, a s islamským, ktorý sa zrodil neskôr. Vrátil sa teda k Biblii, medzi zlomkami písma hľadal nejaké znamenie, archetyp, niečo, čo by spájalo staroveké legendy s koncepciou Boha. Možno práve láska by mohla byť tým kľúčom. Boh je dobrý a milosrdný, vo všetkých náboženstvách. Ale slovo tov, dobrý, s odkazom na Najvyššiu Bytosť použili len zriedka. Prečo? Oveľa častejšie sa vyskytovalo slovo rachum, milosrdný. A to je ten bod zjednotenia, osvietenie: rachum je réchem, maternica. Odlišná a základná črta Boha bola jeho ženská podstata. Boh bol Matka. Nie patriarchálny Boh, biblický Boh pretrvávajúci stáročia, Boh vojen, mužský Boh. Boh bol Matka, bola to Bohyňa. To bol prvok, čo zjednocoval staroveké legendy, všetky staroveké civilizácie, toto bola tá prvá a najprirodzenejšia forma každého náboženstva. Viera zrodená spolu s ľudstvom, kdekoľvek na svete.

Pochopil aj tie strašné dôvody, kvôli ktorým mala Stvoriteľka sveta, Matka, upadnúť do zabudnutia a byť nahradená príchodom Otca, tmy, vojny, trestov a večného zatratenia. Uvedomil si však, že niečo zostalo skryté v prachu. Na konci hľadania to našiel, utajené v najjednoduchšej modlitbe, v tej, ktorú ho učili už odmalička, bola schovaná v chudobnej a nespoznanej žene z Palestíny, v Márii. „Ave Maria, gratia plena, Dominus tecum, benedicta tu in mulieribus, et benedictus fructus ventris tui, Iesus. Sancta Maria, mater Dei, ora pro nobis peccatoribus, nunc et in hora mortis nostrae.“ Nie Matka Ježiša, ale Božia Matka, Matka Boha, Stvoriteľka. Takto to povedali na treťom ekumenickom koncile, na tom v Efeze. Tam, kde západná časť rímskeho impéria, odsúdená na zánik, získala posledné privilégium: ponechať v Ríme hlavné centrum cirkvi. To bol jediný spôsob, ako si aj naďalej udržať dávnu moc.

Teraz, po viac ako tisíc rokoch, bolo všetko pripravené na to, aby to znova darovali človeku, aby bol konečne oslobodený. On sám, aj Elia del Medigo a Abu Abdullah, kresťan, Hebrej a mohamedán, všetci spolu, v Ríme, ako to urobilo v Alexandrii sedemdesiatdva mudrcov, šesť za každý kmeň Izraela, boli pripravení otvoriť tieto stránky, posledných deväťdesiatdeväť Conclusioni.

Najprv deväťsto Téz, aby sa mysle otvorili konceptu jednotnosti Najvyššej Bytosti, potom tie ostatné. Jednu po druhej ich budú krok za krokom čítať v spoločnosti tých najvýznamnejších filozofov všetkých čias, šíriac tak poznanie a spolu s ním aj moc, a to bez rozdielu v národnosti, náboženstve či rase. Žene sa týmto opäť prizná rola, ktorá jej prináležala od úsvitu vekov. Neter-Uat, Božia cesta, Jediná Bytosť, ktorú spomínali texty pyramíd už tisíce rokov predtým, im umožní hovoriť jedným spoločným jazykom. Ale teraz, keď už bol k tomu tak blízko, cítil v sebe prítomnosť padlých anjelov, pripravených urobiť všetko, aby mu zabránili úspešne ukončiť jeho misiu.

MILÁNO STREDA 21. SEPTEMBRA 1938

„Elena, láska moja! Ako veľmi si mi chýbala!“

„Och, zlatúšik môj, aj ty mne, aj ty mne!“

Giovanni Volpe nikdy nepoznal lásku ženy, teda okrem tej, ktorú si kupoval za pár lír v Preste. Bola krásna, jeho Elena, dokonca krajšia než paničky, ktoré maľoval Boccasile pre časopis „Le Grandi Firme“. Potajme si ho kupoval a ukájal sa nad ním, vypĺňajúc tak svoje osamelé noci. Po príchode do Milána, po takmer šiestich hodinách vo vlaku, sa ponáhľal hneď za ňou. Keďže bolo teplo, bol celý spotený, ale zdalo sa, že Elene to neprekáža. Objala ho a pritúlila sa k nemu takým vzrušujúcim spôsobom, že okamžite vyvolal erekciu. Všimla si to, usmiala sa naňho a pritisla sa ešte bližšie. Giovanni sa jej chcel zmocniť hneď, tu na diváne, ale nemal na to odvahu. Ešte celkom presne nevedel, ako má s ňou zaobchádzať, ale časom sa to naučí.

Spoznal ju náhodou, v bare Del Moro vo Florencii, neďaleko knižnice, v deň San Ranieriho. Potil sa, ale vtedy to nebolo vinou tepla, a nervózne si obhrýzal nechty. Vyčítal si, že dal ten návrh nemeckému konzulovi, a teraz nevedel, ako z toho von. Vtom si všimol krásnu blondínku s peknou postavou, ale vôbec nečakal, že podíde k nemu a položí mu otázku:

„Prepáčte, ste z Florencie?“

Giovanni len prikývol, očarený jej pôvabom a tónom jej hlasu, a hneď zabudol na svoje starosti.

„Hľadám bylinkáreň Santa Maria Novella, neviete mi povedať, kde to je?“

Na to, aby mohol prehovoriť, mu stačilo len prehltnúť sliny, ale od nervozity vypil svoj čaj na dúšok a vysal naraz celý citrón. Kašľajúc sa postavil a Elena si sadla.

„Ďakujem, ale stačí, ak mi to len poviete, nemusíte tam so mnou ísť.“

Spomínal si, že vtedy čosi zamumlal, potom sa mu spomienky rozplynuli pred očami. Ale ona tu zostala a Giovanni v tej chvíli dostal strach, že stratí aj ju. ‚

„Elena Russo, teší ma. Viete, toto je prvýkrát, Čo som vo Florencii. Pracujem na prefektúre v Miláne a vzala som si pár dní dovolenku. A vy? Čo robíte vy? Teda okrem kašľania a podávania informácií dámam?“

Elena sa zasmiala a toto robila celé popoludnie. Usmievala sa dokonca aj vtedy, keď hovorila o svojich mŕtvych rodičoch či o svojich snoch. A koľko otázok mu dávala, pričom ani na okamih neodtrhla svoje veľké oči od neho, keď rozprával o svojom živote! Od toho dňa sa stretávali často, vďaka nej spoznal Giovanni lásku. Nie tú z kníh, nie tú z pera básnikov, filozofov či spisovateľov, ale tú skutočnú, tvorenú bozkami, spojením roztúžených tiel a absolútnym uvoľnením. Vďaka Elene sa druhýkrát narodil, tentoraz už bez nálepky siroty, nechcenej a odmietanej, ale s perspektívou naplneného života s ňou. Svojmu majstrovi de Molovi o nej nič nepovedal. Prečo ju chcel pred ním utajiť, to nevedel dokonca ani on sám. Možno preto, lebo mal strach, že sa uňho nestretne s pochopením, alebo možno preto, že prvýkrát vo svojom živote našiel niečo, čo je výlučne jeho, osobné. Niečo, čo získal vlastnými silami a patrilo to iba jemu.

„Porozprávaj svojej cicuške všetko,“ zaštebotala mu do ucha, usadila ho vedľa seba na diván a mierne si vyhrnula lem sukne, „povedz mi všetko, a ak budeš dobrý, tvoja cicuška ťa odmení…“

Giovanni si uvoľnil kravatu.

„Už je to všetko pripravené, láska moja, ale poviem ti, že mám strach. Ak by sa dal nájsť iný spôsob…“

„Aký?“ spýtala sa ho a stiahla si sukňu až po kolená. „Chceš de Molu poprosiť, aby ti láskavo tú knihu venoval? No vážne, som si istá, že by to urobil s veľkou radosťou!“

„Ale áno, ja viem, máš pravdu, lenže cítim sa… vinný. To on ma vytiahol zo sirotinca, on ma dal študovať a potom ma vzal k sebe, do knižnice.“

„No a čo ako? Zneužíva ťa. Urobil si z teba sluhu a do hlavy ti vtĺkol kopu blbostí. Aha, poslanie! Akoby ste práve vy dvaja museli zachrániť celý svet. Kniha, kniha! Akoby bol život napísaný v nejakej sprostej knihe!“

„Nehovor tak, prosím ťa.“

„A čo ja? Ja som nič? Dala som sa ti celá, dokonca som sa odmietla vydať za grófa! Grófa! To všetko som spravila pre teba, ja hlupaňa. Myslela som si, že ma ľúbiš, že chceš so mnou žlť, niekde preč, ďaleko od všetkých a od všetkého. A ty mi tu rozprávaš nejaké hlúposti o svedomí! Si obyčajný lotor, to si! Och, bože, aký nevďačník! Pozri, rozplakal si ma!“

Už ju videl plakať, a nemohol to vydržať. Prečo musí byť život taký komplikovaný? Giovanni sa v duchu preklínal, zatiaľ čo sa snažil upokojiť ju, no ona odmietala akékoľvek nežnosti. Možno by mal preklínať svoje svedomie. Bože, ako len závidel tým, ktorí dokázali kráčať po priamej línii a nikam sa neodkloniť, nech by ich to stálo čokoľvek! On nie, jemu sa to nikdy nepodarilo. Bol neustále plný myšlienok a pochybností. Aj keď sa už raz rozhodol a toto rozhodnutie nemohol vziať späť, niečo v ňom ho nútilo k novému kompromisu, k akejsi zlatej strednej ceste, ktorá by ospravedlnila jeho správanie, V dobrom i v zlom. Pozeral na Elenu, ktorá neprestajne vzlykala, a preklínal de Molu. Giovanni si veľmi dobre uvedomoval, že za to, kým je, vďačí svojmu majstrovi, ale možno to bolo práve v tom: stal sa niekým, kým vlastne ani nechcel byť. Chcel sa nechať voľne unášať vetrom, stratiť sa medzi miliónmi ľudí, ktorí si žili svoje anonymné životy, užívať si drobné výhody, ktoré by mu priniesol jeho intelekt a schopnosti, nič viac, A žiť v láske so svojou Elenou,

Prečo to de Mola nedokázal pochopiť? Prečo ho nenechal ísť svojou cestou, keď doštudoval na Sorbone, alebo možno aj skôr, hneď po tom, ako získal v jezuitskej škole v Livorne ten krásny diplom laude cum maxima? Stačilo by mu miesto na ministerstve alebo miesto knihovníka na nejakej univerzite. Ale nie, de Mola doňho vložil svoju dôveru, do jeho inteligencie a čistého srdca, čestného a úprimného, ale toto srdce i tak nebilo pre majstra a pre knihu. Giovanni nedokázal uniknúť, vzoprieť sa a svoju vzburu stále odkladal. Takto to pokračovalo, tváril sa, že je niekým, kým v skutočnosti nebol, ale iba preto, aby ulahodil de Molovi. A keď ho Giacomo deň za dňom oboznamoval so svojimi tajomstvami, keď si ho vybral, aby pokračoval v jeho misii, zistil, že už niet cesty späť.

„Vypadni!“ zakričala naňho Elena. „Vypadni a už sa nikdy nevracaj!“

„Nie, láska moja, nerob to! Všetko bude v poriadku. Požiadal som Zugela, vieš, toho Nemca, aby počkal ešte pár dní, či náhodou nenájdem iný spôsob, ako… veď vieš. Ale ak sa mi to nepodarí, prisahám ti na svoj život, že všetko prebehne tak, ako sme sa dohodli. Potom odídeme do Ameriky, ty a ja, bohatí a šťastní, a urobíme si kopu detí, ako si chcela.“

Elena potiahla nosom a potlačila vzlyk. Giovanni ju dlho hladil po plavých vlasoch, ktoré nosila zviazané modrou stuhou.

„No dobre, odpúšťam ti,“ povedala napokon, „ale už to nikdy viac nerob. A sprav to, čo ti hovorí ten Nemec, on sa podľa mňa v takých veciach vyzná, ináč…“

„Ináč?“

„Ináč si tvoja cicuška bude hľadať iného zlatúšika! Cítiš, ako túžobne ťa očakávala?“

Elena ho vzala za ruku a jemne ju voviedla pod svoju sukňu. Giovanni sa cítil ako v raji. Nech ide do čerta de Mola, Pico aj tá jeho kniha, už o pár dní sa to všetko skončí.

Vždy sa smiala, keď sa spolu milovali, a Giovanni sa z jej smiechu tešil. Potom sa však museli rozlúčiť, bolo už po piatej popoludní a on sa musel poponáhľať. Zámienkou pre jeho výlet za Elenou do Milána bolo dodanie dvoch diel do knižnice Mediolanum, knihy De architectura od Vitruvia, vzácneho vydania z piateho storočia, a knihy o poľovníctve z polovice šiesteho storočia od Cesara Solatia. Práve o love, aká zhoda náhod: áno, lov sa začal, a de Mola bol korisť. Nič a nikto nemohol oddeliť Giovanniho od jeho šťastia: Eleny, Ameriky a dvestotisíc dolárov.

MEDZIČASOM VO FLORENCII, V TEN ISTÝ DEŇ

V tom momente mal de Mola pocit, že ho niekto sleduje. Jeho zmysly, ktoré zdokonaľoval počas dlhých rokov štúdia, ho varovali. Zastal a začal sa ovievať novinami, pritom sa otočil, akoby hľadal ďalších ľudí, ktorí rovnako ako on nemôžu vydržať to strašné teplo. Zazrel ich. Stáli opretí o bicykel a pochutnávali si na zmrzline pri lavičke pred najstaršou florentskou lekárňou na námestí Santa Maria Novella. Usmial sa na nich, no oni sa odvrátili a jeho pohľad neopätovali. Musel sa uistiť, že sú tam kvôli nemu. S novinami pod pazuchou sa priblížil k týmto dvom mužom, a keď už bol dostatočne blízko pri nich, zastal, oprel sa o múrik blízko lekárne, akoby len hľadal chladivý tieň. Potom sa na nich pozrel, akoby im závidel zmrzlinu, ktorú lízali takým obscénnym spôsobom. Ak máš dojem, že ťa niekto sleduje, a nechceš dať najavo, že si si to všimol, neskrývaj sa, skús dokonca nadviazať rozhovor, ak sa dá, a sleduj ich reakcie. Budú ťa považovať buď za neuveriteľne naivného, alebo neuveriteľne prefíkaného: v oboch prípadoch budeš voči nim vo výhode.

Obaja okamžite zareagovali a venovali mu krátky pohľad; hneď nato odhodili dopoly zjedenú zmrzlinu a vysadli na bicykel. Ten veľký šliapal na pedále, zatiaľ čo ten blondín sedel na ráme bicykla. Giacomo si zapálil cigaretu: áno, naozaj tu boli kvôli nemu, a podľa toho, ako reagovali, asi nepatrili k príliš nebezpečným typom. Možno to boli len nováčikovia v OVRA, tajnej polícii, o ktorej všetci toľko rozprávali. Je teda možné, že sa niektoré z jeho mierne antifašistických výrokov dostali do ucha niektorého vodcu, možno to bolo akési slovko, ktoré uniklo niektorému z členov Accademia dei Georgofili.

Istotne to nebolo kvôli knihe. Možno jedného dňa dostane škaredý úder do hlavy, alebo ho v nejakom policajnom kumbále prinútia vypiť trocha ricínového oleja. Nič viac. Mal by urýchliť Giovanniho zaškoľovanie, aj keď to rozhodne v tejto chvíli predstavovalo riziko, to je oveľa dôležitejšie než nejaký tvrdší úder alebo bitka.

Aj Pico ich zažil, spomenul si, prv než bola jeho cesta poznania ukončená, a to kvôli žene. Ech, ženy, to bola chúlostivá téma, o ktorej bude musieť s Giovannim skôr či neskôr hovoriť.

RÍM UTOROK 19. DECEMBRA 1486

Zdalo sa, že Rím ho už nemá rád. V tú noc sa teplý juhovýchodný africký vietor zmenil na chladivý severák. Ľahký vánok čistil a vyjasňoval nebo, ale na druhej strane šľahal do tvárí a nôh tým, ktorí sa pred ním nestihli schovať, sfarbujúc kožu dočervena. Bolo včasné ráno a Giovanni Pico sa hanbil za to, že so zvedavosťou rátal, koľko ľudí zostalo nažive po tejto strašnej noci. V ich tvárach zbadal výraz údivu nad tým, že sú ešte medzi živými. Aby sa uchránil pred chladom, obliekol si dlhý odev tmavočervenej farby, obšitý kožušinou. Na hlave mu pevne sedela čiapka rovnakej farby a na rukách mal jemné semišové rukavice. Stále pevne držiac rukopis previazaný červenou stuhou, vytiahol z mešca plnú hrsť mincí, piastrov, grošov a bologninov. Rozdal ich všetkým, ktorí sa k nemu priblížili, až kým mu nezostala posledná minca, ktorú daruje kostolu.

Tlupa detí ho nasledovala takmer až ku schodom Sassie v Borgo di Santo Spirito. Nápis nad bránou hovoril, že túto budovu dal postaviť a venoval mestu Rím v roku 728 saský kráľ Ine z Wessexu. Keď abdikoval, chcel ukončiť svoj pozemský život vo Večnom meste. Schola Saxonum, tak sa volalo miesto, kde mohli saskí pútnici nájsť azyl a ochranu. Preto ho ľudia odjakživa nazývali la Sassia, hoci pre duchovných to bol Kostol Ducha Svätého.

Podľa jeho výpočtov to bol tretí najbližší kostol od Baziliky svätého Petra. Tam sa mal stretnúť s Margheritou. Vstúpil do skromnej budovy, ktorú starodávna a mocná rodina Roverovcov na žiadosť predchádzajúceho pápeža Sixta IV. pripojila k nemocnici Ducha Svätého. Záslužný čin, pomyslel si, hoci ani to nezlomilo odpor Rimanov, ktorí ho naďalej obviňovali zo zvrhlostí a po meste spievali: „Skapal Sixtus, už je tam, zlé mäso patrí psiskám!“

Automaticky vykonal vstupné rituály. Prežehnal sa svätenou vodou a vhodil mincu do masívnej železnej pokladničky vedľa krstiteľnice. Medzi modliacimi sa ženami hľadal Margheritu, potom sa v očakávaní posadil na lavicu, odkiaľ mal dobrý výhľad na celý vnútorný priestor. Zopár lúčov slnka sa predralo oknami dnu a osvetľovali pomaly stúpajúce obláčiky prachu, akoby chceli človeku pripomenúť jeho pôvod a aj jeho koniec: quia pulvis es et pulverem reverteris. Pretože prach si a v prach sa obrátiš.

Aha, Margherita. Nebola sama, rozprávala sa so ženou svojej úrovne; staršia žena, oblečená skromne, ju sledovala so sklonenou hlavou. Ona mala, naopak, šaty zo zeleného brokátu, prešívané zlatom, a dlhý plášť ozdobený kožušinou. Hlavu mala prekrytú kapucňou, ktorá jej mierne zakrývala pohľad, čo ju robilo ešte príťažlivejšou. Na krku jej spočíval náhrdelník z čierneho jantáru, skromný a zároveň dokonale vypracovaný, skrátka taký ako ona. Videl ju pokľaknúť a modliť sa, a keď opäť vstala, priblížil sa k nej. Slúžka, zachytiac pohľad svojej panej, odcupkala do blízkej spovednice; tam bude kňaza baviť dlhým rozprávaním o svojich hriechoch, až kým rozhovor prudko neukončí, keď jej ako vždy dá jej pani znamenie, aby sa vrátila späť k nej.

„Si stále krajšia, Margherita. Som šťastný, že ťa zasa vidím.“

„Aj ja, Giovanni. Chýbal si mi, každý deň, každú hodinu.“

Pri tej vete, povedanej pošepky v tichu kostola, sa Giovannimu takmer podlomili kolená. Takto musí znieť hlas anjelov, teda pokiaľ nejakí jestvujú. On, ktorý diktoval knihy niekoľkým pisárom naraz, zrazu nevedel nájsť tie správne slová, ktorými by jej odpovedal.

„Margherita, zaspávam s myšlienkou na teba, a keď sa prebúdzam, predstavujem si, že si po mojom boku. A každú noc tajne dúfam, že vstúpiš do môjho sna a urobíš ho ešte krajším.“

„Giovanni, na to teraz nemáme čas. Si v nebezpečenstve. Varoval ma jeden muž, prosil ma, aby som ťa presvedčila, že máš odísť z Ríma, keď už sa to nepodarilo jemu.“

„Bol vysoký, s čiernou bradou a bokombradami?“

„Áno, on. Poznáš ho?“

„Nie, ale včera ma oslovil pri východe z baziliky a povedal mi presne to isté, čo mi hovoríš ty teraz.“

„Ani ja neviem, kto to bol, ale ako dôkaz jeho dobrých úmyslov mi dal toto a povedal mi, aby som ti to dala, že to ťa presvedčí.“ Giovanni vzal z jej rúk jemne vyšívanú hodvábnu šatku so zlatou ľaliou naboku.

„Toto je bezpochyby od Lorenza de’Medici.“

„Pred niečím ťa varuje, Giovanni. Očividne vie toho oveľa viac než my.“

„Veď len včera ma prijal pápež, a zdalo sa mi, že ma chce iba varovať, dať mi čas na premyslenie.“

„Giovanni, mám strach. Sľúb mi, že odídeš. Dnes, najneskôr zajtra.“

„Práve teraz, keď som sa s tebou konečne stretol…“

„Moja láska ťa bude sprevádzať kamkoľvek, v tomto alebo v ďalšom živote. Ale radšej budem na teba túžobne myslieť, keď budeš síce ďaleko, ale hlavne živý, než plakať na tvojom hrobe.“

„Dobre, láska moja, odídem. Ale ešte predtým sa musím stretnúť s Eliom del Medigom a Abu Abdullahom. Sú na ceste do Ríma, kvôli mne. Vidíš tieto papiere? Je to jedna z troch kópií ďalších Téz, deväťdesiatich deviatich, ktoré som nepublikoval. Oni dvaja chcú urobiť kópie v ich jazyku, v jazyku Jahveho a v jazyku Alaha. Až ich svet spozná, nebudú viac existovať hranice, prenasledovanie, nebudú vojny v mene Boha, ktoré…“

Margherita mu jemne priložila ruku na ústa; gesto, ktoré neuniklo dominikánskemu novicovi, ktorý sa chytro prežehnal, vstal a rýchlo sa stratil za sakristiou.

„Ešte nie je ten správny čas, Giovanni…“

„Nikdy nebude správny čas, pokiaľ nenaberieme odvahu odhaliť svetu pravý pôvod nášho bytia, silu zrodenia, Margherita. Ty vieš, prečo mi veríš, ale chcem, aby si si to prečítala, aby si sa aj ty presvedčila o tom, čo ti našepkáva srdce. Tento zväzok je tvoj, ja ho nepotrebujem.“

V tom momente si Giovanni všimol, že v malom kostolíku už odrazu nie je až tak prázdno. No ešte nebol čas omše. Dve pážatá pokľakli priamo pred oltárom, akoby očakávali oltárnu sviatosť. Ďalší traja, podľa výzoru obchodníci alebo pútnici, sa usadili po ich ľavici. Giovanni sa otočil; slúžka už nebola v spovednici, aj ďalšie dve ženy, ktoré si všimol pri vstupe do kostola, zmizli. Obaja počuli, ako sa otvorila brána kostola a dnu vošli dvaja mnísi, ale ani jeden z nich neponoril ruku do svätenej vody, ani sa nepokrižoval.

„Kľakni si, Margherita,“ povedal Giovanni polohlasom, „a neobzeraj sa. Uvidíme sa budúcu nedeľu v Bazilike svätého Petra. Ak to nebude možné, stretneme sa podľa našej dohody. Nezabudni, moja drahá, budem stále pri tebe.“

Margherita poslúchla, no srdce jej tĺklo ako šialené. Giovanni sa bez pozdravu obrátil a pobral sa k východu. Mnísi mu šli naproti a zatarasili mu cestu; dve pážatá vstali a aj ďalší traja muži sa pohli jeho smerom.

Giovanni zvieral v ruke listy, aj keď by sa v tej chvíli cítil istejšie, keby v nej zvieral meč. Jeden z dvoch mníchov si sňal kapucňu a pozrel mu do tváre. Mal červený nos a ryšavú bradu.

„V mene jeho svätosti, pápeža Inocenta VIII., ste Giovanni Pico, gróf di Mirandola?“

‚Áno, som to ja,“ povedal pokojne Giovanni.

„Musíte ísť s nami, v mene Pána.“

Spoza stĺpa vyskočil tieň a svojím mohutným telom sa vrhol na dvoch mníchov, ktorí okamžite spadli na zem.

„Utekajte! A pamätajte na to, čo som vám povedal!“

Giovanni v ňom spoznal muža, ktorý ho zastavil pred dvoma dňami pri východe z baziliky. Poďakoval mu pohľadom a rozbehol sa k východu. Traja muži sa ho snažili dostihnúť, bežali stredom hlavnej lode, no cestu im zatarasilo smrtiace ostrie meča muža v čiernom. Jeden z nich nestihol tak rýchlo zastaviť a nabodol sa na hrot meča. Jasne bolo počuť prasknutie kosti, na ktorú narazila čepeľ, a jeho telo sa nehlučne zosunulo k zemi. Ďalší dvaja sa pridali k pážatám, ktoré bežali ďalej s nožmi vo vystretých rukách. Muž v čiernom uštedril prudký kopanec do hlavy mníchovi, ktorý sa pokúšal vstať, a druhému podrezal hrdlo. Margherita utekala do sakristie, no len čo vošla, pocítila na zápästí dobre známy dotyk niečej ruky.

„Ty!“ povedala a uprela naňho nenávistný pohľad.

„Áno, ja! Vedel som, že sa stretnete. Tentoraz je Boh na mojej strane, a ten bláznivý smilník neunikne svojmu osudu!“

Giuliano Mariotto de’Medici, jej zákonný manžel, sa pozeral na ňu plamenným pohľadom, no Margherita to statočne vydržala. Pevne zvieral jej zápästie.

„Čo tým chceš povedať?“ spýtala sa a nedala na sebe znať bolesť, ktorú jej spôsoboval.

„Upovedomil som Franceschetta, pápežovho syna. Stálo ma to päťsto dukátov, ale možno by to urobil aj z číreho potešenia. Predal ho svojmu otcovi, ten z toho bude mať oveľa viac.“

„Dúfam, že sa ti to stonásobne vráti! Giovanni ušiel.“

„Nie! Presvedč sa sama!“

Údery mečov a krik už utíchli a Giuliano násilím vytiahol Margheritu do hlavnej lode. Tu úsmev jej manžela razom zhasol. Mŕtve telá troch mužov sa topili v kaluži krvi, ktorá sa rozliala po mramorových hrobkách dvoch tu pochovaných rytierov. Ďalší štyria, prehnutí v páse, stonali nad svojimi ranami a uštedrenými údermi.

Giuliano nechal svoju ženu medzi mŕtvymi a márne hľadal telo svojho soka. Voľnou rukou prefackal jedného zo zranených.

„Kde je?!“ kričal.

„Pane,“ ozval sa mu za chrbtom ďalší, „zaútočil na nás… ako ozajstný démon. Nemohli sme spraviť vôbec nič…“

„Kde je gróf?!“ zakričal ešte hlasnejšie než predtým.

„Bohužiaľ, podarilo sa mu ujsť,“ odpovedal muž slabým hlasom.

Giuliano zaklial, vytiahol dýku a podrezal ňou tomu nešťastníkovi hrdlo. Muž sa márne snažil zastaviť rukami prúd krvi, ktorý sa mu odtiaľ rinul. Načahoval sa k Giulianovi, akoby si od neho chcel vziať späť život, o ktorý ho práve obral len kvôli tomu, aby si na niekom vybil zlosť. Potom skĺzol k zemi a odovzdal dušu Bohu, v mene ktorého sa snažil zajať grófa Mirandolu.

Giovanni bežal. Bolo nezvyčajné vidieť bežať džentlmena, ktorému výchova vštepila povinnosť kráčať dôstojným krokom s hrdo vztýčenou hlavou. Obchodníci na via dei Penitenzieri razom prerušili svoje zjednávania a s úžasom sledovali túto scénu. Možno je to hráč taroku, mysleli si, alebo nejaký podvodník či šľachtic, ktorý práve spáchal zvlášť závažný prečin. Keď prebehol okolo nich, dlho hľadeli za ním, očakávajúc, že ozbrojené stráže zatknú tohto muža priamo pred ich očami. Ale Giovanni bol už ďaleko a nemal v pätách nikoho. Spomalil, aby na seba nepútal toľko pozornosti, a zahol do uličiek Borgo dei Santo Spirito. Nízke domy z kameňov a tehál boli nalepené jeden na druhom, uličky medzi nimi boli akurát také široké, aby po nich prešli dvaja tučnejší muži vedľa seba. Niektoré boli spojené na úrovni prvého poschodia, s otvorom v strede, odkiaľ v noci vylievali nočníky. Pachu týchto uličiek sa vyrovnala azda len ich špina.

Blato a výkaly nútili Giovanniho kráčať opatrne popri múroch, chcel sa čo najviac vzdialiť od kostola, kde zanechal Margheritu. Nevedel celkom presne, kam ide, tieto uličky boli všetky takmer rovnaké. Smeroval ku slnkom zaliatemu priestranstvu. Odtiaľ uvidel v diaľke vežu Anjelského hradu, konečne aspoň jeden orientačný bod. Zastal pri úpätí mosta nad riekou Uber, aby si trochu oddýchol a utriedil myšlienky. Myslel na muža v čiernom, ktorý napadol falošných mníchov, alebo boli praví? Nebyť jeho, bol by teraz pravdepodobne v ich rukách, zviazaný a s kapucňou na hlave, skončil by vo väzení v Annone, alebo možno v tajných kobkách Anjelského hradu. Takže to Lorenzo de’Medici mu takto na diaľku pomohol? Možno je jediný, na koho sa môže skutočne spoľahnúť. Mal hneď poďakovať jeho vyslancovi, ale teraz už bolo neskoro. Cítil, že je v pasci, cítil sa ako líška obkolesená psami, Rím sa preňho stal nehostinným mestom, ale najhoršie bolo, že nevedel, kde sa uchýliť. Musel nájsť spôsob, ako sa dostať do Florencie, ale všetok jeho majetok zostal v dome kardinála de’Rossiho, jeho hostiteľa.

A ten dom už preňho nebol bezpečný. Potreboval nejaké peniaze a azyl, aspoň na tento deň, aby zorganizoval svoj útek z Ríma. Teraz, keď sa pápež stal jeho protivníkom, nepomohol by mu nikto z jeho priateľov spomedzi šľachticov a kardinálov, ani Borgia, ani Farnese, ani Rovere.

Eucharius! Možno ten by mu mohol pomôcť. Asi by ho nemohol ubytovať vo svojom dome, ale možno by ho mohol skontaktovať s niekým z hebrejskej komunity, kto nemá nič do činenia s pápežom. Možno by mu aj požičal nejaké peniaze, veď jeho meno bolo viac než dostatočnou zárukou. Pobral sa k la Guidea a odtiaľ stúpal k de’Cenci. Kráčal pomaly, snažil sa budiť čo najmenej pozornosti, v tom momente by rád vymenil svoj zámožný odev za akýkoľvek obyčajný ľanový plášť. Popri ňom prechádzali skupinky vojakov, ale žiadny si ho nevšímal, ani sa k nemu nepriblížil.

Dielňa židovského tlačiara bola otvorená a Giovanni urobil dva kroky dnu, rozhliadajúc sa okolo seba. Aj tu sa mohli nachádzať útočníci, ale nemal inú možnosť. Nakoniec vkročil sebaisto do haly, ani nezazvonil. Zdalo sa, že jeho prítomnosť si nikto nevšimol. V kúte dvaja pracovníci tlačili do vretenového lisu zväzok tvrdých papierov, ktoré tretí natieral farbou. V inej časti dielne akýsi mladík po jednom vkladal do sadzobného rámu jednotlivé znaky, ktoré mali vytvoriť stránku pripravenú na tlač. Všetka práca bola precízne zorganizovaná, ale po Euchariovi nebolo ani stopy. Giovanni sa teda pobral k tomu najmladšiemu, ktorého prácu mohol pokojne prerušiť bez toho, aby to ovplyvnilo tlač.

„Majster Eucharius ochorel. Nechodí sem dolu už niekoľko týždňov. My musíme chodiť za ním a pýtať sa ho, čo máme robiť. Ale ak s ním potrebujete hovoriť,“ povedal úslužne, „hneď mu to oznámim.“

„A čo mu je?“

„Lekár, ktorý ho navštívil, povedal, že je to pre čiernu žlč, ktorá mu spôsobila ťažkú formu melanchólie. Možno by mu pomohlo púšťanie žilou, ale to odmieta.“

„Zdá sa, že sa vyznáte v medicíne.“

„Nie, pane, len som tlačil Ars medicinalis od Claudia Galena. Počas práce som sa do toho diela začítal a zapáčilo sa mi.“

„Ako sa voláš, chlapče?“

„Israel Nathan, pane, a som tu len krátky čas.“

„To je pravda, ešte nikdy som ťa tu nevidel.“

„A ani tu dlho nezostanem, pane. Prišiel som z Nemecka a dúfal som, že tu, v Ríme, nájdem priaznivejšiu klímu pre nás Židov. Ale mýlil som sa. Možno odídem do Milána. Zdá sa, že tam k nám budú tolerantnejší.“

„Želám ti všetko dobré, a aby si kdekoľvek dokázal nájsť vlastný Izrael, kolísku Boha.“

„Aj ja vám, pane. Ako vidím, ste kresťan, ale poznáte aj Tóru. Ste láskavý. Nechcete, aby som povedal majstrovi Euchariovi, že ste prišli?“

„To nie je potrebné, ďakujem ti,“ odpovedal mu Giovanni, „poznám cestu. A Eucharius pozná mňa.“

Giovanni stúpal po strmých schodoch, ktoré viedli na prvé poschodie, kde sa nachádzal Euchariov byt Eucharius bol vysoký a chudý, smutný a trochu lakomý, a podľa Hippokrata boli práve toto znaky človeka, ktorý trpel čiernou žlčou a melanchóliou, ale Giovanni sa obával, že tentoraz je smutný pre niečo iné. Pohľad tlačiara mu to potvrdil.

„Zasa vy,“ povedal mu, akoby ignoroval ich dávne priateľstvo. „Koľko smoly mi ešte chcete priniesť? Chcete ma nechať uväzniť, mučiť, upáliť, hoci jedinou mojou vinou je len to, že som vytlačil knihu? Zničili ste mi život, vašou vinou umriem chudobný a nešťastný, a vy a pápež sa budete zajtra veseliť nad mojím hrobom. Choďte preč! Nechajte biedneho židovského tlačiara Eucharia na pokoji!“

Otrasený jeho slovami sa Giovanni k nemu priblížil a snažil sa zachytiť jeho pohľad. No Eucharius mu unikal, stále odvracal hlavu raz na jednu, potom na druhú stranu, akoby mal práve nejaký záchvat. Giovanni zovrel do svojich rúk kostnaté ruky tlačiara. Eucharius sa naňho konečne pozrel.

„Čo odo mňa chcete?“

„Verím, že to vieš, Eucharius.“

„Neviem nič, gróf, nič. Len to, že môj život už nestojí ani za deravý groš.“

„Ty vieš, Eucharius. Čítaš predsa všetky knihy, ktoré tlačíš, a vždy si nechávaš jeden zväzok pre seba, je tak?“

„Nerobím nič zlé,“ povedal muž a márne sa snažil vyslobodiť z grófovho pevného zovretia.

„Nie, na tom nie je nič zlé, ale ty si vytlačil Urucké denníky, poznáš Bibliu v origináli a dualizmus medzi Jehovom a Asherahom. V prekladoch poznáš aj utajené príbehy Axiéra a Cibele frigia. Mám pokračovať, Eucharius?“

„Vy… neviete, čo hovoríte.“

Hlas starca bol čoraz tichší a postupne sa z neho vytrácal akýkoľvek náznak zlosti.

„Vieme to obaja, ale nemusíš mať strach. Chápeš, až príliš dobre chápeš to, čo si si prečítal. Za nejaký čas budeme môcť obrátiť oči k nebu a uvidieť našu Matku, a možno to urobíme spolu.“

„Gróf, prosím vás! Už nič nehovorte. Každé vaše slovo je ako rana mečom.“

Jeho hlas bol teraz mimoriadne tichý.

„Odíďte, pane, a nechajte ma osamote, prosím vás. Nestojím o to, aby ste sa so mnou rozprávali. Po vašej poslednej návšteve som… mal som strach a znova som spáchal Judášov hriech.“

„Judáš bol statočný muž.“

„On? Ach, neviem, ale ja taký určite nie som. Teraz ma počúvajte. Nežiadam od vás ani len odpustenie. Ja už teraz zažívam peklo.“

Starec začal rozprávať a Giovanni bez slova počúval jeho spoveď.

„Dobre, že sa neospravedlňuješ. Pretože sa nemáš za čo ospravedlňovať. Na tvojom mieste by som spravil to isté.“

„Nie, vy nie,“ povedal rozhodne starec, „vy ste… iný. Vy nemáte strach!“

„Mám, mám obrovský strach, Eucharius. Mám strach o svoj život, mám strach, že sa mi nepodarí splniť moje poslanie, mám strach, že tma znovu vyhrá.“

Eucharius sa dal do plaču a rukami si zakryl tvár. Giovanni vstal.

„Povedzte mi, čo pre vás môžem spraviť? Žiadam vás o to! Možno môžem aspoň zmierniť to zlo, čo som napáchal.“

„Nie, Eucharius, ďakujem ti. Bude lepšie, ak do toho nebudeš zapletený viac, než už si. Podľa toho, ako sa zatiaľ veci vyvíjajú, sa obávam, že sa dostaneš do ešte vážnejších problémov, a nie mojou vinou. Sme na začiatku vojny, Eucharius. Ja by som sa jej najradšej vyhol. Ale neviem, či stihnem priniesť lúč svetla prv, než všetko pokryje tma. Pokračuj vo svojej práci, si v nej dobrý a budeš tu v bezpečí. Aha, a nechaj odísť toho mladíka, toho Israela Nathana, s ktorým som sa zoznámil. S takým menom a s jeho túžbou po poznaní tu v Ríme nie je v bezpečí.“

„Urobím to, pane, urobím to, pretože máte pravdu. Dovoľte mi dať vám aspoň týchto pár mincí. Dostal som tridsať denárov za svoju zradu, ale chcel by som ich nejakým spôsobom vrátiť v mene môjho brata Judáša.“

Giovanni ich prijal a nasypal si ich do mešca.

„Ďakujem ti, Eucharius. A nezabudni, že bez Judáša by Krista nikdy nepoznali ako Božieho syna,“ dodal s úsmevom.

„Ja… presne to som si pomyslel, keď som vás zradil, ale čo máte na mysli vy?“

„Inokedy, Eucharius… Dúfam, že môj čas ešte nenadišiel, dúfam. Idem. Shalom, Eucharius, a opatruj sa.“

„Súcit a pravda sa stretnú, spravodlivosť a mier sa pobozkajú… Shalom aj vám.“

„Žalm 85. Áno, Eucharius, zostaň verný sám sebe.“

Skôr než Giovanni odišiel z tlačiarovej dielne, poslal von mladého Israela a poprosil ho, aby sa dobre poobzeral, či tam neuvidí niekoho postávať alebo niečo nezvyčajné. Nikto tam nebol. Giovanni si natiahol kapucňu a vyšiel von. Párkrát sa bezdôvodne zvrtol, len aby sa uistil, či ho niekto nesleduje. Potom sa pobral k via dei Trionfi. Rozhodol sa, že opustí Rím čo najskôr, ako to bude možné. Ale vedel, že Franceschettove stráže už boli informované: útek z Kostola Ducha Svätého pravdepodobne ešte viac rozpútal hnev pápežovho syna.

No Franceschetto doslova zúril. Stratil štyroch mužov, pred vyberačom daní z Arezza vyzeral ako úplný babrák, a Medici sa teraz opovažuje pýtať od neho späť päťsto dukátov! Voľakedy by ho dokázal prinútiť, aby mu zaplatil dopredu, ale teraz musí bezpodmienečne nájsť grófa di Mirandolu, ide o jeho česť a dôstojnosť. Čo sa týka jeho vojakov, mali v tom jasno: päťdesiat dukátov ako prémia tomu, kto ho nájde, a päťdesiat kopancov do hlavy, ak by sa grófovi podarilo zasa ujsť.

„Lov“ sa teraz preniesol do domu kardinála de’Rossiho, hostiteľa grófa Mirandolu. Stráže sa rozbehli s mečmi v rukách nadol k prístavu. Prekvapili tam mnohých sluhov, dokonca aj básnika Girolama Benivieniho, ktorého okamžite zatkli. Ani nie tak preto, že bol Picovým známym, ako skôr preto, lebo ho pristihli in flagranti s jedným z pážat samotného kardinála, s mladíkom, ktorý nemal ešte ani pätnásť.

Veliteľ jednotky ihneď upovedomil Franceschetta Cyba. Vedel, že tento trestný čin, hoci inak bežný, bol práve v bule Summis Desiderantes zapísaný ako jeden z najzávažnejších, a on nechcel brať na seba žiadnu zodpovednosť, keď videl miesto, kde sa to stalo, a vedel, že vinník to nespravil po prvý raz. Ako svetské rameno cirkvi mal sám právomoc potrestať vinníkov a dokonca ich aj zabiť bez riadneho procesu, ak sa dopustili prečinu, ktorého bol práve svedkom. Tak to bolo napísané. Franceschetto dorazil na Piazza dei Fico, keď sa už začínalo stmievať. Jeho jazdci cválali vpred, nechávajúc za sebou hlúčiky zvedavcov.

Girolamo Benivieni padol k nohám pápežovho syna, prosiac o milosť. Keď vychádzal z paláca so spútanými rukami a obkolesený strážami, rozosmiaty dav doňho hádzal hrudy blata, ktoré mu pošpinili jeho biely kabát, ale to ho netrápilo. Mechanicky mumlajúc modlitby sa v myšlienkach zaoberal smutne známou Torre delia Nona, kam ho práve teraz viedli. Franceschetto bol spokojný: táto honba napokon možno nebola až taká márna.

FLORENCIA STREDA 5. OKTÓBRA 1938

Giovanni Volpe stál pred Wilhelmom Zugelom a vyzeral ako malý chlapec, ktorého zlý ujo pristihol pri krádeži marmelády. Dážď rytmicky bubnoval na špinavé okná hotela na via dell’Agnolo. Bolo to bezpečné miesto, jedno z tých, ktoré kontroloval režim, tu mali steny uši len pre tých, ktorí na to mali povolenie. Nemec, s pohľadom upreným von oknom, sa od neho odvrátil a naplnil izbu štipľavým pachom cigarety Mehari vyrobenej v talianskej Líbyi.

„Čas vypršal, Volpe,“ oslovenie signor či Herr sa medzičasom kamsi vytratilo. „Trpezlivosť ríše a takisto aj moja trpezlivosť vypršala. Vaše patetické pokusy získať knihu, ktoré ste urobili za posledné týždne, neviedli k ničomu. V mene nášho spoločného priateľa vám ponúkam ultimátum: buď budete s nami spolupracovať, a to podľa podmienok, na ktorých sme sa dohodli, alebo čoskoro nájdu vašu mŕtvolu plávať hore bruchom v Arne! Vyjadril som sa dostatočne jasne?“

Volpe prikývol. V uplynulých dňoch sa všemožnými spôsobmi snažil dostať ku knihe, no jeho majster vytrvalo odmietal požičať mu ju. Po prvýkrát voči nemu prejavil nedôveru. Giovanni nakoniec pochopil, že to sám nikdy nedokáže, a jeho Elena, jeho cicuška, naňho už nebude čakať.

„Teraz musíme konať rýchlo. Už sme stratili priveľa času. Preto budeme potrebovať vašu pomoc.“

„Povedal som vám predsa, že ja nie som…“

Zugel sa prudko zvrtol a vrazil mu facku.

„Vy nám nemáte čo diktovať. Chcel by som vám ukázať jednu vec, ktorá vám možno pomôže zbaviť sa tých smiešnych škrupúľ, toho vášho ‚svedomia‘. Otvorte tú skrinku, Volpe.“

„Čo je to?“

„Pokojne to otvorte, nevybuchne to.“

Giovanni vytiahol odtiaľ kompletnú dámsku bielizeň, podprsenku, nohavičky a podväzky.

„Čo mi tým chcete naznačiť?“ spýtal sa so strachom v hlase. „Och, netrápte sa, nechcem, aby ste si to obliekli. Nie ste môj typ. Len mi povedzte, či to spoznávate.“

Giovanni sa na to pozorne zahľadel, dotyk jemného hodvábu okamžite vyvolal v jeho mysli spomienku. Jeho strach sa zmenil na pocit nekonečnej hrôzy.

„Áno,“ povedal Zugel s ľahkým úsmevom, „je to Elenino. Nedali ste jej to náhodou vy?“

Volpe sa vrhol na Zugela, no Zugelov prudký úder päsťou do žalúdka ho zrazil k zemi.

„Od džentlmena by som teda nečakal takúto reakciu. Je to len malé varovanie, bez následkov, aspoň zatiaľ. Povedzme, že je to akási záruka, že sa všetko bude odohrávať podľa plánu.“

Volpe sedel na posteli s hlavou v rukách. Bolesť, čo cítil v žalúdku, bola zanedbateľná proti tej, ktorú práve cítil vo svojej duši. „Čo ste jej spravili?“

„Nič, aspoň zatiaľ nie. Ale do budúcna vám to neviem zaručiť. Je mladá, krásna, atraktívna, je to prvotriedny kus. Existujú miesta, kde by tieto jej prednosti vedeli náležite oceniť. Napríklad v Alexandrii, v Egypte, tam máme mnoho priateľov, a bohatí muži by iste ocenili spoločnosť krásnej bielej ženy s bujným poprsím a pevnými stehnami.“

„Dosť… prosím… povedzte mi, čo mám urobiť.“

Zugel otvoril tašku a vybral malú drevenú skrinku, ktorá ukrývala maličkú fľaštičku.

„Pozorne si ju obzrite, pretože od nej závisí váš a Elenin osud. Vyzerá to ako voda, ale je to jed. Volá sa tetrodotoxín. Je to objav jedného japonského vedca, nášho spojenca. Možno vám to bude pripadať smiešne, aleje to extrakt zo štvorzubca. Nie je to komické? To je tá ryba, ktorá sa nafúkne, ak sa cíti byť ohrozená. Takmer ako vy pred chvíľou.“

„A ďalej?“

„Stačí len jediná kvapka tohto jedu do pohára alebo na mäso či cestoviny, alebo aj na ovocie, a dielo je dokonané. Nemá absolútne žiadny zápach ani chuť, preto je dokonalý.“

„Aké má účinky?“

„Ach, vy ste ale zvedavý. Zomrie, priateľu, bude mať trochu kŕče, bude vracať, bude mať hnačku a potom mu to zablokuje srdce a pľúca. Je to rýchly a účinný jed, ale nie je bezbolestný. Od života nemôžete očakávať všetko naraz, nemyslíte?“

„Ale ako to mám vykonať? Ja neviem, či…“

„Volpe, nesmiete nás sklamať. Nesmiete. Ste na rázcestí. Jedna cesta vedie k Elene, k dvestotisíc dolárom a novému životu. Druhá ku smrti, ktorá môže byť veľmi, veľmi dlhá a bolestivá, skrátka nepríjemná.“

Giovanni Volpe mal pocit, akoby sa dusil.“A kedy… by som to mal urobiť?“

„Dnes? Zajtra? Jednoducho keď na to bude príležitosť, ale určite najneskôr do nedele.“

Volpe mu pozrel do tváre.

„To nevyjde! Musí to vyzerať ako náhoda. Dobre viete, že v prípade vraždy zostane kniha utajená najmenej na ďalších dvadsať rokov. Je to jedna z podmienok de Molu, a vy to viete.“

„Už máme pripravených troch lekárov, ktorí dosvedčia, že úbohý florentský knihovník dostal náhly záchvat., ako sa to volá, aha, áno, gastroenterite fulminante, ktorý viedol až k úmrtiu. Chudák, taký mladý. Nikto na to nebude môcť nič povedať, nemá príbuzných, ktorí by namietali, a bude rýchlo pochovaný na anglickom cintoríne.“

„Prečo práve tam?“

„Pretože tam nikto nikdy nechodí, samozrejme okrem niekoľkých Angličanov… Je to vynikajúce miesto na odpočinok. Je tam chládok, plno zelene, veľmi vhodné pre de Molu. Takže? Ste pripravený?“ Giovanni si predstavil Elenu, nahú, spútanú reťazami, v kruhu chlapov, ktorí si ju berú jeden po druhom, a potom vlastnú mŕtvolu plávajúcu na vlnách Ama, obhryzenú rybami Sklonil hlavu. A videl aj Giacoma de Molu s očami plnými hrôzy z blížiacej sa smrti.

„Áno, myslím, že áno,“ zašepkal

Vôbec nebol pripravený, ale vzal do ruky fľaštičku a vložil si ju do tašky.

„Ešte posledná vec, Volpe. Pozorne počúvajte, čo vám teraz poviem. Keď to urobíte, nevolajte nás. Nech už budete kdekoľvek, odíďte z miesta činu, sadnite si do Caffé del Moro a objednajte si citronádu. Počkajte polhodinu a potom sa vráťte tam, kde ste nechali de Molu. Až vtedy môžete upovedomiť políciu o jeho smrti. Potom sa objavíme my a vezmeme si knihu - dúfam, že má naozaj takú vysokú hodnotu. Dovtedy je nevyhnutné, aby ste sa nepokúšali skontaktovať so slečnou Elenou. Povedzme, že zatiaľ je naším cteným hosťom.“

Volpe si vzal svoj plášť a bez slova odišiel Už sa rozhodol Zugel dvakrát zabubnoval štyrmi údermi na stenu, snažiac sa vyklopkať sol-sol-sol-mi zo začiatku Beethovenovej známej Piatej symfónie. Presne po minúte začul búchanie na dvere v rovnakom rytme.“Poď, Elena, je otvorené.“

Elena Russo, s hlbokým výstrihom zvýrazňujúcim jej plné poprsie, vošla rozhodným krokom do izby. Zugel zapálil cigaretu a podal jej ju.

„Počula si všetko?“

„Všetko. Podľa mňa sa od strachu posral.“

„Iste.“

„Určite áno, ako ho poznám.“

„Aj ja tomu verím, myslím, že som ho zlomil, keď som mu ukázal tvoju bielizeň. Hoci musím povedať, že v rečnení som nikdy nevynikal.“ S týmito slovami ju usadil a pritiahol si ju k sebe.

„Neopováž sa…“

„Čo?“ povedal jej a zaboril prsty hlbšie do jej belostných stehien.

„Povedať mi, že mám mäkké stehná,“ povedala a so smiechom mu vyfúkla do tváre prúžok dymu. „Moje stehná sú pevné ako stehná Ondiny Valla. Ak by som ti nimi zovrela krk, mohol by si sa udusiť.“

„Tak to si hneď overím,“ povedal Zugel, vzal jej z rúk cigaretu a zahasil ju o rám postele.

Vtom Elena vytiahla z kabelky malú automatickú pištoľ a namierila ju naňho. Zugel zdvihol ruky a ona mu naznačila, aby sa vyzliekol. Keď už bol úplne nahý, majúc ho stále na muške, pozrela sa na jeho vztýčený penis, vyhrnula si sukňu a usmiala sa.

„Tak, teraz to môžeme skúsiť.“

Giovanni Volpe, ktorý zostal za dverami, všetko počul. Stál tam a počúval ich vzdychy, až kým mu úplne nezbeleli kĺby na zaťatých pästiach.

FLORENCIA, O DVE HODINY NESKÔR

Giovanni vošiel opitý do obchodu.

„Dobrý deň, Giacomo,“ povedal hlasom, ktorý vôbec neznel ako jeho vlastný.

De Mola sa naňho naľakané pozrel: ešte nikdy ho nevidel v takomto stave.

„Čo sa deje, Giovanni?“

„Nič,“ zamumlal a pobral sa k tabuli, kde boli zapísané všetky nové prírastky, akoby hľadal nejakú špeciálnu knihu.

„Chcel som sa pozrieť na to vydanie z fibrenskej tlačiarne, o slobodomurárskom procese.“

„Aha, zaujímavé. Nájdeš to dolu, pod S, nie pod M.“

Knihovník naňho hľadel ponad okuliare a prestal prechádzať rukou po striebristej väzbe diela Quinta Orazia Flacca vydanom v Londýne pred dvoma storočiami.

„Ty sa zaujímaš o slobodomurárstvo?“ pokračoval. „Odkedy? Nevedel som o tom.“

Giovanni, ktorý bol takmer namol, stratil rovnováhu a inštinktívne sa snažil zachytiť nejakého pevného bodu, no iba čo zhodil ďalšie knihy.

Giacomo mu priskočil na pomoc, ale Giovanni vystrel ruky pred seba - nechcel, aby sa ho v tejto chvíli niekto dotýkal.

„Nechaj ma tak!“

Giacomo šiel ku dverám a zamkol obchod. Posadil sa pred Giovanniho, ktorý sedel na zemi a s nohami naširoko roztiahnutými vyzeral ako pohodená bábka, ktorej niekto odstrihol motúziky.

„Čo sa stalo?“ spýtal sa ho.

Giovanni zdvihol hlavu, z úst mu vytiekol pramienok slín.

„Chceš, aby som ti povedal pravdu, alebo sa mám ďalej pretvarovať ako po celé tie roky?“

„Pravdu, Giovanni,“ povedal de Mola a pritom sa snažil odhadnúť, do akej miery je Giovanni opitý.

„Chcem tú knihu, teraz, hnedí“ zakričal.

„Chceš knihu? Akú knihu?“

„Tú!“ reval. „Tú tajnú! Tú, o ktorej neviem, kde je! Tú, ktorú chcú všetci!“

„Kto ju chce?“

„Psssst, nesmú nás počuť! Ak nás začujú, zabijú nás! A povedali, že zabijú aj Elenu.“

„Kto je Elena?“

„Moje dievča. Aha, ty si to nevedel, však? Áno, mám dievča, veľmi krásne, veľmi príťažlivé. Povedala mi, že ma ľúbi a že odíde so mnou. Ech, a ja somár som jej uveril. Pretože ja blázon verím všetkému!“

„Giovanni…“

„Nedotýkaj sa ma!“ skríkol. „Teraz ma dobre počúvaj. Buď mi dáš tú knihu, alebo ťa zabijú. Prosím ťa,“ Giovanni začal fňukať, „daj mi knihu, oni si ju aj tak vezmú. Daj mi ju. Nenúť ma, aby som…“

„K čomu ťa nemám nútiť?“ spýtal sa de Mola zdanlivo pokojne.

Giovanni mu ukázal, aby prišiel bližšie. Priložil si prst na ústa, akoby mu chcel naznačiť, aby bol ticho.

„Zabiť ťa… týmto.“

Z tašky vytiahol drevenú škatuľku, v ktorej ležala fľaštička s jedom, a ukázal mu ju.

„Stačí len kvapka… je to tentradoxín… é, trodoxín… skrátka je to jed zo štvorzubca. Bude ti trochu zle, ale keď už budeš mŕtvy, budeš sa cítiť fajn!“

Giovanni sa rozosmial opitým smiechom. Giacomo de Mola vedel, že démoni sú opäť pri sile, že temnota znova tká svoje odveké siete. No nikdy si nemyslel, že sa dostanú tak blízko k nemu, a predovšetkým ku knihe.

Vstal a pobral sa k telefónu. Od spojovateľky si vyžiadal medzinárodné číslo: aj keby mu niekto odpočúval telefón, bolo to jedno. To číslo bolo číslo na ústredňu, a odtiaľ pôjde telefonát do inej časti sveta. Hneď ako ho spoja, povie tie prekliate slová. Celý život dúfal, že ich nikdy nebude musieť vysloviť. Spojili ho, a o malú chvíľu počul, ako telefón na druhej strane vyzváňa. Niekto zdvihol slúchadlo a on povedal len dve slová.

„Omega horí,“ a zložil.

Teraz už aj niekto ďalší vedel, že kniha je v ohrození, ale iba on, jedine on mohol urobiť niečo pre to, aby bola i naďalej v bezpečí. Pristúpil teda k Giovannimu, ktorý bol momentálne takmer v bezvedomí. S námahou ho zodvihol a posadil na pohovku, ktorá bola určená pre hostí, na čítanie kníh. Vzal pol pohára vody, vysypal doň biely prášok a priložil ho k Giovanniho perám.

„Chceš ma otráviť, Giacomo?“ zamumlal Giovanni a usmial sa pritom ako totálny hlupák.

„Nie, ale pomôže ti to zaspať a zabudnúť na starosti, aspoň na túto noc. Zajtrajšie ráno bude poriadne tvrdé. Zajtra ráno,“ povedal si pre seba, „to bude oveľa ťažšie pre všetkých.“

RÍM UTOROK 19. DECEMBRA 1486

Inocent VIII. si už zobliekol červený plášť a na svoju bustu položil čiapku z červeného hodvábu. Táto čiapka, ozdobená soboľou kožušinou, nielen demonštrovala jeho postavenie, no udržiavala mu v teple holú hlavu, porastenú len pásikom prešedivených vlasov. Sluha mu práve navliekal košeľu z toho najjemnejšieho ľanu, obšívanú po okrajoch čipkou vyrobenou Špeciálne v Janove, keď z paláca prišiel biskup, ktorý mal povolenie vstúpiť do pápežových komnát v ktorúkoľvek dennú či nočnú hodinu.

„Vaša svätosť, váš syn Franceschetto s vami potrebuje súrne hovoriť,“ povedal rozrušeným hlasom.

Inocent, ktorý stál so zdvihnutými rukami, aby mu sluha mohol navliecť košeľu, ich prudko spustil. Jemná košeľa sa roztrhla vo výške pazúch a pápež sa rozkričal raz na sluhu, raz na biskupa.

„Belán, figgeu! Poscito piggiá u canchero! Pápež nikdy nemôže mať pokoj! Povedz mu, aby na mňa počkal v izbe. A ty zaplatíš tieto roztrhané šaty zo svojho platu!“

Franceschetto zúril od hnevu: stále nemal žiadnu správu o grófovi di Mirandola. Nemalo by byť ťažké vystopovať ho. V jeho nápadnom drahom oblečení a s hustou hrivou plavých vlasov sa nedal tak ľahko prehliadnuť. Toto zlyhanie sa mu nepáčilo, ale tušil, že má v rukách niečo oveľa cennejšie, za čo by mohol od svojho otca dostať peknú kôpku peňazí. Ináč by nemohol vrátiť päťsto dukátov, ktoré dostal od toho paroháča Giuliana de’Medici. S trochou šťastia to možno nebude celkom stratený deň.

„Cossa ti veu, figgé?“

„Otče, prosím, nehovorte po janovsky. Nerozumiem tomu a tú reč vôbec nemám rád.“

„Nerozumieš un belín. Čo chceš? Čo je také súrne?“

„Chcem vám oznámiť, že som nariadil zatknúť grófa di Mirandolu.“

„Čože?“ Inocentova tvár razom sčervenala. „Ako si si to mohol dovoliť? Také niečo môžem prikázať iba ja! A na základe akého obvinenia?“

„Na základe sťažnosti podvádzaného manžela, šľachtica.“

Giuliano Mariotto bol iba veľmi vzdialeným príbuzným Mediciovcov vo Florencii, hoci sa chvastal tým, že je Lorenzovým bratrancom. Z urodzenosti, predovšetkým pri porovnaní s dávnym rodom Mirandolovcov, mal veľmi málo. No nakoniec, päťsto dukátov dokáže spraviť urodzeného pána aj z hrnčiara.

Pápeža to očividne zaujalo, vždy ho bavili takéto pletky.

„Povedz mi všetko, dopodrobna.“

Franceschetto mu to teda porozprával. De’Medici nahlásil, že mu gróf Mirandola pred pár mesiacmi odlákal ženu, a odvtedy s ňou spáva. Na podporu svojho tvrdenia doložil aj svedectvá niekoľkých ďalších urodzených pánov (pravdupovediac, boli to len muži, Čo poslúchali jeho príkazy, ale to bolo za týchto okolností vedľajšie), a takisto aj priznanie svojej vlastnej ženy, ktorá mnohokrát učinila pokánie a bola pripravená priznať, že ju opantal démon a nútil ju podvoliť sa jej milencovi. Franceschetto dobre vedel, že aj toto bola kolosálna lož: pravdivý príbeh nevernej lásky pani Margherity už obletel celé Taliansko, ale tvárou v tvár kôpke dukátov sa Franceschetto rád tváril, že verí tej verzii príbehu, ktorú mu predostrel podvedený manžel.

„Otče, tu nie je v stávke len česť podvedeného džentlmena. Okamžite som podnikol potrebné kroky vo vašom mene. Chcel som zabrániť tomu, aby sa arezzský šľachtic obrátil na inkvizíciu a jej svetskú odnož. Viem, ako veľmi vám prípad Mirandola leží na srdci.“

Inocent sa pohol smerom k polstrovanému stolcu, na ktorom si niekedy večer čítaval. Sadol si naň, rukou prechádzal po tvárach anjelov vytesaných na pozlátených opierkach a rytmicky pohyboval nohami. Jeho syn dostal do vienka výnimočnú schopnosť klamať, ale robil to natoľko dobre, že stálo za to veriť mu. Franceschettova nerozvážnosť by mu možno mohla poslúžiť. Inocent sa k Mirandolovi zachoval dobre, ohľaduplne, no zároveň ako k väzňovi, pri ktorom si bol istý, že jeho zločiny vyjdú najavo. Správal sa k nemu, akoby bol jeho priateľ, a to bolo pre grófa najhoršie: nie je nič horšie, než keď s vami váš budúci kat zaobchádza ako v rukavičkách, pretože každú chvíľu očakávate, kedy zmení tvár a metódy. Očakávanie potešenia prináša rovnakú radosť ako potešenie samotné, a takisto platí, že niet horšieho trestu ako očakávanie trestu samotného. Ale bolo tu ešte čosi, cítil to, videl to vo výraze synovej tváre.

„Áno,“ povedal. „Rozumiem. Urobil si dobre. Ak existuje nejaké podozrenie na spolčenie sa s diablom, je nevyhnutné konať okamžite. A vzhľadom na postavenie grófa je lepšie, ak sa o to postará pápež, a nie inkvizícia.“

Teraz mu musel Franceschetto povedať tú menej príjemnú časť. Sklonil hlavu a jednu ruku si priložil na hruď.

„Ďakujem, otče. Bohužiaľ, gróf nám unikol, ale pevne verím, že ho do dnešného večera chytíme.“

Inocent prudko vyskočil na nohy.

„Unikol?! Ako?! Akých ufňukancov, aké nemehlá si to poslal, aby ho zatkli?“

Franceschetto nervózne pošúchal rukoväť svojho meča a snažil sa zachovať pokoj.

„Mojich najlepších mužov, otče. Ale vnútri v Kostole Ducha Svätého, kde sme nastražili pascu, bol schovaný nejaký muž, beštia, vrah bez škrupúľ, ktorý mu umožnil ujsť a zabil troch mojich mužov. Možno štyroch.“

„Tak ty ma rušíš len preto, aby si ma informoval o tvojich hlúpych nezdaroch?“

„Nie, otče,“ odpovedal Franceschetto a výraz jeho tváre balansoval medzi urazenosťou a radosťou. „Faktom je, že zatiaľ čo sme po ňom pátrali, našli sme jeho priateľa, básnika Benivieniho, ktorý si práve užíval s jedným mladíkom…“

„Ale nie! Naozaj? Už mi povedali, že je to veľmi rozšírený zvyk aj medzi našimi ctihodnými kňazmi,“ usmial sa pápež, „hoci ja sám som nikdy nepochopil, čo z toho majú. Ako je možné uprednostňovať chlapca pred sladkou nahnevanosťou ženy a jej teplou dierkou?“

„To neviem ani ja, otče,“ Franceschetto pootvoril ústa v nepatrnom úsmeve. „Ale toto nie je to najpozoruhodnejšie…“

.Nuž, hovor. Na čo čakáš?“

„Viem, ako veľmi sa zaujímate o grófove diela a o jeho Tézy…“

„Áno,“ zahundral Inocent „Chce nahradiť pápeža… mňa!“

„Dobre, nenašiel som len mnoho výtlačkov jeho deväťsto Téz, ktoré vyrobil ten židovský tlačiar, ale aj…“

„Prestaň sa hlúpo usmievať a povedz mi, čo si našiel, ty sukin syn, pri všetkej úcte k tvojej úbohej matke!“ penil Inocent

„Dva rukopisy, otče, ktoré som vám priniesol. Myslím, že majú oveľa väčšiu hodnotu než samotný gróf. Tu sú, sú vaše.“

Inocent vzal z rúk svojho syna obálku s niekoľkými desiatkami stránok. Pozrel sa na prednú stranu, kde si prečítal červeným rukopisom napísaný a niekoľkokrát prepísaný text:

Ultíme Conclusiones sive Theses Arcanae IC

„Čo to je?“

„Ak moji preceptori, ktorých ste vyberali vy sám, nie sú úplní somári, malo by to znamenať ‚Posledných deväťdesiatdeväť téz alebo Tajné tézy‘.“

„Aj ja predsa ovládam latinčinu! Chcel som vedieť, čo sú to tie tajné tézy!“ zakričal Inocent a silno tresol päsťou do operadla.

Franceschetto vedel, kedy sa má obávať hnevu svojho otca, a toto bol jeden z tých momentov. Kajúcne vzdychol, tak ako to robil, keď bol malým dieťaťom, a so sklonenou hlavou si pritisol ruky na ústa.

„Vlastne som si myslel, otče, že to budete vedieť vy. Našli sa v tajnej schránke vo vnútri jedného písacieho stola. A myslel som si, že ich pravdepodobne hľadáte… a že budú mať pre vás veľkú cenu.“

Ani som nevedel o ich existencii. Predpokladám, že si si ich už prečítal, však?“

„Nie, otče,“ uistil ho. „Prečítal som si len nadpis, a ako som ich dostal, tak som vám ich odovzdal.“

„Ukáž mi to… Čo je toto za hlúpy žart?! Stránky sú zlepené! Čo si s tým spravil?“

„Nič, otče… Prisahám na Pannu Máriu, že som ich dostal takto.“ Inocent sa snažil rozlepiť stránky, ale zdalo sa, že sú dokonale spojené. Skúsil medzi ne vložiť čepeľ dýky a potom aj tenký necht svojho malíčka, ale nepomáhalo to.

„Koľko kópií si vravel, že tam bolo?“

„Dve, otče. Tá, čo máte práve v rukách, a ešte jedna, ale… aj tá sa zdala byť zlepená.“

„Nechaj to, nedotýkaj sa ich svojimi špinavými paprčami!“ skríkol naňho pápež a začal si pre seba mrmlať. „Tajné tézy: ďalšia novinka z pera toho démonom posadnutého blázna… Bodaj by si ho Pánboh vzal čo najskôr k sebe! A zalepené takýmto spôsobom… aby ich nikto nemohol otvoriť.“

„Otče, možno by ste mohli dať zavolať mnícha Lorenza, alchymistu.“

Inocent VIII. sa rozhliadol okolo seba a potom uprel na svojho syna plamenný pohľad.

„Nehovor belinate, Franceschetto, akého alchymistu? Zabudol si, že to sú hádam už aj dve storočia, čo cirkev alchýmiu zakázala?“

„Chcel som povedať chemika, otče,“ opravil sa Franceschetto. „Výborne, to je dobrý nápad. Choď a zavolaj toho chemika, mnícha Lorenza. Chcem ho tu mať do piatich minút“

Mních dorazil krátko nato, Franceschetto ho tam doslova dotiahol, keď videl, v akom rozpoložení je jeho otec; obával sa, že z odmeny sa mu zrejme neujde ani cent Mníchov odev bol pokrytý mnohými škvrnami rôzneho pôvodu a na viacerých miestach mal prepálené diery.

„Vidím, že si ešte tučnejší, než keď som ťa videl naposledy. Chcem tým povedať, že ti asi platím priveľa, ale teraz máš jedinečnú možnosť predviesť svoje majstrovstvo a nesklamať ma. Pozri sa na tento rukopis a povedz mi, čo si o ňom myslíš.“

Poklonil sa, pričom ukázal pápežovi nápadnú plešinu, a vzal z Inocentových rúk zväzok papierov: riedke vlasy, ktoré mu ešte zostali na hlave, boli buď spálené, alebo pestro sfarbené ktovieakými jedmi, zatiaľ čo samotná hlava mala zelenkastý nádych. Z vrecka vytiahol hrubé okuliare a začal si pozorne prezerať túto podivnú knihu.

„Papier je z Florencie,“ mumlal, „atrament z Benátok, pravdepodobne, obsahuje mínium. Ale je to zlepené, Excelencia!“

„Bravo, vidím, že si sa v tej škole niečo naučil… ty sukin syn! Samozrejme, že je to zlepené, preto som ťa zavolal! Vieš to otvoriť?“

„Pokúsim sa, Otče,“ povedal a pobral sa na odchod aj so zväzkom pod pazuchou.

„Kam to ideš?“

„Do môjho laboratória, Excelencia, tam mám všetky nástroje, rozpúšťadlá…“

„To nech ti ani nenapadne! Choď a prines to všetko sem. Kniha neodíde z tejto miestnosti.“

Mních sa vzdialil a o chvíľu sa zasa objavil. Na stôl rozložil niekoľko ampúl a zopár farebných hrudiek, z ktorých sa šíril kyslastý zápach. Franceschetto si sadol na schodík pod oknom. Čepeľou dýky začal rýpať do škáry, ktorú objavil v drevenej dlážke, pričom ukradomky a so zlovestným úsmevom pozoroval mnícha. Ten sa začínal potiť a triasť, až prevrhol jednu ampulu. Z nej začala unikať akási podivná tekutina, ktorá syčala na povrchu stola.

„Dávaj pozor, hlupák!“ skríkol naňho Inocent.

Mních Lorenzo utrel stôl handrou, no pritom si popálil ruku. Začal teda rozpúšťať jednu z hrúd vo vodnom roztoku. Avšak bolesť bola veľmi silná a jeho ruka červenela stále viac a viac. Inocent zvraštil hrubé obočie pri pohľade na mníchove pohyby, ktoré boli čoraz neistejšie a pomalšie.

„Prestaň,“ prikázal mu, „čo máš s rukou?“

„To nič nie je, vaša svätosť, ďakujem vám, nerobte si starosti.“

„Nerobím si starosti o teba, ale o knihu. Ukáž mi ruku.“

Mních natiahol ruku k pápežovi, ktorý vypleštil oči. Kusy kože sa odlupovali a mŕtvo viseli z ruky, na ktorej už bolo vidieť živé mäso. Inocent stiahol tvár do zhnusenej grimasy a odvrátil pohľad.

„Odíď,“ nariadil mu. „Nechaj to tak, skôr než narobíš väčšie škody.“

„Vaša svätosť, ja…“

Lorenzo nestihol dokončiť vetu a omdlel. Franceschetto panovačným gestom prikázal strážam, aby odpratali stôl a mníchovo telo. Vzduch naplnil kyslastý zápach, zmiešaný s pachom spáleného mäsa.

„Otvorte okná,“ prikázal Svätý Otec, „je tu na zadusenie.“

„Otče, myslím si, že…“

„Neruš ma, a v prvom rade nemysli. Toto je tvoja chyba. Ty nesmieš myslieť!“

Franceschetto sa naňho nahnevane pozrel, ale Inocent si z toho nič nerobil. Už si zvykol na takéto pohľady a fakt, že to boli pohľady jeho syna, ho príliš netrápil.

„Teraz už choď,“ pokračoval, „a pošli mi sem Krištofa. Chcem ho tu mať čo najskôr.“

„Krištofa? Prečo?“ spýtal sa Franceschetto, no hneď to oľutoval.

Všetci vedeli, že Krištof je Inocentov obľúbený synovec. A vedeli aj to, že byť pápežovým synovcom vlastne znamená byť jeho nepriznaným synom. Keď chlipný Giovanni Battista Cybo, ktorý ešte nedovŕšil osemnásť rokov, obťažkal mladšiu dcéru istého Pesterella z Janova, jeho otec, aranský senátor, všetko ututlal a poslal syna na neapolský dvor. Ale rokmi sa tento utajený syn stal budúcemu pápežovi čoraz drahší, a to aj preto, lebo sa mu z fyzickej stránky neuveriteľne podobal. Pri každej príležitosti sa teda snažil mať ho čo najbližšie pri sebe. Franceschetto, hoci sa nebál o následníctvo, naňho veľmi žiarlil a začal ho nenávidieť.

Pápež sa pozrel na Franceschetta so zlomyseľným úškľabkom.

„Prečo chcem jeho? Pretože je to moje potešenie, synček.“

Franceschetto si nespomínal, že by bol niekedy počul z úst svojho otca takéto oslovenie, no napriek tomu v tých slovách nebolo nič otcovské, a tak sa pobral k východu.

„Počkaj.“

„Áno, otče?“

„Ten priateľ grófa Mirandolu, ten Benivieni… kde je teraz?“

„V Torre di Nona, otče.“

„Dobre, ale postaraj sa, aby sa mu nič nestalo. Nič, čo by si nebol zaslúžil, samozrejme. Uvidíš, že si bude rozumieť so spoluväzňami. Ale aby mu nikto neskrivil ani vlások na hlave!“

Franceschetto sa mierne uklonil a otvoril dvere.

„Pamätaj, že v ňom drieme…“ pokračoval Inocent so smiechom nad dvojzmyslom, ktorý dodal svojim slovám, „Lorenzo de’Medici, ktorý… skrátka, môže sa stať aj tvojím nevlastným otcom.“

Franceschetto sa zvrtol tak prudko, až si udrel hlavu o dvere.

„Čože?“

„Až v pravý čas, v pravý čas, nič sa ty neboj. Teraz choď. Chcem Krištofa, hneď. A chcem aj Mirandolu. A ešte o jedno ťa prosím: vynasnaž sa nezlyhať aj tentoraz.“

RÍM UTOROK 19. DECEMBRA 1486 V NOCI

Giovanni si niekoľkokrát zmýlil ulicu, no nezastavoval sa a nikoho sa na nič nepýtal. Z diaľky spoznal bránu Porta di Castello. Desiatky pochodní vrhali červenkastú žiaru na tehly jej hrubých múrov. Napriek pokročilej nočnej hodine tam vládol čulý ruch a žiadny človek neprešiel bránou bez toho, aby ho nezastavili a nekontrolovali. Začul krik a videl, ako sa jeden muž usiloval uniknúť: prebehol priamo popri Giovannim, ale vojak na koni ho rýchlo dostihol a prudko ho udrel do hlavy. Nechal ho ležať na zemi, možno bol dokonca mŕtvy. Giovanni to všetko mlčky sledoval. Pristavil sa pri ňom akýsi chlapík s vozíkom a opýtal sa ho, či si nechce kúpiť tovar z Damasku. Práve dorazil do mesta a pozajtra sa chystá na trh. No vzápätí dodal, že pokiaľ by si pán chcel niečo kúpiť už teraz, predá mu to za polovičnú cenu. Giovanni by si hneď kúpil celý vozík tovaru výmenou za nejaké informácie, ale mal len trocha peňazí, ktoré mu dal Eucharius.

„Odkiaľ pochádzaš, obchodník?“

„.Z Pesara, pane, najkrajšieho mesta na svete, odkedy je pod ochranou rodiny Sforzovcov.“

„Dlhá cesta. Vidím, že ťa takmer nevpustili dnu…“

„To je pravda, pane, všetci sú v strehu. Mnoho brán je zatvorených a je ťažké vstúpiť do Ríma, no predovšetkým z neho odísť.“

„A vieš prečo?“

„Tuším hľadajú nejakého šľachtica obvineného z neviem akých zločinov. Tuším zo znásilnenia, čarodejníctva a herézy. Bože uchovaj, aby som stretol toho démona,“ povedal a chytro sa prežehnal.

„Tak veru,“ prisvedčil Giovanni.

„Takže, pane? Chcete si niečo kúpiť? Chcete, aby som vám ukázal nádherný brokát, ktorý som práve priviezol z Perzie?“

„Nájdem ťa na trhu, dobrý muž, a tam si dohodneme obchod.“

„Budem vás očakávať, pane, na námestí del Parione. Tam istotne trafíte, nemôžete sa zmýliť!“

Muž mľaskol jazykom a kôň sa dal s námahou do pohybu, ťahajúc za sebou vozík naložený tovarom. Giovanni sa díval za obchodníkom zohnutým pod váhou dlhých dní na cestách a v duchu mu poďakoval. Ten sa naposledy obrátil a pozdravil ho krátkym zakývaním.

Takže znásilnenie, čarodejníctvo a heréza: tým hľadaným je iste on sám. Teraz už aspoň vedel, čo môže očakávať. Nielenže mal únikové cesty uzavreté, no bolo preňho čoraz nebezpečnejšie pohybovať sa po uliciach.

Po chvíľke zamyslenia vykročil a vybral sa ku starému Borgo: tam, v niektorom z otvorených dvorov, možno nájde úkryt na noc, a viac než pred banditmi sa musí mať na pozore pred špiónmi a vojakmi. Zatiaľ čo hľadal miesto, kde sa uchýliť, začul mladý tenký hlas:

„Grófi“

Giovanni sa otočil a zbadal mladé dievča. Podľa šiat to mohla byť len prostitútka. Oblečenie krikľavozelenej farby, dlhé až po zem, bolo na viacerých miestach špinavé a obnosené. Čipkovaný živôtik odhaľoval ešte nezrelé poprsie.

„Ty ma poznáš?“ spýtal sa jej.

„Nie, ale takto oblečený a taký vznešený aj pri hľadaní úkrytu medzi skalami nemôžete byť nikto iný než šľachtic. Takže gróf?“

Jej úsmev nebol z tých, ktorými sa ženy z ulice snažia privábiť šľachticov a obchodníkov, jednoducho kohokoľvek, kto im príde do cesty. Ani zuby nemala čierne a skazené ako pri syfilise, ale drobné a čisté. Giovanni jej úsmev opätoval. Lenže to, čo mu povedala potom, ho zmrazilo.

„To teba hľadajú, však?“

Teda tak veľmi sa ho usilujú dolapiť! Až tak, že hľadajú aj v hostincoch a nevestincoch, na miestach, kam by mu ani nenapadlo schovať sa. Pozrel sa dievčaťu do očí, ale nenašiel v nich ani náznak zákernosti.

Áno, som to j[a, ale ku cti mi slúži, že som nespáchal žiadny zločin.“

Živo sa rozosmiala a pokývala hlavou.

„Ja viem, nemusíš sa obhajovať. Nepotrebujem oči Boha, aby som videla, že máš čistú dušu, stačí mi prečítať si to v tých tvojich. Poď so mnou, nie je dobré, aby si sa ukazoval vonku.“

Vzala ho za ruku a Giovanni sa nechal viesť spleťou tmavých uličiek, kde-tu osvetlených mihotavým svetlom z hostincov, odkiaľ sa ozýval krik, smiech a nadávky.

Vošli do prístavu. Dievčina vzala sviečku položenú vo výklenku v stene, ktorý bol asi pôvodne biely, ale dym sviečky na ňom zanechal čierne začadené mapy.

„Moja izba je oveľa čistejšia,“ povedala s náznakom hanby v hlase.

Zatiaľ čo stúpali po schodoch, objavil sa na medziposchodí chlap a rozbehol sa dolu so spustenými nohavicami. Za ním sa prenikavo ozývali hlučné nadávky nejakej ženy. Vyhli sa mu, aby ich náhodou nezrazil zo schodov, a dievčina sa naňho opäť usmiala, tentoraz trochu škodoradostne.

Izba bola skromne zariadená, bola tam posteľ so slameným matracom, skriňa a umývadlo. Ale bola skutočne čistá a vzduchom sa šírila ľahká vôňa levandule. Cez malé okno neprenikalo takmer žiadne svetlo. Preto vyzeralo, akoby bolo falošné.

„Už tu boli, niekoho hľadali, ale nenašli nič… okrem mňa… myslím, že aj tak boli spokojní,“ pokračovalo dievča so smútkom v hlase. „Tu si v bezpečí. Ak chceš, zostalo mi ešte trocha chleba, víno je už vypité.“

„Ako sa voláš?“

„Leonora. A ty?“

„Giovanni, Prečo to robíš, Leonora? Prečo ma chceš zachrániť?“

„Pretože moja babka mi ešte pred smrťou povedala, že je lepšie dať masť zranenému než vavrínový veniec víťazovi.“

Za improvizovaným paravánom si vyzliekla šaty, starostlivo ich zložila a ľahla si do postele.

„Poď, ľahni si ku mne, Giovanni, a nemaj výčitky pre svoju dušu či pre tú šťastnú ženu, ktorá si získala tvoju lásku. Budeme si blízko a budeme sa zohrievať ako dve šteňatá bez matky.“

Giovanni si teda vyzliekol plášť a ľahol si vedľa nej. Ona sa v spánku primkla tesnejšie k nemu a on ju objal. Napriek jej kráse nepocítil pri tom žiadnu žiadostivosť. Dlho ležal s pohľadom zabodnutým do plafóna. Jeho oči, ktoré si už privykli na tmu, si prezerali drevené trámy, z ktorých trčali veľké klince. Predstavoval si vlastný život ako mohutný trám: ani príliš ľahký, ani príliš ťažký, a ešte nedotknutý zubom času. Ale aj s klincami, ktoré ho zraňovali do hĺbky, ktoré sa ho snažili zlomiť, alebo ho možno držali pokope a narovnávali. Vzal rukopis a strkal ho pod posteľ, až kým nezavadil o čosi, akiste o nočník. Potom ich oboch prikryl svojím plášťom a usmial sa. Jeho posledná myšlienka odišla s príchodom sna, ktorý ho mal sprevádzať túto noc a ktorý prišiel krátko nato, ako zavrel oči.

Snívalo sa mu o Leonore a o Margherite, až dokým sa tieto dve tváre nezliali do jednej. Potom sa zjavila ohnivá guľa, ktorá ich obe zatienila, a Giovanni Pico, gróf z Mirandoly, sa s ňou pustil do dlhého rozhovoru.

Bol v matkinom lone a život prúdil dopredu i späť: všetko v jeho vnútri bolo úplné, správne a plné lásky. Až kým nepocítil, že prišiel čas narodiť sa. Sťažka si povzdychol a spýtal sa ohnivej gule, či to všetko nie je márne. Mnohému som sa naučil a došiel som až k tebe. Ale ak budem naďalej len ja, aký zmysel bude mať toto všetko? Kto ďalší príde po mne? Budú to vedieť, Giovanni, caetera norunt, dozvedia sa to aj ďalší, od západu až na východ, od rieky Tagus až po Gangu, až ku protinožcom. Ty im musíš nechať kľúč, keď nadíde správny čas. Urobím to, nechám kľúč v mojej hrobke, ak budem mať na to čas. Ten deň príde, Giovanni, ostatní to už vedia.

Giovanni mal ešte na perách slová caetera norunt, keď svetlo dňa, rozlievajúce sa uličkami, s námahou preniklo cez malé okno. Zobudili sa takmer naraz, zahalení príjemným teplom. Leonora vstala.

„Spievaj, prosím ťa,“ povedala, zatiaľ čo schovaná za paravánom vykonávala potrebu do nočníka, ktorý mala odložený pod skriňou. „Hanbím sa za tie zvuky.“

Giovanni poslúchol a začal recitovať verše z ľúbostnej básne. Zo žartu ju premenil na cirkevný kánon. Počul, ako sa dievča smeje, a to stačilo na to, aby sa zakryli všetky nepríjemné zvuky. Pozrel sa pod posteľ a tam, vedia rukopisu, uvidel to, čo v tme považoval za nočník. No namiesto toho tam ležali akési medené nádoby.

„Našla som ich na brehu Tiberu a vzala som si ich. Ak sa ti páčia, sú tvoje. Ale čo sa to s tebou deje? Zdáš sa mi akýsi iný, ráno vyčarilo na tvojej tvári úsmev?“

„Mám v hlave len tie najjasnejšie myšlienky, Leonora.“

„To som rada. Vieš predsa, že s ranným svetlom miznú prízraky, a aj myšlienky sa stávajú jasnejšími.“

„Si múdra.“

„Vôbec nie, len kráčam po cestách srdca. Občas ťa nechajú krvácať, ale keď sa po nich vydáš, život je ľahší.“

„Aj ja som sa rozhodol, že ich budem nasledovať, preto sa nehanbím a požiadam ťa ešte o jednu vec, ktorú by si pre mňa mohla urobiť.“

„Tento deň sa začína dobre! Konečne je tu niekto, kto ma potrebuje,“ povedala Leonora a s úsmeškom sa mu uklonila.

„Pán grófi k vašim službám.“

„Ďakujem ti, Leonora, z celého srdca ti ďakujem,“ usmial sa Giovanni. „Keďže vidím, že už vieš takmer všetko - a to, čo nevieš, si poľahky domyslíš - otvorím ti svoje srdce. Počúvaj ma, mám len trocha peňazí, a potrebujem viac. Ten plášť, čo nosím, by mohol stáť veľa, aj keď je už trochu obnosený. Dnes bude na trhu jeden obchodník s látkami, na námestí del Parione…“

„Viem, kde sa robia najlepšie obchody. Daj mi tvoje oblečenie a vezmi si niečo zo skrine. Je síce škaredá, ale čistá, sama som ju niekoľkokrát umývala. A počkaj ma tu, nevychádzaj von, mohlo by to byť nebezpečné. Uvidíš, že peniaze, ktoré ti prinesiem, ti vystačia pokojne aj na cestu do Kitaja!“

„Urob, ako chceš, Leonora, ty si dievča netušených možností, a všetky sú dobré. Poznáš dokonca aj jedno z mojich obrúbených diel, II Milione od Marca Pola. Len on nazýva Čínu ‚Kitaj‘. Takže vieš čítať?“

„A písať. A hrať a šiť. To všetko vďaka mníškam zo Santa Chiara, ktoré sa ma ujali po smrtí mojej babičky. Nečítam iba knihy, viem dokonca čítať aj z dlane.“

„Chceš si prečítať moju?“ spýtal sa jemne Giovanni,

„Bola by som rada,“ povedala pobavene, „ale uvedom si, že nie som žiadna čarodejnica, ak si si to myslel.“

„Čarodejnica? Nie, to skutočne nie si, aspoň nie v tom zmysle, ako to myslíš ty.“

Giovanni Pico sa usmial, rozpažil ruky a pobehol vpred, akoby chcel objať celý svet

„Čarodejnica, to je stará špata, ktorá vyvoláva démonov pekiel, aby jej pomohli opeknieť, alebo aby priniesli nešťastie do niečieho domu. Urobila si ty niekedy niečo také?“

Leonora sklonila hlavu a pristúpila na jeho hru.

„Nie, pán gróf,“ povedala kajúcne.

„Tak vidíš, hoci používaš mágiu, nie si striga. Leonora, mágia nie je nič iné, len hľadanie dobra na tejto zemi, a je to krásna veda, či už je nebeská,“ a ukázal smerom k nebu, „alebo prírodná,“ a ukázal na zem.

„Vieš veľa vecí… takže aj ty si mág?“

„Nie,“ povedal vážne, „takisto ako ty nie si žiadna striga. Mágia je skrytá v každom z nás, len ju nedokážeme rozpoznať. Je to čosi podobné, akoby v našom vnútri boli skryté nesmieme poklady, ale my sme stratili mapu a nepoznáme cestu k nim. Napriek tomu existujú náznaky, že…“

Vystrašený Leonorin pohľad prinútil Giovanniho zmĺknuť. Nie, toto nie je tá správna chvíľa, nechcel ju ľakať.

„No, dosť už o tomto druhu mágie. Ty si mi chcela predsa ukázať inú. Ktorú ruku chceš? Predpokladám, že ľavú.“

„Nie, obe. Ruky mi niečo odovzdávajú, isté posolstvo. Akoby si tým, že ich silno stisneš, dokázal lepšie spoznať človeka. Jeho myšlienky, jeho pocity, či je dobrý alebo zlý. Ale ak je zlý, nikdy mu to nepoviem, radšej zaklamem a viac na to nemyslím.“

„Ako sa teda dozviem tvoj verdikt, ako budem vedieť, či mi hovoríš klamstvo alebo nie?“

„Teba som už posúdila, teraz sa chcem o tebe dozvedieť čosi viac.“

Giovanni jej podal ruky a Leonora sa na ne zahľadela. V duchu obdivovala ich tvar. Boli veľké, no pritom jemné, s dlhými tenkými prstami. No i napriek jemnosti mali v sebe akúsi znepokojujúcu silu. Boli to ruky mužské i ženské zároveň. Jemne mu ich zovrela a privrela oči. Mala dojem, akoby ju unášala rieka pocitov. Zachvela sa a okamžite ich pustila.

„Si krásny, Giovanni, a si mladý. Ale z tvojich rúk som zacítila niečo zvláštne, cítila som, akoby mnou prešiel sám život, život muža, ktorý toho videl už dosť… Zdá sa, že máš v sebe, vo svojom vnútri, oheň, niečo, čo páli. Niečo, čo by dokázalo spáliť všetko, ak by sa tomu podarilo dostať von.“

Giovanni Pico bol chvíľku ticho.

„Je to moja ohnivá guľa, Leonora, videla si správne.“

„Aká guľa?“

„Tá, ktorá sa zjavila v deň môjho narodenia. Lekári a pôrodné baby, ktoré boli pri mojom narodení, ju videli, videli plamennú guľu, ktorá vyplnila celú miestnosť. Zjavila sa znovu v deň smrti mojej matky, mal som pätnásť rokov. A od toho dňa ju cítim, vidím ju vo svojom vnútri. Videl som ju aj túto noc, rozprával som sa s ňou. Si prvý človek, ktorý odhalil jej prítomnosť, a to bez toho, aby o nej vopred vedel. Takže konečne viem, že hádam nie som až taký blázon.“

„Nie, nie si blázon, Giovanni.“

Ich telá sa nebadane priblížili k sebe, ale iba na okamih. Obaja sa so sklonenými pohľadmi odtiahli.

„Ty si naozaj veľmi zvedavá. Chceš vedieť, kto naozaj som. Ale je už neskoro, a ja sa na teba spolieham!“

Leonora sa naňho usmiala a odišla s jeho oblečením vo vaku, rozhodnutá priniesť mu čo najviac peňazí, toľko, koľko sa len bude dať.

RÍM PONDELOK 25. DECEMBRA 1486

Inocent VIII. práve dokončil celebrovanie sviatočnej vianočnej omše. V sprievode dvadsiatich kardinálov pred sebou a štyridsiatich biskupov za sebou sa usadil na zdobený stolec, pričom ho pod pazuchami držali pápežskí pomocníci oblečení v karmínovočervenom odeve. Rukou v bielej rukavičke požehnal zástupu šľachticov a obchodníkov, ktorí prišli na slávnostnú omšu.

Franceschetto s kardinálom kamerlengom Sansonim sa už nachádzali vo veľkej sakristii v bazilike, obaja pripravení stroho prijať žiadateľov, ktorí sa tlačili vpred. Zadržiavala ich skupina uniformovaných stráží. Na krásnom dubovom stole ležalo množstvo pergamenov, niektoré niesli na sebe pápežskú pečať, ktorú mal Franceschetto pri sebe. Toto bol moment, na ktorý čakal, pretože dni Vianoc a Veľkej noci boli najpríhodnejšie na predaj odpustkov. Obchod s odpustkami bol najvýnosnejší obchod, aký kedy cirkev mala, a ktorý dobrý Rovere, predchádzajúci pápež, rozbehol vo veľkom.

Franceschetto podporovaný svojím otcom a Sansonim ešte viac rozšíril tento obchod; znížil totiž sadzbu, aby si odpustky mohli dovoliť aj tí menej majetní. Každý teraz platil toľko, koľko mohol. Ak ľud hovoril o jeho otcovi, že „jeho svätosť sa ráno prebúdza v posteli prostitútky, aby otvárala a zatvárala brány očistca a raja“, bolo to len zo závisti.

Včerajší deň priniesol dobré znamenie: divoká búrka zasiahla Rím a blesk udrel s neuveriteľnou silou do veže sídla znepriatelenej rodiny Orsiniovcov. Takmer zabil kardinála Giovanniho Battistu, bratranca Lodovica Orsiniho. A tak mohol pápež pri svojej slávnostnej omši označiť tento blesk za Božie varovanie a vykresliť hrôzy očistca a pekla tým najznepokojujúcejším a najstrašnejším spôsobom. Franceschetto sa rozhodol, že si nechá odpustiť všetky hriechy, a daroval si úplný odpustok. Franceschetto sa dozvedel, že Krištof konečne dorazil z Janova, aby ponúkol otcovi svoje vedomosti z oblasti chémie a alchýmie. Inocenta správa potešila, mal úsmev na tvári, čo sa nestalo odvtedy, ako mu priniesol tie dva spisy grófa Mirandolu.

Kardinál Sansoni dal strážam znamenie, aby vpustili prvého žiadateľa.

„Vaše meno?“ spýtal sa bez toho, aby čo i len zdvihol pohľad.

„Giovanni de’Magistris, eminencia,“ odpovedal muž.

Sansoni sa naňho pozrel. Muž bol tučný a spotený, na hlave mal klobúk z čierneho plátna. Jeho kaftan, tiež čierny, vyzeral dobre ušitý a na golieri mal vyšívané husie pero.

„Ste šľachtic?“

„Bohužiaľ nie, eminencia,“ odpovedal muž a v rukách nervózne žmolil klobúk.

„Aha,“ povedal Sansoni a zdvihol obočie. „To je zle, veľmi zle,“ pomyslel si, „koľko môžeme od neho pýtať?“

„Odkiaľ ste?“

„Z Asti, eminencia.“

„A čo robíte?“

„Som notár.“

Sansoni zdvihol hlavu a to isté urobil aj Franceschetto. Vymenili si rýchly pohľad.

„Posaďte sa,“ Franceschettov hlas bol zrazu vľúdnosť sama, „čo pre vás môže cirkev urobiť?“

Leonora bola šikovná. Grófove šaty predala za horibilnú sumu. Všetkým záujemcom totiž nahovorila, že patrili istému slávnemu aragónskemu princovi. Urobila potom ešte zopár výmen, a tak Giovannimu priniesla kožený mešec plný zlatiek a strieborných mincí so znakom Florencie a Ríma, nejaké aj z Neapola, benátske marcelli a janovské grossi. Typický mešec obchodníka, ktorému sa pred návratom do Ríma podarilo uzavrieť pár dobrých obchodov. Nechýbala ani hromada drobných mincí, aby mohol robiť aj drobné nákupy, a čosi mal aj na almužny počas cesty. Do vaku, ktorý mu Leonora zohnala, schovala medený valec, do ktorého starostlivo zrolovala rukopis. Leonora mu zaobstarala aj cestovné dokumenty, ktoré platili na celom území pápežského štátu. Získala ich od jedného hostinského, ktorý ich svojho času vyhral v kartách od kapitána pápežských stráží. Giovanni si na ne napísal nové meno, Giovanni Leone, pod ktorým bude cestovať. Nakoniec mu dievčina vlastnoručne ostrihala vlasy a takisto mu poradila, aby si pár týždňov nestrihal bradu.

Giovanni sa chcel pobrať čo najskôr smerom na Umbriu: odtiaľ sa pokúsi prejsť popri cirkevných pozemkoch do Florencie. Leonora mu vybrala oblečenie zodpovedajúce jeho novému statusu obchodníka: čierny kabát, ktorý mu siahal čosi poniže kolien, a svetlé nohavice, zastrčené do vysokých kožených čižiem. Ani bohatý, ani chudobný, oblečenie najvhodnejšie na to, aby dokázal nenápadne prekĺznuť. Muž, ktorý odchádzal z Ríma, sa už vôbec nepodobal na toho mladého šľachtica, ktorý doň pred pár mesiacmi prišiel.

Keď sa lúčili, povedal jej, aby čakala od neho správy, a zároveň jej odprisahal, že sa jej život zmení. Ona ho objala a chvíľku ho pevne držala v náručí. Potom sa prudko odtiahla, takmer ho odsotila.

Gróf hneď natrafil na šesťmiestny voz: tri miesta boli už obsadené, sedela tam žena a akýsi chlapec, pravdepodobne jej syn, a spolu s nimi ešte akýsi opát. Pri mýtnej bráne ich zastavili, aby im skontrolovali dokumenty, ale stráže si počínali rýchlo a nechali ich prejsť. Po niekoľkých stovkách metrov sa Giovanni vyklonil z okienka a v diaľke videl vežu Baziliky svätého Petra. Stiahol si čiapku do tváre a zavrel oči v snahe zaspať. Voz sa pomaly pohyboval vpred a jeho rytmické kolísanie mu prinieslo spánok, pravidelne prerušovaný hrkotom kolies na nerovných dlažobných kockách, ktoré tu boli už od čias antického Ríma.

Zastavili sa na niekoľko hodín v Civita Castellana, aby si kone a muži oddýchli. Zatiaľ čo čakali na opätovný nástup, chlapec sa pod ostražitým dohľadom svojej matky hral na kopci hliny. Opát zrejme rád využil moment, keď zostali s Giovannim sami, a podišiel k nemu.

„Odkiaľ presne ste, mladý pane?“

Giovanni okamžite spozornel. Musí byť veľmi opatrný, aspoň dovtedy, kým neprekročia hranice Florentskej republiky, ktorú pápežský štát spolu so susednou, ochotne spolupracujúcou Sienskou republikou zvierali ako kliešte.

„Pochádzam z Nocera Umbra, pane,“ povedal, aby nevzbudil dojem, že je priamo z Florencie, „a idem odčiniť svoje hriechy do Kostola svätého Františka.“

„Ale to je úžasné,“ odpovedal opát, „aj ja som priamo odtiaľ. Chcem povedať, že si môžeme robiť navzájom spoločnosť, môžeme sa rozprávať a modliť ruženec, ak chcete,“ povedal, pretrel si vypuklé okuliare a pozorne sa mu zahľadel do tváre.

Jeho vodnaté oči a ústa stiahnuté do úsmevu, v ktorom chýbala akákoľvek iskra či radosť, prinútili Giovanniho k tomu, aby odpovedal na hranici strohosti, len ľahkým kývnutím hlavy a takým výrazom tváre, ktorý mohol znamenať čokoľvek. Teraz bol donútený ísť naozaj až do Nocera Umbra, aby unikol nebezpečenstvu a problémom, a to sa mu ani trochu nepáčilo.

RÍM STREDA 27. DECEMBRA 1486

„Poď, Krištof, poď, syn môj.“

Inocent VIII. mal zrazu slzy v očiach, chcel sa tváriť dojato, a to ho dojalo naozaj. Jeho lekári mu diagnostikovali sivý zákal. Skonštatovali, že zrak sa mu s vekom neustále zhoršuje. Všetci boli striktnými nasledovníkmi Hippokrata a tvrdili, že do pápežových očí zostúpili tiene. Aby zvrátili tento nepríjemný stav, odporučili mu, aby sa obrátil na mníchov SanťEutizia. Tí žili a pôsobili v neďalekých horách Sibillini, a od dávnych čias strážili a zušľachťovali umenie liečiť práve kataraktu, sivý zákal. Ale keď Inocent zbadal, aké nástroje si dobrí mnísi priniesli, aby vyliečili jeho sväté oči, okamžite ich vyhodil. Je pravda, že mu zrak slabol, je pravda, že mu slzy tiekli čoraz častejšie, a to bez akéhokoľvek dôvodu, ale jeho oči boli aj tak jeho oči.

„Vaša svätosť, požehnanie,“ povedal Krištof a pokľakol.

„Áno, áno,“ odpovedal náhlivo pápež a vstal, „máš všetky moje požehnania, ale nemôžeme strácať veľa času.“

Krištof vstal a pobral sa do pápežovej spálne, kde mu pápež prikázal, aby sa posadil pred neho na nízku stoličku. Inocent sa z výšky svojho kresla pozeral na syna, a zrazu akoby videl sám seba zamladi. Ponášali sa na seba veľmi zvláštnym spôsobom: Krištof nebol ani taký pekný, ani taký vysoký ako Franceschetto, ale istotne to bol jeho syn. Tá istá široká tvár; ustupujúce čelo a mierne zahnutý nos. Krivka pier a okrúhla brada mu pripomínali vlastné črty. Opäť ho to dojalo, alebo to možno bol zasa len akýsi tieň, čo ho donútil zažmúriť oči. Teraz sa mu musí s niečím zveriť, hoci Krištof nebol súčasťou jeho dvora. Avšak nebol tu nikto iný, komu by dôveroval viac. A možno sa naňho spoliehal práve preto, že nepatril k jeho dvoru. Nevedel, odkiaľ začať.

„Dimme, figgeu, cosse ti ghe fe chi v Ríme?“

„Otče,“ ozval sa prekvapene Krištof; no vzápätí oľutoval, že ho tak nazval, „veď vy ste ma dali zavolať.“

„Ach, áno. To je pravda, ja som ťa zavolal. A vieš prečo?“

„Nie, ale istotne mi to poviete.“

„Správne! Veď ako by si to aj mohol vedieť? Jedine, že by Franceschetto…“

Pápež zažmúril oči ešte silnejšie, ale Krištof sklonil hlavu a zhrbil chrbát.

„Povedal mi len, aby som prišiel čo najskôr, pretože mi chcete povedať niečo dôležité.“

Inocent sa uspokojil s touto odpoveďou a snažil sa nájsť si pohodlnú polohu, ale v tej chvíli sa cítil ako na ihlách. Nuž teda vstal a vybral sa ku skrini stojacej pri posteli s baldachýnom. Navrhol ju architekt Giuliano da Sangallo, ale zaplatil ju Lorenzo de’Medici: drobná láskavosť, keďže Sangallo pracoval takmer výlučne pre neho. Veľkým kľúčom s dvojitými zúbkami, ktorý mal zavesený pri páse, otvoril masívnu zámku a zo zásuvky vytiahol rukopis.

„Na,“ povedal svojmu synovi, „čo si o tom myslíš?“

Krištof ho vzal do rúk so skrývaným prekvapením a začal si ho prezerať. Inocent chodil nervózne hore-dolu po izbe. No zrazu sa ozvala jeho nepríjemná dna, a tak si pápež znovu neochotne sadol. Krištof si prečítal nadpis a položil obe ruky na rukopis, akoby sa takto chcel dozvedieť jeho obsah.

„Môžem sa vás opýtať na jednu vec, vaša svätosť?“

„Som tvoj otec, keď sme sami, volaj ma menom, ktoré mi patrí. Tu sme sami, aspoň dúfam,“ povedal a rozhliadol sa po izbe.

„Ako chcete, otče. Čo s ním mám spraviť?“

„Oh, belán! Chcem, aby si otvoril tie stránky! Ale musíš dávať pozor, aby si ich pritom nepoškodil. Spolieham sa len a len na teba, dobre poznám tvoju zručnosť. A takisto tvoju diskrétnosť: nikto, ani ty, si to nesmie prečítať. To môže len pápež, jasné?“

Krištof prikývol. Nemal v povahe klásť otázky, na ktoré by len ťažko dostal odpoveď, ale chcel vedieť aspoň to, čo ho čaká, ak úlohu nesplní.

„Otče, môžem vedieť, kto napísal tie stránky a kto ich takto zlepil?“

„Prečo ťa to zaujíma?“ spýtal sa Inocent pochybovačne.

„Pretože je lepšie vedieť, s kým mám do činenia. Či je to moslim, kresťan, Hebrej, Turkmén, Španiel alebo Peržan, každý z nich použil vlastnú techniku, vlastné temné metódy, ak chcel tak veľmi utajiť obsah stránok. Pre mňa je výhodou, keď to budem vedieť, aby som tomu vedel lepšie čeliť.“

„Správne, Krištof, takto sa to robí. Máš pravdu, v podstate je to boj, a nepriateľa musíme poraziť. Je to niekto, kto spochybňuje moju autoritu.“

„Nemec?“

„Nie, nie, prečo si myslíš, že je to Nemec? Vieš vari niečo, o čom ja neviem?“

„Nemyslím, otče, ale viem, že v Nemecku máte nepriateľov a že ste tam poslali dobrých dominikánov…“

„Nie, Nemci to neboli. Toto prekrásne dielo napísal Talian, šľachtic, niekto, kto sa mi celkom pozdával, až kým sa nepostavil proti mne.“

„A tým šľachticom je…“

„Giovanni Pico, gróf z Mirandoly,“ povedal jedným dychom pápež.

Krištof sa pozrel na otca: vyzeral takmer vystrašene. Po prvýkrát ho pri jednej zo svojich zriedkavých návštev videl v takomto stave.

„Poznám ho z rečí, nie osobne… Ak to urobil on, nebude to jednoduché. Pokiaľ chcel uchrániť tento rukopis, určite použil veľmi komplikované metódy. Nevylučujem dokonca ani to, že tie stránky sú napustené kantarelou.“

„Čo to je?“

„Jed, otče…“

Inocent v okamihu zabudol na svoju dnu, vyskočil zo stoličky a začal sa plieskať po rukách, akoby sa chcel takto očistiť od kontaktu s tými papiermi.

„Jed…“ povedal a pozrel sa na syna, akoby bol zosobnený diabol. „Áno, otče, získava sa zmiešaním arzénu s hnilobnou tekutinou z rozkladajúcich sa zvieracích tiel, ktoré zabil mŕtvolný jed. Je to smrtiaca zmes, ktorá sa dá získať aj zmiešaním moču s…“

„Dosť, Krištof. Ty poznáš tajomstvá skál a silu arabskej alchýmie. Otvor tieto prekliate Luciferove stránky, ale dávaj si pozor, nechcem ťa stratiť a nechcem stratiť ani tú knihu.“

CESTOU PO VIA FLAMINIA SOBOTA 30. DECEMBRA 1486

V Orte musel Giovanni vystúpiť a spolu s opátom nasadnúť na iný voz, ktorý ich mal doviezť do Nocera. Žena a chlapec pokračovali ďalej svojou cestou. Namiesto nich pristúpil muž oblečený v hrubom kabáte, ktorý krátko nato zaspal hlbokým spánkom. Opát, ktorý sa predstavil ako Guidobaldo Cavalli, neustále vyrušoval Giovanniho pri čítaní knižky a kládol mu jednu otázku za druhou. Okrem iného sa spýtal i na jeho meno.

„Giovanni Leone,“ povedal pohotovo Giovanni.

Tak to mal uvedené v cestovných dokumentoch. Priezvisko Leone si vybral na počesť Leonory. Krstné meno si chcel ponechať svoje, keby ho náhodou niekto niekde spoznal a zakričal naňho menom, aby sa hneď neprezradil, keby naň automaticky zareagoval.

Giovanni prispieval do rozhovoru len jednoslabičnými odpoveďami a dúfal, že opáta to skôr či neskôr prestane baviť, Keď dorazili do Ferentilla, léna Franceschetto Cyba, voz obklopila skupina vojakov; veliteľ ich informoval, že kvôli početným prípadom banditizmu má príkaz sprevádzať ich.

Nasledujúceho dňa v Castel Ritaldi, na jednej z ďalších nespočetných zastávok, Giovanni zbadal opáta v živej debate s kapitánom stráží, a to sa mu zdalo podozrivé. Vlastne sa zdalo, že opát sa s vojakom ani tak nerozpráva, ale skôr mu dáva príkazy. Gróf začal pochybovať, či je jeho falošná identita bezpečná, a táto neistota pretrvávala až dovtedy, kým sa opäť nevydali na cestu a vedľa kočiša si sadol muž ozbrojený mečom. Bol zahalený do hrubého kabátca, ktorý mu zakrýval dokonca aj tvár. Ten, kto si nemohol dovoliť cestovať vo vnútri voza, sa musel dobre chrániť pred zimou, ktorá bola za bežiacimi štvornožcami ešte prenikavejšia. Ale vysvetlenie grófa aj tak celkom neuspokojilo: ďalší cestujúci čoskoro zmizol a vnútri zostali len on a opát, ktorý si prestal čítať a dlhé minúty naňho uprene hľadel.

Giovanni zavrel oči a premýšľal o svojej situácii: pri prísnejšej kontrole by zistili, že jeho pas je falošný, a v tom prípade by ľahko prišli na to, aká je jeho skutočná identita. No opustiť voz by bolo zase až príliš nápadné. Nie, jedinou možnosťou bolo snažiť sa dostať do Nocera Umbra. Tam sa mu azda s trochou šťastia podarí dôjsť k hraniciam s Florentskou republikou. Strážam povie meno Lorenza de’Medici, a to mu pomôže, kým nedostane pas so svojím pravým menom, ktorý ho dovedie až do Florencie.

„Vy nemáte ruky obchodníka, pane.“

Hlas opáta znenazdania preťal dlhé ticho ako zvuk hromu v absolútnom bezvetrí.

„Prepáčte mi, dobrý otče, ale som unavený a rád by som si odpočinul.“

Opát sa usmial.

„Och, ja dobre poznám ľudskú dušu a hriechy, ktoré zvykne skrývať. No tak, pane, povedzte mi, čo skrývate vy.“

„Moje hriechy pozná len môj spovedník,“ odpovedal Giovanni a opätoval mu úsmev, „a vy, opát, ním nie ste.“

„Povedzte mi len ten posledný.“

„V Orte som videl ženu hostinského, ako sa kúpala nahá v kadi, kde umývala taniere, z ktorých sme potom jedli. Neobdivoval som jej nahotu, mojím hriechom bolo, že som mlčal a hanbil som sa o tom povedať komukoľvek zo spolucestujúcich, a predovšetkým vám, opát.“

Ten vystrúhal znechutenú grimasu a k ústam si priložil navoňanú šatku. Hodnú chvíľu vdychoval jej vôňu, kým sa dal opäť dohromady.

„No tak, pán… Leone, ste až príliš jemný a vzdelaný na to, aby ste boli obchodníkom. Zopakujem vám moju otázku: čo skrývate?“

Súboj sa práve začal. Hoci si Giovanni nemohol dovoliť odhaliť priveľa, odmietnuť tento dialóg úplne by v opátovi určite vyvolalo pochybnosti.

„Neskrývam nič viac než vy, milý opát. Ale lichotíte mi, a ja teraz naozaj nie som v stave viesť takúto konverzáciu. To, čo nazývate chytrosťou a kultúrou, nie je nič iné než len trocha skúseností, ktoré mi priniesol život obchodníka.“

„A čo teda predávate, keď vám skúsenosti priniesli toľko vedomostí?“

„Látky, opát, látky každého druhu. Od tých najbežnejších až po tie najcennejšie. Naučil som sa to od môjho otca, ktorý ma, bohužiaľ, pred niekoľkými rokmi opustil.“

„Mohli by ste mi niečo z toho ukázať? Asi to máte v tamtej taške?“ povedal opát, ukazujúc na tašku, na ktorú Giovanni ani len nepomyslel.

„Nie, je mi ľúto, ale látky cestujú s mojím sluhom, zvlášť. Tu mám len svoje účty a zopár osobných vecí.“

„Aká smola. Možno by ste mi mohli ukázať váš tovar, keď dorazíme do Nocera. Mohol by som byť vaším dobrým klientom.“

„Bohužiaľ nie, ctihodný pane. Keď sa vyspovedám, v Nocere sa stretnem s ďalšími obchodníkmi, spolu s nimi pôjdeme do Sant‘-Elpidio, kde nastúpime na loď do Benátok.“

„Ach, s vami to nie je jednoduché. Tak mi aspoň povedzte, kde sa nachádza váš obchod?“

„V Arezze,“ povedal bez rozmyslu Giovanni, ale okamžite si v duchu za to vynadal.

„Aha, takže na teritóriu republiky. Pravdepodobne máte dobré vzťahy s biskupom Gentile de’Becchim. Je to veľký muž, ktorý sa zriekol kariéry diplomata, aby sa dal do služieb nášho Pána.“

Giovanni takéto meno nikdy nepočul. Je to nebodaj pasca? Čo má povedať? Že ho pozná? A čo keď ani neexistuje?

„Poznáte ho?“ dobiedzal opát.

V tom momente muž, čo doteraz sedel vedľa kočiša, vkĺzol dovnútra. Giovanni spoznal tú krátku bradu a čiernu čiapku. Tohto muža stretol pred Bazilikou svätého Petra, a dva dni nato ho muž zachránil v Kostole Ducha Svätého. Spoznal aj ťažký meč, ktorý mu napriek veľkej hmotnosti očividne nebránil v pohybe. Giovanni nedal ani náznakom najavo, že toho muža pozná.

„Dobrý deň, opát,“ povedal s úsmevom chlapík.

Mal tmavočervený kabát s vysokým vystuženým golierom.

„Poznáme sa?“ odpovedal opát neisto.

„Vy ma nepoznáte, opát, ale ja vás áno. Mali by sme sa zoznámiť: vy ste Guidobaldo Cavalli, špión a nájomný vrah jeho svätosti.“

Opát okamžite odhodil knižočku, ktorú mal v rukách, a snažil sa vytiahnuť z rukáva dýku, ale muž sa k nemu rýchlo naklonil a z celej sily mu vrazil do brucha ostrú čepeľ svojho meča. Druhou rukou mu pridŕžal ústa, aby nekričal. Po pár okamihoch opát vydýchol naposledy. Muž ho nechal ležať so skrčenými nohami a rukou pod hlavou. Vyzeral, že spí, schúlený a nevinný ako malé dieťa. S Giovannim to ani len nepohlo.

„Už tretíkrát sa s vami stretávam, a najmenej dvakrát ste mi zachránili život. Kto ste, aké je vaše meno?“

„Mám mnohé mená, ale vám poviem to pravé: Ferruccio, k vašim službám, gróf di Mirandola. Dovoľte mi poznamenať, že ak by ste už prvýkrát dali na moju radu, teraz by sme boli v lepšej situácii.“

V jeho slovách zaznela mierna výčitka a Giovanni sa cítil byť vinný. Pomyslel pritom na muža, ktorého práve zabili.

„Kto bol tento falošný opát?“

„Je to skutočne boží muž. Akurát že si často pletie láskyplného Boha s bojovným. Na obranu používal častejšie zbraň než slová Pána.“

Giovanni pokýval hlavou. Pocit viny ustúpil pocitu straty sebadôvery. V ušiach ešte stále počul ironický tón, ktorý použil Ferruccio, keď nazval opáta „božím mužom“.

„Môžem sa spýtať, kto vás poslal? Komu vďačím za takúto ochranu?“

„Popremýšľajte, gróf. S vaším dôvtipom na to čoskoro prídete… ale žiadam vás, aby ste odteraz viac dali na moje slová. Myslím si, že už máte dostatok dôkazov o tom, že mi môžete dôverovať.“

„Verím vám, Ferruccio, hoci sa mi zdá, že aj tak nemám na výber. Nie, to nie kvôli vám, ale aj tak mi nie sú jasné mnohé veci. Napríklad by som rád vedel, prečo ma ten opát nenechal zatknúť už skôr, keď sme boli neďaleko Ríma?“

„Pokiaľ viem, Franceschetto rozmiestnil svojich chlapov po celom Ríme a špiónov nasadil do všetkých vozov, ktoré opúšťali mesto, aby vás dostal. Opát Cavalli bol teda len jedným z mnohých a očividne si nebol istý vašou totožnosťou. Možno dokonca umrel s pochybnosťami. Musím vám povedať, že na to, že ste šľachtic, je vaše maskovanie perfektné.“

„A vy? Ako ste ma našli?“

Pod fúzmi sa zjavili dva oblúčiky a Ferruccio konečne roztiahol ústa do úsmevu, ktorý sa doteraz na jeho tvári zjavoval zriedkavo.

„Aj ja mám svojich špiónov, a keď sa mi dostala do uší správa o predaji nejakých drahých odevov, predstavil som si muža v ťažkostiach, ktorým by ste mohli byť vy. Ale pravdupovediac, treba sa poďakovať istej Leonore, ktorá sa mi zdôverila. Na vaše šťastie, gróf.“

Giovanni sa zachmúril.

„Dúfam, že ste tej žene neublížili?“

„Nie. Ponúkol som jej peniaze. Myslel som si, že ich určíte prijme. Povedala mi všetko, čo vedela, ale peniaze odmietla. Skutočne zvláštna žena, svojím spôsobom fascinujúca. Prijala ich až vtedy, keď som jej povedal, že sú od vás. Zanechali ste výraznú stopu v jej srdci.“

Ferrucciov široký úsmev bol úsmevom čestného muža a Giovanni ho opätoval.

„Keď som vás našiel,“ pokračoval, „sledoval som vás z diaľky. A keď som zbadal, že by ste mohli byť v ohrození, nastúpil som do voza.“

„To bolo vtedy, keď sa opát rozprával s kapitánom stráží, však?“

„Áno, gróf, pochopil som, že vás pravdepodobne odhalili, alebo vás prinajmenšom upodozrievajú.“

„Som vám skutočne vďačný.“

„Iste,“ povedal, „ale teraz musíte pomôcť vy mne.“

„Ako?“

„Títo vojaci, ktorí nás sprevádzajú, sú pripravení zasiahnuť a čakajú na opátovo znamenie.“

„No ten je mŕtvy, všakže?“

„Spí, gróf, čo nevidíte? A požiadal nás, aby ho nikto nerušil. Vážne sa na to nepamätáte?“

Voz sa zaknísal a opátovo telo sa zosunulo na zem. Ferruccio ho zdvihol a dal ho do pôvodnej polohy. Potom mu okolo pása opásal kožený popruh, ktorý upevnil o vnútornú stranu voza, a opáta dobre zakryl plášťom tak, aby nebolo nič vidieť.

„Sú štyria, gróf, a nebude jednoduché zbaviť sa ich. Dôležité je, že zatiaľ ešte nevedia, čo sa stalo opátovi. Momentálne vedia len toľko, že ste dôležitá osoba, na ktorej pravdepodobne dosť záleží, a budú dávať pozor na váš život. Keď nadíde správny čas, dám vám znamenie, a vy sa budete tváriť, že vám prišlo zle. Poviete, že sa potrebujete na chvíľu vzdialiť. Nechajte ich, nech vám pomôžu vystúpiť, a ja sa postarám o to ostatné.“

***

Hodinu nato ležali pri voze telá štyroch mužov. Ferruccio s ľahko zraneným ramenom ich s námahou odtiahol ďalej od cesty a zhodil ich z útesu, síce nie príliš hlbokého, ale dobre chráneného hustým vresom. Červenkastá farba dreva dobre maskovala stopy krvi. Potom bol rad na opátovi, ktorého chytro vyzliekli a zahrabali. Ferruccio potom do jeho šiat obliekol Giovanniho.

„Nevyzeráte ako cirkevník, pane. Mali by ste sa tváriť kajúcnejšie.“

„Tvárim sa kajúcne a je mi to všetko ľúto, Ferruccio. Moje Tézy sú poškvrnené mŕtvolami ľudí.“

„Aké Tézy?“

Giovanni neodpovedal a Ferruccio nastúpil späť do voza a dal kočišovi príkaz na odjazd. Počas nerovného súboja jedného proti štyrom zostal kočiš úplne nestranne v úzadí, ako ho o to požiadal ten džentlmen. Jednoducho sa pustil do rátania mincí, ktoré mu dal, ľahostajný k osudu, hoci v srdci sa modlil, aby videl padnúť všetkých tých pápežových prisluhovačov, pekne-krásne jedného po druhom. Giovanni by sa rád dozvedel viac o svojom záchrancovi, ale uvedomoval si, že teraz na to nie je vhodná chvíľa, a aj tak by nedostal žiadnu odpoveď. Jedinou istotou bolo spoľahnúť sa na jeho ochranu, pretože to bol najlepší spôsob, ako udržať v bezpečí seba a predovšetkým knihu.

„Kde presne sme?“

„Vo Florencii, pane,“ odpovedal veselo Ferruccio a očividne ho vôbec netrápilo, že práve zabil piatich ľudí. „Kočiš nám bude k dispozícii a za tie zlatiaky, ktoré som mu dal, a tie, ktoré som mu sľúbil, nás bude sprevádzať hoci aj do pekla. Ak sa bude správať slušne, bude si môcť kúpiť celú poštovú linku odtiaľto až do Paríža. Teraz sa musíme vzdialiť čo najrýchlejšie, ako sa dá, pretože skôr či neskôr Franceschettovi sliediči zistia, že voz aj muži z eskorty zmizli, a tentoraz na nás pošle celý regiment, spolu s anjelikmi a cherubínmi zoslanými z neba, aby dodali vojakom silu. Mimochodom, myslím si, že Nádherný nás už očakáva. A spolu s vami aj ten vzácny dar, ktorý nesiete, aspoň tak mi povedali.“

Giovanni by v tejto chvíli radšej pocítil údery ostrého biča na holom chrbte, než počul tieto posledné slová. Takže už o tom vie aj Lorenzo, a jemu neunikne ako Inocentovým strážam. Odhliadnuc od jeho obrovskej moci, zachránil ho, a Giovanni mu bol dlžníkom. Nemôže si predsa nechať iba pre seba to, čo je určené pre všetkých.

RÍM, V TEN ISTÝ DEŇ, SOBOTA 30. DECEMBRA 1486

Ten, kto zlepil stránky tejto podivnej knihy s názvom Ultimae Conclusiones Sive Theses Arcanae IC, dobre vedel, čo robí, a vyznal sa v tom. Krištof stále prehadzoval knihu v rukách, študujúc jej masívnosť na strane jednej, a zároveň aj jemnosť na strane druhej - magické spojenie dvoch protikladov. Presne to prináležalo alchýmii - vedieť, ako spojiť silu s ľahkosťou, ducha s hmotou a dobro so zlom. Nie nadarmo považovali grófa za veľkého znalca v odbore, ktorému sa venoval aj Krištof. Všetci si ho vážili a závideli mu jeho obrovskú inteligenciu, ktorá mu umožňovala vyriešiť s odzbrojujúcou ľahkosťou i tie najťažšie problémy. Zatiaľ, aspoň podľa toho, čo vedel, sa nikdy nepustil do štúdia mágie, v ktorej, ak by len trochu chcel, by mohol prevýšiť i tých najväčších majstrov. Napríklad takého Herma Trismegista, ktorého knihu Corpus Hermeticum, najdôležitejšie dielo celej alchýmie, preložil Krištofov kamarát Ficino do latinčiny. Alebo Nicholasa Flamela, ktorému sa podarilo odhaliť tajomstvo Pietra Filosofale a tajomstvo premeny olova na zlato. Áno, Mirandola bol človekom, pre ktorého Opus Alchemicus skrýval len málo tajomstiev.

Miestnosť, ktorú mu dal otec k dispozícii, bola plná nielen magických a zakázaných textov, ale aj alambikov, lepidiel, rozpúšťadiel, všelijakých práškov, skál, ampúl, rúrok a všetkých známych i neznámych chemických zlúčenín. Krištof premýšľal nad nevyspytateľnými cestami osudu, ktoré istý čas nazýval prozreteľnosťou. Vždy dúfal, že sa skôr či neskôr stretne s Giovannim Picom, ktorého považoval za majstra, a teraz ho zavolali, aby sa pokúsil prekonať tajomstvo, ktoré vytvoril sám Pico. Ba čo viac, požiadal ho o to pápež osobne; bol jeho prvým synom, hoci len vinou jeho mladíckej nerozvážnosti, to dobre vedel. Vedel aj to, že na vatikánskom dvore o ňom hovoria ako o utajenom bastardovi, alebo v lepšom prípade ako o vzdialenom synovcovi. Akoby Franceschetto, Teodorina alebo ostatní jeho nevlastní bratia a sestry - koľko ich vlastne je? Sedem? Osem? Desať? Viac? Akoby tí boli jeho legitímnymi potomkami. Ale to ho už netrápilo. Dnes mal v rukách väčšiu moc než oni. Jeho otec mu zveril tajomstvo, ktorého hodnotu síce ešte nepoznal, ale ktoré bolo istotne veľké. A to všetko vďaka jeho znalostiam alchýmie. Aký paradox: alchýmia, odmietaná a odsúdená cirkvou, no požehnaná Svätým Otcom, jeho otcom.

Krištof sa usmial pri myšlienke na najlepšie grófovo dielo. Listy boli zlepené nejakou špeciálnou zmesou, pevnou, no zároveň jemnou, zloženou z konopných a morušových vlákien, zmiešaných s kamencom a glejom. Keď uschli, gróf na ne napísal nadpis, a potom ich znova navlhčil a pridal ďalší kamenec a glej. Týmto ich bezchybne spojil, vytvoril z nich jeden celok, niečo ako tehlu z papiera. Túto metódu poznali len arabskí alchymisti. Bez toho, aby vedel, aký papier bol na to použitý, a bez znalosti presného postupu by sa to ktokoľvek máme snažil otvoriť, a jediným výsledkom by bolo totálne zničenie celého rukopisu. Takže aby dokázal oddeliť tieto stránky, Krištof sa musel dať islamskou cestou, cestou takzvanej mokrej alchýmie, vďaka ktorej vznikli elixíry a kvintesencie.

A to všetko na dvore samotného pápeža, v srdci cirkvi. Aká irónia!

Za použitia alambikov a techniky namáčania podľa Márie, Mojžišovej sestry, Krištof vytvoril odparujúcu sa esenciu z levanduľového oleja, živice kaučukovníka a terpentínu, ktorý získal extrakciou pomarančovej kôry. To prvé bolo silné rozpúšťadlo, zatiaľ čo ďalšie mali za úlohu chrániť listy i písmo. Už bol takmer na konci, práve nanášal tenulinkú vrstvu esencie z aloe vera: jeho fixačné a liečivé účinky, známe zo všetkých starých textov už z čias starého Egypta, pôsobili aj na tieto zdanlivo navždy stvrdnuté stránky, ktoré by podľahli jedine meču alebo ohňu.

Jeho otec ešte nič nevedel: pre Krištofa to bola jedinečná príležitosť, mal pár dní na to, aby si prečítal rukopis, aby lepšie pochopil myšlienky Giovanniho Pica, a hlavne aby porozumel tomu, prečo sa pápež o toto dielo tak veľmi zaujíma. Prečítať si ho ešte predtým, než ho odovzdá otcovi, to bola jediná možnosť, pretože nebude mať dostatok času, aby si z neho spravil kópiu. Navyše, ak by ju uňho našli, riskoval by, že sa ocitne zavesený v jednej z klietok Anjelského hradu, kde mu vrany vykľujú oči a znetvoria jeho telo.

Za jeden deň a jednu noc sa stránky postupne jedna po druhej pred jeho očami oddeľovali. A ako napredoval v ich čítaní, cítil, že v jeho vnútri rastie neuveriteľná moc poznania, až kým ho neopantal pocit, že sa mu v ruke zhmotnil kľúč ku všetkým jeho snom. Nikto už nebude mať právo brániť mu v jeho ceste. Ani kráľ, ani pápež ho nezastavia: to, čo práve spoznal, malo väčšiu hodnotu ako celý španielsky poklad. Mirandola mal naozaj pravdu, keď ich nazval „tézy tajomné a tajné“ a tak starostlivo ich chránil. Keď sa vráti do Janova a prepíše ich základné časti, tieto stránky mu zabezpečia nehynúcu slávu na niekoľko nasledujúcich storočí. Ale dovtedy bude jeho život vo veľkom nebezpečenstve, pretože jeho otec sa ho určite pokúsi zabiť. On by totiž na jeho mieste urobil to isté.

RÍM PONDELOK 1. JANUÁRA 1487

„Krištof žiada o prijatie, vaša svätosť.“

Kardinál kamerlengo vstúpil tichým krokom do pápežovej študovne, zahalenej v polotieni, a zastal so zopätými rukami pár krokov od pápeža, Kristovho vikára.

Hlas kardinála kamerlenga prerušil ľahké driemoty Inocenta VIII., ktorý odpočíval na diváne pokrytom modrými poduškami s pápežským emblémom. Rýchly obed a telesné potešenie, ktoré absolvoval hneď nato, ho unavili. Ale na tom nezáležalo: neter starej milenky kardinála Borgiu, ktorú mu zaobstaral on sám, sa nezvyčajným spôsobom ponášala na tetu, očarujúcu Vannozzu, vrátane toho čara, ktorým oplývala, keď sa mu oddávala. Napriek jej mladučkému veku sa pri nej cítil ako lev, čo bol istotne najlepší spôsob, ako začať nový rok. Otvoril jedno oko a až v tej chvíli si uvedomil, čo mu práve Sansoni povedal. Vtedy sa jeho myseľ celkom prebudila.

„Na čo čakáš, nechaj ho vojsť, maccaccu!“ zakričal naňho a strhol mu z hlavy čiapku.

Okamžite sa posadil a roztvoril náruč ešte skôr, než Krištof vošiel dnu.

„Poď ďalej, syn môj!“

„Otče, vaše požehnanie…“ odpovedal servilne Krištof.

„Máš všetky moje požehnania, synček. Ale povedz mi, aké správy mi nesieš?“

„Tieto, otče.“

Krištof otvoril koženú aktovku a vybral z nej rukopis grófa Mirandolu. Pápež sa naň chamtivo zahľadel, no vzápätí pocítil hnev i sklamanie zároveň.

„Ale veď je to stále zlepené!“

„Nie, otče,“ uistil ho Krištof, „teraz sa tie stránky už dajú prečítať.“

Inocentova tvár sa rozjasnila.

„Neotvoril som ich úplne, a to z úcty k vám,“ pokračoval, „aj náš Pán predsa v Pater Noster hovorí: „ne nos inducas in tentationem“; nechcel som upadnúť do podozrenia, že som si ich prečítal. Ale teraz už stačí len tenká ostrá dýka, aby sa dali otvoriť. Nechcem vás nudiť ťažkosťami, ktoré som musel prekonať. Gróf di Mirandola si vyslúžil môj absolútny rešpekt za to, akým spôsobom chcel ochrániť tieto písomnosti.“

Inocent vystrel ruky, aby si vzal od Krištofa aktovku, no ten mu ju nedal.

„Chcel som vám takisto poďakovať,“ pokračoval nerušene ďalej, „za to, že ste mi dali k dispozícii všetky nástroje a tie najzriedkavejšie a najtajnejšie chemické látky, bez ktorých by som nikdy nedosiahol takýto výsledok.“

Inocent zopakoval gesto, chcel si vziať rukopis, no jeho syn sa opäť tváril, že to nepostrehol. Pápež začal byť netrpezlivý.

„Dúfam, že som vám poslúžil najlepšie, ako som mohol,“ pokračoval ďalej Krištof, „a dúfam, že budete natoľko veľkodušný a neodmietnete mi, o čo vás chcem požiadať.“Oua sí che ghe semu: takže o toto mu šlo! Aký belín bastard, pomyslel si Inocent, zatiaľ čo sa súhlasne usmieval na Krištofa. Čo bude asi chcieť? Peniaze, nepochybne. V každom prípade si ich zaslúži. Ale ktovie, koľko si zapýta? A odkiaľ ich vezmem? Musím byť opatrný a urobiť to tak, aby Franceschetto nežiarlil. Ten by bol schopný pre pár zlatých ho aj zabiť. Ach, tie deti!

„Dám ti to, nech už je to čokoľvek, syn môj, ale mysli na to,“ povedal s hranou láskou a veľkodušnosťou, „že pokladnice cirkvi nikdy neboli také prázdne ako v týchto časoch.“

„Nechcem peniaze, otče.“

„Nie?“ spozornel pápež.

„Nie, otče, chcel by som od vás list.“

„List?“

Krištof naďalej držal aktovku pevne pod pazuchou. Inocent sa naňho už viac nedíval s otcovskou láskou, ale prekrížil si ruky v rukaviciach tak, aby bolo dobre vidieť prsteň, symbol jeho moci.

„Áno, otče,“ Krištof hovoril rozhodne, no pritom pokorne, „list adresovaný do Aragonu v Španielsku, Izabele Kastílskej, Henrichovi VII. Tudorovi a Karolovi Valoisovi.“

Krištofov hlas znel čím ďalej, tým silnejšie, keď vyslovoval mená najmocnejších európskych vládcov. Inocent sa naňho pozeral čoraz prekvapenejšie. Žeby jeho syn pri práci s chemikáliami prišiel o rozum?

„A prečo nie aj vládcom Číny a Japonska?“

Krištof pevne zovrel aktovku oboma rukami.

„Možno aj im, otče. Pretože tam chcem ísť. Ale po mori. Viem, ako to spraviť.“

„Milý môj synu,“ povedal s uľahčením pápež, „tvoj nápad sa mi páči! Ale je to veľmi nebezpečné a riskantné, Krištof“

„To viem, otče, ale pomyslite na to, čo by to znamenalo, otvoriť cestu do Orientu po mori. Každá loď by mohla previezť tisíc koní, a to za polovičný čas.“

„Oceán je plný nástrah.“

„Ale to je predsa aj pevnina, nie, otče? Veď koľko vozov už vykradli Peržania, Indiáni a mameluci, kým k nám dorazili? Chcete azda povedať, že naše lode v Stredomorí sú v bezpečí? Tureckí piráti s ich rýchlymi loďami sa len smejú z našich galér, rabujú naše majetky a zabíjajú našich najlepších námorníkov. Všetky kráľovstvá by z toho mali výhody.“

„A aké výhody by si mal z toho ty? Slávu? Alebo chceš ísť do služby k Francúzom či Španielom?“

„Otče, môžem sa priznať?“

Inocent sa naňho podozrievavo pozrel. Tohto syna nepoznal príliš dobre a všetka dôvera, ktorú mu dal, pramenila výlučne z toho, že Krištofovi boli cudzie akékoľvek boje o moc, a všetko jeho šťastie až doteraz záviselo od pápeža.

„Prečo sa chceš priznať?“

„Pretože to, čo vám chcem povedať, sa dá nazvať jedine priznaním. A tiež vám chcem oplatiť dôveru, ktorú ste mi preukázali.“

Inocent nemal čo stratiť, a keď vyhovie tejto požiadavke, možno sa dozvie viac o svojom synovi, ktorý bol preňho v podstate neznámy. Dobre vedel, že z priznám zväčša nevyplývajú žiadne problémy, a zároveň mu to dáva o niečo väčšiu moc nad človekom, ktorý sa mu zdôveril.

„Vykonaj úkon kajúcnosti, synu, a potom otvor srdce svojmu otcovi.“

Krištof pokľakol, rukopis položil na zem vedľa seba a začal sa modliť.

„To stačí, preskočme tie neužitočné časti. Počúvam ťa.“

„V posledných rokoch som starostlivo študoval všetky námorné mapy, ktoré boli kedy nakreslené, prečítal som si príbehy všetkých kapitánov a plavil som sa na všetkých druhoch lodí. Urobil som tisíce výpočtov a prišiel som k jednému záveru, otče.“

„Akému, preboha, prestaň ma naťahovať.“

„Že ešte pred Kitajom existuje ďalšia krajina na západe, šesť až sedem tisíc míľ odtiaľto.“

Poslednú vetu povedal s ľahkým úsmevom, potom stíchol a pozrel mu do očí.

„Ďalšia zem? Ostrov?“

„Oveľa viac, otče, možno celý kontinent, ešte neobjavený, pripravený na dobytie.“

„A ty…?“

„Venujem ju kráľovi, ktorý mi dovolí doplávať až tam, ale ja budem guvernérom tej krajiny.“

Inocent zvraštil huňaté obočie, pretkané vytŕčajúcimi bielymi chĺpkami.

„A čo ak neexistuje? Nikto o nej doteraz nechyroval,“ povedal s prižmúrenými očami. „Čo ak sa mýliš? Čo spravíš potom?“

„Viem, čo hovorím, otče. Som si istý, ale musím to dokázať.

V prípade, že sa náhodou naozaj mýlim, budem pokračovať až do Číny a otvorím obchodné spojenie po mori. Viem, že mi nikto nebude veriť, ak mu poviem to, čo som teraz povedal vám. Hoci každý, kto má ekonomické možnosti, by mohol financovať expedíciu s obchodným cieľom. S vašou podporou zabezpečím všetko potrebné pre odchod, mužov i lode. Teraz jedine vy poznáte pravdu.“

Inocent začal premýšľať nad tým prapodivným návrhom. Čím dlhšie sa pozeral na svojho syna, tým viac bol presvedčený, že možno nie je až taký blázon. Vedel, že boli roky, keď sa chcel vypraviť na západ, a že márne búchal na mnohé dvere. Na druhej strane, kto uverí kapitánovi s hlavou plnou veľkých nádejí, no bez šľachtického titulu a bez bohatstva? Bola to posadnutosť, začalo to ešte predtým, než sa usadil v Lisabone. Skutočný Cybo, keď si niečo vzal do hlavy, nič ho nedokázalo zastaviť, a bol skutočným Cybom, aj čo sa týka potencie. Inocentovi špióni mu často referovali o mnohých ženách aj o mnohých potomkoch, o ďalších „synovcoch“. Teraz prišiel s touto nehanebnou požiadavkou a… ešte mu ani neodovzdal ten rukopis. Ale keď sa to tak vezme, čo riskuje jedným listom?

V podstate ide len o to, vyhovieť jednej prosbe. Možno by ju pri troche prefíkanosti mohol využiť, ale Krištof mu musí okamžite odovzdať tie spisy, pretože táto vec už začína zaváňať vydieraním.

„Ak ti ja dám listy, ktoré chceš, čo mi za to dáš ty?“

„Zem s vaším menom, otče. Jednej z krajín, tej najkrajšej, dám vaše meno, Cybo. Budete slávnejší než Alexander Veľký.“

„Toto meno prináša nešťastie, Alexandra mi ani nespomínaj!“

„Čo vravíte, otče?“

„To je jedno, nechajme to tak. Vieš, všetci moji synovia dávajú niečo mne, svojmu otcovi, aby mi poďakovali, že som ich priviedol na svet a že ich podporujem.“

„Čo navrhujete, otče?“

„Polovicu z toho, čo zarobíš ako guvernér“

„Tretinu, otče.“

„Si skutočný Cybo, navrhuješ tretinu. Keby som si pýtal dve tretiny, možno by si mi dal polovicu.“

„Možno, otče.“

„Dobre. Dohodnuté. A teraz mi povedz, ako by mal vyzerať ten list?“

Krištofovi sa rozžiarili oči.

„Formu nechám na vás, otče. Mala by v nich byť uvedená žiadosť, aby mi vyhoveli a aby si vypočuli, čo im chcem povedať. Nech láskavo zvážia moje potreby a veľké výhody, ktoré z nich vyplynú pre tých, ktorí mi vyjdú v ústrety. Päť listov, otče, jeden pre každého panovníka, ktorého som menoval, a jeden pre Jacoba Fuggera, nemeckého bankára.“

„Budeš ich mať,“ povedal pápež, „ale nezabudni, že sa nesmieš nikomu ani slovkom zmieniť o tom, čo si povedal mne, pretože ťa budú považovať za blázna. Každý, na koho sa obrátiš, môže vedieť len toľko, že chceš plávať do Číny a Japonska, aby si zlepšil obchodné styky a obmedzil nebezpečenstvo rabovania zo strany Turkov. To je jediný spôsob, ako zaistiť, aby ťa počúvali.“

„Takže vy veríte, že nájdem novú zem, otče?“

„Manco pe u belín! Ani trochu, ale to je jedno. Buď objavíš novú krajinu, alebo sa dostaneš do Číny. Pre mňa je to dobre tak či tak. A teraz,“ zakončil Inocent, „už budeš taký láskavý a dáš mi konečne ten rukopis?“

***

Skôr než zvony ohlásili poludnie, Krištof mal v ruke listy napísané tajomníkom, podpísané hlavou cirkvi a zapečatené voskovou pečaťou samotného pápeža. Keď sa pred ním klaňal, nemohol si pomôcť, na perách sa mu objavil nepatrný úsmev triumfu. Práve dohral najdôležitejšiu partiu svojho života a vyhral. Ktovie, či ho otec podozrieval, že si prečítal Tajné tézy grófa di Mirandolu. Možno si vybral tú schodnejšiu cestu medzi tým, že ho zabije, a tým, že si kúpi jeho mlčanie. To, že mu odhalil svoje tajomstvo a zahral na strunku jeho chamtivosti, mu pravdepodobne zachránilo život. Ale teraz to už bolo aj tak jedno. Keď si pápež prečíta grófove tajomstvá, bude mať dôležitejšie problémy, než starať sa o svojho syna. Predstavoval si tvár svojho otca pri čítaní tých stránok: ktovie, či to srdce toho starca vydrží.

Zišiel z námestia pred bazilikou a zamiešal sa medzi ľudí. Tí ešte stále oslavovali, oblečení do pestrých farieb, na znak radosti z toho, že prežili ďalší rok, a to i napriek hladu a chorobám, napriek prenasledovaniu a rozličným kliatba. Mnohí boli prezlečení za pápeža či kardinálov, s obscénnymi kresbami na oblečení. Ale prvého januára, čo bol pohanský sviatok, sa tolerovalo aj to, čo by za iných okolností trestali ranami bičom a niekoľkotýždňovým väznením v reťaziach alebo v lepšom prípade pranierovaním. Krištofovi sa zazdalo, že zazrel Giuliana delia Rovere oblečeného ako Rimanku, s nabielenou tvárou a červenými perami, obklopenú polonahými vojakmi. Krištof si pritiahol čierny kabát. Skôr, než sa vnoril do zástupu, ktorý ho odvliekol až k najbližšiemu mólu rieky Tiber, otočil sa a venoval posledný pohľad katedrále cirkvi. Hlavou mu prebleslo, že ju možno už nikdy neuvidí. Možno ju ľud čoskoro spáli, áno, ten istý ľud, ktorý neustále žil v strachu z trestov hrozného a pomstychtivého pápeža. Áno, nech len pekne zhorí: keď sa tak stane, Krištof by už mal byť približne šesťtisíc míľ ďaleko.

FLORENCIA PIATOK 7. OKTÓBRA 1938

Najdôležitejšie bolo zachrániť rukopis, na svoj život bude myslieť potom. Giacomo de Mola si bol vedomý toho, že sa k nemu dostali až príliš blízko. Využiť Giovanniho bol skvelý ťah, aspoň oni si to mysleli. Jediné, čo sa Giacomo od Giovanniho nedozvedel, bolo, kto sú to tí oni.

Odvtedy, čo sa mu Giovanni ku všetkému priznal, prešli už dva dni. V noci ho odviezol na kliniku ku svojmu starému priateľovi, mimo Florencie, pod kopcami Fiesole. Aj on bol súčasťou uzavretej skupiny Accademie dei Georgofili, takže sa naňho mohol spoľahnúť. Giovannimu okamžite podali sedatíva a vďaka tomu v tomto momente nemohol ublížiť ani sebe, ani nikomu inému. Tá mimoriadna opitosť bola pravdepodobne zámerná, asi to bol preňho jediný spôsob, ako sa odhodlať a povedať mu pravdu, a možno dokonca aj to, že ho má vlastne rád. Giacomo sa sám seba pýtal, koľko náklonnosti a lásky preukázal on Giovannimu, a či mu celý ten život podriadený ochrane knihy tak trochu neuzavrel srdce.

Pamätal si, že ho rodičia vychovávali s bezmedznou láskou a už odmalička mu hovorili o knihe, privykali ho na jej tajomnú existenciu, ako v nejakej rozprávke. Ale on tú lásku nedokázal ani prijímať, ani ju odovzdávať ďalej. Zopár dôležitých žien, ktoré sa v jeho živote objavili, si držal od tela. Nedôveroval im, nedokázal ich milovať tou láskou, ktorú videl v tvárach svojich rodičov, keď sa na seba zahľadeli, a tak to bolo až do ich smrti. Vlastne ich videl, ako umreli v posteli, v pevnom objatí, v spánku, keď ešte nedovŕšil ani dvadsať rokov. Zriedkavá smrť, ale nie nemožná, povedal lekár. Odišli naraz, pokojne, akoby nemohli existovať jeden bez druhého. Zostal vtedy sám a zmätený, so zodpovednosťou, ktorá ho zrazu gniavila k zemi a pochádzala od priateľov jeho otca, zo spolku Omega, Rady starých rytierov. Potom myslel na to, koľko úsilia ho stálo vychovať Giovanniho.

Áno, on prinútil Giovanniho urobiť to, čo urobil, a istotne za tým bola žena, tá Elena. Ešte stále však nevedel, kto tak odborne pripravil jeho vraždu, aby sa zmocnil rukopisu. Zradca zvnútra spolku? Fašistická strana? Alebo niekto iný?

Pred päťsto rokmi sa Pico musel brániť predovšetkým pred cirkvou, ale Giacomo pochyboval, že by to boli tie isté sily, ktoré ohrozujú teraz jeho. Tí ľudia z vidieka, čo ho sledovali, to by mohla byť stopa, ale veľmi neurčitá. Pravdepodobnejšie bolo, že ho sledovali po stretnutí na Accademii dei Georgofili, alebo kvôli nejakému slovu, ktoré mu vykĺzlo z úst, a nie raz, a ktoré bolo až príliš proti režimu. Možno to zlo pochádza spoza oceána, možno od nejakého zberateľa.

No pochyboval, že by sa Giovanni dostal do kontaktu s takými ľuďmi alebo ich emisármi, a ešte k tomu s Američanmi. Picov rukopis mal vysokú hodnotu, ale nie pre zberateľa. Nie, kniha bola zaujímavá práve pre jej obsah, čo znamenalo, že Giovanni sa dostal do temnejšej siete, oveľa hrozivejšej, pretože niekto chcel ten rukopis pre to, čím sa zaoberá, pre to, čo je v ňom napísané. Určite nie kvôli historickej hodnote, ktorú by mohlo mať nepublikované filozofické dielo z pätnásteho storočia. Možno ho našli a on sa teraz musí postarať, aby bolo v bezpečí, a zmeniť spôsob jeho ochrany.

Stará Banka Mayer stála neďaleko odtiaľto; Giovanni vedel, že v prípade Giacomovej smrti bude môcť otvoriť bezpečnostnú schránku, a tam nájde knihu. Samozrejme, jedine pokiaľ Giacomo umrie prirodzenou smrťou, pretože v akomkoľvek inom prípade by zostala bezpečnostná schránka nekompromisne zavretá na ďalších dvadsať rokov a jej obsah by potom podľa práva putoval k anglickému dôverníkovi. Giovanni však nevedel, že v schránke sa nenachádza kniha, ale iba kľúč a prístupový kód Švajčiarskej banky v Lugane. Kniha bola tam, v podzemnom depozite, chránená švajčiarskou neutralitou. „Chránená priamo švajčiarskou gardou ako vzdor voči Vatikánu!“ ako raz žartom povedal jeho otec, posledný strážca pred Giacomom.

Schránka bola spojená s účtom, na ktorom boli uložené odhadom dva milióny frankov. Bola to rezerva, z ktorej bude musieť teraz čerpať. Najbolestnejšie preňho bolo, že musí opustiť knižnicu: práve zavolal notárovi Lambertimu a poprosil ho, aby otvoril obálku, ktorá obsahovala dar pre obchod, všetky knihy Accademie dei Georgofili. Lenže on, Giacomo, musí zmiznúť navždy.

Aj Giovanni musel zmiznúť. Zatiaľ je v bezpečí, ale nie úplne: nech už ho chytil do pasce ktokoľvek, istotne preňho nebude problém umlčať ho navždy. Hneď, ako to bude možné, sa pokúsi vypátrať tú Elenu, skôr než sa s ňou skontaktuje Giovanni. Ešte stále ju chcel vidieť. Táto žena mu možno pomôže odhaliť niektoré veci, alebo ich možno odhalí on sám na základe stretnutia s ňou.

Banka otvorila dvere a Giacomo vošiel do slabo osvetlenej vstupnej haly. Zelený mramor pokrýval steny oddola až po strop a udržiaval v miestnosti svieži chládok. Podišiel k jednému z okienok chránených železnou mrežou a vyplnil formulár, ktorým previedol celú sumu zo svojho konta na Giovanniho. Aj keď to nebola až taká vysoká suma, dáma za okienkom sa na ňu pozrela trochu prekvapene, ale veľmi profesionálne mlčala. Na požiadanie jej podpísal príkaz. Potom ju zdvorilo požiadal o prístup do trezoru. Vstala, v béžovej sukni a bielej prešívanej blúzke, pri krku zapnutej brošňou z perál, pôsobila elegantne. Napriek teplu mala oblečené hodvábne pančušky s čiernym pásikom, ktorý zdôrazňoval krásnu krivku jej nôh. Ktovie, ako sa oblieka Elena a ako vlastne vyzerá.

„Dobrý deň, doktor de Mola, rád vás vidím.“

Riaditeľ Banky Mayer, Maurizio Mayer, synovec zakladateľa, mu šiel naproti.

„Aj ja vás, ale mrzí ma, že vás vyrušujem. Potrebujem len otvoriť bezpečnostnú schránku.“

„Ak dovolíte, postarám sa o to ja osobne.“

„Ďakujem, ale som si istý, že vás určite čaká dôležitejšia práca.“

„Tomu neverte, môže sa stať, že o chvíľu už nebudem mať nijakú.“

Giacomo sa naňho zahľadel ponad okuliare; bola to zvláštna veta, určite to nepovedal len tak náhodou. Ale neodpovedal; ak by riaditeľ chcel, sám by to vysvetlil. Tak to aj bolo.

„Možno sa vás budem musieť opýtať, či vo vašom obchode nemáte voľné miesto asistenta,“ povedal s trpkým úsmevom, zatiaľ čo zostupovali po schodoch zo žltého mramoru až dolu, k trezoru.

„Nerozumiem, doktor Mayer.“ Cítil, že tentoraz už musí reagovať. Ak by aj teraz zachoval odmerané ticho, doktor Mayer by to mohol vnímať ako znak totálneho nezáujmu.

„Viem, že s vami o tom môžem hovoriť a že mi prepáčite túto dôvernosť. Ale je u nás kontrola z Národnej banky Talianska. Och, nie, nie kvôli našej banke. Všetky účty sú v poriadku a banka prekvitá ako nikdy predtým. Je to preto, že sme Židia, doktor de Mola.“

Vstúpili do trezoru cez mohutné opancierované dvere, vyrobené z ocele hrubej takmer pol metra, a Mayer štrngal kľúčmi, aby otvoril železnú zámku, ktorá ukrývala bezpečnostné schránky. Bolo jasné, že mal chuť rozprávať a de Mola ho pozorne počúval.

„Inšpektorát ochrany vkladov, ktorý riadi ministerstvo financií, prikázal Národnej banke Talianska urobiť dôkladnú inšpekciu. Kontrolujú všetky naše záznamy; ale ich šéf, ktorého poznám už roky, mi nedávno povedal, že aj tak už o všetkom rozhodli v Ríme. Nenudím vás?“

„Vôbec nie. Mrzí ma to. No bohužiaľ, očakával som, že veci naberú takýto spád, a skutočne ma to poburuje.“

„Ďakujem vám, doktor, ste veľmi láskavý. Obávam sa, že skôr či neskôr budeme musieť banku zavrieť alebo ju predať. Nebude to nelegálne, bude to podľa zákonov, v tom je tá irónia. Podľa nových rasových zákonov, ktoré vstúpia do platnosti, a myslím si, že by ste ma nemohli prijať ani ako asistenta. Vaše peniaze sú v bezpečí, všetko sa uskutoční veľmi jemne a delikátne, aby sme u našich vkladateľov nevzbudili obavy. No ak máte v tej schránke niečo, čo by nemali vidieť nepovolané oči, odneste to odtiaľto preč, doktor de Mola. Bohužiaľ, už nedokážeme zabezpečiť tú ochranu súkromia, ktorá bola chválou našej banky.“

Bolo to ako varovanie z neba, ale Giacomo sa to aj tak práve chystal urobiť, hoci riaditeľ o tom nevedel. Vďačne mu stisol ruku.

„Ak pre vás môžem čokoľvek spraviť, dajte mi vedieť, a… ďakujem vám za radu.“

„Urobili ste pre mňa dosť už len tým, že ste boli ochotný počúvať ma. Zazvoní zvonec a bude koniec, doktor de Mola. Ak ma tamtí,“ povedal, ukazujúc prstom nad seba, „už neodsúdili, veľmi rád vás tu opäť privítam. No ináč… dovidenia.“

Tí dvaja sa krátko objali, potom Mayer rýchlo vyšiel po schodoch nahor a zamkol za sebou dvere. De Mola sa pobral k bezpečnostnej schránke.

Chvíľu nato s kľúčom od schránky Švajčiarskej banky v Lugane a prístupovým kódom v aktovke de Mola zamieril na železničnú stanicu. Prešiel popri Baptistériu a Dóme, a ešte raz zastal, okúzlený opovážlivou Brunelleschiho kupolou; takisto ako on aj Giovanni Pico tohto umelca nekonečne obdivoval. Pýtal sa sám seba, či ju ešte niekedy uvidí. Potom sa vydal po via de’Cerretani a via Panzani, až došiel na predstaničné námestie. Vyzdvihol batožinu, ktorú nechal v úschovni deň predtým, plnú všetkého, čo len mohol uniesť. Veru, nie je jednoduché napratať do kufra polovicu svojho života.

NA CESTE DO FLORENCIE STREDA 3. JANUÁRA 1487

Vyhýbali sa hlavným uliciam, na SanťEraclio zišli z via Flaminia, vzďaľujúc sa od Foligna. Minuli Cantalupo a Brufo, prešli krížom cez ulicu do Perugie a potom ponad Tiber cez most Ponte di Val di Ceppo. Mýtnou bránou prešli bez ťažkostí. Namiesto pasu im stačili nejaké medené florény so znakom Inocenta VIII., také čerstvo vyrazené a krásne nové, až sa zdali falošné.

Ulice boli plné banditov, ktorí už po stáročia napodobňovali skutky legendárneho Ghina di Tacca; ten si brával na mušku vozy a cestujúcich z nenávideného Ríma. Ale kočiš, poučený Ferrucciom, sa viac ako banditov bál stretnutia s pápežskými strážami a s tajnými strážami Franceschetta. Ich kolegovia ani opát, ktorý ich sprevádzal, sa nevrátili, a to stačilo, aby boli ostražité.

Posledný výstup na vrch kopca Villa di Santa Petronilla úplne vyčerpal kone, ktoré už boli beztak unavené po celom dni chôdze. Ich hnedá srsť bola popretkávaná potôčikmi potu, prerušovanými len bičovaním kočiša. Prv, než prešli cez murovanú hradbu, ktorá obkolesovala veľké opátstvo a hostinec, Giovanni a Ferruccio venovali posledný pohľad rovine pod nimi: v bledom zapadajúcom slnku, zahalená jemnou hmlou, sa podobala na veľký močiar, z ktorého sa dvíhali volavky a žeriavy na posledný večerný lov.

Hostinec mal v znaku čierneho kanca v červenom poli, ktorý príliš neladil s ponurými farbami opátstva, bola to podivná zmes svätého a svetského. Ferruccio prikázal, aby im priniesli jedlo a pitie priamo do izby. V izbe sa mohlo ubytovať aj šesť hostí, ale Ferruccio ju rezervoval len pre nich, samozrejme za pekný príplatok. Zatiaľ čo rozdúchaval oheň vo veľkom kozube, slúžka zľahka zaklopala, priniesla karafu červeného vína a paštétu z jahňaťa a bravčoviny, ktorá mala byť podľa všetkého ich hlavným jedlom.

„Pán gróf,“ začal Ferruccio, zatiaľ čo starostlivo vytieral chlebom z taniera posledné zvyšky chutnej šťavy, „môžem sa vás opýtať, prečo ste taký dôležitý? Ale ak mi neodpoviete, neurazím sa, máte na to právo. Je to jednoducho moja zvedavosť.“

Giovanni chvíľku váhal, ale tento muž sa mu celkom pozdával.

„Vás to asi nepostretne, ale ja som sa dostal do problémov práve vinou mojej zvedavosti, Ferruccio. Ale nie preto nás prenasledujú.

V každom prípade vám odpoviem na všetko, na čo môžem. Je to pre mňa a moju knihu, ktorú som napísal.“

„Tú, ktorú máte so sebou?“

„Nemám so sebou žiadnu knihu.“

„Pán gróf, ste prvý človek, ktorého ochraňujem s radosťou. Ste bystrý, inteligentný, hovoríte málo a nikdy tak nerobíte bezdôvodne. A nič vás neudivuje, akoby ste už prežili sto rokov, hoci vyzeráte veľmi mlado.“

„Ďakujem vám, aj ja vás obdivujem, vašu odvahu a vaše… schopnosti.“

„No nie ste si istý, či mi môžete dôverovať, je tak? Rozumiem vám, ale stále som mal pred očami ten valec, ktorý vláčite so sebou, akoby tam boli relikvie samotného Spasiteľa. Nemá zátku, nie je v ňom žiadna tekutina, niečo vnútri búcha ako palica, ale nie je to zbraň. Prosím vás, ak nechcete, nehovorte mi o tom, ale nerobte si zo mňa žarty. Ak som sa vás dotkol, odpustíte mi, ale už sa to jednoducho stalo. A týmto sa naša debata končí.“

Mirandola pozorne načúval slovám svojho spoločníka, ktorý medzitým s chuťou žul bravčové rebierko a po brade mu stekal tuk.

„V hebrejskom Talmude, kde sú uvedené diskusie medzi učencami a majstrami, tam sa píše, že pravdu nemajú svätí, ale tí, ktorí robia správne veci v správny čas.“ Ferruccio prehltol a vytiahol si kosť z úst.

„Zaujímavé,“ povedal. „Ste žid?“

„Nie, ale bol by v tom pre vás nejaký rozdiel?“

„Nie. No možno by som vás mal ešte radšej.“

„A vy ste?“

„Nie, hoci sú dni, keď by som chcel byť.“

„Dali ste mi odpovede, ktoré som chcel, a teraz vám ja dám svoje. Ale je to dlhý príbeh, Ferruccio.“

„Mám veľa času, gróf, hoci niekto sa neustále snaží skrátiť nám ho.“ Giovanni si vzal pohár vína a pomaly ho ochutnal. A keď pocítil, ako mu táto tekutina steká dolu hrdlom, cítil zároveň, že jeho duša sa postupne otvára.

„Vynasnažím sa, aby som vás nenudil. Ako som už povedal, všetko sa to začalo knihou, ktorú som napísal, ale nie je to tá, ktorú nosím so sebou. Táto je len prirodzeným ukončením tej prvej, ktorú som vydal pred niekoľkými týždňami, a tie dve knihy dohromady nedávajú číslo dva, ale deväťstodeväťdesiatdeväť.“

Ferruccio ho pobavene sledoval. Nepochopil vôbec nič z toho, čo mu Giovanni Pico povedal, a nijako sa to nesnažil skrývať.

„Chápem, že vás to udivuje. Ale vysvetlím vám to. Obsahom prvej knihy, ktorú som napísal, je poznanie, že neexistujú skutočné rozdiely medzi kresťanskou a hebrejskou vierou. A nepriamo sa to týka aj nasledovníkov Mohameda. Biblia, evanjeliá, mimochodom všetky dokopy, nielen tie štyri kanonické, a takisto aj Korán, majú jedno spoločné, existenciu jediného Boha, ktorého ja radšej nazývam Vyššou bytosťou. Aj princípy, normy a odkazy skryté v každom z nich sú si veľmi podobné, a drobné rozdiely sa dajú pripísať rozličným epochám, v ktorých boli napísané. Odhalenie tejto podobnosti vedie nevyhnutne k jedinému záveru: že všetky vojny, ktoré sme viedli v mene Boha, nech už je to ktokoľvek, sú mylné. Počnúc križiackymi výpravami, takzvanými ‚svätými vojnami‘, ktoré slúžili predovšetkým na prelievanie krvi kresťanov, Židov a Arabov. Svätá zem sa predsa vďaka krvi nestala úrodnejšou! A to isté platí aj pre prenasledovania, ktoré boli páchané. O tomto všetkom som chcel diskutovať na veľkom zhromaždení, kde by mohli kresťania, Hebreji a mohamedáni nájsť kľúč ku spoločnej identite. Už asi chápete, že toto všetko sa znepáčilo tunajšej cirkvi, ktorú by som rád videl reformovanú a zjednotenú. Ale druhá kniha, tá, ktorú mám so sebou, je ešte cennejšia než tá prvá… vidím, že som vás rozrušil.“

Ferruccio zvážnel. Niekoľkokrát prešiel palcom po ostrí noža, cítil chlad čepele a jej pevnosť, potom uchopil rukoväť pevne oboma rukami.

„To, čo ste povedali, je zvláštne. Zvláštne pre mňa, pretože jeden z mojich predkov tvrdo zaplatil za to, čo práve teraz vravíte. Prepáčte, pokračujte.“

„Váš predok? Kto ste, Ferruccio? Tentoraz ste vy vzbudili moju zvedavosť. Zdá sa, že túto vlastnosť máme spoločnú.“

Ferruccio s povzdychom vstal a pobral sa k oknu.

„Myslím, že vám to dlhujem, pán gróf,“ povedal, stojac chrbtom k nemu, „za vašu dôveru. Ale prosím vás, aby ste na to hneď zabudli a už nikdy sa k tomu nevracali. Moje priezvisko nie je šľachtického pôvodu ako to vaše, ale i tak som naň hrdý. Volám sa de Mola, Ferruccio de Mola,“ obrátil sa k nemu. „Možno vám to nič nehovorí, ale ak to poviete po francúzsky, dozviete sa o mne niečo viac.“

Giovanni Pico sa naňho prekvapene pozeral. Povedať to po francúzsky: čo tým myslel? Potom pochopil, teda aspoň si myslel, že pochopil. Ak to bolo tak, ako tušil, jeho meno bolo jedným z najznámejších mien kresťanstva, meno, ktoré zakúsilo najväčšiu moc i to najbiednejšie zajatie, a z ktorého bolo aj dnes cítiť síru.

„Vy ste teda potomkom pána…“

„Áno, gróf, som priamy potomok Jacqua de Molay.“

Giovanni si prvýkrát pozornejšie premeral Ferruccia, či lepšie povedané cteného pána de Molu, s obdivom, ktorý tentoraz pramenil nielen z jeho bojových kvalít. Jacques de Molay bol posledným vodcom templárov v Jeruzaleme. Dobre poznal ich hrdinské vojenské činy, napriek iba dvom storočiam ich existencie, a dobre známy mu bol hlavne ich koniec, zahalený závojom viny a zabudnutia. Takisto dobre poznal ich náboženskú filozofiu a náhľad na život.

„Jacques de Molay,“ zašepkal, „ten, ktorého upálili na hranici na príkaz Filipa Krásneho v Kostole nášho Pána v Paríži. Hanebnosť, ktorá horí dodnes.“

„Takže vy neveríte vzneseným obvineniam?“

„Či bol vinný? Áno, asi ako Catone, obranca rímskej republiky, ako napísali víťazi. Alebo ako Mario, ktorý bránil práva bežných ľudí pred Sillovou tyraniou. Ak by som sa volal de Mola, pravdepodobne by som bol veľmi hrdý na to meno. A poviem vám ešte jednu vec, Ferruccio. To, čo som vám povedal o mojich Tézach, vedeli už rovesníci vášho predka, keď sa v noci tajne stretávali pod múrmi Jeruzalema s majstrami hebrejského a mohamedánskeho učenia. Cez deň boli nútení bojovať proti sebe a zabíjať sa, ale v noci sa mohli spojiť a hovoriť o tom, aké diskutabilné sú rozdiely medzi ich náboženstvami a nakoľko sa dokázali priblížiť k jedinej bytosti, ktorá vládne všetkým. Možno vtedy nemali k dispozícii tie znalosti, ktoré mám dnes ja, ale ich inteligencia, ich spôsob uvažovania bol ako ten najčistejší smaragd, a boli veľmi blízko tej pravde, za ktorú ja dnes bojujem a pre ktorú ma hľadajú. Pretože chcú opäť zabrániť tomu, aby bola zverejnená.“

„Ako to všetko viete?“ de Mola naňho hľadel, akoby bol Giovanni nejaký prízrak. „O tom predsa vedia len niekoľkí, vrátane mňa. Som potomkom tých, ktorí boli prenasledovaní a zabití, tých, ktorí boli prinútení zriecť sa svojej viery. A budem naďalej pokračovať vo svojom poslaní.“

„Vy o mne ešte neviete všetko, Ferruccio. Povedzme, že za to môže moja zvedavá povaha, túžba po poznaní a pamäť, ktorú mnohí označujú za zázračnú. Na moje veľké šťastie mám aj dostatok peňazí a iných prostriedkov, a to mi dalo možnosť dôkladne preštudovať mnohé zaujímavé veci. Nikdy som neveril nepravdám, ktoré viedli k narušeniu poriadku. Bol to len strach z ich moci a ich vedomostí, a z auri sacra fames, a žalostná túžba po peniazoch zo strany ich protivníkov, to zapríčinilo koniec strážcov Chrámu.“

„Teraz už lepšie chápem, prečo vás hľadajú, gróf,“ prikývol de Mola s miernym úsmevom, „a skutočne by ma mrzelo, keby ste skončili rovnako ako môj predok.“

Giovanni mu pozrel do očí.“To nie je všetko.“

‚Akože nie?“ zarazil sa de Mola a pošúchal si bradu.

‚Áno, je toho dosť, ale nie je to všetko. Povedal som vám o prvej knihe, kde sú uvedené veci, o ktorých diskutovali už templári a majstri ostatných náboženstiev. Ale toto, čo tu mám so sebou, to je jej pokračovanie. Pápež ma prenasleduje pre tamtú knihu, ale keby poznal obsah tejto, poštval by na mňa všetkých démonov pekiel.“

„Nebojím sa démonov, už som ich mnohých pozabíjal. Ak chcete, som pripravený počúvať vás až do konca.“

RÍM ŠTVRTOK 4. JANUÁRA 1487

Dva dni a dve noci nevyšiel Inocent VIII., dvestotridsiaty pápež na Petrovom stolci, ochranca kresťanstva, zo svojej izby, ani nevstal zo svojej postele. Neslúžil omše, nikoho neprijímal, odmietol dokonca aj nežnôstky očarujúcej mladej Adriany de Mila, sesternice kardinála Borgiu, ktorý mu takto chcel vzdať poctu. Na veľkom dubovom stole mal porozkladané všetky stránky, ktoré mu priniesol jeho syn Krištof. Starostlivo si prečítal každú frázu, každé slovo Ultimae Conclusiones sive Theses Arcanae IC, posledných deväťdesiatdeväť téz, alebo aj Tajné tézy Giovanniho Pica, grófa z Mirandoly. Čítal ich zas a znova, pozorne hľadal každý odkaz, každé znamenie. Unavený, no s očami stále dokorán, v tretie ráno svojho dobrovoľného domáceho väzenia sa Inocent VIII. konečne dopracoval k ucelenej predstave o tomto diele. Aj keby videl na vlastné oči samotné peklo, aj keby videl, ako z hrobov vychádzajú všetky mŕtvonarodené deti, ktoré splodil, aj keby videl Rím obkolesený vojskami Saracénov alebo pirátsku galéru v ostrej paľbe na Anjelský hrad, jeho strach by sa len sťažka vyrovnal tomu, aký zažíval teraz.

To, čo pochopil, mu pripomínalo apokalypsu, zemetrasenie, čo by dokázalo zničiť piliere, na ktorých stála cirkev takmer tisícpäťsto rokov. Každá stránka rukopisu bola ako čepeľ meča skrytá v hlbokej jame, s hrotom namiereným k nebu, a cirkev bola obeť, ktorá sa nič netušiac blížila k tejto smrteľnej pasci.

Obraz grófa Mirandolu sa mu teraz vynoril pred očami celkom jasne: prvých deväťsto téz bolo len čosi ako trójsky kôň, ktorý mal za úlohu vyniesť na svetlo sveta ďalších deväťdesiatdeväť. Bol to skutočne jednoduchý plán, a pritom rovnako geniálny ako jeho autor. Ale on sa nebude len nečinne prizerať, nebude napomáhať zničenie najsilnejšieho impéria na svete, nezapíše sa do histórie ako posledný pápež! Tajomstvo chránené cirkvou a všetkými jeho predchodcami viac ako tisíc rokov nebude nikdy odhalené. On mal predsa kľúče a na tejto skale bola založená cirkev.

Najhoršia je pochybnosť, neistota a nevedomosť. Keď Inocent už s istotou vedel, že nad múrmi postavenými samotným Kristom sa chystá prepuknúť víchor, ktorý ich môže zmiesť od základu, cítil, akoby sa mu vrátili späť všetky sily a spolu s nimi aj neuveriteľný apetít, v jedle aj sexe. Prudko potiahol za strapec pri posteli, vďaka čomu sa vo vedľajšej miestnosti rozozvučal zvonec pápež volal. Zatiaľ čo čakal, premýšľal nad tým, či to spôsobilo jeho meno, Cybo, čo znamená „jedlo“, že ho hlad dokázal prepadnúť tak náhle. Pár minút nato sluhovia postavili pod okno stolík plne naložený jedlom a mladý, zženštene vyzerajúci kňaz s očami namaľovanými ako nejaká kurtizána vyšiel šťastný z pápežovej komnaty: už vedel, kde do piatich minút nájde nejakú ženu, ako mu prikázal pápež. Možno kardinál Rovere nebude namietať, keď mu vytiahne z pazúrov to krásne dievča, ktoré zazrel pracovať v kuchyni. Pápež je predsa pápež, a tak sa Rovere bude musieť prispôsobiť. A keby niečo, on skúsi kardinála utešiť.

Keď Inocent uspokojil obe naliehavé potreby, opäť sa z neho stal Giovanni Battista Cybo, politický stratég, manipulátor záujmov, taktik. Najprv musí nájsť niekoho, komu sa bude môcť zdôveriť, komu bude môcť porozprávať o tomto prekliatom nešťastí. Vinou choroby, ktorá ho prekvapovala náhlymi atakmi, a takisto aj pre nutnosť neustále si strážiť chrbát nikdy nenašiel blízku dušu. Pravda, výber nebol ľahký, Franceschetto je príliš hlúpy a Sansoni príliš servilný. Krištof už odišiel a aj tak mal v hlave čosi úplne iné. A jeho veľký podporovateľ delia Rovere bol až príliš mocný; keby mu zveril tajomstvo tohto druhu, spravil by ho tým vlastne ešte mocnejším. Práve táto myšlienka mu vnukla nápad, ktorý mu umožnil zmenšiť moc tohto objemného kardinála. V duchu si predstavil tretieho muža, ich spoločného nepriateľa, vlastne to bol pápežov najobávanejší protivník. Bol iba jediný spôsob, ako si ho bezpečne získať, ten najistejší: kúpiť si ho. Ako protihodnotu mu ponúkne korunu, ktorú sa mu vtedy v súboji s Inocentom nepodarilo získať, korunu s tŕňmi strastí a problémov, no najžiadanejšiu na svete. Samozrejme, až keď umrie, skôr nie. Pravda, odteraz si bude musieť dávať pozor, aby smrť neprišla skôr, než by bolo prirodzené. Ale možno je výhodou to, že teraz si už bude musieť dávať pozor len na jedného lovca, a nie na celú tú bandu psov, čo ho obkolesovala. Kocky boli hodené, bolo to, ako keď Caesar prekročil Rubikon, pretože toto rozhodnutie už nemohol vziať späť. Nechal si zavolať cteného kardinála dona Rodriga Borgiu, jeho posledného súpera v boji o pápežský stolec.

FLORENCIA PONDELOK 11. OKTÓBRA 1938

Fakt, že dnešné ženy fajčia, dokázala už spoločnosť akceptovať. Ale nebolo normálne, ak ste stretli fajčiacu ženu opretú o múr Ponte alle Grazie o jedenástej večer. No nikto nemal odvahu zastaviť sa pri nej. Tí, čo boli so psom na večernej prechádzke, prešli na druhú stranu chodníka, a ak pri nej spomalilo nejaké auto, vzápätí sklamane zrýchlilo a zmizlo. Určite to nemohla byť prostitútka, pretože polícia by ju hneď odviedla preč, a potom, bola až príliš dobre oblečená. A súdiac podľa jej sebavedomého až arogantného postoja, vypnutej hrude a prekrížených rúk, určite nemala ťažkosti.

Sivá bundička ju chránila pred vlhkosťou a zimou. Jeden tulák, ktorý mal chuť prehodiť s ňou pár slov, sa k nej priblížil a slušne sa jej prihovoril, no o chvíľu neďaleko od nich zastavilo auto. Žena zahasila cigaretu, opätkom ju zadusila na zemi a hodila na tuláka ironický pohľad. Potom sa pobrala k autu, usadila sa vedľa šoféra a auto so zhasnutými svetlami odišlo.

Wilhelm Zugel nebol muž, ktorý by plytval slovami, a od momentu, keď žena nastúpila, až po Forte Belvedere nepovedal ani slovo. Hneď ako zastavili, Elena spustila okienko a vytiahla balíček cameliek. Vtom bez akéhokoľvek varovania dostala facku. Inštinktívne zdvihla ruku, aby úder vrátila, no Zugel ju chytil za zápästie.

„Nevieš, že je zakázané fajčiť americké cigarety?“

„Ty idiot!“ kričala.

Od bezmocnosti a potupy sa takmer rozplakala, no podarilo sa jej ovládnuť.

„Capnutia po riti sa ti predsa páčia.“

„Ak to spravíš ešte raz, ty sukin syn…“

Druhá facka, ktorú jej tentoraz dal chrbtom ruky, ju zabolela ešte viac, a nielen fyzicky.

„Teraz mi pekne-krásne povedz, čo mi máš povedať, ináč budem pokračovať.“

„A čo ak začnem kričať?“

„Poď, vystupujeme,“ povedal Zugel takmer láskavo.

Prišli na okraj námestíčka za záhradami, kde časť Forte Belvedere smerovala na Florenciu. Ani noc, ani ľahká hmla nedokázali skryť obrysy Giottovej zvonice, kupoly dómu a brány Palazzo Vecchio.

„Daj mi jednu tú poondiatu americkú cigaretu.“

Zugel podišiel k balustráde, vtiahol sladký dym camelky a pomaly ho vydýchol nozdrami.

„Môžeš hovoriť, Elena. Ako vidíš, nikto okrem nás tu nie je. Možno len nejaký špehúň schovaný v záhradách. Čo si mi chcela povedať?“

Elena sa nadýchla.

„Giovanni zmizol. Už viac ako tri dni mi nezavolal, ani sa neukázal. To sa naňho nepodobá. A obchod s knihami je zavretý.“

Zugel jej položil ruku okolo pliec a Elena sa zachvela. Potom sa o ňu odzadu oprel a natisol sa penisom na jej zadok. Dovolila mu to, čím menej bude vnímať jej slová, tým lepšie.“Vieš, Elena,“ povedal, pohybujúc sa a pritláčajúc čoraz viac, „to, čo si povedala, ma veľmi zarmútilo. Myslíš, že si to rozmyslel?“

„Neviem, čo si mám o tom myslieť, preto som ti zavolala.“

„Rozumiem.“

„Bojím sa, že sa deje niečo nedobré.“

„Sú aj horšie veci, ktorých sa treba báť, moja sladká Elena.“ Zugel ju prudko oprel o stĺp. Jednu ruku jej položil na ústa, aby nekričala, a na zápästí jej uhasil cigaretu. Žena sa ho pokúsila pohrýzť, ale on ju pevne chytil, predklonil ju a zovrel jej obe ruky. Náušnica jej spadla dolu a kotúľala sa dobrých dvadsať metrov.

„Ak sa na nás niekto pozerá, tak si myslí, že tu práve s tebou šukám a že si obyčajná kurva. A možno to aj spravím.“

Elena aj napriek bolesti cítila jeho vzrušenie.

„Čo odo mňa chceš?“ zavzlykala pomedzi slzy.

„Nič,“ povedal a pustil ju, „už ani nemám chuť. Niekam sa schovaj, aspoň na pár dní. Ak ťa bude hľadať a nenájde ťa, tým lepšie. Znervóznie, a ak sa niekde ukrýva, určite urobí chybný krok. Ja doriešim ostatné. A teraz už dosť, o de Molu sa postarám sám. Prejdi sa trochu, do Florencie to nie je ďaleko, a ak si náhodou niekto bude chcieť zašpásovať… daj mu… hlavne ak by to bol Giovanni.“ Zugel si prihladil golier na bunde a napravil si manžety na košeli. Potom sa vybral k autu. Ešte predtým, než nastúpil, sa naposledy s chladným úsmevom otočil k Elene.

„Moja milá, nehľadaj ma. Ak to bude potrebné, nájdeme si ťa my, o tom nepochybuj.“

Elena pohľadom sledovala vzďaľujúce sa auto. Chytila sa za brucho: keby sa Zugel dozvedel aj ten zvyšok, možno by ju ani nenechal nažive. Obzrela sa, ale nikto tam nebol. Sadla si a všetky tie slzy, ktoré doposiaľ s námahou potláčala, sa jej zrazu vyhrnuli z očí a kotúľali sa po lícach. Postupne, ako jej spomienky zahlcovali myseľ, začala vzlykať čoraz silnejšie. Keď sa k nej priblížil akýsi tieň, strhla sa. Pomedzi slzy zbadala ruku, ktorá jej pomohla vstať. Bola to ruka ženy s načerveno nalakovanými nechtami a s lacným prsteňom na malíčku.

„Čau,“ povedala jej hlasom zachrípnutým od cigariet, „si tu nová?“

Elena si utrela do rukáva mokré oči a pozrela sa na tú ženu. Nebola mladá, to bolo jasné podľa váčkov pod očami, a bolo ľahké dovtípiť sa, čo tu robí.

„Nie… prepáčte… ja nie som…“

„Šľapka?“ povedala so smiechom žena. „No a čo? Nikto na tomto svete nie je dokonalý! Poď, zdvihni sa. Fúha, veď ty si ťažšia než ja. Pohádala si sa s frajerom?“

„Ja… necítim sa dobre.“

„Netráp sa tak veľmi, všetci chlapi sú rovnakí, s tým nič nenarobíš. Daj si poradiť od štetky. Mimochodom, volám sa Arcangela.“

„Ja som Elena.“

„Poď, odvediem ťa domov, dnes v noci sú vonku len samí teploši.“

Pri poslednej vete sa neustále obzerala, akoby sa bála, že ju niekto začuje. Objala Elenu okolo krku a spolu zišli dolu až na starú via del Canneto. Arcangela ju uložila do postele a obložila ju perinami. Elena o chvíľu zaspala schúlená, akoby bola opäť malé dievčatko.

RÍM PIATOK 5. JANUÁRA 1487

Kardinál prišiel oblečený ako skutočný princ, nie ako príslušník cirkvi. Na purpurovom kabátci pretkanom zlatými niťami mal navlečený golier alcantarského rádu, so zlatým kosoštvorcom vsadeným do kríža so zelenými ľaliami. Bol to dar od kráľa Ferdinanda Aragónskeho.

„Vaša svätosť, som prekvapený a poctený, že ste ma zavolali.“ Rodrigo Borgia si zložil červený baret podľa poslednej španielskej módy. Bol lemovaný čiernou vlčou kožušinou, rovnaká zdobila aj giorneu, vrchné oblečenie vo vojenskom štýle. Podkolienky a drahé čižmy mali purpurovú farbu, farbu kardinálov. Už chýbal len meč, a dalo by sa povedať, že španielsky šľachtic sa chystá na boj. Inocent mu neodpovedal, len sa usmial. Toto sa mu na Rodrigovi páčilo: arogancia maskovaná ako rešpekt a také uvážlivé používanie slov, až to budilo dojem, že nič, dokonca ani len tón hlasu, neponechával náhode. Bolo lepšie mať ho za spojenca, než za nepriateľa.

„Poďte ďalej, kardinál.“ Pápež si nechal od neho pobozkať prsteň a potom vstal - vždy bolo lepšie, keď bolo hneď od začiatku jasné, kto diktuje podmienky. „Ste tu vždy vítaný. Dokonca by sme vás radi videli častejšie.“

Nie náhodou hovoril o sebe v prvej osobe množného čísla, práve naopak, takto dával hosťovi najavo ešte väčší odstup. Kardinál Borgia pozorne sledoval pápeža, ako ide ku dverám a zamkýna ich na kľúč. Inocent sa naňho ukradomky pozrel a užíval si evidentnú zvedavosť svojho hosťa.

„Myslel som si, že sa na mňa hneváte, keď ste odmietli môj dar, tú mladú de Mila.“

V Inocentových očiach sa mihol záblesk žiadostivosti.

„Inokedy ju prijmeme veľmi radi. Bohužiaľ, vtedy sme nemali náladu na takéto… príjemné činnosti.“

Borgia len rozhodil rukami a usmial sa.

„Posaďte sa, kardinál,“ povedal pápež o niečo dôvernejším tónom a usadil sa do svojho obľúbeného kresla s veľkými opierkami na ruky, vďaka ktorým vyzeral aspoň o niečo väčší, „a počúvajte ma. Ale najprv vás musím upozorniť, že to, čo vám teraz poviem, bude niečo ako priznanie. Takže dobre viete, že pred nikým iným, ani pred tvárou Boha, nesmiete hovoriť o tom, čo vám teraz poviem, a ste si dobre vedomý dôsledkov, ktoré by vyplynuli z porušenia tohto zákazu.“

„Dávam vám slovo muža a dôveru kardinála,“ povedal na to Borgia a zľahka sa uklonil, „viac vám v tomto momente nemôžem dať, vaša svätosť.“

„Sme v takom istom veku, Borgia, viete to?“

„Samozrejme, vaša svätosť, hoci ja som od vás o niekoľko mesiacov starší.“

„Vy by ste tiež mohli byť pápežom namiesto mňa…“

Kardinál spozornel: pápež túto vetu určite nepovedal len tak, náhodne, a to sa mu ani trochu nepáčilo. Obaja boli mocní muži, ktorí sa až doteraz vzájomne rešpektovali. Táto veta mohla však viesť k začiatku vojny. Okamžite sa pripravil na to, že sa bude musieť brániť pred náhlou agresiou, a sám seba sa pýtal, či by stihol priložiť Cybovi na krk čepeľ dýky, ktorú mal ukrytú v pravom rukáve, skôr než naňho odniekiaľ vyskočí nejaký maskovaný vrah. „Prekvapil som vás, priateľ môj?“ pokračoval pápež. „Priznávam, že áno, ale prezieravosť ma núti mlčať.“

„Nebojte sa, nezavolal som vás preto, aby som vás vlákal do pasce či vzbudil vo vás pokušenie. To, čo vám poviem, vás prekvapí ešte viac, pretože to vytvorí sväté spojenectvo medzi nami.“

„Vaša svätosť, žiadam vás, aby ste ma nepovažovali za hlupáka. Takú urážku by som nezniesol.“

„To, že ste tu, znamená, že vás rozhodne nepovažujem za hlupáka. Práve naopak, chcem vás mať na svojej strane. Zabudnime na to, čo nás kedysi rozdelilo, zabudnime na Rovereho, vďaka ktorému som sa dostal na pápežský stolec namiesto vás, to veľmi dobre viem. Zabudnime na všetky rozdiely medzi nami, a ak Boh dá, budeme mať z toho obaja úžitok. A zároveň, a to predovšetkým, odvrátime spolu to najzávažnejšie a najničivejšie nebezpečenstvo.“

Kardinál Borgia dlho hľadel do očí svojho protivníka, muža, ktorý ho napriek všetkým jeho taktickým manévrom pred niekoľkými rokmi pripravil o post pápeža. V očiach Inocenta VIII. hľadal podvod, ale nič také tam nebolo, ani len náznak.

„Takže sme sa dohodli?“

„Som pripravený počúvať vás.“

„Vďakabohu!“ povedal pápež. „Chvíľu som sa bál, že odmietnete, ale sme si až príliš podobní, vy a ja, a rátal som s tým, že ma vypočujete. Začnime zoširoka. Myslím si, že vy viete všetko o koncile v Efeze, je tak?“

„Viem len toľko, čo som si prečítal. Viem, že sa tam diskutovalo o podstate Márie. Že jej pridelili prívlastok Theotokos, Bohorodička - Matka Boha, na rozdiel od názorov Nestoria, ktorý ju označoval ako Christotokos, Matku Krista.“

„Nestorio sa mýlil. Ani on sám nevedel, ako veľmi. Viete, že počas koncilu došlo k veľkým nepokojom.“

„Giovanni,“ Borgia použil toto dôverné oslovenie, hoci za normálnych okolností by sa to nikdy neodvážil urobiť, „predpokladám, že tu nie som preto, aby som zložil skúšku z histórie cirkvi!“

Pápež sa usmial, keď po dlhom čase počul, ako ho niekto oslovil krstným menom; posledný človek, ktorý to robieval, bola jeho matka, a to bolo už niekoľko desaťročí dozadu. To, že ho takto oslovil Borgia, v tejto chvíli ho veľmi netrápilo, pretože sa s ním chcel práve podeliť o tajomstvo, ktoré si pápeži odovzdávali z jedného na druhého a o ktorom vedeli iba tí, ktorých už raz zvolili. Aspoň by to tak malo byť.

„Nie, ani ja o nej neviem všetko, ale Efez je dôležitý. A čoskoro bude dôležitý aj pre vás. Ten koncil bol divadlo plné hádok a nekonečných debát, intríg a krvavých bojov. Lenže nie kvôli Nestoriovi alebo iným herézam, ktoré sa dostali na čiernu listinu. TU sa diskutovalo o cirkvi, ktorú zreformoval Pavol, o jeho moci, ktorá bola ešte neistá a ktorú si len namáhavo upevňoval. S Rímom bol už aj tak koniec, zatiaľ čo Konštantínopol bol čím ďalej, tým bohatší. Jeho vládca mal v pláne zničiť cirkev v Ríme a odstrániť tak poslednú baštu na západe. Preto musel dokázať, že Petrova cirkev bola vybudovaná na lži a podvode, a že jedine pravda, prichádzajúca z Orientujú môže zachrániť. Nová cirkev, chápete, Rodrigo? Nový poriadok, založený na skutočnosti, že ten Boh, ktorého doposiaľ uctievali a na ktorom bola založená Petrova cirkev, je falošný!“

Rodrigo Borgia si zamyslene šúchal svoj prominentný nos: toto gesto mu dodávalo istotu, hoci teraz by dal prednosť aj zlým snom, ktoré dokázali zaplašiť len veľké čierne oči jeho nádhernej Giulie.

„Počuli ste, čo som povedal?“

„Máme nepriateľov na všetkých stranách, vždy sme ich mali, ale i tak sme tu už tisícpäťsto rokov.“

„Vy tomu nerozumiete. Ale zatiaľ ani nemôžete. Teraz si na okamih predstavte, že celá tradícia a bohatstvo vašej rodiny je založené na podvode a mystifikácii. A že vy vlastníte dokument, ktorý obsahuje nezvratné dôkazy o tom. Čo by ste s ním spravili?“

„Zničil by som ho.“

„Veľmi správne. Ale čo ak to môže priniesť úžitok, čo ak vám dôkazy, ktoré máte, umožnia brániť sa pred obvineniami a využiť ich podľa vlastného uváženia? Poslúžili by vám, vašim potomkom a ich potomkom. Čo by ste s ním urobili?“

„Chránil by som ho ako to najdôležitejšie tajomstvo a zaistil by som, aby sa o ňom mohli dozvedieť iba moji dediči.“

„Aj to je správne. Cirkev je ako rodina, Rodrigo, a ja som jej dvestotridsiaty syn. Som strážcom tajomstva, ktoré je zdrojom našej moci, no i nášho zániku.“

Borgia sa vzpriamil, a zatiaľ čo v ňom bojovala vášeň s rozumom, oboje charakteristické pre jeho rod, pokúsil sa ešte raz nájsť v pápežovom pohľade a slovách aspoň náznak pasce. Ale zdalo sa, že Inocent je naozaj úprimný.

„Ponúkam vám dohodu, Rodrigo. Môžete odísť z tejto miestnosti úplne slobodný, ako ste vždy boli, a zabudnúť na všetko, čo som vám teraz povedal. Ale ak tu zostanete, odhalím vám tajomstvo, ktoré si odovzdávajú iba pápeži medzi sebou. Ak ma prežijete, prisahám na svojich synov a na svoju budúcu spásu, že práve vy sa stanete ďalším pápežom.“

Španielsky kardinál prižmúril oči, až z nich zostali len dve tenké čiaročky. Zdá sa, že sa mu začal plniť jeho dávny sen, alebo sa Inocent musel jednoducho zblázniť. A možno oboje naraz. Spojil ruky, ale nie preto, aby sa pomodlil. Jeho myšlienky boli ako splašené kone a vôbec nebolo jednoduché pritiahnuť im opraty.

„Položím vám dve otázky, Giovanni, a podľa toho sa rozhodnem. Hmlisto ste mi naznačili, o čom so mnou chcete hovoriť, a preto sa vás pýtam: prečo sa o to vôbec chcete s niekým podeliť? A prečo práve so mnou? Prečo ste si nevybrali vášho stúpenca Rovereho, ktorý pravdepodobne v tejto chvíli prežíva pekelné muky, lebo vie, že ste si ma nechali zavolať, aby ste sa so mnou pozhovárali medzi štyrmi očami?“

Inocent sa usmial pri predstave, že Rovere pravdepodobne naozaj teraz zažíva muky. Určite mu to už niekto oznámil a on zrejme celej veci nerozumie. Vzápätí sa usmial ešte viac, pretože mu bolo jasné, že Borgia dospel k rozhodnutiu.

„Dobre, že ste taký ostražitý. No verím, že pochopíte moje dôvody. To tajomstvo už nie je až takým tajomstvom a ten, kto ho vyniesol na svetlo sveta, vôbec netuší, akú nesmiernu hodnotu má; a čo je oveľa dôležitejšie, možno o tom ešte nevie veľa ľudí. Rozumiete, čo vám hovorím? Ak mi neveríte, majte aspoň trpezlivosť.“

Borgia si prekrížil ruky na hrudi.

„Toto všetko,“ usmial sa Inocent, „sa stalo vďaka… vďaka Židovi, myslíte si. Vidíte, už dlho som chorý, myslím, že trpím ľahkou formou syfilisu. Ak choroba nado mnou vyhrá, už nebudem viac schopný chrániť seba ani cirkev. Viete predsa, aký vplyv má táto choroba na myseľ, nie? Vyvoláva halucinácie, šialenstvo, ilúzie. Môže byť veľmi nebezpečná, nielen pre mňa, ale pre celé kresťanstvo. Preto potrebujem spojenca. Spýtali ste sa ma, prečo som si vybral práve vás, a bolo by správne, aby som vám na túto otázku odpovedal. Odpoveď máte priamo pred očami. Ani jeden z mojich synov neoplýva vašimi kvalitami a Rovere má až príliš veľkú moc. Jeho zvyky z neho robia nedôveryhodného človeka, je obeťou zvedavosti a vydierania zo strany novicov, ktorými sa obklopuje. No vy týmto nemôžete nič stratiť, iba získať, môžete urobiť dobrú službu mne aj cirkvi. Ak si uchováte dobré zdravie, keď sa z vás stane pápež, už budete vedieť, ako sa máte správať. Povedzte ml teda, zostávate?“

Rodrigo Borgia vstal a s rukami za chrbtom sa dal chodiť po miestnosti. Už sa rozhodol, ale chcel sa správať tak nevyspytateľne a tajnostkársky ako pápež. Potom sa posadil na veľký dubový stôl, s jednou nohou visiacou vo vzduchu, ako to mali vo zvyku španielski rytieri.

„Vyzvali ste ma na súboj. V poriadku, ak vás prežijem, moje meno bude Alexander, podľa Alexandra Veľkého, ktorý ako prvý ovládol svet. Čo si o tom myslíte?“

„Hviezdy prisúdili toto meno mocným. No a vás by potešilo. Takže je rozhodnuté, budete šiesty, samozrejme, až keď ma prežijete. Vráťme sa však k veci… milý Alexander.“

Inocent podišiel k lavici a vytiahol spod nej kovovú schránku.

Z vrecka vybral zväzok kľúčov a otvoril niekoľko zámok. Pri každom cvaknutí Borgia pocítil narastajúce vzrušenie, ktoré mu prebehlo po chrbte až kamsi do mozgu, a keď mu Inocent podal zväzok listov a obálku s piatimi nedotknutými voskovými pečaťami, zažil podobné vyvrcholenie ako pri orgazme. Pápež mierne kývol hlavou a týmto gestom ho vyzval, aby prelomil pečate a prečítal si to starostlivo chránené tajomstvo.

„Toto je Svätá pečať Svätej rímskej cirkvi, o ktorej vie iba pápež, môže ju zlomiť alebo ju po stáročia uchovávať neporušenú. Toto je naše tajomstvo, toto je život i smrť Boha.“

Bolo to prvýkrát, čo sa o obsah tajomstva, chráneného Pečaťou, il Sacrum Sigillum, starou desať storočí, podelili dve osoby počas ich života.

Rodrigovi Borgiovi sa mierne chveli ruky, keď otváral prvé stránky písané klasickou latinčinou, ktorá preňho nepredstavovala žiadny problém. Popisovali dôvody, prečo bol koncil zvolaný práve do Efezu a kde vlastne vznikla pečať. Veď ktoré mesto by mohlo byť vhodnejšie než sídlo kultu Artemis-Diany, anatolskej Veľkej Matky, aby tam odhalili faloš dávnych kultov? Neďaleko baziliky sa nachádzala socha bohyne polimasta, bohyne s mnohými prsníkmi, čo znamenalo, že to ona, Veľká Matka, oddojčila celé ľudstvo. Toto bol len jemný náznak, ale existoval ešte jeden, oveľa jasnejší. Vládca Theodosius začal koncil Kristovou vetou z Evanjelia podľa Tomáša: „Ktokoľvek sa bude rúhať voči otcovi, bude mu odpustené, a ktokoľvek sa bude rúhať voči synovi, tiež mu bude odpustené, ale tomu, kto sa bude rúhať voči matke, tomu nebude odpustené, a to ako na zemi, tak ani v nebi.“ Práve posledná Časť výroku ukrývala v sebe veľké nepríjemnosti pre toho, kto by sa pokúšal o „rúhanie“ voči Matke.

„Kto napísal tieto stránky?“ spýtal sa Borgia a prvýkrát zdvihol očí od textu.

„Jeho podpis je tam dolu, aj s Pečaťou. Celestín I., pápež konzília, si netrúfol zapísať nič, ale jeho následník Sixtus III. chcel varovať toho, kto nastúpil na trón po ňom, a chcel zanechať záznam o tom, čo sa vtedy na koncile skutočne odohralo. Obával sa zániku cirkvi, ak by niekto podľahol tlakom, ktoré prichádzali z Orientu.“

„A čo keby sa niekto chcel spojiť s vládcami Orientu?“

„To by nikomu nič neprinieslo, mám na mysli tu v Ríme. Západné impérium bolo v tých časoch oslabené a akékoľvek spojenectvo s Orientom by čoskoro vyústilo do toho, že rímska cirkev by rýchlo prišla o svoju moc. Jedinou možnosťou, ako prežiť, bolo udržať kult v Ríme a prípadne hľadať spojenectvo s novými prišelcami. Kvôli tomu vznikol aj mýtus o Konštantínovi.“

Rodrigo Borgia sa pri tých slovách k nemu prudko zvrtol. Oči mal dokorán.

„Čo tým myslíte?“

Inocent VIII. si vzdychol a rozhodil rukami.

„To, že mýtus o Konštantínovi, na ktorom je založené naše vedúce postavenie, moc Ríma, je lož.“

Borgia hlasno vydýchol.

„To nie je možné, tento vládca predsa daroval svoje paláce pápežovi Silvestrovi ako vďaku za to, že ho vyliečil z lepry. To predsa vedia všetci, dokonca aj naši nepriatelia!“

„Ach, Rodrigo, táto kniha skrýva viac tajomstiev než naše milenky. Prečítaj si, čo píše Štefan II., ktorý mal dokonca aj výčitky svedomia. Cirkev umierala a on, daj mu Pán Boh večnú slávu, si vymyslel la donazione, ktoré potvrdzovalo vznik nášho štátu. Nebyť toho, dnes by sme neexistovali, Rodrigo. Cirkev by nemala ani majetky, ani pozemky, ani moc nad kráľmi a vládcami. Napríklad ja by som bol dnes asi bankár ako mnohí iní a ty by si cválal v čele svojich chlapov niekde medzi španielskymi kopcami.“

„Teraz už začínam chápať mnohé veci, ktoré si mi predtým naznačil,“ povedal tlmeným hlasom kardinál.

„Čítaj ďalej, dozvieš sa ešte viac. A keď si prečítaš, čo napísal gróf Mirandola, pochopíš ešte lepšie.“

„Čo s tým má Mirandola? Nemyslíš azda na Novecento Tesi.“

Inocent sa usmial. Borgia nemohol o tom nevedieť, to je pravda, ale tvár sa mu roztiahla do ešte širšieho úsmevu, keď si predstavil, ako sa bude tváriť, keď si prečíta tie zvyšné tézy. Potom sklopil pohľad a zopäl ruky.

„Ver mi, neskôr ti bude všetko jasné.“Rodrigo sa teda opäť pustil do čítania, zastavil sa pri každej poznámke, čo v ňom budila rovnaké starosti ako v pápežoch, čo vládli pred mužom, ktorý tu ticho stál. Boli tam časové skoky, niekedy aj viac ako sto rokov, potom zrazu niektorý mnohovravný pápež pridal ďalší komentár, alebo trebárs rozprávaj o tom, ako niekedy vinou jedného človeka či myšlienky takmer vyšla najavo celá pravda. Čítal si aj poznámky pápeža Zachariáša, ktorý zosadil kráľa merovejovca Childericha III. kvôli obave, že jeho úcta k osobe Magdalény - považovanej za Kristovu nevestu - by sa mohla príliš rozšíriť. Namiesto neho korunoval za kráľa Frankov Pipina, a tak založil dynastiu Karolovcov a pretrhol reťaz, ktorou sa zdali Merovejovci pripútaní ku Kristovi.

Borgia pozorne prstom sledoval poznámky pápeža Silvestra II., ktorý poznal a praktizoval mágiu viac než ostatní a ktorý prežil rok tisíc. Netrápil ho koniec sveta, pretože delegácia, ktorú k nemu poslal vládca Číny Čen Cung práve v roku tisíc, prichádzala z krajiny, kde sa vtedy písal rok tritisícšesťstodeväťdesiatsedem. Jej členovia chceli pokojne diskutovať o Ouroboros, prvom kozmickom cykle reprezentovanom hadom-ženou, stvoriteľkou celého vesmíru. Ich vzdelanci študovali zaujímavú podobnosť medzi ňou a biblickou Evou, hadom a stromom poznania, čím sa žena stala podobná jej stvoriteľke. O tomto chceli diskutovať so vzdelancami rímskej cirkvi, aby mohli vytvoriť prvú encyklopédiu náboženských vied, ako hovorili. Ale Silvestrovi sa podarilo nechať ich čakať ešte ďalších päť rokov, až kým sa znechutení nevrátili do Kitaja.

Ohromilo ho, aké množstvo hebrejských učencov prišlo do Ríma v domnienke, že tu nájdu podporu pre svoje tézy o kulte bohyne Matky, v ktorej videli veľkú podobnosť s Máriou, matkou Boha. Celá ľudová židovská kultúra a svedectvá najstarších rukopisov hovorili o existencii a zvrchovanosti bohyne Matky, čoraz viac očierňovanej; či sa volala Lilith alebo Ištar, na tom až tak nezáležalo. Ale títo muži sa zrazu ocitli pod prenasledovaním majstrov, ktorí ich tlačili do štúdia a ktorí už oddávna démonizovali ideu „Veľkej Matky“, no nepopierali ju. Presne boli zaznamenané dátumy ich zmiznutia, dohodnuté s najväčšími hebrejskými autoritami, so slávnostnou modlitbou za ich duše.

Posledné zaujímavé poznámky opisovali dokonca tajný boj Klementa V. proti moci rytierskeho rádu z Jeruzalema, templárov, ktorí chceli odhaliť pravú podstatu grálu a šíriť poznanie, že všetko v sebe ukrýva ženský princíp. Rytieri za tie roky zhromaždili dôkazy a vyzvali Klementovho predchodcu Benedikta XI., aby našiel odvahu a odhalil pravdu pred tvárou kresťanov a celého sveta. Rád zničili, no dôkazy, ktoré údajne vlastnil, sa nikdy nenašli. Ten istý Klement V. zapísal do pečate svoje vlastné pochybnosti o existencii týchto templárskych dokumentov.

„Templári skutočne mali dôkazy?“

„Možno áno a možno aj nie. Možno len niečo tušili a snažili sa zmocniť Svätej pečate, aby získali potvrdenie svojich hypotéz. To nikto nevie, ale musíš Klementa chápať. Žil v strachu, nenávidený Talianmi, Francúzmi, a dokonca aj tým Filipom, ktorého nechal vymenovať on sám. Vieš, keď sa ti niekto v tme vyhráža, že má v ruke meč či bič, najprv mu odsekneš hlavu, a až potom sa môžeš pokojne pozrieť, čo to vlastne v tej ruke mal.“

„To je rozumné.“

„Vedel som, že to oceníš. A keď si prečítaš, teda ak budeš chcieť, tajné záznamy z procesu proti templárom, uvidíš, že obvinenia zo sodomie a všetkého ostatného boli úplne falošné.“

„Ale veď ich odsúdili.“

„Áno, ale v tých časoch, ak si pamätáš, sme boli v službách francúzskeho kráľa, a ten mal s nimi priveľa nevybavených účtov. Povedzme, že naše záujmy sa stretli. O tom nenájdeš zmienku v žiadnej z oficiálnych kníh. Iba v tejto knihe, Rodrigo, len pri čítaní Pečate a jej dodatkov môžeš objaviť pravdu.“

Kardinál zívol a ruky si založil na zátylok.

„Si unavený? Dal by si si trocha vína?“ spýtal sa ho Inocent.

„Áno, rád. Ak si ho dáš so mnou, neublíži mi to.“

Inocent pokýval hlavou a pozrel sa na kardinála pohľadom, akým by počastoval dieťa, ktoré schováva za chrbtom ruky špinavé od medu.

„Rodrigo, Rodrigo, ty si predsa expert na elixíry a jedy. Nemysli si, že o ničom neviem, mám predsa oči. Nemysli si, že ti druhí chcú urobiť to, čo ty robíš ostatným.“

„Nuž si teda rád dám, ale nie som unavený. Daj mi ten Mirandolov spis. Chcem konečne pochopiť, prečo sa ho tak veľmi bojíš. Nie náhodou preto, že vie niečo o…“

„On nepozná Pečať, len priveľa študoval. To bolo a bude jeho záhubou.“

„Presne to som vždy podporoval u mojich potomkov.“

„Tak si teraz prečítaj toto,“ povedal stručne Inocent.

Pápež opatrne položil na stôl prikrytý bielym damaskom rukopis viazaný v červenej koži. Rodrigovi to pripomínalo veľkú krvavú škvrnu a nedočkavo sa k nemu priblížil. Vzal ho do rúk, usadil sa na pápežov stolec a začítal sa doň. Dve knihy, dve tajomstvá v priebehu jediného dňa, a k tomu perspektíva, že ten stolec bude čoskoro jeho. Čítal tak sústredene, že mu pritom čas rýchlo utiekol. Nie tak Inocentovi, ktorý si neprestajne prechádzal prstom po svojich okázalých prsteňoch. Keď Rodrigo Borgia dočítal, zdvihol pohľad a zaťal päste.

„Ale čím je tento človek taký výnimočný? Čo je, génius, anjel? Alebo démon?“

„To neviem,“ povedal Inocent. „Viem len to, že má v sebe čosi magické, Rodrigo. Niečo, čo mi, a to ti prisahám, naháňa strach. Povráva sa, že keď sa narodil, nad jeho hlavou sa zhmotnila ohnivá guľa, a to je pravda, mnohí to videli. A takisto je odjakživa známe, že oplýva vysokou inteligenciou a takou pamäťou, že to až naháňa hrôzu. Prečítaš mu dve stránky v akomkoľvek jazyku a on je schopný ti ich za okamih celé zopakovať.“

„Bol by to perfektný špión.“

„Možno áno, skúšal som ho zlákať na svoju stranu, ale ako všetci muži plní veľkých ideálov nepodľahol. Ba čo viac, je nehorázne bohatý. Minul celý majetok na kúpu dokumentov, listov, antických textov napísaných v tých najstarších jazykoch. Verím, že by našiel spôsob, ako nás všetkých oklamať, ak náhoda, alebo ak chceš Boh, nedá inak.“

„Hovoríš o tom Hebrejovi, ktorého si mi spomínal?“

„Áno, Eucharius Silber Franck, tlačiar. Ten, ktorý sa od strachu posral, keď sa dozvedel, že Mirandola nielenže vytlačil svojich deväťsto téz bez môjho dovolenia, ale že chce o nich dokonca diskutovať na koncile, na ktorom sa zídu učenci všetkých náboženstiev z celého sveta, tu, v Ríme, bez môjho, teda bez nášho vedomia.“ Kardinál sa chytil za špičku nosa a prižmúril oči, až sa z nich stali len dve tenké čiaročky.

‚Áno, teraz už tomu rozumiem. V skutočnosti by profitoval z diskusie o tých svojich tézach tým, že by odkryl tieto tajomstvá. A vtedy už bude možno príliš neskoro, nastane chaos, škandál… Ale ako si sa k tomu dostal ty?“

„Aj ja mám svojich špiónov a svoje metódy. Nechaj mi aspoň toto malé tajomstvo, Rodrigo.“

Inocent chcel radšej pomlčať o tom, ako našiel jeho syn Franceschetto ten rukopis v dome kardinála de’Rossiho, hostiteľa grófa Mirandolu. Určité veci by ich práve nadviazanému spojenectvu neprospeli. Borgia síce netrval na odpovedi, ale istotne mal prinajmenšom pochybnosti o autenticite týchto listov.

„Nie sú to len falošné napodobeniny, ktoré vyrobil nejaký náš nepriateľ?“

„Sú pravdivé, tak ako je pravda, že Kristus… no, nechajme to tak. Je to skrátka pravda, ako to, že tu sme my dvaja, ty a ja, a rozprávame sa spolu. Mirandolov plán bol perfektný, takmer ako jeho slávna inteligencia, ktorá má v sebe čosi démonické, ver mi.“

„Bezpochyby. Či už je to dar od anjela alebo diabla, na tom nezáleží. Tieto idey by sa rozptýlili ako olejová škvrna, aj preto, lebo by boli pre mnohých užitočné, aj pre niektorých z našich radov. Nech by sme použili akýkoľvek argument na podporu nášho Boha, vyznelo by to len ako zúfalá obrana.“

„Navyše, v celej Európe by sa našli mnohí ochotní uveriť čomukoľvek, dokonca aj tomu, že Boh má dnu, len aby zatratili rímsku cirkev.“

„Najmä v Nemecku. Len si pomysli, koľkí šľachtici majú záujem na tom, aby podkopali našu autoritu. Ak by Sväté rímske impérium už viac neexistovalo, tak potom by aj princípy hlasovania v Nemecku záviseli od poslušnosti šľachty voči imperátorovi. A ten, aby nebol zosadený, by sa s nimi spojil proti nám. Ale dosť už, čítaj ďalej, a potom sa porozprávame o tom, ako to všetko vyriešime.“

„Ja už mám jeden nápad, Giovanni, buď pokojný: len jeden-jediný raz v histórii sa Dávidovi podarilo poraziť Goliáša.“

NA CESTE DO FIESOLE UTOROK 9. JANUÁRA 1487

Bol už večer, keď sa pred zrakmi dvoch jazdcov zjavili kopce Fiesole a oni zastali. Zo srsti ich koní presakoval pach potu, ktorý studený a suchý vzduch dvíhal až nad ich hlavy. Tam dolu ležala Florencia s Dómom v podobe sivej škvrny, ktorá sa vynímala medzi hnedými domami, a o niečo ďalej sa vypínala vysoká veža.

Florentská republika: sloboda. Odkedy vošli na jej územie, už sa nemuseli skrývať. V Arezze sa rozdelili, kočiš si šiel po svojom; jeho mlčanie si kúpili za päť zlatých dukátov, ktoré mu bohato stačili na to, aby si mohol otvoriť hostinec. Ferruccio ešte v Arezze kúpil voz s dvoma robustnými koňmi, Giovanni zatiaľ naňho čakal pred Porta Fiorentina. Okolitému ľudu sa už pravdepodobne dostala do uší historka o láske grófa Mirandolu k Margherite, žene mocného mešťana, nebolo by teda múdre ukazovať sa príliš na očiach. Hoci s ostrihanými vlasmi a s krátkou strapatou bradou sa už Giovanni Pico na seba takmer nepodobal, no napriek tomu… prešlo len niekoľko mesiacov odvtedy, čo si začal so svojou milenkou. Keď opustili mesto, držali sa popri toku Arna a prespávali, kde sa dalo.

V tých dňoch, keď cválali vedľa seba a diskutovali o rozličných veciach, mohol Giovanni oceniť vlastnosti svojho spolucestujúceho. Pán de Mola pod škrupinou a výzorom vojaka ukrýval citlivú dušu a dôkladné znalosti z náboženstva a filozofie. Sila a poctivosť sa zriedka dali nájsť u jedného človeka, no jemu práve tieto vlastnosti umožňovali dobre rozlišovať dobro a zlo a správne reagovať v temnom a nebezpečnom svete. No v tej chvíli, pred veľkoleposťou toskánskeho mesta a jeho slávou, ktorá rástla každým dňom, sa Giovanni cítil osamelý. Popohnal koňa ostrohami, ten poslušne pridal do kroku a Giovanni zároveň pevne stisol valec, v ktorom mal svoje tajné tézy. Ferrucciovi to neušlo.

„Čo sa deje? Veď už sme konečne vo Florencii.“

„Práve preto, Ferruccio. Unikol som pápežovi, ale podarí sa mi uniknúť aj Lorenzovi?“

„Ako to myslíte?“

„Lorenzo de’Medici mi je priateľom a vy ste toho dôkazom. Ale či dokáže odolať a nespýtať sa na dôvod môjho úteku? A ja, ktorý som mu vlastne dlžníkom, dokážem mu vari zatajiť obsah tejto knihy?“

„Povedzte mi, prečo ju chcete pred ním skrývať? Vari ani vo Florencii nemôžete urobiť to, čo ste nemohli urobiť v Ríme?“

„Postaviť sa otvorene proti pápežovi? Nikdy by som to neurobil, ani keby sám chcel. Stálo by ho to priveľa, z politického aj ekonomického hľadiska. Otvorená rebélia by nakoniec mohla donútiť pápeža, aby do Florencie pozval Karola Valoisa. Ten Francúz, to je mladík bez chrbtovej kosti a má mocnú armádu. A je tu ešte jedna vec, Ferruccio, ktorá sa týka vás.“

De Mola pritiahol opraty.

„To mi musíte vysvetliť.“

„Nehnevajte sa, Ferruccio. Váš ochranca vám možno dôveruje viac než mne.“

„Chcete povedať, že mu nesmiem povedať o vašej knihe, o tézach, o ktorých sme sa rozprávali v uplynulých dňoch? To je to, čo ste chceli povedať?“

„Áno, a pochopil by som, ak by ste to urobili.“

De Mola vytasil meč a priložil mu chladnú čepeľ na krk. Giovanni ucítil ostrie priamo na mieste, kadiaľ prechádzala tepna života. Meč sa chvel v de Molových rukách, ale jeho hlas bol pevný.

„Asi ma dobre nepoznáte. Viete, čo ma delí od toho, aby som vám podrezal krk? Len ľahký tlak tohto železa, krátky, precízny pohyb, ktorý som urobil už veľakrát, a za ktorý som si nikdy od nikoho nepýtal odpustenie, dokonca ani od Boha nie. Mohol by som vás zabiť, niekde vás zahrabať a zmocniť sa knihy. S touto trofejou by som mohol ísť za Lorenzom, plačúc nad vašou tragickou smrťou, ktorú majú na svedomí pápežovi muži alebo trebárs nejakí potulní banditi. Mohol by som mu ju darovať a porozprávať mu, čo je tam napísané, a on by mi dal desaťnásobne, možno stonásobne viac peňazí, než mi dal za vašu ochranu. Čo mi bráni v tom, aby som to spravil?“

Gróf di Mirandola mlčal.

„Nie som taký vzdelaný ako vy,“ pokračoval de Mola, „ale pri všetkých dušiach, ktoré som poslal do pekla, poznám iba jednu cestu a riadim sa ňou, a to je cesta cti! Otvorili ste mi svoje srdce, a možno sa vám to zdá málo, ale viete o mne viac než mocný Lorenzo Nádherný alebo dievčatá, s ktorými som píjaval a zabával sa celé noci.“

Potom jediným svižným pohybom zasunul ťažký meč a popchol koňa. Giovanni ho okamžite dohonil.

„Ferruccio, počkaj!“

Zavolal naňho, akoby to bol jeho dávny kamarát z detstva alebo spolubojovník, s ktorým sa vo vojenskom tábore delil o prvé i posledné.

„Som ti dlžný ospravedlnenie, ale nechcel som ťa uraziť. Prosím, prijmi moju ruku, a s ňou aj moje priateľstvo.“

Giovanni si sňal rukavicu a vyčkával s natiahnutou rukou. Ferruccio zvraštil hrubé čierne obočie, a potom, zatiaľ čo jeho tvár postupne mäkla, si zvliekol rukavicu, jeden prst za druhým. So širokým úsmevom uchopil ruku svojho spoločníka.

„Nunc, amicus.“

„Amicus es, amice.“

NA CESTE DO ŠVAJČIARSKA SOBOTA 16. OKTÓBRA 1938

Červeno-biely vlak Fiat odišiel o 14.53 z milánskej stanice, presne podľa cestovného poriadku. Absolútna presnosť príchodov a odchodov bola pýchou vtedajšieho režimu. Cestujúcim pramálo záležalo na tom, že personál vlaku a rušňovodiči zodpovedali za každé meškanie a boli zaň kruto trestaní. Sankcie mohli skončiť dokonca až prepustením z práce. Giacomo de Mola to dobre vedel, a preto sa usmial, keď ho revízor rýchlo a nervózne požiada], aby mu ukázal lístok. Bol to obyčajný človek, o čosi starší od neho, ktorý bez úsmevu uplatňoval svoju autoritu na cestujúcich prvej triedy. Ale puzdro na mince, ktoré mu viselo pri boku, obsahovalo len drobné a tie rovnako ako on sám ilustrovali odvrátenú stránku doby.

Vlak, čo šiel rovno do Lugana, prechádzal cez vyschnuté lesy, lístie stromov splývalo do mozaiky farieb a pohybov. V dlhých zákrutách spomaľoval, aby potom nabral rýchlosť a s istotou sa šinul po rovnej trati plynúcej v diaľ.

Na stanici v Chiasso vlak zastavil: Giacomo vedel, že to bude dlhá prestávka. Kontroly na hraniciach boli čoraz prísnejšie. Švajčiarsko spolu s Francúzskom najprívetivejšie prijímali prenasledovaných politikov, ale v poslednom čase podliehali nemeckým tlakom. Písmeno J ako Jude, čiže Žid, vpisovali švajčiarski colníci na hraniciach do cestovných dokladov tým, u ktorých bolo podozrenie, že patria k hebrejskej rase, alebo ich poslali späť do krajiny pôvodu. Pre tých, ktorí pochádzali z Rakúska a Nemecka, znamenalo toto označenie rozsudok smrti.

Giacomo si s miernymi obavami pripravil cestovný pas a občiansky preukaz, hoci nepochyboval o správnosti dokumentov a o tom, že jeho nové meno je v poriadku. V Miláne mal niekoľko dní na to, aby sa zžil so svojou novou identitou. Giacomo de Martini, priemyselník, ako hovorili nové dokumenty. O jeho bohatstve svedčil dvojradový kožuch zo srsti vikune aj čierne kožené topánky s prackou, hodvábne ponožky tej istej farby a klasická kravata od Eugenia Marinellu, ktorá v sebe ukrývala ľahký dotyk anglického antikonformizmu. Marinella bol oficiálnym výrobcom kravát pre nenávidených príslušníkov kráľovskej rodiny zlého Albiónu, ako rádio Eiar čoraz častejšie nazývalo Anglicko. Takúto kravatu by si nikdy nevzal nikto vysokopostavený ani žiadny priemyselník lojálny voči režimu, takže vlastne dodávala jeho premene akýsi punc reálnosti, práve tak ako jeden falošný tón v živom koncerte. Vždy je to tak, akákoľvek dokonalosť potrebuje aj štipku nedokonalosti, ináč riskujeme, že vyznie umelo a falošne.

K červenej lokomotíve švajčiarskych železníc už pripevnili talianske vagóny, ale kontroly trvali dlho. De Mola zbadal dvojicu s dieťaťom, ktorú donútili vystúpiť: nejakí muži v civile nasilu natlačili muža do čiernej Lancie Augusta, zatiaľ čo žena kričala. Mužov klobúk zavadil o rám dverí a skotúľal sa na chodník, auto vyštartovalo, zdvíhajúc za sebou kúdoly prachu. Žena s dieťaťom na rukách sa sklonila, zdvihla klobúk a vopchala si ho pod kabát. Vojaci v uniformách nezasiahli, tajná polícia už urobila v tejto veci dosť.

Pas Giacoma de Martiniho podrobili dôkladnej kontrole. Prezeral si ho malý chlapík s prehadzovačkou, ktorá sa mu kĺzala z jednej strany lebky na druhú. Hlavu mal posiatu škvrnami vo farbe zrelých jahôd. Oči za hrubými okuliarmi sa zdali byť obrovské a mäsité pery stiahol do kŕčovitého permanentného úsmevu. Možno ten výraz skúšal na všetkých, aby pochopili, že s ním nie sú žiadne žarty. Giacomo vydržal jeho pohľad, tváril sa pritom takmer ľahostajne.

„Doktor de Martini?“ povedal mužíček.

„Prosím?“ odpovedal de Mola bez mihnutia oka.

„Môžete mi povedať, kam máte namierené?“

„Do Lugana.“

„Kvôli obchodom alebo len tak, pre potešenie?“

„Dúfam, že tam nájdem obe veci,“ povedal svetáckym tónom.

„Mohli by sme sa, prosím, pozrieť do vašej batožiny?“

Tón jeho hlasu bol síce zdvorilý, ale toto celkom iste nebola otázka, na ktorú by ste mohli odpovedať negatívne.

„Nech sa páči.“

De Mola s naoko znudeným výrazom v tvári ďalej čítal, pričom si v mysli prechádzal všetky veci, ktoré mal zbalené v kufri, či by tam mohlo byť niečo, čo by mohlo v tom malom usilovnom človiečikovi vzbudiť pochybnosti. No všetko bolo v poriadku a zodpovedalo jeho novej identite. Vyšívané košele, elegantná spodná bielizeň, knižka zo švajčiarskej banky Určite by ho nemohli obviniť z nelegálneho prevozu valút. Pre talianskeho priemyselníka bolo takmer povinnosťou disponovať finančnými prostriedkami aj v zahraničí. Nakoniec, aj taliansky kráľ mal svoje poklady uložené v anglickej banke, v dobrých a solídnych librách šterlingov. Vojak, ktorý mužíčka sprevádzal, sa postavil medzi Giacoma a jeho batožinu. De Mola mohol jedine pozorovať, ako sa malé, spotené, nervózne ruky toho okuliarnika prehrabávajú v jeho osobných veciach.

V duchu skonštatoval, že predtým, než si ich opäť oblečie, ich bude musieť vyprať.

O chvíľu batožinu zavreli, mužíček sa zľahka uklonil a smiešne zrazil opätky.

„Prajem vám príjemný pobyt,“ povedal a de Molovi sa zazdalo, akoby sa snažil napodobniť rímsky pozdrav. Ale možno ten prst pravej ruky zdvihol len na znak ospravedlnenia.

Keď minuli tenký prúžok zeme, ktorý medzi Bissone a Melide delil jazero na dve časti, Giacomo sa pripravil na vystupovanie. So sebou mal len koženú tašku a kufor zo svetlej kože, dotyk elegancie, ktorý si mohol, a dokonca aj mal dovoliť úspešný priemyselník. V tých dvoch batožinách si niesol posledných tridsať rokov svojho života.

Lugano sa zdalo byť vyľudnené a nebolo ťažké nájsť taxík, ktorý ho doviezol k Villa Princípe Leopoldo. Z prezieravosti si radšej izbu neobjednal dopredu, ale vďaka ročnému obdobiu a veľmi vysokým cenám si ju mohol bez problémov prenajať na celý mesiac. Vyšiel na terasu, odkiaľ sa mu naskytol výhľad na východnú časť jazera, na taliansku stranu. Niekoľko minút tam len tak stál a nechal pľúca dýchať vlhký vzduch, potom sa vrátil do izby a požiadal spojovateľa, aby mu vykrútil jedno talianske číslo. Po krátkej pauze telefón zazvonil. Čakal, kým ho prepoja.

„Omega na dne,“ povedal a zavesil. Potom uložil do bezpečnostnej schránky nejaké papiere spolu s vkladnou knižkou a hotovosťou a vyčerpaný sa natiahol na posteľ. Teraz mohol už jedine čakať. V pondelok ráno, ak sa nevyskytnú ďalšie prekážky, by mal ísť a vybrať knihu zo švajčiarskej banky.

FLORENCIA STREDA 24. JANUÁRA 1487

Krátko pred poludním sa slávnostne rozozneli zvony. Ako prvý začal zvoniť veľký zvon Santa Reparata nad bránou Santa Maria del Fiore. Jej biely mramor odrážal do januárového chladu lúče slnka. Vzápätí mu odpovedala zvonica blízko Martinelle, na temnej veži Palazzo delia Signoria, ktorá ako jediná zvolávala vojská v prípade vojny. Hneď po nej sa rozoznela Volognana z rezidencie Bargello, nie zvonením, lež údermi kladiva, no nie tými pomalými a hlasnými, ktoré oznamovali blížiacu sa popravu a na chvíľu stíchli, keď dopadla sekera na krk odsúdenca. Potom boli na rade zvony San Lorenza, Santa Maria Novella, zvony Svätej Trojice a ďalšie, a ďalšie, až kým sa celá Florencia nerozoznela údermi zvonov. Ľudia sa vyhrnuli z bytov a krčiem na ulicu, pretože zvedavosť je predsa len silnejšia než opatrnosť.

Toto zvonenie zvestovalo radostnú správu, neoznamovalo vojnu ani náhlu epidémiu moru.

Z terasy svojej fiesolskej vily chránenej radom cyprusov sa Giovanni Pico zahľadel do diaľky na Florenciu. Mal dojem, akoby v sebe takmer cítil pohyb tých más ľudí, čo sa zberali do centra, aby si tam vypočuli novinky od heroldov, ktorí zatiaľ zaujali strategické pozície v meste. Pohrúžený do myšlienok si ani nevšimol sluhu, ktorý mu prišiel oznámiť, že posol Lorenza de’Medici čaká na prijatie, aby mu mohol odovzdať list. Tejto chvíle sa obával už od svojho príchodu do Florencie. Bál sa, že dostane pozvánku od mocného pána Florencie, trebárs na večeru, počas ktorej si ho určite vezme bokom a opýta sa ho na dôvody jeho náhleho odchodu z Ríma.

Zlomil červenú voskovú pečať a rýchlo si prečítal obsah listu. Posol sa ho pokorne spýtal, či by mohol byť taký láskavý a odpovedať hneď, aby mohol pánovi priniesť odpoveď. Giovanni si sadol za písací stôl a rýchlo ju napísal na list so svojím znakom. Poskladal ho na štyrikrát a previazal ho kúskom špagátu, na ktorý nakvapkal zopár kvapiek vosku a otlačil doň svoju pečať. Keď sa posol vzdialil, opäť vzal do rúk list od Lorenza. Tohto pozvania sa obával, horšie okolnosti si ani nemohol predstaviť. Bol to ten istý dôvod, kvôli ktorému slávnostne zneli všetky zvony vo Florencii. Potom napísal ďalší list, odovzdal ho svojmu najdôveryhodnejšiemu sluhovi a prikázal mu, aby ho čo najskôr doručil adresátovi.

Fasáda Palazzo delia Signoria vyzerala, akoby bola v plameňoch: zo stovky horiacich pochodní stúpal temný dym. Najväčšie z nich boli zoradené do tvaru písmena C. Gróf Mirandola, sprevádzaný iba komorníkom, dorazil na námestie s výhľadom na palác, plné ľudí, ktorí sa nemohli vynadívať na sprievod šľachticov pozvaných na dvor Lorenza Nádherného. Mestská stráž vytvorila okolo paláca ochrannú reťaz prekrížených halapartní a každého, kto sa pokúsil dostať dnu bez pozvánky odmenili silnými údermi a kopancami. Na okrajoch námestia sa okolo cirkusantov formovali hlúčiky ľudí: práve sa tam pred všetkými predvádzal hltač ohňa, keď tu ho náhle vyrušil nejaký výkrik z davu a jemu vzbĺkla brada. Ale vtom momente to bolo každému jedno, pretože všetci sa obrátili k palácu. Aj Giovanni, ktorý práve zosadal z koňa, vzhliadol nahor. Na balkóne na prvom poschodí sa objavila postava a námestím otriasol ešte väčší krik. Vojaci, ktorí sa obávali útoku rozvášneného davu, namierili proti ľuďom železné ostrie halapartní a začali krotiť tých najrozvášnenejších. Giovannimu sa podarilo zazrieť postavu v zlatom vyšívanom odeve, ktorý žiaril doďaleka: Lorenzo, pán Florencie, sa ukázal ľudu.

Gróf stál na dvore, tiež osvetlenom horiacimi fakľami. Z úst delfína uprostred tryskalo červené víno, ktoré vyzeralo ako krv. Pážatá v červených podkolienkach a zelených kabátcoch, ktoré zvýrazňovali belosť ich pokožky, ponúkali všetkým dámam i pánom poháre tohto vína. Ako stúpal po veľkom mramorovom schodisku, stretol viaceré známe tváre, s niektorými z nich prehodil aj zopár zdvorilostných viet.

Salón dei Dugento bol ako stvorený na veľké slávnostné príležitosti: z bohatého kazetového stropu viseli lustre z tepaného železa, ktoré osvetľovali sálu, akoby bol deň. Veľké ohrievače zohrievali miestnosť a mnohí sa preto vyzliekli z ťažkých kabátov. Tak urobila aj skupinka bohato oblečených žien, ktoré sa zhromaždili okolo vysokého muža s modrým baretom vo francúzskom štýle a soboľou štólou. Jedna z dám sa so smiechom vzdialila a Giovanni spoznal v tom mužovi Franceschetta. Zdalo sa, že on si jeho prítomnosť zatiaľ nevšimol, a to bolo dobre. Koniec koncov, práve kvôli nemu svietilo na fasáde paláca to obrovské C, ako znak rodiny Cybo. Áno, táto veľkolepá oslava sa konala na jeho počesť a na počesť jeho snúbenice. Na večeri oznámi Lorenzo zasnúbenie svojej dcéry Magdalény so synom Inocenta VIII. a svadba by mala byť už nasledujúci mesiac.

Giovanniho privítal pozdrav a široký úsmev pána domu, ktorého hneď nato obkolesila zmes účesov a kabátov, takže sa Giovannimu stratil z dohľadu. Rozhliadol sa okolo seba, či niekde neuvidí Ferruccia, dúfal, že sluha mu doručil jeho odkaz, ale možno, že jeho postavenie na dvore Mediciovcov nebolo dosť vysoké na to, aby dostal pozvánku aj on.

Stôl v tvare konskej podkovy zaberal takmer celý salón a bol prestretý tak pompézne, že to prekvapilo dokonca aj Giovanniho, zvyknutého na luxus rodiny Mirandolovcov. Na drahých obrúskoch z modrého brokátu žiarili zlaté príbory a taniere, ktoré sa leskli ešte viac vďaka nespočetnému množstvu olejových lámp tiahnucich sa pozdĺž celého stola, a biely kalikový obrus bol vyšitý krásne vypracovanými zlatými ľaliami. Trúbky trubačov ohlásili začiatok osláv a všetci hostia, každý sprevádzaný jedným sluhom, sa usadili k stolu. Za vrchstolom sedel Lorenzo Nádherný s Franceschettom po pravej a s dcérou Magdalénou po ľavej ruke. Komorník ukázal Giovannimu jeho miesto: usadili ho medzi dve ženy a gróf sa im úctivo uklonil.

„Takže vy ste ten slávny Mirandola,“ povedala staršia z nich. „Ale ako to, že ste taký mladý?“

„Vy poznáte moje meno, madam?“

„Povedal mi ho sluha, chcela som vedieť, s kým budem mať tú česť večerať.“

„Som poctený, madam.“

„Konečne vás poznávam. Vo Florencii sa hovorí iba o vás. Vy ste ale pekný vtáčik, teda ak si to môže dovoliť povedať žena, ktorá už videla kus sveta.“

Ďalšie zatrúbenie ohlásilo predjedlo, pozostávajúce z desiatich zlatistých prepeličiek, ktorým šľahal zo zobákov oheň, hneď nato nasledovala séria pozlátených zajacov a šťúk. No ani tento pohľad nezastavil štebotanie staršej dámy.

„Ach, som ja ale hlúpa, veď som sa vám nepredstavila. Som vdova Becucciová a toto je moja dcéra Cecca.“

Mladé dievča vstalo a vystrúhalo trochu nemotorný pukerlík; Giovanni sa na ňu vychovane usmial.

„Páčia sa vám tieto poháre?“ pokračovala žena. „Všimla som si, že ste si ich obzerali. Všetky pochádzajú z mojej fabriky vo Val d’Elsa. Veľký vojvoda je mojím zákazníkom a poctil ma pozvaním na oslavu zásnub jeho dcéry. Dúfajme, že to dopadne dobre. Aj moja Cecca má už vek na vydaj.“

„Skutočne?“ spýtal sa Giovanni, predstierajúc záujem.

„Práve dovŕšila osemnásť rokov a má veľké veno. Samozrejme, nie až také ako dcéra nášho hostiteľa, nemôžem si to dovoliť. Ale mám pozemky, pivnice a domy všade. Veď mu to povedz, Cecca.“

„Och, áno, pane, matka ma vybavila veľkým venom a ja som pripravená vyplniť každé jej prianie, a takisto aj priania môjho manžela.“

Jej matka sa spokojne usmiala.

„Viete, čo dostala do vena Magdaléna?“ spýtala sa ho pošepky. „Nie, to skutočne neviem.“ „Všetky majetky rodiny de’Pazzi, vrátane ich paláca na via del Proconsolo. Dobrý pápež Inocent sa tomu poteší a ja tiež, ak dovolíte. Zo spojenia Mediciovcov s pápežskou rodinou vzídu nové obchodné príležitosti. Ak sa tejto dvojici zapáčia moje poháre, som si istá, že u mňa čoskoro urobia peknú objednávku. Už som pripravila návrhy svadobných pohárov so zlatou ľaliou obklopenou kosoštvorcami rodiny Cybovcov.“

„Som si istý, že budú nadšení.“

Každý chod mal v sebe zakomponované zlato vo všetkých formách a farbách, od žltkastého odtieňa ľadencovej omáčky, ktorá pokrývala bažantie a pávie pečienky, až po kyslú omáčku podávanú k zajacom na citrónoch. Giovanni ako zvyčajne ochutnal z každej misy, ponechajúc zvyšok na tanieri, ktorý hneď nahradili ďalším.

„Vy nie ste ženatý, pán gróf?“ vyzvedala dievčina.

„Áno, som,“ odpovedal Giovanni a unavene sa oprel.

Cecca Becucciová zlostne prižmúrila oči a treskla päsťou do stola.

„Ako to? Nám povedali, že nie ste,“ protestovalo dievča. „Mama! Povedz niečo, no tak!“

„Nerozčuľujte sa, slečna, nezaslúžim si vašu pozornosť. Som ženatý, áno, ale s mojimi knihami, ktorým som prisľúbil vernosť naveky.“

Žena naňho uprela temný pohľad, vzala do rúk zajačiu kosť a začala ju nahnevane obhrýzať, čím dala jasne najavo, že v tejto chvíli sa akákoľvek konverzácia končí. Kvapka omáčky jej pri tom neposlušne stiekla do výstrihu.

Po ďalších dvoch hodinách sluhovia spustili lustre, zahasili takmer všetky svetlá a salónik pohltilo pološero. Hlasné zatrúbenie predchádzalo triumfálnemu nástupu gigantického horiaceho podnosu, ktorý niesli na chrbtoch ôsmi sluhovia ako archu spojenia. Na ňom trónila obrovská zlatá rímska vlčica s dvoma mláďatami sajúcimi mlieko z jej bradaviek. Lorenzo niečo povedal, no v tej spleti hlasov, ktoré komentovali úžasný výjav, jeho slová zanikli a Giovanni nezachytil ani jedno jediné. Videl len to, že Franceschetto vstal a ďakoval svojmu hostiteľovi. Pozoroval scénu, ktorá mu pripadala ako opakovanie biblického výjavu so zlatým teľaťom, vtom k nemu podišiel jeden zo sluhov a vtisol mu do ruky lístoček. Giovanni sa ostražito rozhliadol okolo seba, no vdova Becucciová bola už mierne zmámená vínom a jedlom a mala privreté viečka. Jej dcéra Cecca bola zamestnaná živou debatou s mladíkom po svojej ľavici. Rýchlo si prečítal lístoček a hneď nato ho priložil k plamienku lampy pred sebou, ktorý ho okamžite premenil na kôpku popola.

Oslava pokračovala ďalej: keď si žalúdky hostí trochu oddýchli pri šaláte z horkých koreňov a ovocnej zmrzline, pýche florentských kuchárov, prišiel rad na jesetery. Aj tie boli pozlátené. Na stôl ich priniesli sluhovia prezlečení za rybárov a ich príchod sprevádzali tóny lýry, citary a lutny, ktorej zvuk pripomínal zurčanie vody. K orchestru sa potom pridali ďalší hudobníci, usadili sa pri stole a začali hrať saltarello, pive, gagliardy a maurské melódie, aby naladili hostí do tanca. Organizácia bola dokonalá - s rýchlosťou a vojenskou synchronizáciou sa chytro objavili sluhovia, spratali zo stola, potom odniesli aj samotný stôl a postavili stoličky pozdĺž stien. To bol moment, na ktorý Giovanni čakal. S nonšalanciou sa pobral k hlavným dverám a zišiel ku schodisku. Na dvore prešiel cez bočnú bránku a chodba za ňou ho zaviedla až von k colnej bráne. Tam naňho čakal muž s kapucňou na hlave.

„Som rád, že ťa opäť vidím,“ privítal ho známy hlas.

„Aj ja teba, Ferruccio.“

„Poďme, nechcem, aby nás zazreli spolu.“

Z via dei Gondi sa dostali na Borgo dei Greci. Ferruccio vkročil do uličky pred Giovannim. Vošli do hostinca, ktorý mal v znaku ženu s odhaleným poprsím. Utiahli sa k stolu v tmavom kúte. Okamžite sa k nim priblížili dve ženy a chceli sa im usadiť na kolenách.

„Inokedy, krásne dámy,“ povedal Ferruccio, „túto noc musíme myslieť na naše duše.“

„A na naše, na tie nemyslíte? Aj my máme dušu, tu, pod týmto,“ povedala jedna z nich a poodhalila kúsok nahého tela.

„Berte,“ povedal im na to Ferruccio, podal im jeden strieborný florin a capol po zadku tú, čo stála pri ňom, „a skúste hádať, prečo mám také veľké nohavice!“

Obe sa rozosmiali.

„Sme vám k službám, ctení páni,“ povedala tá, ktorá si od Ferruccia vzala mincu, „za toto vám spasíme dušu, a nielen tú.“Ferruccio a Giovanni sledovali, ako sa vzďaľujú. Hostinský im priniesol dva drevené poháre na víno, ktoré akosi podivne páchli, zrejme ich už roky poriadne neumyli. Tí dvaja sa na ne zahľadeli pohľadom, ktorý jasne hovoril, že by sa ich nikdy ani len nedotkli. Hostinskému zaplatili hneď, aby ich v ten večer už nikto neobťažoval.

„Pozrime sa, prostitútka má viac taktu než mnohé vznešené dámy,“ povedal Ferruccio. „Celkom iste viac než tá, ktorá ťa dnes večer chcela oženiť so svojou dcérou.“

„Zdá sa, že vieš o všetkom.“

„To vieš, mať priateľov medzi sluhami a prostitútkami je vždy užitočné.“

„Zatiaľ čo mať priateľov medzi šľachticmi a vzdelancami je nebezpečné…“

„To je pravda, priateľ môj, jedinou výnimkou si ty. Pozri sa sem.“

Ferruccio si vyhrnul rukáv: na ruke mal dobre viditeľný hlboký rez.

„To je pamiatka na jedného z Franceschettových zabijakov.“

„Zaútočili na teba? Tu, vo Florencii?“ spýtal sa prekvapene Giovanni.

„Vlastne som to začal ja. Chcel som sa len opýtať na nejaké informácie, ktoré mi nakoniec aj poskytol. Ale musel som byť veľmi dôrazný a presvedčivý.“

„Nemôže sa nám pomstiť alebo nás prezradiť?“

„Pevne verím, že šťuky v Arne mu už zožrali jazyk.“

Giovanni naklonil hlavu nabok a zahľadel sa naňho. Nemohol si pomôcť, nedokázal potlačiť úsmev. Keď si predstavil, že on, platonik, filozof a šľachtic, je priateľom človeka, ktorý zabíja len kvôli informáciám, zdalo sa mu to akýmsi zvráteným spôsobom komické.

„A čo si od neho chcel?“

„To ti poviem neskôr, Giovanni, na tom nezáleží. Ty mi radšej povedz, prečo si ma zavolal, hoci si to viem celkom dobre aj domyslieť.“

„Dvaja najmocnejší muži Talianska vytvorili sväté spojenectvo. Už nie som v bezpečí ani vo Florencii, Ferruccio.“

„Je to politické manželstvo: Magdaléna a Franceschetto sa ani nepoznajú. Myslím, že ženích si priviezol so sebou do Florencie niekoľko obľúbených prostitútok.“

„To dobre viem, a práve preto sa tak obávam. No nebojím sa o svoj život, to vieš.“

„Povedz mi, čo pre teba môžem urobiť, Giovanni?“

„Nemusíš nikoho zabiť: naopak, vlastne budeš musieť niekoho chrániť. Ale nie mňa, na to už nemáme čas. Knihu, Ferruccio. Budeš ochraňovať moju knihu. Chcem ju zveriť tebe, pretože ty si jediný človek, na ktorého sa môžem skutočne spoľahnúť.“

Ferruccio si chcel práve odpiť z vína, no okamžite sa zarazil. „Vieš, pravý priateľ ti nikdy nepriloží k hrdlu dýku.“

„Urobí to a urobí aj čokoľvek iné, ak je to spôsob, ako vyjadriť dôveru voči priateľovi. Počúvaj, priateľ môj, všetko, čo je napísané v tejto knihe, je odrazom mojej mysle, a mohol by som ju napísať opäť, kedykoľvek, ale trvalo by to niekoľko mesiacov a ja neviem, či budem mať toľko času. Preto by som bol radšej, keby ju niekde na nejakom bezpečnom mieste chránila osoba, voči ktorej prechovávam najväčšiu dôveru. Ďalšie dve kópie mám v Ríme a jediný, kto vie, kde sú ukryté, je Girolamo Benivieni, o ktorého priateľstve a dôveryhodnosti ani najmenej nepochybujem.“

Ferruccio zabodol čepeľ dýky do dreveného stola a pri okolitých stoloch to zašumelo.

„Takže je zle. Ten bastard mi nepovedal všetko. Práve som ti to chcel povedať: Girolama zatkli.“

„Kedy? A prečo?“

„Krátko pred tvojím odchodom z Ríma. Boli to Franceschettovi muži, neviem, či z jeho vlastnej iniciatívy alebo z iniciatívy jeho otca. Faktom je, že Benivieniho obvinili zo sodomie, a ako som pochopil, ešte je vo väzení.“

„Ale veď to je omyl!“

„Myslíš? Neviem. Zatkli ho v dome kardinála de’Rossiho a som si istý, že vlastne hľadali teba.“

Gróf si zhlboka povzdychol a sklonil hlavu.

„Kópie… myslel som si, že budú v bezpečí. Ukryl som ich do tajnej schránky písacieho stola. Len Girolamo vedel kam.“ Ferruccio mu položil ruku okolo pliec.

„Mrzí ma to, ale teraz ich už asi majú, alebo našli spôsob, ako prinútiť Girolama prehovoriť. Odviedli ho do Torre delia Nona, kvôli obvineniu zo sodomie ho čaká mučenie a upálenie na hranici.“

Gróf Mirandola si položil hlavu do dlaní.

„To je hrozné. On, bezbranný poet s krehkou dušou, bude medzi tými najhoršími delikventmi. A ty si myslíš, že je naozaj vinný?“

„To môžeš vedieť len ty, Giovanni. Poznáš ho roky…“

„Ja som si nikdy nič nevšimol! Vždy sme sa rozprávali o filozofii, o knihe aj o láske, ale o takej poetickej láske.“

„Pokiaľ viem, ani Platón rozhodne nepohŕdal zábavou s chlapcami z jeho školy.“

„Áno, ale to bolo v Grécku, a tam aj v Ríme boli iné mravy. Ja… neviem. Nech už je to akokoľvek, musím mu nejako pomôcť. On by pre mňa urobil to isté.“

„Uvidíme, čo sa dá robiť, hoci ešte celkom presne neviem ako.“

„Ďakujem ti, Ferruccio, vždy si pripravený pomôcť mi. Ako ti to všetko vrátim?“

„Žeby môj bystrý priateľ zabudol na Epikurovo učenie? ‚Zo všetkých vecí, ktoré múdri ľudia odporúčajú pre zachovanie šťastného života, je tou najdôležitejšou priateľstvo.‘ Čuduješ sa, že mám takýto názor? Že mi záleží na priateľstve? Stačí, stačí, priateľ môj, teraz myslime predovšetkým na knihu.“

„Ty ma neustále prekvapuješ… V každom prípade, teraz je najdôležitejšie, aby bola v tvojich rukách. Ja som jej žijúcou kópiou: ak ublížia jej, ublížia aj mne.“

„Čo s ňou mám spraviť?“

„Schovaj ju niekam a ani mne nepovedz kam. Navždy ju chráň. V tej knihe nie je len celý môj život, ale aj život nového sveta, sveta bez armád, bez Boha, ktorý hrozí vinným i nevinným, bez jeho brady a horiaceho meča. V tej knihe je nádej, že konečne prestanú vojny v Božom mene, že sa nikto nebude cítiť nadradený nad tými druhými, že konečne bude žene priznané jej postavenie, jej podstata, podstata Stvoriteľky. Bude to láskyplná Matka, ktorú otcovia tejto cirkvi transformovali do úbohej Márie, matky Krista, Božej Matky, aby zmiatli obyčajného človeka a držali ho pod útlakom nevedomosti. Je v tom absurdný zmätok.“

„Neviem, koľkí ľudia sú schopní prijať tieto veci, Giovanni, nech by aj dôkazy, ktoré prinášaš, boli napísané na oblohe a zjavovali sa každú noc.“

„Viem, bude to trvať roky, možno stáročia. Ja len chcem, aby toto semienko vyklíčilo, chcem, aby sa rastlinka poznania predrala na svetlo sveta. Dobre viem, že nikdy neuvidím celý strom, jeho mocný a nezničiteľný kmeň s vetvami a listami, ktoré zjednocujú a ochraňujú. Stačí, aby to pochopili len niekoľkí a časom si poznanie nájde svoju cestičku. Ako láva z vulkánu.“

„Máš moje slovo, Giovanni, urobím, o čo si ma požiadal.“ Gróf Mirandola si vyzliekol plášť a položil si ho na kolená. „Teraz mi daj svoju dýku.“

Čepeľou rozrezal podšívku a vytiahol odtiaľ rukopis. Položil ho na stôl a počkal, kým si Ferruccio rozopol kabát a vložil si rukopis do záhrenia.

„Ďakujem,“ pokračoval. „Teraz už viem, čo musím urobiť. Napíšem synopsu knihy a skúsim o tom hovoriť v Paríži. Univerzitné kolégium je nezávislou autoritou a možno sa mi podarí dosiahnuť, aby ma počúvali: v tomto momente je to jediná nádej.“

„Prečo nie v Neapole? Kráľ Ferrante je v porovnaní s francúzskym kráľom takmer nezávislý od pápeža.“

„Si priateľ, šermiar, ochranca, vzdelanec, potomok jedného z najváženejších rytierov histórie, a teraz ešte aj politik… Možno máš pravdu, Ferruccio. Poďme spať. Ja len dúfam, že s tou záťažou, ktorú som ti práve dal, podarí sa ti zaspať.“

„Budem spať len na jedno oko, tak som zvyknutý. A teraz už choď, vráť sa na oslavu. Lorenzo by si mohol všimnúť, že tam nie si. Ja odídem až po tebe.“

Giovanni vyšiel von. Napriek pološeru, ktoré v hostinci panovalo, si Ferruccio všimol, že ho sledovali početné pohľady; hoci mu krátky strih kučeravých plavých vlasov dodával mužnosť,

Mirandola si aj tak uchoval takmer ženskú krásu. Hádam by nezaškodilo naučiť ho niečo z umenia šermu, pre jeho vlastnú bezpečnosť. Možno len základné znalosti o používaní rapíru, ľahkej zbrane príhodnej jeho úrovni, a takisto by ho mal naučiť využiť čas a moment prekvapenia; neraz mu to zachránilo život.

Keď Ferruccio vyšiel von, všimol si na rohu ulice dve postavy, strih ich vlasov mu pripomenul španielsku módu. Inštinktívne sa zvrtol, či je ulica za ním prázdna, a čepeľ, ktorá ho mala trafiť do chrbta, odrazila sa mu od hrude. Pocítil silné pálenie, najmä keď sa pohol, a ešte raz zareagoval inštinktívne. Vytiahol meč, urobil ním zopár krúživých pohybov a chytro sa oprel o múr. Boli traja, ten, čo sa ho snažil pred chvíľou bodnúť, vyzeral najbezradnejší, možno od prekvapenia, že ho nevidel padnúť. Držal meč oboma rukami a od strachu takmer bez seba naznačil výpad odspodu k jeho pravému plecu. Ferruccio uhol a odrazil úder. Presne to očakával: pokračoval v oblúkovitom pohybe stranou a prebodol útočníkovi mäso až na kosť. Muž zakričal, padol na zem, no meč nepustil z rúk. Ďalší dvaja sa vrhli proti nemu, ale Ferruccio ich prekvapil, pretiahol sa pomedzi nich so zdvihnutým mečom. Bez mierenia zaútočil čepeľou vo výške hlavy: úder nevyšiel naprázdno. Zostal už len jeden muž, stál a čakal; teraz bol de Mola vo výhodnejšej pozícii. Jeho protivník to vedel, cúval, sledujúc jeho reakcie, ale Ferruccio už nemal chuť bojovať. Rozbehol sa preč a zmizol.

Utŕžená rana ho pálila, ale necítil sa zoslabnutý. Rýchlo sa vzďaľoval, už nebežal, znova sa dostal k Borgo de’Greci a pobral sa k domom Peruzziovcov, bankárov spriaznených s Mediciovcami, kde bol ubytovaný. Zažal svetlo a začal sa vyzliekať. Keď vytiahol Giovanniho knihu, všimol si drobný rez takmer priamo v strede. Obrátil ju: bola špinavá od krvi. Smrteľný úder zastavila kniha. Ošetril si ranu ľubovníkovou masťou a prekryl si ju kusom čistej látky. Potom sa zahľadel na krvavú škvrnu na knihe a rozhodol sa, že ju nebude čistiť. Možno je to znamenie od Boha alebo od Bohyne, od osudu alebo podivnej náhody, na tom nezáležalo. Bolo to jeho znamenie.

RÍM PIATOK 23. FEBRUÁRA 1487

Heinrich Kramer sa prechádzal so založenými rukami pred pápežovou izbou. Mal na sebe tuniku dominikánskeho rádu. Bol vysoký a chudý, spod čiernej kapucne mu vykúkal veľký orlí nos, pôsobil ako fretka pripravená zavetriť nebezpečenstvo alebo zaútočiť na korisť. Jacob Sprenger naopak uvoľnene sedel a potichu sledoval svojho majstra, ako chodí hore-dolu. Na kolenách mal ťažkú knihu viazanú v žltej koži. Každú chvíľu z nej zo zvyku zmietol neviditeľnú čiastočku prachu.

Kardinál kamerlengo Riario Sansoni ich pozoroval oboch, usadený za stolom, na ktorom ležali listy, pečiatky, perá a kalamáre, a tie mu dodávali punc výkonnosti a vážnosti. V skutočnosti mu kardinál Borgia, ktorý bol v poslednom čase najsnaživejším návštevníkom u pápeža, prikázal, aby dobre pozoroval správanie oboch mníchov a aby ho okamžite informoval o čomkoľvek podozrivom. Ak pominie skutočnosť, že tento Španiel nemá právo dávať mu akékoľvek príkazy, čo by už mohlo byť podozrivé na dvoch nemeckých dominikánskych mníchoch, ktorí sa išli pretrhnúť, aby sa čím skôr dostali do Ríma? V každom prípade Borgiu uistil, že ich nespustí z očí, a presne to robil už dve hodiny.

Priblížilo sa poludnie a spolu s ním aj hlad: zvláštne, príchod pôstneho obdobia ešte viac podnecoval apetít. Dvere pápežovej komnaty sa otvorili a Heinrich Kramer sa prudko obrátil, skôr než Sansoni začul svoje meno. Kamerlengo venoval vysokému mníchovi úsmev a poponáhľal sa do miestnosti. Starostlivo zavrel za sebou dvere.

„Ako dlho už čakajú?“ opýtal sa ho Borgia.

„Viac ako dve hodiny, Eminencia.“

„Všimli ste si niečo zvláštne?“

„Kramer chodil hore-dolu, zatiaľ čo Sprenger stále sedel.“

Španiel ho mávnutím ruky poslal preč.

„Nechajte ich vstúpiť a dobre zavrite dvere. Nikto nesmie vojsť.“

Ďalší príkaz! Urobím to, kardinál, vykonám. Ale ak jedného dňa budete potrebovať moje služby alebo môj hlas, musíte sa naučiť rešpektovať ma, pomyslel si kamerlengo, no nepovedal to nahlas.

Dvaja dominikáni vstúpili so sklonenými hlavami, Kramer s rukami zasunutými v rukávoch a Sprenger niesol obrovskú knihu s toľkou úctou, akoby to bola poduška s kľúčmi od mesta. Obaja pokľakli pred pápežom Inocentom VIII. a pred kardinálom Borgiom, ktorý sedel vedľa neho, no o niečo nižšie.

„Drahí synovia,“ povedal pápež, „aké správy mi prinášate z Nemecka?“

„Vaša svätosť,“ začal Heinrich Kramer, „Eminencia. Prosíme o vaše požehnanie, keďže naše slová sú inšpirované všemohúcim, ktorý počúva a pozoruje každý náš čin.“

„Bravo,“ odpovedal pápež, „nie je bežné, aby niekto dostal dvojité požehnanie od pápeža i kardinála. Ego vos benedico in nomine patris, filii et spiritus sancti,“

„Aj rozhrešenie, Otče.“

„Ego vos absolvo et caetera. Môžem sa vás už opýtať na novinky z Nemecka, alebo máte ešte nejaké požiadavky?“

Heinrich Kramer si zložil kapucňu a zostal tam stáť s odkrytou hlavou. Borgia sa zahľadel na drobnú plešinu na jeho hlave, ktorá pripomínala drozdie hniezdo. Un mirlo, pomyslel si Borgia. Nie, mirlo je po španielsky, v taliančine je to merlo. Už by si mal konečne zvyknúť myslieť v jazyku Ríma.

„Mala tempora currunt. Vládca Maximilián nepreukazuje dostatočnú úctu k úradu kráľa Rimanov, ktorý zastáva vďaka Bohu a vám, vaša svätosť. Žije neviazaným životom a jeho baróni podnecujú revoltu proti Svätej rímskej cirkvi. Na svetlo sveta preniká heréza a ako horúčka šíri nákazu aj do tých najčistejších duší. Bude potrebné, aby meč archanjela Gabriela svätým ohňom očistil tie krajiny, v ktorých vládne smilstvo, a kde je Kristus, náš Pán, každý deň ukrižovaný myšlienkami, slovami a činmi, ktoré našepkáva samotné zlo.“

„Aký upokojujúci obrázok situácie,“ povedal polohlasom kardinál Borgia.

„Zaujímavé. Povedz mi viac, drahý synu,“ pokračoval pápež. „Je teda pravda, že v Nemecku sú mnohé ženy zapletené do obcovania s diablom?“

Dominikánovi zažiarili oči, vstal bez toho, aby si pýtal povolenie, sprevádzaný ustarosteným pohľadom svojho spoločníka. Pozdvihol pravú ruku s ukazovákom namiereným nahor k nebu, ľavou pritom ukazoval na knihu, ktorú brat Sprenger položil na zem.

„Potupné stvorenie satana, hnijúca nádoba všetkých neprávostí, páchnuce mäso a smrtiaca spoločnosť! Toto je žena, ktorá sa vinou svojej zmyselnosti stáva ľahkou korisťou démonov a zlých duchov. Okrem našich svätíc a najsvätejšej Panny, prirodzene.“

„Prirodzene,“ súhlasil Borgia.

„Podaj mi knihu, Jacob,“ pokračoval Kramer a vzal ťažký zväzok z rúk svojho spoločníka, ktorý ešte stále mlčal. „Tu, vaša svätosť, tu je prostriedok, ktorým chceme vzdorovať apokalypse úpadku, Malleus Maleficarum, kniha, ku ktorej ma inšpirovala vaša svätá bula Summis desiderantes affectibus. Je ťažká ako kladivo, ktoré by malo dopadnúť na všetky strigy, čo sa neboja pekelných plameňov, pretože na sabat tancujú v ohni a v…“

„Áno, áno, dobre, pochopili sme,“ zarazil ho Borgia, ktorému sa nepáčila predstava, že by jemné nežnôstky jeho Giulie niekto prirovnával k zvodom satana.

„Môžem pridať ešte jednu myšlienku?“ spýtal sa Heinrich Kramer, zatiaľ čo ho Jacob márne ťahal za oblečenie.

„Dovoľujem ti to,“ povzdychol si pápež.

„Boh ma obdaril objavom, ktorý sme spolu s vašou svätou bulou vložili do knihy. Vnukol mi význam slova femina. To slovo má pôvod v slovách fe a minus. Fe ako fede, viera, a minus ako menej. Chápete? Ženy majú menej viery! S ich podpriemerným intelektom ľahšie prepadnú pokušeniu satana.“

„Veľmi dobre, drahý brat. A toto všetko je napísané v tom vašom Malleus Maleficorum, je tak?“

„Maleficarum, vaša svätosť, Maleficarum. Lebo tým zlom je žena.“

„Tak je. A teraz ma dobre počúvajte. V mene Boha dáte tlačiť túto knihu a rozpošlete ju vašim spolubratom po celom Nemecku. Chceme, aby boli satanove strigy odhalené, nech by sa skrývali kdekoľvek, či už sú staré alebo mladé, či sú to neviestky alebo mníšky. Vyjadril som sa jasne?“

Pápež sa na nich pozeral a očakával ich odpoveď.

„Áno, náš Otče,“ povedal Heinrich Kramer s planúcimi očami. „Áno, vaša svätosť,“ zabľabotal Jacob Sprenger.

„Obaja,“ prehovoril kardinál Borgia, „ste odteraz hlavnými inkvizítormi pre všetky nemecky hovoriace kraje a svoju činnosť budete vykonávať v mene pápeža. Žiadny biskup ani žiadny princ vám nebude môcť klásť do cesty prekážky. Prizvite si ďalších spolubratov, vysvetlite im ich povinnosť, ale chceme výsledky, chceme, aby nebolo mesta ani dediny, kde by sa ženy nebáli prenasledovania. Buďte milosrdní, ale aj nekompromisní. Buďte prísni a vyžeňte diabla z ich duší. Len tak ich môžete zachrániť! A ešte jedna vec, brat Kramer.“

„Eminencia,“ povedal a uklonil sa.

„Prestaňte pchať ruky do nášho mešca.“

„Ako, Eminencia?“

Jacob Sprenger si skryl tvár do dlaní. Jeho spolubrat sa začal potiť.

„V Nemecku ste známy ako predavač odpustkov. Prestaňte s týmito hlúposťami. Ak budete dobre vykonávať svoju prácu, dáme vám nemalú odmenu, ktorá už nebude niesť punc hriechu neoprávneného vyberania peňazí. Ináč skončíte v plameňoch spolu so strigami.“

„To je len ohováranie zo strany nepriateľov Krista, velebiteľov satana.“

„Choďte, teraz už choďte,“ prikázal Inocent, „a začnite s prácou. Nie, počkajte, u koho necháte vytlačiť tú knihu?“

„To v tejto chvíli nevieme. Ale v Nemecku je viacero tlačiarov.“

„O to sa postaráme my. Knihu nechajte tu a my vám dáme vedieť, keď budeme mať hotový dostatočný počet kópií pre vašu prácu. Môžete ísť.“

Dvaja mnísi sa vzdialili so sklonenými hlavami, ani sa neohliadli, až kým nedošli ku dverám. Jacob ich skúsil otvoriť, ale nešlo to. Boli zamknuté.

„Sansoni!“ zavolal pápež.

„Môžem ich dať vytlačiť zadarmo, len pre lásku Božiu.“

„Nikdy si mi nepovedal, že pápež má takéto privilégium.“

„Nežartujem. Istý tlačiar je mi dlžný za to, že som ho nezavrel do väzenia. Jeho a celú jeho rodinu.“

„Takže veľký dlžník. Kto je to?“

„Hebrej.“

Kardinál Borgia sa zamračil.

„Žiadny problém, je konvertovaný, aspoň to tvrdí. Je to Eucharius Silber Franck, ten istý, ktorý vytlačil Mirandolove Tézy bez môjho schválenia.“

„Ty by si bol schopný dať vytlačiť Malleus Maleficarum priamo u strigy a jej démona, len aby si ušetril.“

„Ale choď, Rodrigo! Je to len pekné gesto z mojej strany. Ak prijme našu ponuku, zmyje si z duše všetky hriechy. Bude to dobré aj preňho a nás by inak tlač sto výtlačkov tej knihy nestála menej ako päťtisíc dukátov.“

„Ale veď ho to zničí.“

„Nie, bude musieť požiadať o pôžičku svojich hebrejských priateľov. Všetci sú bohatí, niektorí možno viac ako ty.“

„Budeme teda myslieť aj na nich, potom. Teraz musíme pokračovať v našej ceste.“

„Si bystrý, Rodrigo.“

„Ten Giovanni, to je len začiatok. Teraz mi dovoľ, aby som ťa opustil. Príliš mnoho sa tu hovorilo o ženách a ja by som chcel vidieť svoju Giuliu.“

„Choď, choď, zaslúžiš si to, kardinál. A nezabudni, že pozajtra nesmieš chýbať na oslave na počesť Franceschetta a Magdalény.“

„Cybovci a Mediciovci, spojení navždy. Tvoja bystrosť rozhodne nie je menšia než moja,“ povedal a v duchu si kládol otázku, ktorý zo snúbencov umrie skôr, no rozhodne to nebude vekom ani chorobou.

V TEN ISTÝ DEŇ NESKÔR V BORGIOVOM PALÁCI

Rodrigo Borgia vyšiel z Vatikánu, prešiel ponad Tiber a pobral sa ku svojmu novému palácu, sprevádzaný ľahkou eskortou svojich mužov ozbrojených krátkymi halapartňami a širokými mečmi. Ich vojenské oblečenie kontrastovalo s jeho bielym odevom a purpurovým plášťom, doplneným kardinálskym baretom, ktorý nosil dobrovoľne, aby zakryl početné lysinky. Bolo nezvyčajné vidieť ho so všetkými symbolmi jeho cirkevnej hodnosti, zväčša bol ozbrojený len tenkým rapírom a dýkou so zlatou rukoväťou. Stráže otvorili masívnu bránu a poklonili sa svojmu pánovi: Borgia prešiel popod galériu a vošiel na nádvorie. Zdvihol oči k oknu, dúfal, že za ním uvidí svoju milovanú Giuliu, tú najkrajšiu ženu, cítil, že ho isto-iste miluje. Alebo to bola len jej sexuálna náruživosť? Vybral sa po schodoch takmer behom, v chvate zo seba zhadzoval svoje zbrane, ktoré sa jeho sluhovia snažili zachytiť skôr, ako dopadnú na zem, aby sa nepoškodili. Giulia tam síce nebola, ale izba bola i tak vyhriata. V túto skorú rímsku jar stačil jediný zdroj tepla na vyhriatie celej miestnosti. Dvaja sluhovia mu pomohli prezliecť sa do čistej tuniky z ľahkej bavlny, ozdobenej hodvábnou výšivkou, ktorá pochádzala z textilnej fabriky v Alicante. Jedného dňa si ju kúpi, uvedomil si, že fabrika v podstate aj tak vyrába len pre jeho rodinu. Sluha priniesol karafu lahodného vína pochádzajúceho z mesta Porto. Rím bol krásny aj ženy v ňom, ale španielska krajina stále zostávala jeho favoritkou.

Popoludnie plynulo, naplnené štebotom prvých lastovičiek. Rodrigo Borgia naklonený nabok k dvojoknu vyzeral, akoby sa chcel schovať. Pozoroval Baziliku Svätého Petra. V poslednom čase to robil často, predstavoval si sám seba na pápežskom stolci. Začiatky boli sľubné, ale cesta k nemu bude ešte veľmi dlhá a plná nástrah.

Prvou je jeho vek. Napriek tomu, že sa vďaka Giulii cítil ako mladý hidalgo, mal už päťdesiatšesť rokov, čo bol vek, ktorí mnohí iní dosiahli len ťažko. Inocent, hoci na tom nebol zo zdravotnej stránky najlepšie, bol od neho o viac ako rok mladší. Potom tu bol ešte aj delia Rovere, ktorý si len málo cenil vymenovanie za vicekancelára rímskej kúrie, čo bol Inocentov nápad; chcel tak ospravedlniť svoje spojenectvo s Rodrigom. Od istého času musel vyhľadávať výhodné spojenectvá, aby zoslabil moc, ktorú delia Roverovci získali v Ríme a v celej cirkvi. Tri dekády sedel na Petrovom stolci Sixtus VI., to sa skončilo pred tromi rokmi, a teraz už synovec snoval plány, ako sa zmocniť trónu. A nakoniec tu bol „prípad Mirandola“. Keby si nebol na vlastné oči prečítal stránky Pečate, neprikladal by Picovým Tézam veľkú váhu, pretože už len tie samotné by postačovali na to, aby ho mohli odsúdiť na smrť, alebo aspoň vypovedať do exilu v nejakej vzdialenej krajine.

Ale pri aktuálnej situácii v cirkvi by im ich obsah mohol uštedriť úder, z ktorého by sa len ťažko spamätávali: z Východu, Nemecka, Anglicka či Turecka, moc Ríma bola ohrozená z každej strany. Dokonca aj tí najvernejší monarchovia by profitovali z teologickej neistoty, ktorá by vyplynula z Téz. Bez svojej božskej autority by bol pápež iba šašom s tiarou na hlave, panovníkom malého kráľovstva bez armády hodnej toho mena. Nakoniec by si Aragonci z Neapola začali uplatňovať práva na pozemky bohatého štátu, ale bez náležitých schopností postarať sa oň a ochrániť ho.

Keby Mirandola vedel o Pečati! Ktokoľvek iný by sa asi stiahol do úzadia, keby odhalil také veci ako on, alebo by sa možno snažil získať z toho pre seba nejaké výhody. Ale on nie, on je čistá duša, učenec. Čiže aj nebezpečný fanatik, ktorého treba zastaviť čo najskôr.

Teraz sa začína jeho boj, spomenul si na Inocentovo si vis pacem para bellum, keď chceš mier, chystaj sa na vojnu. Ak bude Boh chcieť (Boh alebo ktokoľvek, kto odtiaľ zhora pozoruje ľudské bytosti), grófove myšlienky by sa mohli stať verejne známe a prijímané. Okolo tých Téz by sa mala urobiť ohnivá hranica. Vždy a všade treba tvrdiť, že žena je podriadený tvor a ženská bytosť je vlastne démon. Čím viac by sa bili za tieto tvrdenia, čím viac by sa rozšírili medzi ľudí, tým viac by sa Mirandolove Tézy zdali absurdné, vymyslené, a nakoniec aj hlúpe. A tajomstvo Pečate by zostalo v bezpečí.

Azúrová farba oblohy postupne začala nadobúdať indigový nádych večera a nad vertikálou Baziliky svätého Petra sa objavila prvá hviezda. Často sa díval tým smerom, ale koľkokrát si všimol tú hviezdu? Žeby Boh alebo ten, kto dáva hviezdy na oblohu, skutočne existoval a chcel mu dať znamenie? Inocentovej slabej mysli určite niekto vnukol, aby práve jemu zveril ten nezvyčajný dar, to tajomstvo. Na jeho mieste by pravdepodobne urobil to isté, aj keď by si asi nevybral Inocenta. Má šťastie, že existujú Borgiovci. Pečať, to prísne strážené tajomstvo, takmer božské znamenie, ho určila za nasledujúceho pápeža. Takže sa ním musí stať za každú cenu. Ak by sa stal pápežom ktokoľvek iný, dozvedel by sa o Pečati, a čo by potom spravil on? Povedal by, že o tom vie? A prečo? Aby vystavil svoj život ešte väčšiemu nebezpečenstvu? Alebo by nepovedal nikomu nič a nechal by si to tajomstvo pre seba, ale načo? Akú moc by mu to dalo? Žiadnu, jedine ak by sa spojil s Mirandolom a postavil by sa na čelo revolty. Čo by tým dosiahol? Trón? Alebo len vďaku potomkov?

Nie. To by nebolo preňho. Podľa jeho súkromnej mienky by Inocent mohol mať dosť slušnosti na to, aby ochorel ešte viac. Syfilis sa vliekol roky a bol nebezpečný. Vplyvy na mozog boli ničivé, možno by mohol odhaliť tajomstvo Pečate aj niekomu inému, alebo zmeniť rozhodnutie o výbere následníka. Možno by mu mohol uľahčiť odchod; čo keby k nemu poslal nejakú infikovanú prostitútku? Nie, ešte neprišiel ten správny čas.

Vzal do ruky prázdny pohár od vína. V tom momente ho oslepil lúč červeného žiarivého slnka, a to ho prinútilo otočiť sa. Vtom ju uvidel.

„Giulia!“

Potichu vstúpila do jeho izby a teraz bola tu, pred ním, oblečená v jemných šatách z tmavočerveného zamatu, ktorý dával ešte viac vyniknúť jej bielej pleti. Korzet jej sťahoval pás a boky. Na krku mala zlatý náhrdelník s rubínom, dar od neho. Zlatisté vlasy jej splývali na obnažené plecia a v tvári mala i napriek jej mladučkému veku prísny, takmer až povýšenecký výraz. Ale keď sa ich oči stretli, usmiala sa a pobrala sa k nemu. Rodrigovi sa rozbúšilo srdce, toto bol skutočný raj, ktorý si prial na veky vekov. Žiadna moc, žiadne pocty, žiadne bohatstvo sa nevyrovnalo láske jeho Giulie.

„Giulia, si prekrásna.“

„Povedali mi, že ste sa už vrátili, a keď som sem vošla, boli ste natoľko ponorený do myšlienok, že som vás nechcela rušiť.“

Jej hlas sa rozliehal miestnosťou ako závan čerstvého voňavého vzduchu. V jej očiach, čiernych ako kryštály obsidiánu, zrenica a dúhovka sa takmer zlievali. Už od prvého dňa, čo sa spoznali, Rodrigo Borgia sa do nich zamiloval. Ani trochu ho netrápilo, že tieto oči patria ešte len dospievajúcemu telu. Zaumienil si, že Giulia musí byť jednoducho jeho. Kardinál k nej prikročil a vášnivo ju pobozkal, skrútiac jej ruky za chrbát. Zastonala, a to ho ešte viac vzrušilo, obrátil ju a náhlivo jej uvoľnil korzet, zatiaľ čo ona si rozopínala úzke rukávy.

Oblečenie jej skĺzlo na zem a zostala len v spodnej košieľke. Rodrigo si vyzliekol tú svoju, pod spodnými nohavicami sa mu jasne črtala erekcia. Pokľakol takmer so zbožnou úctou a pritiahol si Giuliu k sebe. Potom ju vzal za ruku, odviedol ju doprostred izby a uložil na monumentálnu posteľ, ktorá bola vyzdobená robustnými stĺpmi a špirálami takmer ako oltár. Ona zavrela oči a roztiahla nohy pred svojím pánom. Rodrigova erekcia na chvíľu ochabla, ešte nebol pripravený zmocniť sa jej. Giulia sa tvárila, že si nič nevšimla, a objala jeho široký chrbát ešte dievčenskými rukami. Rodrigo cítil, ako sa mu pomaly vracajú sily, a potom do nej prudko vnikol. Dievčina zavrela oči, ale vďaka kamilkovej masti, ktorou si predtým natrela pošvu, nepocítila žiadnu bolesť.

Zdalo sa, že Giulia spí, s hlavou sklonenou k plecu a rukou pritisnutou na jeho hruď. Rodrigo zhlboka dýchal, pozorujúc scénu lovu a lásky namaľovanú na strope. V strede bola zobrazená Diana triumfujúca nad korisťou a lovcami, luk a fakľu dvíhala do vzduchu a plné poprsie sa jej vydúvalo z koženého živôtika. Obklopovala ju skupinka sporo odetých mladých žien, ktorých výraz bol predzvesťou blížiacej sa oslavy. Muži obracali tváre k bohyni, akoby v očakávaní nejakého znamenia. Rodrigo sa zahľadel na Giuliinu tvár.

„Malá žena, veľká matka,“ zamumlal, „si to skutočne ty, ten počiatok všetkého? Pokiaľ existuje, istotne má tvoju tvár, tvoje schopnosti. Ja som sa znovuzrodil, s tebou, v tebe. A ty si moja, iba moja, navždy.“

„Vraveli ste niečo, Rodrigo?“ zamrvila sa ospalá Giulia.

„Nie, spinkaj, láska moja.“

Spánok začal premáhať aj jeho. S privretými viečkami vrhol posledný pohľad na fresku. Bola tam žena, úplne nahá, ktorá sa osviežovala v maličkom jazierku. Poznal tú tvár, aspoň sa mu tak zdalo. Bola to tvár jeho predchádzajúcej milenky Vanozzy. Bol to zlý vtip maliara, alebo len jeho predstavivosť? Možno varovanie Veľkej Matky: ja som Vanozza, chcela mu povedať, a pamätaj, nikdy nebudeš mať inú ženu okrem mňa! Objal ju, jemne, aby ju nezobudil, a cítil sa ako obrovský pavúk, ktorý začal spriadať svoje siete. Ona, Giulia, jedine ona sa nemá čoho obávať. Malleus Maleficarum bude len prvý krok, ďalšie prídu čoskoro. Všetko mu bolo jasné, zrazu videl pred sebou iba jediný cieľ. Zničiť Matku, zničiť Pica, stať sa ďalším pápežom.

LUGANO PONDELOK 18. OKTÓBRA 1938

Rady ľudí, oblečených v modrých uniformách, prúdili potichu cez koridory oddelené železnými zátarasami. Nepretržité bzučanie studených neónových svetiel napĺňalo celé okolie, takmer akoby chcelo naznačiť, že iné zvuky tu nemajú čo hľadať. Každý zamestnanec trezoru strážil jeden kľúč, ako vo väzení; aby ste sa dostali k bezpečnostnej schránke, museli ste prejsť prísnou kontrolou. De Mola podpísal viaceré dokumenty. Bez problémov odpovedal na tri otázky, ktorými dodatočne potvrdil svoju novú identitu priemyselníka de Martiniho. Keď prešiel cez poslednú kontrolu, ozbrojený strážnik ho odviedol ku schodisku, ktoré klesalo ešte hlbšie pod zem. Nakoniec sa dostal do veľkej sály, ktorej podlaha, steny a strop boli vymaľované tmavočervenou farbou. Za mrežou sa zjavili dvere vnútorného trezoru, na ktorých boli tri kľúče ako symbol švajčiarskej banky. Vatikán mal iba dva. V kruhovom otvore bola umiestnená kresba Vitruviovho muža vysoká štyri metre, zatiaľ čo hrúbka dverí z lešteného duba by na prvý pohľad odradila kohokoľvek, kto by sa chcel pokúsiť o lúpež. Na strážnikovo znamenie zamestnanec za elektrickou mrežou sklopil páku a železná zámka sa otvorila. Pozdravil ich krátkym kývnutím hlavy a otvoril mrežu, hneď nato ju zavrel a strážnika nechal vonku.

„Môžete mi ukázať váš kľúč, prosím?“

Giacomo mlčky poslúchol. Dvere boli otvorené a zvnútra sem dopadalo teplé svetlo. Zamestnanec kráčal pred ním, držiac kľúč, akoby to bola horiaca sviečka: s týmto výrazom v tvári vyzeral ako anjel z raja, ktorý ide Giacoma osobne predstaviť samotnému Bohu. Ruka sa mu triasla, keď zasúval kľúč do zámky bezpečnostnej schránky: koľko rokov uplynulo odvtedy, čo naposledy videl jej obsah? V tom momente si nevedel spomenúť absolútne na nič, jedine na to, že sem prišiel, aby vzal odtiaľto knihu. Pre Omegu prestalo byť neutrálne Švajčiarsko bezpečné, práve kvôli blízkym hraniciam s Talianskom. Teraz bude musieť kniha prekonať oveľa nebezpečnejšiu, dlhšiu a riskantnejšiu cestu, ako dieťa putujúce z matkinho lona do kolísky. Je to nutné zlo, tak to povedala Omega, a on s nimi súhlasil. V krajine slobody a demokracie, v Spojených štátoch amerických, kde vznikla Organizácia Spojených národov, tam bude v bezpečí.

Keď osamel, otvoril schránku. V obale z čiernej kože sa nachádzal rukopis, ktorý zveril Giovanni Pico, gróf di Mirandola, jeho predkovi pred takmer päťsto rokmi. Až doteraz ho de Molovci chránili. Skrytý medzi tisíckami ostatných diel, zamurovaný v pivnici v olovenej škatuli, zverený nič netušiacim opátom počas vojen v storočí osvietenstva a nakoniec ukrytý v trezoroch tých najslávnejších bankárov. Rothschildovci, Nathanovci, Myliusovci, Lombardovci, Pictetovci, v Anglicku, vo Francúzsku, v Nemecku; ale aj Ghiovci v Taliansku a nakoniec aj Camondovci v Turecku ochraňovali Ultimae Conclusiones sive Theses Arcanae IC, Deväťstodeväťdesiatdeväť tajných téz ukrytých pred zrakom sveta. Zatiaľ čo prvých deväťsto preniklo von a vzbudilo záujem medzi filozofmi a teológmi.

De Mola sa prudko zvrtol: kútikom oka zazrel akýsi tieň, no možno to bol len výplod jeho fantázie. Spozornel, nastražil uši, ale jediný hluk, ktorý počul, bolo bzučanie bezpečnostnej zámky elektrickej mreže. Hneď nato pocítil ostrú bolesť na zátylku a pred očami sa mu rozhostila absolútna tma. Muž s čiernymi napomádovanými vlasmi a rukami poznačenými pokročilou psoriázou ho zachytil, nenechal ho spadnúť a pomaly ho uložil na zem. Dva ľahké údery upútali pozornosť zamestnanca, ktorý sa okamžite postavil na svoje miesto. Nebol zvyknutý na situácie podobného druhu, ale nemal na výber.

„Schnell!“ povedal mu muž polohlasom. „Keine Furcht. Ich habe ihn nicht getötet.“

Aj zamestnanec pochopil, že de Molu nezabili, ale to mu nebránilo mať strach. Kým si muž vkladal rukopis spolu s ostatnými listami do koženej aktovky, zamestnanec sa snažil de Molu aspoň posadiť. Zugel mu dal znamenie, aby to nechal tak.

„Sind Sie bereit?“

„Ja, Herr Zugel, som pripravený,“ zašepkal zamestnanec.

Áno, bol, veľmi dobre vedel, čo má urobiť. Dvadsaťtisíc nemeckých mariek bolo tou najlepšou motiváciou.

Zugel sa naňho usmial, aby ho trocha upokojil, a vytiahol svoju obľúbenú pištoľ, Berettu, kaliber deväť s tlmičom. Priložil mu ju na chrbát: muž inštinktívne zdvihol ruky nad hlavu a pobral sa k mreži. Vypol elektrický prúd a nervózne otvoril zámku. Strážnik okamžite položil ruku na puzdro zbrane.

„Stoj,“ povedal Zugel perfektnou taliančinou, „lebo ho zabijem, a potom si to vybavíme my dvaja. Chyť pištoľ dvoma prstami ľavej ruky,“ pokračoval, „a polož ju na zem. Hneď.“

Zugel priložil pištoľ zamestnancovi k spánku a držal prst na spúšti. Strážnik po chvíľke váhania urobil, čo mu Zugel prikázal.

„Odkopni pištoľ ku mne a odstúp nabok. Pomaly.“

Zugelove príkazy boli pokojné a strohé. Strážnik pochopil, že má do činenia s profesionálom. Zugel sa sklonil, aby zodvihol zbraň, pritom pritlačil tlmič na chrbát zamestnanca. Potom ho udrel pažbou zbrane, ako sa dohodli.

„Teraz ma odveď k východu. Jediný chybný krok a zabijem ťa! Nemám strach a nemám čo stratiť.“

Nebola to pravda. Taška, ktorú držal pod pazuchou, obsahovala všetko jeho budúce bohatstvo, česť a uznanie všetkých veľkých potentátov Ríše. Himmler osobne ho bude objímať a možno ho prijme medzi rytierov Čierneho rádu. Ale teraz sa hlavne musí dostať odtiaľto preč, a už vedel, ako to urobí. Pri prvej bráne šlo všetko bez problémov. Strážnik, čo ju otvoril, sa pomočil od strachu, keď naňho namieril pištoľ. Dostal čistý zásah spredu. Ani si neuvedomil, že umiera. Druhý strážnik sa snažil ujsť, ale skôr než stihol spustiť alarm, zastavila ho strela do nohy. Krvácal, no namierená zbraň ho prinútila vrátiť sa a otvoriť zámku. Zugel mu vpálil guľku medzi oči. Pri tretej a poslednej mreži išiel rovno k veci. Priamo pred očami šokovaného rukojemníka strelil strážnika do krku a ten sa zosunul na zem ako vrece.

„Otvor tie dvere, lebo ťa zastrelím.“

Muž sa rozbehol k dverám, odomkol ich, a zatiaľ čo mal ešte stále zdvihnuté ruky, Zugel mu silným kopancom prerazil lebku. Naokolo sa rozprskli kúsky kostí a sivej hmoty. Potom pokojne vstúpil do širokej sály, vyšiel z banky, zhlboka sa nadýchol a vykročil k dlhému jazeru, kde zaparkoval svoju DKW F7. Nabudúce si kúpi Mercedes, najviac sa mu páčil 500 K. S tým si bude môcť dovoliť všetky ženy, ktoré bude chcieť, možno aj nejakú herečku, takú ako Magda Schneiderová, ktorá v ňom svojimi maniermi dámy budila tie najperverznejšie fantázie.

De Mola otvoril oči, ale prenikavá bolesť v zátylku ho prinútila opäť ich zavrieť. Po chvíli ich znova otvoril: bol na zemi a na stole nad ním ležala bezpečnostná schránka. Vzal okuliare a nasadil si ich. Pozrel sa do schránky, ale kniha tam nebola. Neďaleko mreže zbadal na zemi zamestnanca, z hlavy mu vytekal potôčik tmavej krvi. Bežal chodbami, prekračujúc mŕtvoly, ktoré ležali na zemi. Kým vkročil do sály, napočítal ich štyri. Rozhliadol sa, pritiahol si golier plášťa a vyšiel von. Pri prvom nápore vetra ho striaslo a perličky potu sa mu rozbehli po chrbte. Popri ňom prefrčalo auto, nedbajúc na stopku. Giacomo si automaticky všimol poznávaciu značku. Neďaleko móla, pri ktorom premávali turistické loďky, našiel verejný telefón. Keď ho spojovateľka spojila, hlboko sa nadýchol, aby si dodal sily k nasledujúcim slovám.

„Omega, šesť, šesť, šesť.“

Na druhej strane zostalo chvíľu ticho.

„Zopakuj to, prosím.“

„Omega, šesť, šesť, šesť.“

„V poriadku, skontaktuje sa s tebou Gabriel. Zostaň, kde si.“

RÍM PIATOK 2. MARCA 1487

Z veľkej drevenej brány Palazzo Savelli vyšiel vojak na koni. Otvorená helma a drôtený chránič krku mu dodávali prísny výzor. Železné krúžkové brnenie mu siahalo dopoly nôh, chránených koženými chráničmi. Za ním išiel voz ťahaný párom volov, sprevádzaný štyrmi halapartníkmi s pápežskými znakmi. Vnútri vo voze sa každé štyri kroky rozozvučali bubny, čo dodávalo celému pochodu pohrebný charakter. Celú cestu Mont Serrat, ktorou prechádzali pápeži, keď sa chceli dostať do Laterana, znel smutný rytmus, ktorý zväčša sprevádzal odsúdených na smrť a odsúdencov, ktorí vychádzali z väzenia Corte Savella.

Hlúčiky chlapcov sa pripájali k sprievodu, tancovali a poskakovali, z okien palácov a domov sa vykláňali ľudia, aby zahliadli tvár väzňa, ktorého určite obesia na Campo de’Fiori, ako je zvykom. Ale zdalo sa, že voz je prázdny, ak sa tam, pravda, neskrýval mŕtvy muž, ktorého s najvyšším opovrhnutím za jeho strašný prečin ešte aj obesia. Mnohé ženy, šľachtici i obchodníci sa pripojili k chlapcom, tento podivný sprievod bez odsúdeného vo voze vzbudil ich zvedavosť. Aj mnohé prostitútky, ktoré tam vykonávali svoje remeslo, sa pridali k sprievodu a krikľavo oblečené sa márne snažili splynúť s davom.

Keď dorazili na Campo de’Fiori, sprievod sa zastavil pred skupinou vojakov. Tí strážili hranicu dreva, skôr širšiu než vyššiu. Ľudia sa začali zhromažďovať okolo ako prílivová vlna, ktorá postupuje dopredu a zakrýva skaly. Takže vinník nemal byť obesený, keďže tu chýbala šibenica, a nemal byť ani upálený, keďže tu nebol stĺp, ku ktorému by ho priviazali. Niektorí, čo sa vyhlasovali za odborníkov na cirkevné tresty, vzrušene šepkali, že to budú určite ordálie. Rozhodovať sa bude ohňom, je to o niečo nižší trest než upálenie na hranici. V tom prípade by tu mali byť stĺpy alebo polovičné kríže, pri ktorých sa môžu odsúdení priznať k svojej vine a kajať sa. Ordálie, známe aj ako Boží súd či Božia skúška, neposkytovali žiadnu možnosť vykúpenia. Ak sa odsúdencovi podarilo prejsť po žeravých uhlíkoch bez toho, aby utrpel popáleniny, bolo to znakom, že Boh ho chráni a je teda nevinný. No táto ochrana mohla pochádzať aj od diabla, preto bolo istejšie upáliť previnilca na hranici. Bolo lepšie omylom poslať nevinnú dušu do raja, ako nechať niekoho posadnutého démonom voľne pobehovať medzi slušnými ľuďmi.

Vojaci konečne zapálili suché chrastie, ktoré okamžite s pukotom vzbĺklo, a prikladali zväzky suchého dreva, ktoré sa rozhorelo krátko nato, až kým nezačali horieť aj hrubé drevené klady. Vtedy zložili prikrývku, ktorá zakrývala voz. Všetci sa postavili na špičky nôh, aby lepšie videli: to bola jedinečná príležitosť, na ktorú čakali práve vreckári, aby mohli strčiť ruky pod plášte prítomných divákov. Niektorí prerezali ostrou dýkou kožené popruhy, na ktorých viseli mešce s peniazmi, ich komplici čakali prikrčení pri zemi, aby mešec zachytili ešte za letku, a rýchlo s ním zmizli. Rezačmi boli väčšinou mladí zruční chlapci a zberačmi, tak ich volali, zväčša ich mladší bratia. Ak im hrozila bitka, utekali sa schovať pod široké sukne svojich sestier prostitútok. Boli to skutočne dobre organizované rodinné klany, na ktoré bola pápežská polícia krátka, pokiaľ ich nepristihla priamo pri čine.

V ten deň sa stalo čosi neočakávané: možno plamene siahali do väčšej výšky, možno bol dav až príliš nepokojný, no jeden mladík zarezal namiesto do koženého popruhu do tučného brucha obchodníka s prasatami. Ten padol na zem a privalil mladíkovho malého brata, ktorý sa práve vtedy nachádzal medzi obchodníkovými nohami. Z úst obchodníka sa vydralo silné, priam až neľudské zaryčanie, podobné tomu, aké vydávali jeho zvieratá, keď ich porážali. Ale dav upieral oči aj tak na voz a nikto sa neponáhľal ratovať úbohého muža, pretože to, čo sa dialo, bolo skutočne zvláštne. Namiesto dajakého kresťana skončilo na hranici obrovské množstvo kníh, ktoré boli ukryté vo voze. Ľudia boli sklamaní, no sklamanie vyvažoval fakt, že sa dialo čosi nové, nezvyčajné. Samozvaní odborníci na cirkevné tresty boli presvedčení, že ide pravdepodobne o heretické knihy, a keďže nemohli na hranici upáliť toho, kto ich napísal, upálili aspoň jeho knihy. A mali pravdu.

Inocent VIII. a Rodrigo Borgia, oblečení ako obyčajní šľachtici, sledovali pálenie kníh z okna na druhom poschodí Palazzo Condulmer

„Toto je len začiatok, Giovanni.“

„Áno, potom upálime aj grófa Mirandolu.“

Kardinál sa obrátil k nemu.

„Nie, Giovanni, iba jeho knihy, aby sme mu dali výstražné znamenie. On jednoducho zmizne. Z knihy sa nemôže stať martýr, ale z človeka áno. Nie všetko je na prvý pohľad jasné a my musíme byť opatrní.“

„Čo teda plánuješ?“ spýtal sa pápež, mädlil si ruky a oči sa mu leskli svetlom ohňa.

„Odpustenie.“

„Čože? Zbláznil si sa? Spálime jeho knihy a potom mu odpustíme?“

„Presne tak. Keď sa to dozvie, zľakne sa, a keď komisia potvrdí bezbožnosť a herézu v jeho knihách, pochopí, že jeho dni sú zrátané. Potom mu ponúkneš odpustenie a pozveš ho sem, do Ríma. Zúfalec sa chytá každej slamky a tvoja benevolencia bude preňho poslednou šancou na záchranu. Príde, vbehne nám priamo do rúk. A potom naveky zmizne. Podivne, zázračne, bez akéhokoľvek rozruchu. Veľká Matka bude k nemu láskavá, nemyslíš?“

Giovanni Battista Cybo sa usmial, zatiaľ čo plamene dolu začali slabnúť a dav sa pomaly rozchádzal. Medzi poslednými odchádzajúcimi bola mladá žena a vojaci sa bavili tým, že ju ťahali za krikľavozelené šaty. Výraz jej tváre by ich mal odradiť, ale prostitútka si nemohla dovoliť odmietať tieto svojské prejavy pozornosti. Až keď vytiahla nôž a pohrozila im, že im odreže všetko príslušenstvo, čo im trčí z nohavíc, okamžite ju prestali obťažovať.

Leonora vedela, kto bol autorom kníh, ktoré sa už premenili na kôpku popola. Zaumienila si, že za každú cenu, hoci by ju to stálo život, musí varovať mladého grófa a jeho priateľa či ochrancu, či kto to vlastne bol, skrátka toho pekného muža s čiernou briadkou, ktorému sa vtedy zdôverila. Čo sa týka raneného obchodníka s prascami, našli ho až o niekoľko hodín za starou vežou Arpacata, vedľa hostinca U kravy. Ležal tam dolu tvárou, úplne nahý, s tvárou špinavou od blata a jeho tučný zadok pomaly nadobúdal žltkastú farbu. Lekár povedal, že umrel na vykrvácanie, a hneď nato ho okradli o oblečenie. Nikto nevedel, kto to je, a tak ho strčili do vaku a pochovali do hrobu pre chudobných v Kostole svätého Pavla.

RÍM PONDELOK 5. MARCA 1487

„Kto je ten rytier?“

„Ktorý, barón?“ spýtal sa notár Mellini bez toho, aby zdvihol zrak od pracovného stola.

„Veď sa nedívate,“ odvetil stíšeným hlasom starý Frangipane, „tamten vysoký v čiernom plášti a červenom barete.“

Notár si povzdychol, opatrne položil pero na stôl, očistil ho od atramentu, zatvoril kalamár, zložil si z nosa cviker a pozrel naznačeným smerom.

„Kto, barón, tamten s bradou a tým kufríkom?“

„Áno, práve ten, nikdy som ho nikde nevidel, a predsa mi jeho tvár nie je neznáma.“

Notár sa naňho pozorne pozrel. Súdiac podľa veľmi jednoduchého oblečenia, nemohol patriť k rímskej šľachte. Nemohol byť ani obchodníkom, keďže reťaz s krúžkami na krku a prsteň s rubínom na palci pôsobili neokázalo, nepripomínali márnivosť a nadutosť zbohatlíkov. Pohľadom prebehol po celej lateránskej sále plnej návštevníkov, čo prišli na audienciu, aby zistil, či sa nájde dakto ďalší, koho by spojil s tým človekom. Nakoniec zvesil hlavu.

„Obávam sa, barón, že vám nebudem môcť dať uspokojivú odpoveď.“

„Povráva sa, že v týchto dňoch prišiel do Ríma syn Mateja Korvína,“ zašepkal mu do ucha šľachtic Frangipane.

„Ale čo, sám kráľ Uhorska?“

„Áno, princ pravdepodobne prišiel dohodnúť so Svätým Otcom alebo s jeho vyslancom spojenectvo proti veľkému sultánovi.“

Dominikánsky rehoľník s čelom zbrázdeným vráskami, čo bol pred nimi, si zložil kapucňu, otočil sa a posunkom naznačil, aby boli ticho.

Ferruccio pocítil, že je predmetom pozornosti a že občasný šum, ktorý rozvinil sálu, je namierený proti nemu. Keď sa naňho niekto uprene pozrel, zniesol to bez vyzývavosti, takmer s úsmevnou blahosklonnosťou. Úsmevom napravo a naľavo odpovedal na úctivé gestá, ktoré naznačovali pozdrav bez slov, čo podporilo chýry o jeho cudzom pôvode.

Žena vedľa neho mu čosi nezrozumiteľne šepkala do ucha, no aj tak bolo všetkým jasné, že sa snaží cudzincovi vysvetliť v jeho rodnom jazyku, čo sa tam deje. Čierne šaty a striedmy strih vlasov zopnutých jedinou šnúrou perál vytvárali dojem, že je vdovou po šľachticovi, ale nemohli dostatočne skryť jej krásu a mladý vek.

Leonora doširoka roztvorila oči, keď videla vchádzať rytiera de Molu do svojho domu ten istý deň, keď pálili knihy. Práve ho chcela upozorniť, keď sa ako na zavolanie anjela či diabla objavil Ferruccio. Porozprávala mu všetko o okázalom svadobnom obrade pápežovho syna s Magdalénou Medicejskou v Svätopeterskej bazilike, ktorý z diaľky sledovala. Svadobný ceremoniál, aký tu nevideli od čias impéria, sprevádzali oslavy po celom Ríme. Referovala mu aj o tom, čo sa povrávalo medzi ľuďom, že kardinál Borgia, ktorého teraz národ volá geminus Innocentii, čiže pápežovo dvojča, má čoraz väčší vplyv. Povedala mu aj o pálení kníh a o tom, že teraz sa meno Giovanniho Pica spája s menami ďalších heretikov. No zdalo sa, že gróf Mola už o všetkom vie. Neprekvapilo ju teda, keď ju, oblečený do nádherného čierneho rúcha s bohatou výšivkou, požiadal, aby ho odprevadila do Lateránu. Noblesný pár sa bude môcť lepšie zamiešať do davu patricijov, prítomných na vynesení verdiktu pápežskej komisie. Vypočujú si obvinenia proti Deväťsto tézam Giovanniho Pica a pokúsia sa prísť na to, aké nebezpečenstvo grófovi naozaj hrozí.

Herold oznámil príchod komisie, ktorej vyhradili miesto za veľkým dreveným stolom s pätnástimi stoličkami. Teológovia im razili cestu, aby mohli vojsť, a hustý dav zvedavcov sa na znak rešpektu postavil. Mnohí mali na sebe dominikánsku kutňu, to boli tí najfanatickejší zo všetkých, teda aj najnebezpečnejší. Ferruccio spoznal medzi nimi Pedra Garsíu, biskupa z Alesu, kaplána Rodriga Borgiu a veľkého exekútora Albighesiovcov, ktorý sa usadil uprostred a ujal sa slova.

„V mene Otca i Syna i Ducha svätého,“ všetci sa prežehnali, „a jeho svätosti pápeža Inocenta VIII. V mene Božej milosti, ktorá sa zniesla na túto komisiu povolanú preskúmať Deväťsto téz najjasnejšieho grófa Giovanniho Pica, pána z Mirandoly a Concordie; z vôle dobrých kňazov tu zídených, ktorí čítali, študovali a diskutovali o obsahu vyššie uvedených téz, a to bez odpočinku, jedla a pitia, iba v modlitbách k najvyššiemu všemohúcemu Bohu, aby na nich zoslal milosť, aby mohli zotrvať a dospieť k jasnosti ducha a čistému úsudku; za príhovor Ducha Svätého, Svätej rímskej cirkvi, všetkých svätých, archanjelov, cherubínov a serafínov, aby zahnali pokušenia diabla a diabolské našepkávania Satanáša. Pán Del Male, táto komisia dospela k záverom.“

„Konečne,“ povedal Ferruccio Leonore do ucha; tá sa usmiala, ale hneď to ukryla za závojom pritisnutým k ústam.

„Je nepravdivá, pochybná a heretická téza,“ zahrmel hromovým hlasom Pedro Garsía, „že Kristova duša nezostúpila do pekiel; je nepravdivá, pochybná a heretická téza, že smrteľný hriech nemôže byť potrestaný večným zatratením; je to téza nielen škandalózna a urážlivá pre zbožné uši, ale aj protirečiaca uctievaniu kríža; je nepravdivá, pochybná a heretická tá téza, že žiadna veda nás nemôže presvedčiť viac o zbožštení Krista ako prírodná mágia a kabala. Škandalózna a proti mienke cirkvi stojaca je ďalej…“

Mnohí z prítomných už sklonili hlavy, no nie na znak zbožnosti, ale preto, že dlhočizná orácia ich nudila. Žalmový a nariekavý tón biskupa Garsíu uspával, no z času na čas, keď predniesol veľmi chúlostivý argument, prešiel do tragického alebo triumfálneho výkriku, vysokým hlasom prevolával výzvy k viere a nádeji v Boha, zobúdzajúc náhle myseľ, nie však vedomie.

Ferruccio džentlmensky ponúkol Leonore rameno a ona sa oň oprela s nezvyčajnou gracióznosťou. Odišli z lateránskeho paláca a odkráčali smerom k via Appia, odkiaľ sa dostali na starú cestu Veio, nenápadnú priečnu ulicu ukrytú pred zrakmi, na ktorej si Ferruccio prenajal byt. Leonora s radosťou prijala pozvanie, obávala sa však prílišnej pozornosti zo strany svojho spoločníka. Pri inej príležitosti a v inom čase by bola bývala šťastná, že taký rytier ako on si vybral ju, aby mu venovala niekoľko hodín potešenia. Často odmietala spoločnosť mužov, ktorí sa ukázali príliš hrubí, no keď sa borila s hladom a núdzou, nemohla si príliš vyberať a očakávať jemné spôsoby. Jej zvyčajnou klientelou boli obchodníci, dobrodruhovia, sem-tam nejakí vojaci nie príliš drsných spôsobov a preláti nižšieho stavu.

Teraz však, keď sa Mola podujal predviesť ju ako šľachtičnú a správal sa k nej ako ozajstný džentlmen, Leonora sa mu nemohla oddať, tým skôr nie pre peniaze, pretože by ju to ponížilo a cítila by sa ešte špinavšia ako predtým.

Keď vošli do bytu, Ferruccio mlčal, ani neotvoril ústa, čo ju nasrdilo ešte viac. Rozhodla sa odísť. Ak by ju chápal, ušetril by ju poníženia a našiel by si inú ženu. Rím ich bol plný.

„Nemôžeš sa vrátiť domov, Leonora.“Líca jej zrumeneli, pretože Ferrucciov hlas bol milý, tón pokojný, rovnako ako jeho tmavé oči, ktoré ju priťahovali.

„Prečo nemôžem?“ spýtavo zodvihla hlavu a želala si, aby si nevšimol jej rumenec.

Ferruccio sa usmial.

„Pretože toto je teraz tvoj nový domov. Je to bezpečný dom, majiteľom je grófov priateľ, ktorého nezaujíma, kto tu je. Požiadal ma, aby som konal v jeho mene. Nechce, aby si ďalej robila… nechce, aby si sa vrátila do toho domu, do toho prostredia.“

Teraz bol zasa on v pomykove a nenachádzal správne slová, aby jej povedal, čo má na mysli a neurazil ju. Ona si to všimla, bola mu za to vďačná a dodalo jej to väčšiu odvahu.

„Viem sa sama ubrániť, až doposiaľ sa mi to darilo.“

„To nie preto. Patrí ti grófov aj môj obdiv. Dnes si bola perfektná. Zdalo sa, že detailne poznáš prostredie a pravidlá správania. Chcem povedať, že ja som o tom presvedčený, no…“

„Hádam ťa to rozosmeje, Ferruccio, no mňa vychovávali mníšky Rádu svätej Kláry. Niekto zaplatil za moju výchovu, pravdepodobne môj neznámy otec. Kým platil, vychovávali ma, akoby som sa mala vydať za šľachtica. Potom sa niečo stalo, možnože môj dobrodinec zomrel alebo vyšiel na mizinu. Keď mi matka predstavená nariadila odísť, niektoré sa zlomyseľne tešili, hádam preto, že mi závideli moje postavenie. Z jedného dňa na druhý som sa ocitla na ulici bez peňazí, nikdy som však nezabudla na jemné spôsoby, na eleganciu chôdze, pohybov rúk, tváre, pohľadu a všetky veci, ktoré dievča na vydaj zo šľachtického rodu musí ovládať. U sestier som študovala hudbu, spev, naučila som sa čítať a písať, a viem aj konverzovať po francúzsky, hoci som už dlho nerozprávala. Dokonca si myslím, že som to už zabudla. Ale čo je s tebou, Ferruccio, nudím ťa? Alebo som povedala niečo, čo sa nehodí? Asi hovorím príliš veľa, ale zriedkavo mám príležitosť hovoriť o týchto veciach.“ Ferruccio pocítil, že srdce mu tlčie prudšie, a až keď nabral dych, mohol odpovedať.

„Nie, Leonora, prepáč mi. Tvoje slová ma očarili. Aj pre mňa je vzácne počuť takto hovoriť ženu.“

„Vidieť, že tie, s ktorými sa stýkaš, nie sú veľmi vychované,“ povedala s náznakom zlomyseľnosti.

„Kapitulujem,“ odvetil, dvíhajúc ruky hore, „a to nerobievam často. Ty si však zmenila tému. Aj to patrí k výchove u mníšok?“

„Áno, aj to. Je to typická ženská prefíkanosť,“ odpovedala s úsmevom. „Ferruccio, sadni si, prosím. Si taký vysoký a zdvorilý, že mi je ťažko hovoriť s tebou, aby som sa pritom necítila nesvoja. Som tebe a grófovi z Mirandoly nekonečne vďačná, pamätám si jeho sľub. Nemám však nič, čo by som vám na oplátku ponúkla ja, a to, čo by som mohla, to vám nehodlám ponúknuť.“

Ferruccio sklonil hlavu: pocítil na sebe jej zrak a neosmelil sa ju zdvihnúť. Potom zložil ruky ako k modlitbe a zotrval v tejto pozícii.

„Veľa si si vytrpela, Leonora. Myslím, že za ten dlh, ktorý ti život vymeral, si zaplatila nesmieme veľa. Nikto z nás dvoch nežiada nič na oplátku, už si veľa dala bez toho, aby si za to niečo dostala. Toto je teraz tvoj dom. V banke Mediciovcov tu v Ríme si môžeš vyberať toľko, koľko potrebuješ na živobytie, oblečenie, na vydržiavanie slúžky, ktorá by ťa sprevádzala, keď si niekam zájdeš, a druhej, ktorá by posluhovala v dome. Ak chceš, zastavím sa tu dakedy, aby som ti pomohol navyknúť si na nový život. Žiadaj odo mňa všetko, Leonora, len nie to, aby sme my dvaja, gróf a ja, zmenili našu vôľu.“ Jemne ju chytil za ruku.

„Teraz ťa však musím nechať, mám ešte niečo vybaviť a nie je vhodné, aby si šla so mnou. V tamtej izbe sú nejaké šaty, vyskúšaj si ich a… dosť už, nerob si starosti.“

Ferruccio si pripol meč k boku a odišiel bez toho, aby sa na ňu pozrel.

Leonora zostala v neznámom dome sama. Odvtedy, čo ju poslali preč z kláštora, sa prestala modliť, teraz však spontánne začala odriekať modlitbu. Neobracala sa k Bohu, ktorého nepoznala, ale ku komusi, kto k nej bol láskavejší, viac materský, bližší. Myslela na svoju matku, na ktorú si uchovala len matnú spomienku, v duchu videla, ako sa nad ňu skláňa. Zobliekla si čierne šaty a šla ku skrini, v ktorej našla zopár šiat zavesených na vešiaku. Vybrala si z nich jedny zo sivého damasku s rukávmi, opaskom a dekoltážou obrúbenou modrým zamatom, podišla k oknu, zložila si ruky na prsia a konečne sa rozplakala.

Vonku v uzučkých uliciach Ríma, v štvrtiach, kam slnko zablúdi len napoludnie, sa začali objavovať skupinky vojakov. Niesli silné reťaze a mali príkaz pochytať čo najväčší možný počet prostitútok, medzi ktorými sa určite skrývajú aj ženy s povesťou čarodejníc.

FLORENCIA NEDEĽA 18. MARCA 1487

„Nedôverujte kniežatám, ani synom takých mužov, u ktorých nenájdete spásy! Pretože prídu pod rúchom baránka, no vo vnútri sú to draví vlci. A beda vám, hriešnym!“

Kázeň sa už chýlila ku koncu, no fráter Girolamo Savonarola podľa svojho zvyku urobil prestávku, aby ohnivý šíp jeho posledných slov zasiahol ešte hrozivejšie a výraznejšie.

‚A ty, Rím, si liaheň všetkých mrzkostí! Zmyselnosť, sodomia a simónia sú tvoje dcéry! Budeš bez ľútosti bičovaný, aby si sa očistil. Ešte mesiac a bude Veľká noc: kto neskloní hlavu, bude mu sťatá! Kto si neumyje dušu Kristovou krvou, zhorí v plameňoch! A teraz choďte v pokoji.“

V kamenných múroch maličkého kostolíka svätej Verdiany sa ešte ozývali slová frátra, keď sa zmiešaná procesia verných pekne zoraďovala pri východe z úzkej hlavnej brány. V tesnej uličke Agnolo a na okolitých lúkach čakali povozy a kone - kostol bol vzdialený od centra Florencie. Lorenzo Medici úprimne ľutoval, že pred rokmi dovolil tomu dominikánskemu frátrovi kázať v Kostole svätého Marka. Frátrove homílie namierené proti korupcii v cirkvi, mravom a vláde neladili s jeho politikou kompromisov a dohôd, ktoré v posledných rokoch umožnili Florencii, aby zbohatla a získavala čím ďalej, tým dominantnejšie postavenie vo vyrovnaných talianskych politických kruhoch.

Preto ho pán Florencie - napriek hlbokej úcte, ktorú k nemu prechovával - odsunul do roly prostého lektora v tom vzdialenom kostole. No predsa si sem-tam v preoblečení za jednoduchého obchodníka zašiel vypočuť jeho kázne.

Giovanni Pico v zadnej časti jedinej lode neďaleko chóru obdivoval nádherný Giottov oltárny obraz, čo znázorňoval Pannu Máriu s dieťaťom v náručí. Modrá farba plášťa a zlatá farba rúcha sa navzájom nádherne snúbili a zvýrazňovali líniu postavy. Tvár bola namaľovaná z troch štvrtín a výraz na tvári Panny nebol jednoznačný; akoby ukrývala tajomstvo, ktoré chcela iba s maliarom. Pico sa zahľadel k priečnej ľavej časti lode, kde Savonarola práve preberal dar od úprimných veriacich. Na jeho kázne chodili obrovské davy zložené z rôznych sociálnych vrstiev, miešali sa tu šľachtici, obchodníci aj jednoduchý ľud. Fráter mal zástup prívržencov vo Florencii, za čo sa dostal do podozrenia u ekleziastických autorít, ktoré sa začali obávať jeho rastúcej popularity. Pico sa čudoval, že už len za to, čo hlásal o rímskej cirkvi, ho nesuspendovali a divinis.

Giovanni podišiel k nemu. Páter naďalej statočne rozdával rozhrešenia a blahorečenia, kým jeho krivý a zaostrený nos akoby postulantom ukazoval zem, na ktorú majú pokľaknúť. Pico teraz potreboval jeho rady, list, ktorý mu prišiel z Ríma, žiadal rozhodnutie.

Keď páter ostal konečne sám a práve vchádzal do sakristie, pocítil, že za ním niekto je, a zastal bez toho, aby sa obrátil.

„Ak si ten, na koho myslím, moje slová nemali na teba žiaduci účinok.“

„Tvoje slová sú ostré ako čepeľ meča z Toleda, no štít tvojho priateľstva je ešte silnejší.“

Páter sa otočil k nemu a zložil si kapucňu, ktorá obnažila nápadnú kňazskú tonzúru, vrúbenú vencom hustých čiernych vlasov, akoby to bola bobria kožušina.

„Čo si s nimi urobil, s tými tvojimi zlatistými kučerami?“ utrúsil bez úsmevu.

„Tie patria inému životu. Som nový muž, pretože poznám geometriu,“ odvetil Pico.

„Nechaj bokom Platóna, si v kostole a pred služobníkom Boha. Máš aj bradu. Chceš sa stať mníchom?“

„Stanem sa ním vtedy, keď sa Savonarola posadí na čestné miesto v Paláci delia Signoria.“

„Vyčkaj! Je tu ten sľub, čo si dal!“

„Budem ho rešpektovať.“

„Ak sa nechceš stať mníchom a moje slová nemajú na teba účinok, aký to musí byť dôvod, pre ktorý si ma vyhľadal po takom dlhom čase?“

„Priateľstvo a dobrá rada.“

„To prvé môže dať človek, to druhé zasa spovedník. Čo z toho potrebuješ?“

„Obidve. Viaceré črty v jednej bytosti sú možné a záslužné.“

„Rúhavé a neúctivé! Objím ma, Giovanni. Už dávno som nezakúsil takú radosť zo stretnutia s človekom.“

Vyšli dverami sakristie a zamierili do sadov, ktoré teplá jar zaodiala do bieloby kvetov mandľovníka a predčasne rozkvitnutej jujuby. Po stranách pučali veľké kríky mimózy; ich trblietajúca sa žlť akoby chcela okoloidúcim pripomenúť zlato, ktoré Florentská republika oddávna rozdávala svojim spoluobčanom plným priehrštím. Pico prinavrátil pátrovi takmer piaď výšky a desaťročie mladosti. Z diaľky Savonarola vyzeral ako zhrbený starec, napriek tomu, že mal len tridsaťpäť rokov. Váha slov jeho mladého spoločníka ho začala skľučovať.

„Zabudni, že som tvoj priateľ: ak by som si ťa nevypočul ako spovedník, obávam sa, že jedného dňa by som musel vypovedať o tom, čo si mi povedal. Si blázon, Giovanni. Tvoja myseľ je rozorvaná a rozvrátená hriechom pýchy.“

„Ty ma poznáš ako málokto. Nie ja som hľadal cestu, ktorá ma doviedla k tomuto všetkému. Otvorila sa mi sama. Ver mi, Girolamo, všetko je pravdivé, pravé, logické a hodné lásky.“

„Keby tak aj bolo, čomu ja nechcem veriť, osmelil by si sa zvrhnúť do mora Krista a jeho skutky?“

„Všetko je vnímané v novom svetle a nič z jeho diela neprotirečí jeho príkladu. Láska je matka, Girolamo, a my sme jej deti.“

„Rúhaš sa, nemôžem ti dať rozhrešenie.“

„Nechcem tvoje rozhrešenie a ani si nerobím nároky, aby si uveril čo len jedinému slovu bez prečítania či hlbšieho overenia toho, čo som tí povedal. Chcem len, aby si ma pochopil, sám vieš, čo je láska, a nemám na mysli tú k Bohu, ale tú, čo spája muža so ženou.“

„Ja som sa jej zriekol,“ zvolal zvýšeným hlasom páter. „Vieš to veľmi dobre, prečo mi to pripomínaš? Od toho momentu myslím len na Boha.“

„A na zradu cirkvi.“

„To je iná reč. Odíď odtiaľto, Giovanni. Čo vlastne chceš odo mňa?“

„Múdru priateľskú radu. Nič viac.“

„Bude to posledný raz, Giovanni Tvoj pluh vyoral príliš hlbokú brázdu medzi nami dvoma. Nemôžem a nechcem ťa nasledovať.“

„Dobre teda. Uvidíme sa v nebi.“

„Tak teda ma posledný raz počúvaj. Nie všetky tvoje Tézy boli odsúdené, trinásť z deväťsto obsahuje pozitívny signál. Tak ich bráň a vrhni sa do protiútoku. Dialektika je posledná vec, čo ti chýba, zato súdnosť je tá prvá. Operuj však odtiaľto, z Florencie, tu si v bezpečí. Čo sa týka tých ďalších, prvé sú iba trójskym koňom, zabudni na ne, schovaj ich, spáľ ich! A už vôbec nedôveruj rímskemu levovi, nechoď tam, i keď ťa tam tiahne tvoja telesná vášeň.“

„Musím uvidieť Margheritu, nemôžem byť bez nej.“

„Tak teda choď, navleč si sám povraz okolo krku. Vášeň ťa oberá o rozum. Zabijú ťa.“

„Láska je silnejšia ako smrť, Girolamo. Láska k Margherite nie je len telesná túžba, i keď som s ňou počúval melódiu, akú dokáže vylúdiť len chór anjelov.“

„Ten chór, to boli len prdy diablov…“

„Nehovor tak, prosím ťa. Viem, že ma dokážeš pochopiť.“

„Nie je správne zneužiť tajomstvá, s ktorými som sa ti jedného bláznivého dňa zdôveril.“

„Ostali zatvorené vo vnútri môjho srdca. No nie je to jediná vec, pre ktorú sa musím vrátiť do Ríma,“ odvetil Pico. „Ty vieš, že aj ďalší Girolamo mi je priateľom.“

„Ten Bonivieni?“

„Áno, a už dlho sedí v Ríme vo väzení pre ťažké obvinenie.“

„Z herézy?“

„Zo sodomie, čo nedokážem pochopiť.“

„Nikdy sa mi nepozdával, je to slaboch a slabosi môžu byť veľmi nebezpeční.“

„Nie všetci dokážu byť silní ako ty.“

„Moja sila je len v mojom presvedčení. Čo sa ostatného týka, bojím sa, mám strach. Strach z mnohých vecí, z ohňa pekelného, ak chceš, z toho, že mnohé ohne sú živené telami nevinných. Buď opatrný, Giovanni.“

„Ty tiež. To, čo si povedal, sa toho netýka, je to číra heréza. Ach, Girolamo, ty a ja sme ako dvaja Dávidovia, ktorí z rôznych strán útočia na Goliáša, a ja som nikdy neuveril, že Dávidovi stačil iba jeden zásah prakom.“

„Dosť, nateraz stačí. Rob, čo som ti povedal. Použi peniaze, čo máš, aby si oslobodil toho sodomitu, do Ríma však nechoď. A teraz už odíď! Ten tvoj sluha, čo nás sleduje z diaľky, ma znervózňuje, a tvoj kôň dupoce a hrabe ako ty. A maj sa na pozore pred čemericou.“

„Poznám jej jed.“

„Nie dostatočne.“

„Uvidíme sa ešte, Girolamo?“

„Pochybujem o tom, už len vari pred Bohom, alebo… jeho Matkou.“

Ako sa vzďaľoval, kňaz sa ešte raz obrátil k nemu, mieriac naňho ukazovákom.

„Pamätaj na sľub! Ak dobyjem Florenciu, staneš sa kňazom.“ Giovanni bodol koňa speneného od potu po príkrom stúpaní na Fiesolu. Stretnutie s kňazom ho vyčerpalo. Aj jeho spomienka letela cvalom, no do Ríma. Neskôr vo svojej pracovni pri svetle jedinej sviečky napísal list.

Môj drahý priateľ a brat,

ako vieš, hovoril som s frátrom. Odhovára ma od cesty do Ríma kvôli zdraviu. Tu sa mám pomerne dobre, napriek tomu, že sa obávam zveriť kúram lekárov. Pošlem Ti ďalšie peniaze, urob, čo môžeš, aby si vytrhol zo stavov úzkosti drahého básnika, ktorého kvílivé verše, zdá sa mi, stále počujem. Viem si predstaviť aj utrpenie môjho najdrahšieho kvietka, ktorý som nedokázal odtrhnúť. Polievaj ho mojimi slzami a povedz mu, že náš sľub stále platí. A ak budeš môcť, daj mi vedieť aj o ďalšom kvietku, ktorému sa, dúfam, darí v novej záhrade. Viem, že sa staráš, aby mu nič nechýbalo.

V mene našej drahej Matky.

RÍM SOBOTA 31. MARCA 1487

Ferruccio s úsmevom dočítal list. Leonora pošepky odriekala modlitbu vďaky, ako ju k tomu viedli odmalička pri každej novej správe, dobrej či zlej.

„Dobré novinky?“

„Chceš si prečítať?“

„Nie, je adresovaný tebe, čo sa v ňom hovorí?“

„Nič také, čo by v špiónovi mohlo vzbudiť podozrenie. Pýta sa ma, či sa tu cítiš dobre.“

Leonora kývla hlavou na znak súhlasu.

„Prečo teda stále nástojíš na tom, že si chceš niekam vyjsť?“

„Ferruccio, prosím ťa. Je to preto, že nie som zvyknutá nič nerobiť a pripadám si ako kŕmna hus. Pozri sa, nepripadám ti vykŕmená?“

Urobila piruetu ako malé dievčatko, no telo, ktoré Ferruccio videl, bolo telo ženy, a po prvý raz si uvedomil, že ju žiadostivo obdivuje. Vzápätí sa zahanbil a pozrel sa na ňu, aby sa presvedčil, či si to všimla. Bolo by to to posledné, čo by si želal. Obával sa jej reakcie. Mohla by ním začať opovrhovať, keby ho podozrievala, že chcel nejakým spôsobom využiť situáciu. A čo by bolo ešte horšie, ak by zbadal v jej očiach istú povoľnosť, dedičstvo minulého povolania, bol by ju znenávidel on. A predsa by jej to nemohol dávať za vinu. Leonora si však ničoho nevšimla, aspoň Ferrucciovi sa tak zdalo.

„Tie šaty ti perfektne pristanú. A správaš sa ako šľachtičná.“

„Ktovie, možno že aj som. Neodpovedal si mi však na otázku,“ povedala, podoprela si boky a zošpúlila ústa, akoby sa durdila.

„Vyzeráš výborne, vôbec nie si tučná. A tému si skôr zmenila ty. Rím je v tomto čase nebezpečný, a preto nie je rozumné, aby si išla von sama alebo so slúžkou.“

„Odprevaď ma teda ty, prosím ťa. Budem robiť len to, čo povieš.“

Ferruccio sklonil hlavu.

„Nechceš?“ spýtala sa Leonora.

„Isteže chcem. Lenže nie som zvyknutý chodiť na prechádzku so ženou.“

„Zvládneš to veľmi dobre a ja sa cítim vedľa teba celkom bezpečná.“

Vyšli von z brány na ulicu Veio: Leonora žiarila a v dlhej, hebkej peleríne z modrého zamatu so širokými priliehavými rukávmi sa cítila úplne vo svojej koži. Vlasy si z opatrnosti zafarbila načierno a zviazala dozadu žltou šnúrkou, iba zopár kaderí jej skĺzlo na krk. Vysoké čelo zdôrazňovalo jej prirodzenú hrdosť. Ponúkol jej rameno, ona sa oň zľahka a graciózne oprela a zadívala sa naňho.

„Ten baret je smiešny.“

„Patrí k výbave šľachticov,“ povedal a ani sa neotočil. „Pripadám ti smiešny?“

„Nepovedala som, že si smiešny. Naopak, vyzeráš veľmi dobre. Ibaže nie som zvyknutá vidieť ťa s klobúkom.“

Voľnou rukou si napravil purpurový plášť. Vždy nosieval taký bez rukávov, aby bol voľnejší, keď narábal mečom, bol to jediný farebný kus odevu, kazajku, nohavice a topánky mal čierne. Po boku mu visela vlnená taška.

„Prečo sa vždy obliekaš do čierneho?“

„Aspoň sa nespletiem pri ladení farieb,“ zahundral. „Kam chceš, aby som ťa zaviedol?“

„Kdekoľvek, kde je trocha života.“

Vydali sa po ceste Appia a zamierili do centra. Zarána bola cesta veľmi rušná a Ferruccio viedol Leonoru po ľavej strane, popri múroch domov, aby ju chránil pred vystrekujúcim blatom a predovšetkým aby mal voľnú pravú ruku, ktorú mal položenú na rukoväti meča. Leonora bola pekná, šaty jej prepožičali podobu modernej madony, akých boli plné kostoly. Žiadne svätice, skutočné ženy, pretavené z ich božskej podstaty. Ferruccio si všimol, že sa teší obdivným pohľadom ľudí, ktorí im zdvorilo ustupovali z cesty. Necítil len hrdosť, napĺňal ho aj mier, pokoj, šťastie. Odkedy sotva pätnásťročný opustil rodný dom, aby nastúpil do školy šermu, nezakúsil takýto pocit, preto si ho teraz naplno vychutnával.

Prvé obchody uvideli na ulici San Gregorio v blízkosti starého parku Ninfeo di Nerone, ktorý bol za dňa miestom promenád a v noci javiskom hrôz, znásilnení, vrážd a krutostí všetkého druhu až do chvíle, keď ráno tadiaľ prechádzala stráž, aby odstránila mŕtvoly a ranených ešte v agónii. Leonora sa neustále pristavovala, aby obdivovala tovar, rukami sa dotýkala hodvábu, brokátu a výšiviek, alebo aby ocenila vypracovanie vázy, súpravu pohárov, záves či obrus ako doplnky vybavenia domu. No po každý raz, keď sa jej Ferruccio pýtal, či si chce niečo z toho kúpiť, odvetila, že nie, a prešla k inému tovaru. Na križovatke medzi ulicou de’Cerchi a San Teodosio, kde už bolo cítiť vôňu Tiberu, Leonora zastala pred obchodom pekára. Pred stánkom rozloženým na ulici mladý učeň vychvaľoval kvalitu palaciniek, ktoré piekol na palacinkári pred zrakom všetkých. Leonora sa zo zvedavosti pristavila a pritiahla aj Ferruccia. Keď pekársky učeň rozmiešal bielu múku s vajcami a šafranom, ponoril cesto do rozpálenej masti. Hotovú palacinku položil na tanier, posypal ju cukrom a ozdobil lyžicou medu.

„Chceš?“ spýtal sa jej Ferruccio.

„Len ak si dáš aj ty.“

Posadili sa na múrik Tibéra, kde sa rieka pred ostrovom Tiberina zatáča doprava. Ferruccio sa celý zababral od bielych kryštálikov cukru, ktoré sa jasne vynímali na čiernom kabátci. Leonora mala ruky polepené od medu. Žartovne sa vyhrážala, že ho nimi zababre. Ani jeden z nich nevedel povedať, kedy sa naposledy tak dobre zabavili. Ich smiech odrazu prerušilo prenikavé zvonenie z neďalekej zvonice, ľudia sa popri nich s chvatom náhlili k nej.

„Poďme sa pozrieť.“

„Zvonári sú ako hrobári, prinášajú vždy smrť, i keď nie je z vlastnej viny.“

„Prestaň, Ferruccio, prosím ťa. Možno je to ľudová veselica. Odveď ma tam. Nech je to čokoľvek, s tebou po boku sa mi nič nemôže stať.“

Ferruccio sa očistil od cukru, ktorý sa mu dostal až do topánok, a čosi zahundral. Leonora ho vzala pod pazuchu, akoby bol jej brat alebo manžel, a nasledovali dav, ktorý bol na každom kroku väčší. Pred Kostolom Milosrdenstva im ľudia zablokovali výhľad, ale Ferruccio s jeho postavou a silou nemal problém preraziť si cestu.

Leonora si priložila ruku k ústam: spoznala jednu zo žien v roztrhaných šatách s obnaženými prsami, zviazaných reťazou. Tvár mala napuchnutú a jedno oko úplne zatvorené. Leonora stisla Ferrucciovi ruku a on sa naklonil k nej.

„Odíďme odtiaľto, nepáči sa mi predstava, čo by si mohla uvidieť.“

„Ja… poznám jednu z tých žien.“

„Poznáš ju?“

„Áno, kedysi… sme mali spoločnú izbu.“

„Ideme preč, môže to tu byť nebezpečné. Ak by ťa spoznala…“

„Pozri sa na mňa, Ferruccio, ako by ma mohla spoznať? Nie, nechcem ísť preč. Božemôj, čo s ňou chcú urobiť?“

Ferruccio neodpovedal, no Leonora mala pravdu, v tej mladej žene po jeho boku nebolo možné nájsť akúkoľvek podobnosť s tou, aká bola kedysi.

Mnísi v kapucniach nariadili ľuďom, aby boli ticho, a odvádzali ženy ku kostolu. Veľká brána sa otvorila a v ženy tichosti vošli dovnútra nasledované davom. Uprostred malej lode v strede zvesili veľký svietnik a na jeho miesto zavesili vrece.

„Poďme preč, Leonora, prosím!“

Ferruccio aj cez rukavice pocítil, ako sa mu jej nechty zaryli do mäsa. Leonore zosinela tvár, nemohla odtrhnúť oči od skupiny žien. Ich nahota bola v rozpore s posvätnosťou tohto miesta, čo ešte umocňovalo hrozivý výzor tých napuchnutých tiel, ktoré akoby ušli z obludného rituálu alebo vystúpili z dajakej fresky Posledného súdu. Ferruccio to pochopil a chcel odísť preč, ale nedalo sa nič robiť. Leonora sa v úžase dívala, čo sa dialo, mysliac na to, že jedno z tých tiel mohlo byť aj jej. Jednej zo žien dali dolu reťaz, ktorou bola spútaná s ostatnými, ruky a nohy však mala zviazané. Vykríkla a napľula na zem, na čo ju zasiahol surový buchnát jedného z mníchov a hneď jej vopchali do úst handru, aby nemohla ďalej kričať. Žena lomcovala putami a zmietala sa, až spadla na zem a ticho prerušovalo už iba jej chrčanie. Ostatné pôsobili dojmom, že nemajú už silu ani dýchať.

Potom ju zodvihli a posledná vec, ktorú Ferruccio uvidel, keď ju surovo strkali do vreca, boli jej od strachu vytreštené oči. Štyria mnísi sa potom rozostúpili na všetky strany, chytili vrece a ťahali ho dozadu, dokiaľ sa vládali udržať na nohách. Potom ho pustili a vrece ako kyvadlo sa hojdalo zopár ráz dopredu a dozadu, až kým ho nechytil ďalší mních a neodhodil iným smerom, nechajúc ho rotovať okolo osi. Podľa pohybu vo vnútri to vyzeralo, akoby vo vreci boli dve mačky, ktoré sa navzájom ruvali. Leonora nič nechápala, a tak Ferruccio využil jej nerozhodnosť, aby ju odtiahol preč. Neprotestovala a nebránila mu vtom. Vonku sa už vytvoril zástup žobrákov, ktorí čakali, že svedomie ľudí vyprovokované týmto divadlom bude štedro naklonené charite. Ferruccio vytiahol mincu a dal ju jednému zo žobrákov, ktorý mal na rukách obväzy.

„Boh nech je vždy s vami,“ precedil žobrák medzi zuby. Leonora zbadala, že v ruke žobráka sa zaligotala strieborná minca. Bola zmätená a rozrušená, no nemohla si nevšimnúť to štedré gesto.

„Ty si mu dal benátsku líru. To mu vystačí na živobytie na celý mesiac, ak ju neutratí v nejakej krčme.“

„Či skôr nekúpi dar svojej priateľke.“

„Nechápem.“

„Je to jeden z mojich mužov a dobre ho platím,“ povedal Ferruccio, „má za úlohu sledovať ma z diaľky. Keď sa zastavím, aby som mu dal almužnu, a on mi povie „Boh nech je vždy s vami“, znamená to, že tam nehrozí nebezpečenstvo, no ak mi povie „nech vás Boh ochraňuje“, znamená to, že niekto nás pozoruje a sleduje. Alebo ešte horšie. Dnes sa nemusíme ničoho obávať.“

Leonora neprehovorila ani slova, až kým neprišli domov. Keď ju Ferruccio zľahka nadvihol, takmer sa ospravedlňujúc, aby jej pomohol vyhnúť sa hnilobne páchnucej kaluži s blatom, sotva precedila cez zuby „ďakujem“. Nezastavil sa na obed a zatiaľ čo dával pokyny slúžke, všimol si, že Leonora ho podozrievavo pozoruje. Znova si prečítal list grófa z Mirandoly a spálil ho. Potom kývol na pozdrav a odišiel. Zo stajne za domom vyviedol svojho koňa, silného šedáka neapolskej rasy s hranatou hlavou. Už veľa dní ho nesedlal a snažil sa udobriť si ho kúskom cukru a medu. Plaché zviera spočiatku odmietalo sedlo, spurne reagovalo na jeho ťarchu, obracalo hlavu a pozeralo naňho, akoby ho nespoznávalo.

„Nerob mi starosti ešte aj ty,“ povedal mu a hladil ho po mohutnej šiji, „vari len môžem s tebou rátať.“

Pomalým klusom zamieril k ulici Appia Nuova a Sant’Andrea. Mediciovci tam nedávno otvorili malú banku, navštevovali ju predovšetkým obchodníci a priekupníci, ktorých osobní strážcovia držali v odstupe banditov a žobrákov. Gróf z Mirandoly tam založil vysoké konto na jeho meno pre Leonorinu a jeho osobnú potrebu. On to však nepotreboval. Jeho služby Lorenzovi mu vynášali oveľa viac, ako kedy dúfal, hoci odvtedy, čo ho Lorenzo niečím poveril, už uplynulo niekoľko mesiacov.

Posledná vec, ktorou ho poveril, bola práve ochrana grófa. Rád by vedel, či sa Lorenzovi nedoniesli do uší správy o jeho priateľstve s Giovannim. To by mohol byť dôvod, prečo sa už naňho neobrátil. V každom prípade takto je to lepšie, to, čo teraz robil pre Giovanniho a Leonoru, mu dávalo viac než čokoľvek iné: bol živý, potrebný, užitočný a dôležitý. Nadával si však za to, že nenašiel silu odtrhnúť Leonoru od onej kyvadlovej tortúry, hoci hádam ani nepostrehla, aké to bolo hrozné. Veľmi dobre poznal metódu, ktorá dokázala vynútiť priznanie aj z najtvrdších špiónov. Po niekoľkých minútach človek stráca zmysel pre orientáciu, myslenie sa oslabí, a keď to trvá dlho, úbožiak úplne príde o rozum. Tamtie však boli iba prostitútky a jediné, čo sa z nich dalo vymámiť, bolo priznanie, že telesne obcovali s diablom. Strigy, diabli, bosorovanie a mučenie; v Ríme sa začala honba na čarodejnice, a ak by Leonoru neodviedol preč, aj ona sa mohla stať obeťou.

Teraz sa viac ako kedykoľvek predtým musel spoľahnúť na svojho koňa a na svoj meč. So zlatými mincami, ktoré obsahoval jeho mešec zavesený pod sedlom, by si mohol kúpiť celý regiment a zaútočiť na vežu Torre dell’Annona. Bolo by iste zábavnejšie oslobodiť drahého básnika, ako Giovanni nazýval v liste Benivieniho, s nasadením kavalérie, no nebol by to ten najlepší spôsob. Zlato bolo tajomným kľúčom, ktorým sa dalo otvoriť akékoľvek väzenie, a nebolo takého kapitána dozornej stráže, čo by odolal lesku bohatstva.

FLORENCIA UTOROK 19. OKTÓBRA 1938

Posledných osem dní Arcangela rozmaznávala Elenu, starala sa o ňu a kvôli nej zanedbávala chodník. Pasák, znepokojený poklesom obchodov, vrazil do domu, no Arcangela ho opätkom topánky klepla po hlave, tak radšej odišiel, veľmi sa ospravedlňujúc Elene. Elena trvala na tom, že jej bude platiť aspoň polovicu nájmu, no Arcangela nesúhlasila.

„Pre mňa je to istý druh dovolenky,“ povedala jej, „a potom, starať sa o niekoho mi robí radosť.“

Odkedy sa Elena stretla s Zugelom, nemala správy ani o ňom, ani o Giovannim. Arcangela zašla dva razy do obchodu, no vždy našla kovové dvere zatvorené a poštu porozhadzovanú za nimi. Ticho okolo Giovanniho ju znepokojovalo najviac. Ak naozaj nebol schopný urobiť to, čo mu prikázali, ľahko sa mohlo stať, že všetko priznal. Elena si uvedomovala, že sa nachádza vo veľmi ťažkej situácii, vedela o mnohých veciach a zlyhala. Mohla sa pripraviť na to, že kedykoľvek môže prísť Zugel, no tentoraz by to nebolo len nepríjemné, tentoraz by ju zabil, bola si tým istá. Inokedy by bola išla vybrať úspory a niekam by utiekla, hádam do Francúzska alebo do Južnej Ameriky. Ženy ako ona si vždy našli prácu. Teraz však bolo všetko iné, nikdy by to nebola predpokladala, no musela si pripustiť: má strach. A po prvý raz myslela na Giovanniho celkom ináč, nie ako šľapka, ktorá je tu na to, aby ho potešila, ale ako na muža, ktorý ju má skutočne rád a ktorý sa jej vinou dostal do smrteľného nebezpečenstva. Hlupák. Tvrdohlavec. Nežný. Zoslabla, všimla si to, no nemohla nič urobiť a cítila zúfalú potrebu s niekým hovoriť. Pomyslela si na Arcangelu, no veľmi by ju mrzelo, keby podviedla jediného človeka, ktorý jej v tej chvíli napriek nebezpečenstvám a riziku podal pomocnú ruku. Aj toto bol znak slabosti.

„Dcéra moja, príliš na to myslíš. A myšlienky sú ako mušle, čo ti ostali v žalúdku. Musíš ich vyvrhnúť, tie mušle, zbaviť sa ich. Pochopila si? A tvoja Arcangela je tu na to, aby ti pomohla.“

Elena sa pozrela na podnos so šálkou bielej kávy a bochníkom chleba, ešte teplého, z pece, a skutočne začala vracať.

„No nie, takto som to nemyslela. Elena moja, ty mi niečo skrývaš. Nemáš vo vnútri nejaké maličké?“

To už mohla potvrdiť, a tak aj urobila.

„Áno, je to pravda.“

„Od toho podliaka, čo ťa zmlátil? A teraz by chcel, aby si sa malého zbavila, nie je tak?“

„Áno,“ zaklamala Elena.

„A ty si ho chceš nechať?“

„Áno,“ povedala úprimne.

Sama nevedela prečo. To dieťa, čo nosila v lone, mohlo byť tak Zugelovo ako Giovanniho. To však nebolo dôležité. Teraz už len chcela, aby žilo. Bola to jediná úniková cesta, akoby jej život ponúkal druhú možnosť. Za nič na svete by sa ho nevzdala, ani za cenu toho, že by zomrela.

„Tak počúvaj, toho podliaka už nesmieš vidieť. Poznám ja takých, sú najhorší a najnebezpečnejší.“

Nemáš ani potuchy ako, pomyslela si Elena.

„Ja by som si ťa tu nechala po celý ten čas, no musím sa vrátiť do práce, a keď ti príde zle, neviem, ako ti pomôcť. Čo sa tamtoho týka, urobíme to tak, ako ti ja poviem, a všetko bude dobre, Elena moja.“

Arcangela ju objala ako dcéru a Elena sa pustila do oslobodzujúceho plaču, v ktorom sa smiech miešal so slzami a tie si utierala do okraja plachty.

Hodinu nato bola už Elena v aute s mužom, oveľa mladším ako Arcangela a nepochybne pekným. Bol opálený ako rybár na Capri zo známej reklamy. So záujmom si ju obzeral. Maličká fiatka neustále poskakovala a Elena cítila, ako sa jej dvíha žalúdok. Začalo pršať a pohyb stierača len zvyšoval jej nevoľnosť.

„Pani, necítite sa dobre? Chcete, aby som zastavil?“

„Nie, vďaka, ste veľmi milý.“

„Pani, som seriózny muž a prepáčte, ak sa do toho miešam. Nechcem, aby ste si o mne mysleli niečo zlé, i keď som bol pred niekoľkými dňami trocha prudký. Ale viete, ako to býva, mal som obavy. Záleží mi na Arcangele, nielen… rozumiete mi, však?“

„Nemusíte sa ospravedlňovať, naopak, to by som mala urobiť ja. A ak ste mojou vinou mali straty na zárobku, som ochotná to vyrovnať.“

„Nie, nikdy! Pani, vy ma urážate. Som rád, že vám môžem pomôcť, a láskavosť, o ktorú ma požiadala Arcangela, je pre mňa viac ako povinnosť. Ak by ste jedného dňa potrebovali pomoc alebo niečo iné, láskavosť či prácu, bez urážky, zájdite do Caffé Napoletano a pýtajte sa na Antonia il Bello. Ten pekný, to som ja, s prepáčením.“

„Vďaka, Antonio,“ povedala Elena, ktorá si nevedela predstaviť toto chlapča, či trocha staršie chlapča, v úlohe Arcangelinho snúbenca. „Premyslím si to.“

„O rok si otvorím vlastný dom, nájdem si správnych spoločníkov a Arcangela bude len paňou. Bude za pokladnicou a bude viesť účty.“

Naozaj ju mal rád, svojím spôsobom. A okrem toho, že bol pekný, vyzeral na statočného človeka, takého, ktorý patril do úplne iného sveta, vzdialeného od toho jeho a nepochybne lepšieho. Blízko Pistoie sa dali bočnou cestou, ktorá sa vinula nahor medzi starými vilami a dlhými kamennými hradbami. Znovu ju začalo napínať.“Už sme tu, pani. Vchod je zozadu za zákrutou. Bude lepšie, ak sa nebudem ukazovať, chápete. Vezmite si tento dáždnik odo mňa na pamiatku. A majte sa dobre.“

Elena mu ešte raz poďakovala a opatrne, aby sa nepošmykla, vykročila tým smerom, ako jej ukázal Antonio. No auto, ktoré sa už pohlo, zaradilo spiatočku a vrátilo sa k nej.

„Pani,“ povedal jej, „čokoľvek budete potrebovať, Antonio il Bello vám bude vždy k dispozícii.“

Na vysokej bráne z dreva vyrezanej do tvaru srdca visel železný zvonec. Elena na okamih zaváhala, potom silno zazvonila. Krátko nato jej otvorila mladá rehoľná sestra. Elena očakávala široký biely čepiec mníšok a postavu zahalenú až po zem. No tá, ktorá jej otvorila, mala na hlave iba čepček a bielu zásterku opásanú okolo modrej kutne, ktorá jej siahala sotva po lýtka.

„Čo je, drahá,“ oslovila ju, „stratila si sa?“

Elena najprv preglgla a potom sa zmohla na odpoveď.

„V istom zmysle áno, matka.“

„Aká som ja matka, som sestra Camilla a o chvíľu budem mokrá ako ty. Vojdi dnu, práve je čas jedla.“

Mníška zatvorila bránu a vzala ju pod pazuchu. Pustila sa do rozprávania o sestriných deťoch a o rodičoch, ktorí ju každú nedeľu chodia navštevovať. Keď Elena vošla do veľkej dvorany a zbadala sochu Krista s krvácajúcim srdcom v ruke, zatmelo sa jej pred očami, zatackala sa a bezvládne klesla do sestrinho náručia.

RÍM UTOROK 3. APRÍLA 1487 A NASLEDUJÚCE DNI

Chlap postával pod bránou už niekoľko hodín. Nežobral, ba ani nebol oblečený ako žobrák. Spod klobúka mu bolo vidieť čiernu bradu, dosť hustú, no podľa postavy bolo zjavné, že ide o mladého muža. Nebol ani strážnik, pretože nenosil meč, iba dýku v kovovej pošve, ktorá sa dobre vynímala. Keby išlo o špióna, ten by sa lepšie zamaskoval. Postával tam už viac než dve hodiny a vyzeralo to, že sa zaujíma skôr o tých, čo z paláca vychádzali. „Môžeš sa ísť pozrieť, Leonora?“

„Kam?“

Vždy, keď začul jej hlas, zdalo sa mu, že v miestnosti sa rozžiarila jedna svieca navyše. Keď sa zasmiala, bolo to, akoby sa rozsvietil biely lampáš, čo odrážal a zosilňoval svetlo.

„Sem, k oknu, no príliš sa neukazuj, aby ťa nevideli. Pozri sa na tamtoho muža, prosím ťa, a povedz, či ho poznáš.“

Leonora sa postavila na špičky a so sklonenou hlavou vyzrela von.

„Nemôže to byť dajaký tvoj nápadník, niekto z tých, ktorých si stretla na ulici, a čo zašiel trocha ďalej?“

„Pri tvojom meči a pri tvári slúžky, hodnej bohyne pomsty Megery, varujem kohokoľvek, nech sa neodváži obrátiť na mňa čo len slovom, čo len s prosbou o informáciu.“

Ferruccio chcel odpovedať.

„Nič nehovor,“ pokračovala Leonora, „viem všetko a všetko chápem. Gróf sem, gróf tam, nebezpečenstvá ulice, riziko, že ma spoznajú, a tak ďalej. Môj drahý a milý väzniteľ nemáš sa prečo ospravedlňovať. Je to len preto, že sa trocha nudím, to dobre vieš, a nemôžem sa dočkať, kedy odtiaľto pôjdeme preč.“

„Len čo zariadim tú záležitosť, odídeme do Florencie.“

„Nikdy som tam nebola. Naozaj som nikde nebola. No som si istá, že sa mi zapáči. Ferruccio, povedz, skutočne je pravda, že si bol veľa ráz v paláci Mediciovcov?“

Ferruccio si všimol, že muž sa pristavil pri jednej slúžke, ktorá práve vychádzala z paláca.

„Počkaj, Leonora. Práve sa čosi vypytuje. Nepáči sa mi to. Stačí. Idem sa pozrieť.“

„Nebude lepšie vyčkať, kým odíde?“

„Možno, no v tejto chvíli sa radšej ja idem postaviť tomu diablovi, než by som čakal, kým zaklope on.“

Ferruccio si pripol meč a krátku dýku strčil do ľavého rukáva kazajky. Na dvojité klopanie na dvere sa obaja strhli. Leonora si ho premerala zdola nahor.

„Privolával si diabla a on… naozaj zabúchal,“ povedala tenkým hlasom.

„Neverím na diablov, no asi to tak bude. Pred bránou niet nikoho. Choď, prosím ťa, do izby a v žiadnom prípade odtiaľ nevychádzaj.“

Leonora odbehla a Ferruccio sa pritisol ku dverám. Len čo počul zaklopať, prudko ich otvoril, schmatol chlapíka pod krk, otočil ho chrbtom k sebe, pritlačil mu dýku na krk a kopnutím zatvoril dvere. Chlap sa začal pridusene smiať, načo ho Ferruccio stisol ešte silnejšie.

„Dúfam, že naše priateľstvo je silnejšie než tvoja prudkosť.“

„Giovanni!“

Ferruccio razom uvoľnil zovretie. Muž si zložil klobúk z hlavy a zasmial sa. S bradou a vlasmi čiernymi ako smola, ostrihanými na páža, ho Ferruccio len ťažko spoznal. Ale hlas bol jeho.

„Vari takto sa vítajú priatelia? S dýkou pritlačenou ku krku?“

Gróf z Mirandoly otvoril náruč a objal Ferruccia okolo pliec.

„Ani nevieš, ako si mi chýbal.“

„Ty tu… odkedy… a prečo? Boli by sme prišli za tebou.“

Giovanni Pico si zobliekol krátky kabátec a hodil ho na truhlicu v predsieni.

„Už som nemohol vydržať vo Florencii. Ďaleko od teba, od Leonory a… od Margherity. A dobrého Girolama…“

„Nemal si sem chodiť. Keď som dostal tvoj list, nikdy by som neuveril, že prídeš do jamy levovej. Giovanni, časy sú zlé a ty sa vrháš do vážneho rizika.“

„Teraz som vážený obchodník s látkami, už som si na to zvykol. Podľa tohto dokumentu sudca neapolského kráľa mne, Giovannimu Madredeovi, portugalskému obchodníkovi, udeľuje právo obchodovať kdekoľvek v mene jeho kráľovskej výsosti Ferdinanda.“

„Madredeus… ako Matka Boha, naozaj, vybral si si vhodné priezvisko.“

„Irónia a smiech mi dlho chýbali. Teraz mám chuť žiť, Ferruccio, chcem byť vážený a šťastný. Vari to nie je dovolené?“

„Musím ti porozprávať mnoho nového o tom, čo sa deje v Ríme.

Rím má okrem Inocenta ešte druhého pápeža. Je to kardinál Borgia.“

„Môj mocný nepriateľ.“

„Veru tak. Na námestí spálili tvoje knihy a… Leonora!“

Giovanni zbledol.

„Leonora? Čo to vravíš?“

„Nie, prepáč. Povedal som Leonore, aby sa skryla vo svojej izbe a bola tam potichu. Musím jej dať vedieť, že si tu.“

„Myslím, že to nie je potrebné, iba keby tento priškrtený smiech patril dajakému kocúrovi, čo má kašeľ.“

Leonora vošla v jednoduchých šatách z modrého barchetu, ktoré jej siahali až po členky. Vlasy mala zopnuté a skryté pod závojom zo žltého damasku. Obaja muži ostali bez dychu.

„Leonora,“ prehovoril Giovanni, „si… krásna.“

Zľahka sa uklonila a úkosom pozrela na Ferruccia.

„Áno, naozaj je krásna. Prezliekla sa na tvoju počesť, Giovanni. Predtým bola oblečená ako švajčiarska sedliačka.“

„To nie je pravda!“ ohradila sa Leonora. „Fakt je, že pri ňom nikdy nemám príležitosť hodiť na seba niečo, čo stojí za to. Vďaka ti, Giovanni.“

Pribehla k nemu a objala ho ako brata. Potom sa posadili za stôl, smiali sa a jedli, akoby sa všetko okolo nich menilo k lepšiemu. Leonora sa v spoločnosti dvoch mužov, ktorí ju opreteky zahŕňali pozornosťami a nežnými slovami, cítila dobre.

„Ferruccio je oveľa zdvorilejší v tvojej prítomnosti.“

„Nie je to tak, iba sa o teba bojím, keď si vonku sama, alebo keď nie som doma.“

„Giovanni, práve tohto čierneho havrana si mi musel dať za ochrancu?“

„Dôverujem mu viac než komukoľvek na svete. Zachránil mi život… koľko ráz? Ak sa nemýlim, tak dvakrát.“

„Hádam trikrát a príde čas zachrániť ťa ešte raz, keď sa dopúšťaš takýchto nerozumností.“

Giovanni sa pousmial a po prvý raz po dlhom čase sa cítil spokojný a vyrovnaný.

„Priatelia moji,“ povedal gróf, „bez vás by celá moja filozofia, moje vedomosti a objavy nič neznamenali. Mám však jednu podlžnosť, ktorú musím urovnať, a preto som tu v Ríme. Vieš, na čo robím narážky, Ferruccio. Tá prvá sa vzťahuje na priateľa, ktorý možnože z mojej viny práve prežíva najhoršie hodiny a dni svojho života. Tá druhá, ešte dôležitejšia, súvisí s mojím srdcom a, s vaším dovolením, podľa vašich pohľadov súdim, že ma môžete pochopiť. A ak prvou úlohou môžem poveriť priateľa, s tou druhou sa musím vyrovnať len ja sám.“

Leonora sa začervenala a Ferruccio sa zatváril, že nepochopil blahosklonnú narážku.

„Dobre teda. Viem, že srdce sa neráči s rozumom, nechaj ma však, aby som ti aspoň pomohol.“

„Čo sa týka Girolama, viem, že by si to dokázal aj sám, no mohol by sa ťa zľaknúť, keby ťa zbadal. Pôjdeme do toho spolu. O Margheritu sa však chcem postarať sám.“

„Budem tvojím tieňom, tak ako ona je tvojím slnkom.“

„Leonora, tvoja prítomnosť urobila z vojaka básnika,“ riekol Giovanni. „Môžeš byť na to pyšná.“

„Ja ti ukážem!“

A Ferruccio zasa zmenil dievčinu na bojovníčku. Príliš dlho som vás nechal samých, urobil som vlastne dobre, že som sa vrátil.“

LUGANO STREDA 20. OKTÓBRA 1938

„Ako sa dnes cítime, doktor de Martini?“

Giacomo de Mola s úsmevom odzdravil lekárovi. Sestrička náhlivo podišla k posteli a popravila vankúš. Pozrela sa na hodiny, bolo sedem tridsať. Pred dvoma dňami ho prijali do mestskej nemocnice v Lugane s poranenou hlavou. Bol to dôsledok krvavej lúpeže, ku ktorej sa priplietol v sídle spoločnosti švajčiarskej banky, ako sa písalo v „Tičínskom kuriérovi“.

„Priniesol som vám noviny, dúfam, že vás potešia,“ hovoril ďalej lekár, „na strane päť je článok, ktorý vás, myslím, môže zaujať.“

„Vďaka, doktor…?“

„Riva, Leopold Riva,“ predstavil sa lekár. Z konca postele vzal zdravotnú kartu a začal v nej listovať.

Bol to problém nemocníc; v priebehu dvoch dní ho prišiel prezrieť už tretí lekár. Položil noviny na kovový nočný stolček, všetko tam bolo z kovu a pozrel von sklenými dverami. Posledné poschodie pre platiacich pacientov mu núkalo pohľad na horu Bré s jej nedohľadnými zelenými pľúcami, prerušenými iba lanovkou. Len čo sa bude cítiť lepšie, zájde do dediny na vŕšku, bude to najlepšie miesto, kde vyčká na rozhodnutia Omegy.

„Pozrite si ten článok, doktor de Martini, hneď, prosím vás.“

V hlave, i keď ešte boľavej, sa okamžite spustil alarm. Giacomo uprel zrak na lekára. Kto to je, Zugelov emisár? Prišiel, aby doplnil chýbajúci personál, alebo…? Vzal opatrne noviny a otvoril ich na piatej strane. Bol tam telegram prilepený izolačnou páskou.

Pozdravuj od nás Gabriela. Uvidíme sa na omši s grófom budúcu nedeľu. Odpočiň si.

Giacomo si vydýchol od úľavy a pozrel sa na lekára už s celkom iným výrazom než predtým.

„Teraz mi ich dajte späť, myslím tie noviny. Ešte som si ich nedočítal.“

„Bolo to zaujímavé čítanie,“ odpovedal Mola. „Dúfam, že vás ešte uvidím pri svojom lôžku, pán doktor.“

„Odteraz sa budem o vás starať.“ Husté šedivé fúzy mu zakrývali veľkú časť úst, no v očiach mu ihral úsmev. „Máte nepeknú tržnú ranu s pomliaždeninami.“

„Tá ma nebolí, tá sa rýchlo zahojí. No tá druhá…“

„Svet sa točí, doktor…?“

„De Martini, tak je to lepšie.“

„Správne, de Martini. Vravel som, že svet sa krúti a vy sa rozpamätáte, že v antickom Ríme sa počas saturnálií otroci stávali pánmi. Aj poľovník sa z jednej chvíle na druhú môže stať korisťou. Sme mu na stope,“ lekárov hlas zvážnel, „a urobíme všetko, aby sme opäť dostali to, čo nám ukradli.“

Doktor de Mola bez hlbšieho presvedčenia prikývol, no pritom pocítil, ako sa mu napli štichy, a inštinktívne si priložil ruku k hlave. Namáhavo sa zodvihol z postele, podišiel k skleným dverám, bol slabší, než si myslel. Nesúhlasil s názorom lekára; sú takí, čo sa už poľovníkmi narodia, a ti poznajú všetky pasce, nielen tie, čo sami kladú zverine, ale aj tie, ktoré nastavujú iní. Zugel bol jedným z nich a po dvoch dňoch si už pravdepodobne išiel vybrať svoju odmenu. Nebodaj aj s tou ženou, s Elenou. Čím ťažšie sa dalo prejsť z Nemecka do Švajčiarska, tým ľahší bol prechod opačným smerom. Aspoň Giovanni si tým bol istý.

„Ste o tom presvedčený?“ obrátil sa de Mola k lekárovi. „Chcel by som byť tej istej mienky ako vy. Neverím v rímsku prezieravosť. Viete, kto povedal, že zem bude spoločným vlastníctvom a nebudú viac na nej ani múry, ani hranice, nebudú na nej ani chudobní, ani bohatí, ani veľkí, ani malí, ani králi, ani páni a všetci si budú rovní?“

„Predpokladám, že dajaký marxista,“ neisto odpovedal lekár.

Je možné, že niekto ako on by bol komunista?

„Nie, doktor, to hovoria Sibyline knihy. Veštba a nič viac, ale ani po dvetisíc rokoch sa nič nezmenilo. Toho sa najviac obávam. Nie krádež sama osebe mi robí starosti, lež to, že kvôli nej sa ani po nasledujúce dve tisícročia nič nezmení.“

RÍM PIATOK 6. APRÍLA 1487

Vyziabnutý špinavý chlap s dlhými mastnými vlasmi a malou maskou na tvári predbehol dvoch rytierov.

Interiér väznice v Annone neladil s ich bohatým odevom, ktorý sa absolútne nehodil na to, aby sa predierali vlhkými a páchnucimi chodbami zo sopečného tufu, ktorý sa vo vrstvách ukladal v hlbinách pahorka Kapitolu.

„Prekročili sme Rubikon,“ povedal potichu Giovanni Ferrucciovi. Väzenský dozorca preklínal v duchu svojho kapitána dozornej stráže, ktorý mu prikázal zaviesť dvoch záhadných návštevníkov do podzemných ciel. Vedľa cely smrti boli väzni, ktorí čakali na súd. A on má rozkaz vydať im to indivíduum. Šuchli mu do vrecka striebornú neapolskú mincu, postačujúcu tak na pijatiku a na ženu, no on zazrel, ako jeden z rytierov šuchol do kapitánovho vrecka blyšťavú zlatku. Keď zišli dolu, prešli do klenutej miestnosti predelenej na dve časti veľkou železnou mrežou. Smrad, ktorý ich privítal, bol zarážajúci, páchlo to tu exkrementmi, krvou a smrťou. Ktosi nariekal slabým hlasom, akoby si uvedomoval, že i tak ho nikto nepočuje. Väzenský dozorca sa zaškľabil pri pohľade na odpudzujúce tváre, otvoril dvere a pokynul, aby vošli. Ferruccio ho nedôverčivo chytil za ruku a vtiahol ho dnu spolu s nimi.

„Ak zdrhneš za tú stenu, podrežem ti krk a hodím ťa ako potravu týmto chlapom!“ zasyčal naňho.

Vnútro bolo osvetlené iba dvoma fakľami, vzduch plný dymu bol nedýchateľný a dusný. Zdalo sa, že nikto si ich prítomnosť nevšimol. Giovanni kráčal pomedzi ľudské príšery, snažiac sa spoznať v niekom tvár svojho priateľa. Mnohí boli natlačení jeden na druhom a jeden uprostred, ktorého sa Giovanni snažil obrátiť, bol už mŕtvy. Iba jeden muž na stoličke uprostred čerstvej slamy prejavil o nich minimálny záujem. Bol robustný, s ligotavou lebkou, od ktorej sa odrážalo svetlo. Dvaja mladíci vedľa neho mu v pokľaku masírovali lýtka. Ferruccio schmatol dozorcu za ruku.

„Kto je tamten?“

„Volajú ho kráľ. Je tu už roky a nikomu, ani justícii, nikdy nenapadlo, aby sa zaoberali jeho kauzou.“

„Zaveď ma k nemu.“

„Si šialený, ten je schopný rozseknúť ma na dva kusy.“ Ferruccio ho odsotil k stene a rozhodným krokom sa pobral k chlapíkovi, čo sa dal titulovať kráľom, prekročiac pritom niekoľko tiel.

„Hovoria, že si kráľ. Môžeš mi urobiť láskavosť?“

„Ako sa to vezme. Čo mi môžeš ponúknuť?“

„Mám nejaké zlato.“

„Tú vnútri nemá cenu.“

„Povedz mi, čo žiadaš.“

Kráľ posunkom naznačil Ferrucciovi, aby sa k nemu priblížil, a pošepkal mu čosi do ucha.

„Tak dobre, ale iba ak mi ihneď nájdeš človeka, ktorého hľadáme. Básnika, ktorý sa volá Girolamo.

„Á, ten sodomita?“ zvolal kráľ.

Dvaja mladíci vedľa neho sa rozosmiali. Jedného z nich kráľ schmatol za bradu a zovrel mu sánku.

„Choď a doveď ho,“ prikázal mu.

O chvíľu nato sa vrátil, držiac za ruku kohosi, kto Ferrucciovi pripomínal roztraseného starca s vyhasnutým zrakom. Posunkom privolal Giovanniho.

Muž vyvalil oči a pustil sa do plaču.

Giovanni ho prikryl svojím plášťom.

„Girolamo, už je to preč, všetko sa skončilo.“

„Teraz dodrž slovo,“ ozval sa kráľ.

Ferruccio sa priblížil k dozorcovi a namieril mu na krk dýku. Dvaja mladíci ho vzali medzi seba a zapchali mu ústa. Ten sa začal metať a kopať, keď ho nasilu vliekli ku kráľovi. Ferruccio a Giovanni, ktorí podopierali Girolama, sa pohli smerom k východu. Už nepočuli, ako sa kráľ ľúbezne prihovára dozorcovi, hladkajúc ho po hlave.

„Veľmi dlho som čakal na túto chvíľu, dnes večer budeš mojou kráľovnou.“

RÍM STREDA 11. APRÍLA 1487

Girolamo Benivieni ešte nebol úplne vyliečený. Nabral síce svoju pôvodnú hmotnosť a do tváre sa mu vrátila ružová farba, no štyri základné prvky určujúce stav duše - voda, zem, oheň, vzduch - sa v ňom navzájom bili. Často mala navrch najmä čierna žlč, čo vplývalo na básnikovu náladu; bol melancholický a takmer pasívny. Pri výbuchoch hnevu, keď nadobudla prevahu žltá žlč, sa obrátil dokonca aj proti svojmu záchrancovi Giovannimu Picovi, viniac ho z toho, že je príčinou všetkých jeho nešťastí. Výbuchy ustúpili prirodzenou cestou, vyprázdnením čriev, a bolo normálne, že hneď nato pacient prepadal smútku a prosil v slzách o odpustenie za všetky tie škaredé slová, ktoré predtým vyriekol. Aby sa urýchlilo definitívne vyzdravenie, museli pristúpiť k preháňadlám a klystírom.

„Ak by som sem mohol zavolať Eliu del Medigo, som si istý, že by ho hneď dal do poriadku.“

„Ak by Medigo opustil Florenciu, Borgiovi by postačil deň na to, aby spálil všetky jeho spisy, a dva na to, aby ho upiekol pri stĺpe.“

„Viem, Ferruccio, a preto ho nevolám. Znepokojuje ma však Girolamovo mentálne zdravie. Zmenil sa, už to nie je on. Ako mora na mňa doliehajú predovšetkým jeho krízy. Zavše si myslím, že má pravdu, keď ma viní z toho, že som príčinou všetkých jeho nešťastí.“

„Mňa väčšmi znepokojuje, ako ho dopravíme do Florencie. Keď sa dozvedia, že utiekol, budú hľadať jeho aj jeho komplicov. A hneď si pomyslia na teba. Prečo neodídeš, Giovanni?“

„Margherita.“

„Margherita, stále ona. V tomto ti neporadím.“

„Mohla by som sa o to pokúsiť ja,“ povedala Leonora, „ak by si mi to dovolil.“

„Neverím, že by chcel počuť nejaké rady,“ usmial sa Ferruccio. „Prečo si však myslíš, že je ešte v Ríme? Možno sa vrátila do Arezza. Tam je doma.“

Giovanni sa usmial, vytiahol list a prečítal im ho.

„Zbohom, navráťte česť mne a môjmu manželovi. A kým budem živá, sľúbila som pred Bohom vernosť a lásku svojmu manželovi. Prisahajte teda ešte raz, že ma už nebudete hľadať.“

„A ty ju stále hľadáš? Je to šialenstvo. Veď ťa žiada, aby si ju nechal na pokoji.“

„Naopak, hovorí mi, že je v Ríme až do mája. Očakáva ma.“ Ferruccio a Leonora sa naňho prekvapene pozreli.

„Niektoré písmená sú zvýraznené. Ak sa dobre pozriete, vytvárajú vetu V Ríme až do mája. Aj kvôli tomu som sem prišiel. Margherita dobre pozná náš kód - prvá nedeľa v najbližšom Svätopeterskom chráme, druhá v tom vzdialenejšom a tak ďalej.“

„V nedeľu bude Veľká noc.“

„Tým lepšie, kostoly budú preplnené a je zvyk navštevovať viaceré. Takto zamaskovaného ma nikto nebude môcť spoznať, ani ona nie. Ferruccio, prisahám ti, že ak sa mi podarí presvedčiť Margheritu, aby odišla so mnou, urobím všetko, čo chceš. Zrieknem sa dokonca aj obhajovania svojich Téz pred pápežom.“

„Už si tak mal urobiť. Aký zmysel má obhajovať Deväťsto téz, ak to nie sú tie, ktoré by si chcel najväčšmi hlásať? Teba zaujímajú iné, tie, ktoré obsahujú pravdu o Matke.“

Gróf najprv súhlasil, potom sklonil hlavu. Ferruccio sa znepokojil. Nedokázal to pochopiť.

„Pokúsim sa vyjadriť lepšie, Ferruccio, a ty buď ku mne zhovievavý, prosím. Môžem sa ťa ako vojaka spýtať, či si niekedy počul meno Číňana Sun Cu?“

„Áno, spýtať sa môžeš, no nie, nepoznám ho.“

Ferruccio zahryzol do jablka a trpezlivo počúval svojho priateľa. Vedel, aký bol nadšený, keď ho pritiahol k svojmu učeniu, napokon, vždy sa mohol uňho niečomu podučiť.

„Sun Cu bol čínsky generál, ktorý žil pred dvetisíc rokmi a napísal dôležitý traktát o vojenskom umení, nazvaný Bing Fa. Obhajoval tézu, že konfrontácia a súperenie sa nikdy nemôžu vyriešiť vojnou.“

„Poznáš teda aj Číňana, no mňa to všetko nevzrušuje.“

„To je zavrhnutie poznania, Ferruccio, tomu by som sa rád vyhol.“

„Prepáč, nemal som pravdu. Pokračuj ďalej, prosím. Z úst generála však také slová znejú čudne.“

„To je pravda, no zdá sa, že Sun Cu bol veľmi múdry muž. Držal sa toho, že vo vojne je stratégia dôležitejšia než samotná bitka a že vojenské princípy by bolo treba zaviesť aj do každodenného života.“

„Začína to byť zaujímavé.“

„Ak by som teraz privolil, aby Deväťsto téz beztrestne odsúdili, bolo by to skryté pripustenie viny. A stratil by som dôveryhodnosť, ak by som raz predostrel ďalších deväťdesiatdeväť, tie, ktoré sú pre mňa naozaj dôležité, ako vravíš.“

„Nie som stratég, no ak tomu rozumiem, na útok pápeža chceš odpovedať demonštráciou sily. Aj keby si prišiel o grófku, ukázal by si, že si presvedčený o platnosti téz, a pri publikovaní ďalších z nich by si pôsobil vierohodnejšie.“

„Áno, vy dvaja ste naozaj géniovia! Aký to však má zmysel, Giovanni? Dať sa zabiť v mene idey?“

Leonora sa pozrela z jedného na druhého, vstala a odišla z izby, nečakajúc na odpoveď.

„Ženy sú múdrejšie než my, Giovanni. Niekedy dovidia oveľa ďalej.“

„Viem, a práve preto si želám, aby spoznali Matku. Jej lásku, zásady, ba aj príbeh jej pomalého vytratenia a príčin, ktoré k tomu viedli. Bolo to vtedy, keď Boh stvoril človeka na svoj obraz a podobu, keď sa začali vojny a násilnosti. Chcem dať ľudstvu nádej. A to dokáže iba žena, ženský princíp.“

RÍM VEĽKONOČNÁ NEDEĽA 15. APRÍLA 1487

Na úsvite za prvých ranných lúčov sa zo všetkých ulíc a uličiek Ríma začali schádzať muži a ženy. Išli v pároch, po skupinkách smerom k najbližšiemu kostolu, aby boli prítomní pri otváraní brán. V každej kaplnke, v každom chráme prichystali sochy Krista, pripevnili ich na katafalky, zdvihli do výšky a pripravili na triumfálny pochod. Vybraní muži ich zodvihli na plecia a vykročili z kostolov, aby sa pripojili k procesii, pred nimi miništranti s kadidlom, za nimi mnísi, frátri, sestry a ostatní veriaci. Pred sochou Krista kráčal kňaz v bielom rúchu a predspevoval nezrozumiteľné vďakyvzdanie.

Po skončení procesie sa ľudia vracali domov. Kto mohol, občerstvil sa omeletou s drobkami, údeninami alebo aspoň natvrdo uvareným a posväteným vajcom. Napoludnie rozviazali zvony, ktoré ohlasovali Vzkriesenie, potom ľudia ešte raz vyšli z domovov v sviatočnom odeve, aby sa zúčastnili na svätej omši.

V ten deň nechýbal nikto a bolo svätou povinnosťou prijať telo Pána. Kto by tak neurobil, dopustil by sa smrteľného hriechu a vyslúžil by si večné zatratenie. V každej zákrute stáli ozbrojené pápežské hliadky, akoby pripomínali povinnosť svätiť prikázania Božie.

No bolo ich príliš veľa na to, aby len dohliadali na verejný poriadok. Ferruccio mal pravdu, mnohé veci v Ríme sa zmenili. Giovanni bol nútený kráčať pomaly kvôli starej slúžke, ktorú podopieral, držiac ju pod pazuchou. Ferruccio bol nekompromisný.

„Viem, že ti nemôžem zabrániť, aby si sa stretol s Margheritou, viem, že sa uvidíte. Vezmi si však so sebou aspoň slúžku. Šľachtic, ktorý ide na veľkonočnú omšu sám, je prinajmenej čudný, ak už nie podozrivý. Vo dvojici nebudete nápadní.“

Stará slúžka bola čisto oblečená a na svoj vek sviatočne vyparádená. Povedali jej len to, aby Giovanniho vo všetkom poslúchala a počúvala všetky príkazy, hoci to bol pre ňu len Ferrucciov obchodný priateľ a pred ľuďmi mal byť jej synom.

Bola tretia aprílová nedeľa a tretí kostol najbližšie k Bazilike Svätého Petra bol Kostol delia Sassia, kde sa stretli posledný raz. Starká si ťažkala na tempo, nevládala držať krok s Giovannim kvôli bolestiam v bedrách a topánkam, na ktoré nebola zvyknutá. Gróf trpel pri jej pomalej chôdzi, vzal ju pevnejšie pod pazuchu, no nespomalil.

Na úrovni malého riečneho prístavu Porto dei Travertini pred impozantným palácom Salviati musel Giovanni zastať pre dav ľudí, ktorí sa pretláčali k hradbám. Starkú tam usadil a sám podišiel bližšie. Takmer doňho vrazil voz s troma ženami v plášťoch a kapucniach, riadili ho dvaja robustní povozníci a za ním cválala čata ozbrojencov. Vojak na koni sa snažil odháňať zástup švihaním jazdeckého bičíka. Keď si prekliesnil cestu, Giovanni sa naklonil z hradieb a na zadnej časti rampy vyčnievajúcej do rieky, na ktorej kotvili veľké lode, zbadal tri pripravené vatry. Hranica! V Ríme, a to rovno na Veľkonočnú nedeľu. Tri ženy za náreku davu voľne zdvihli a pripútali k oporným pilierom. Podišiel k nim fráter a vystrel proti nim kríž.

„Pozri! Hriešne dcéry čaká spravodlivý trest.“

„Ale čo urobili, v mene Boha? A potom… práve dnes…“

„Mlč, nerúhaj sa. Vidieť, že si cudzinec. Nechápeš? Sú to strigy, priznali sa. Bozkávali Satanášovi zadok!“

Fráter vykrikoval čoraz hlasnejšie, aby jeho hlas prenikol ľuďom do uší.

„Zakrátko sa premenia v prach v ohni pekelnom, ktorý utíši ich zmyselnosť. Beda vám, hriešnikom! Sklopte zrak! A ďakujte nášmu Svätému Otcovi, ktorý nariadil, aby mali hlavy skryté v kapucniach. Ich pohľad by vás mohol spáliť na popol. Na kolená, aj ty, cudzinec! A teraz dávajte na oferu za odpustenie vašich hriechov, aby ste neskončili ako tamtie zlorečené ženy.“

Giovanni si musel pokľaknúť na kolená spolu s ostatnými a vyčkať, kým fráter skončí dobročinnú zbierku, aby sa mohol vzdialiť. Ako kráčal so starkou smerom k Borgu, dostihol ich zápach horiaceho mäsa.

Slúžku nechal pred kostolom s prosbou, aby sa nepohla preč zo širokého schodiska. Chrámová loď bola preplnená davom ľudí, pokúsil sa teda preraziť si cestu dopredu pravou stranou popri polkruhovitých apsidách kaplniek. Musel ju nájsť, musel sa jej dať spoznať, veď s bradou a čiernymi vlasmi nevyzeral tak, ako ho videla naposledy. Kým ju hľadal očami, pýtal sa sám seba, či by jeho výzor mohol zmeniť Margheritine city, no hneď tú myšlienku zavrhol ako absurdnú. Čas plynul a ľudia už pokľakli pred Kristom, aby prijali telo Pána. Giovanni zastal, pomyslel na to, že akt lámania chleba spolu s pitím vína, moment bratstva medzi ľuďmi, sa zmenil na hrozný rituál obety. Žiadna matka by nikdy nikomu nedovolila roztrhať vlastné dieťa, Boh však zosielal na ľudstvo vojny a apokalypsy. Potom sa pozeral na svätenie vajec a musel sa pousmiať. Ten obrad prináležal práve Matke a už od prvých náboženských rituálov predstavoval vždy oslavu plodnosti a obnovu prírody. Omša sa chýlila ku koncu a Giovanni sa cítil stratený. Ľudia začali odchádzať a on sa neopatrne pustil smerom k východu, obzerajúc si každú ženu. Čiasi ruka sa dotkla jeho ramena a on sa strhol.

„Nemohol som ťa nechať samého. Viem, kde je,“ povedal mu Ferruccio hlbokým hlasom.

„Žije? Má sa dobre?“

„Áno, ale nepoteší ťa to.“

***

Pár krokov za starou slúžkou, žmoliacou za pomalej chôdze ruženec, šli dvaja muži.

„Dnes ráno som vstal zavčasu a zašiel som do domu Mariotta Mediciho.“

„A prečo? Čo ak by ťa niekto spoznal?“

„Nikto ma nepozná a okrem toho, mám starého priateľa, ktorý preňho pracuje. Prepáč mi, Giovanni, nemal som dôveru k tomu listu.“

„Nuž a? Čo si zistil?“

„V prvých dňoch tohto mesiaca Margheritu odviedli, nevie sa, či s jej súhlasom alebo proti jej vôli, do Kláštora svätého Sixta k sestrám Rádu svätého Dominika. Povedali mi, že to urobili na svitaní, zrejme preto, aby to zostalo v tajnosti.“

„Myslím si, že teraz bude veľmi ťažké a nebezpečné stretnúť sa s ňou.“

Gróf z Mirandoly ho nevypočul do konca: pohrúžil sa do myšlienok a posledné Ferrucciove slová ho nechali ľahostajného.

„List prišiel koncom marca, čiže Margherita ho písala ešte doma. Bože môj, Ferruccio!“

Zopár vojakov na koni ich predbehlo: šli pomalým klusom, obzerajúc si chodcov. Húf otrhaných šarvancov s pokrikom bežal za nimi. Ľudia im so strachom uhýbali z cesty, vytvárajúc koridor; v hĺbke srdca všetci vedeli, že majú čo ukrývať pred zrakom Božím, nieto ešte pred ľudským. A pri pohľade na pápežových vojakov sa obávali, že ich vina vyjde na povrch, že im ju vyčítajú z tvárí.

„Giovanni, dúfam, že si nemyslíš, že…“

„Musím, Ferruccio. Prosím ťa, pomôž mi. Musím ju vidieť, hádam ju budem môcť ešte zachrániť a odviesť preč. Koľko peňazí ti ostalo?“

„Kapitán väznice nás vyšiel na dvesto zlatých fiorinov. Žiadal odo mňa tristo, no ja som to zjednal o stovku.“

„Tak ešte niečo máme, netreba vyberať ďalšie. S nimi niečo dokážeme. Koľko treba počítať na abatišu, Ferruccio?“

„Oj, Giovanni, tak to neviem. Podplácal som už každú sortu ľudí aj zopár šľachtičien, ale mníšku?!“

Ferruccio zvesil hlavu.

„No myslím, že s dvesto zlatkami by ťa abatiša nechala smilniť aj s novickou - pannou podľa tvojho výberu,“ dodal.

Giovanni ho mocne tľapol rukou po pleci.

„Tiež si to myslím.“

„Si čudný, Giovanni. Keď hovoríš o filozofii, akoby si mal tisícročné vedomosti. Keď však ide o Margheritu, vyzeráš ako jeden z tých študentov, čo bežia za ženskými sukňami, jedno, či sú mladice alebo bezzubé.“

„Bez vášne by som neobjavil ani lásku, ani božský princíp, Ferruccio. Vášeň je vietor, čo dúcha do plachiet pravdy, bez nej by ustal. A ponechal by človeka uprostred mora napospas vlnám, bez nádeje.“

„Aha ho, vrátil sa filozof Povedz, čo mám urobiť, priateľ môj.“

„Ty si stratég a korupčník. Vypracuj plán a oslobodíme Margheritu.“

„Predtým Girolama, teraz Margheritu. Vinou teba by rímske kláštory a väznice zostali hádam prázdne.“

FLORENCIA ŠTVRTOK 21. OKTÓBRA 1938

Po okenných sklách stekali v tenkých prúžkoch kvapky dažďa a máčali stromy a trávu pod nimi. Blýskanie za nočnej búrky ho donútilo pritisnúť sa k oknu a zostať tam až do rána, šľahaný dažďom a zábleskmi svetla. Bol čas ísť po Giovanniho Volpeho. Uplynulé dni na klinike mu otvorili myseľ a rozorvali dušu. Mal dojem, akoby bol znovu v sirotinci, pre tú neurčitú vôňu lúhu a vzdialeným hlasom, zanikajúcim v dlhých chodbách, pre studené dlaždičky a ozvenu v prázdnych miestnostiach. Dve reťaze, medzi ktorými osciloval jeho život, sa pretrhli: na jednej strane Giacomo de Mola, na druhej strane Elena. Znova sa ho zmocnil hnev a útrapy, tentoraz však bol jasný a mrazivý. Zašiel do kúpeľne a pozrel sa do zrkadla. S rozstrapatenými vlasmi a dlhou bradou by sa nedokázal vyrovnať s posledným žartom, čo mu život vyviedol.

Opatrne zaklopal na dvere riaditeľa kliniky profesora Ermetta Terraciniho.

„Pán Volpe, aké potešenie. Vstúpte.“

„Dobrý deň, pán profesor, ako sa máte?“

„Ja dobre, ale vy máte nádhernú farbu! Som naozaj rád. Vyzeráte celkom inak, verte mi, pán Volpe.“

„To je pravda a za to môžem ďakovať iba vám.“

„Ale to nestojí za reč. To je dielo modernej medicíny a starovekej múdrosti relaxácie. No predovšetkým, každý z nás je sám sebe najlepším lekárom. Starovekí Indovia to nazývali mentálnou hygienou a duchovným uzdravením.“

„Súhlasím s vami, profesor. Pociťujem vo vnútri novú rovnováhu.“

„Dobre, som naozaj spokojný, keď vás vidím takéhoto. Verím, že stačí ešte niekoľko týždňov oddychu a budete schopný vrátiť sa do práce.“

„Áno, profesor, tiež si myslím, že návrat k práci mi môže urobiť len dobre.“

„Nepochybne.“

„Preto som sa pýtal sám seba, či môžem skočiť do obchodu vziať si zopár zväzkov. Viete, začínam trpieť nečinnosťou.“

Terracini sa naňho pozrel spoza okuliarov. Poznal celý alebo takmer celý príbeh svojho pacienta. Keď ho de Mola doviedol k nemu, zúboženého predovšetkým zo psychickej stránky, prosil ho, aby si ho tam nechal aspoň dovtedy, kým sa nevráti. Zakiaľ bol pod sedatívami, nebol to problém, no teraz ho nebude môcť zdržovať proti jeho vôli. Koniec koncov, naozaj sa zdalo, že je na tom dobre.“Viete, pán Volpe, doktor de Mola sa ešte nevrátil a iste si viete predstaviť, ako nám kládol na srdce, aby sme vás dostali do formy. Dobre viete, ako si doktor potrpí na vaše zdravie.“

„Môžem si zapáliť, profesor?“

„Nemalo by sa to, no ak mi jednu ponúknete, urobím výnimku.“ Volpe sa pousmial. Než odpovedal, zapálil si a plameň zapaľovača sa odrazil v profesorových okuliaroch.

„Mám Giacoma veľmi rád a viem, že aj on má rád mňa, za čo som mu veľmi vďačný. Práve preto mu chcem pripraviť prekvapenie. Predtým, keď som sa cítil ešte zle, začal som katalogizovať… môžem s vami hovoriť otvorene, profesor?“

„Zaiste. Viaže ma nielen Hippokratova prísaha, ale aj sľub nášmu spoločnému drahému priateľovi.“

„Pozrite, profesor. V obchode držíme niekoľko veľmi vzácnych židovských prvotlačí, ktoré pochádzajú z konca 15. storočia, a v terajších časoch nemám odvahu nechať ich tam. Zveril som ich tlačiarovi, ktorý sa volá Joshua Salomon Soncino. Je medzi nimi aj slávna Favola antica, jeden z najvzácnejších textov o kabalistike. Uňho budú vo väčšom bezpečí, a ak budete chcieť, ukážem ich aj vám. Sú neporovnateľnej krásy a každá strana je vrcholným dielom miniaturistiky.“

Terracini vypučil oči. Nechápal celkom Volpeho výklad, no tón, akým hovoril o týchto tajuplných knihách, ho očaril. Ten muž sa vyliečil.

„Rád sa pozriem na tie prvotlače. Ak chcete, môžete si ich uschovať v mojom trezore, keď ich nebudete používať. Vyrozprávajte mi ich príbeh. Viete, som veľmi zvedavý a ako možno viete, som tiež Žid.“

„Noste s hrdosťou svoje meno, profesor.“

Terracini mu bez ďalších prieťahov podpísal priepustku. Áno, až do tej chvíle nosil svoje meno s hrdosťou, no v ostatnom čase pobadal, že jeho podpis, bez toho žeby to robil náročky, je čoraz menej čitateľný. Meno Ermette, ktoré mu dali rodičia na počesť najväčšieho talianskeho herca, starého Zacconiho, bolo ľahko čitateľné, no priezvisko Terracini, ktoré nepochybne odhaľovalo jeho židovský pôvod, sa zmenilo na atramentovú machuľu.

Autobus pomaly klesal k Florencii. Práve prestalo pršať a cesta sa vďaka mokrým listom a ihličiu pínií ešte viac kĺzala. Ktovie, prečo mu prišla na um Favola antica. Bol to výborný názov na podnietenie profesorovej zvedavosti. Je to naozaj jedna z najvzácnejších kníh, akú kedy mali. Keď zišli dolu k stanici, zašiel do domu vziať si kľúče a pešo sa pobral do obchodu. Vybral poštu, ktorá sa nahromadila, a hodil ju na stolík bez toho, aby si ju pozrel. Zápach nevetranej miestnosti čoskoro vystriedal iný, oveľa prenikavejší a trvácny. Aj knihy majú svoje peklo. Nielen peklo z plameňov, ktoré ich v krátkom čase zmenia na popol. Menším, no nemenej smrtiacim peklom je pleseň: biela, hnedá, červená, živí sa lepidlom obsiahnutým v papieri. Aj on sa stal obeťou jedu, ktorého pach je oveľa prenikavejší ako lepidlo, no rovnako smrteľne nebezpečný: volala sa Elena. Otvoril trezor a uvidel prvé výtlačky diela Favola antica. Už-už bol v pokušení vziať ich, no potom zmenil názor a šiel odlepiť izolačnú pásku, ktorou bola hore na stene pripevnená pištoľ. Nebol veľký expert, no vedel, ako sa používa. Pripevnil si ju k opasku nohavíc za chrbát, ako to videl v amerických detektívkach. Zatvoril obchod a vydal sa smerom k ulici Terme, kde bola policajná stanica, v ktorej stretol Zugela. Bolo to jediné miesto, ktoré poznal, iba odtiaľ mohol začať pátrať.

Vstúpiť s revolverom na policajnú stanicu bolo nerozumné, no Giovanniho myseľ sa zaoberala inými vecami, bol presvedčený, že stále platí, že šaty robia človeka. Teraz to bol mladý a vážený občan, ktorý prišiel požiadať, aby mohol hovoriť s dôstojníkom. Zástupca komisára bol stále ten istý, mal na starosti nepríjemné záležitosti, k nim patrili predovšetkým sťažnosti ctihodných občanov, čo sa dovolávali exemplárneho potrestania slúžky, paholka alebo žobráka, ktorí prejavili tú drzosť, že sa nepodriadili ich všemohúcej nadradenosti.

„Som zástupca Moretti, len hovorte, pán…?“

„Volpe, doktor Moretti, Giovanni Volpe.“

Tak počujme, čo chce tento lišiačik. „Pred časom som tu stretol… nášho nemeckého kamaráta,“ povedal Giovanni, lebo dúfal, že zapôsobí na fašistického ducha dôstojníka. „Volá sa Zugel, Wilhelm Zugel, a potreboval by som s ním ešte niečo prebrať.“

„Nikdy som také meno nepočul,“ chladno odpovedal Moretti.

Hnusní bastardi, tak vy si sem pokojne prídete spriadať intrigy, áno, pamätám sa na to hovno, no dokelu, prečo to mám povedať práve tebe.

„Napriek tomu sme sa stretli práve tu, v tejto malej kancelárii, a boli tu aj ďalšie dve osoby. Je pre mňa dôležité, aby som ho našiel.“

„Počujte, pán Volpe, prečo sa nejdete spýtať na nemecký konzulát? Je v centre na ulici Lungarno. Choďte ta, len choďte. Uvidíte, že vaši priatelia vám vyjdú v ústrety.“

Znova to zbabral.

„Doktor Moretti, mrzí ma to. Nevedel som sa vyjadriť. Nemám priateľov na konzuláte.“

„Aha, a prichádzate ich hľadať sem?“ Vicekomisár začal strácať trpezlivosť a zvýšil hlas. Nevšimol si, že prešiel od fašistického vykania na zdvorilé talianske onikanie. „Najprv si vybavujete svoje záležitosti s Nemcom, s kamarátom, ako vravíte, je tak? A potom ho neviete nájsť. Ako ste to povedali, že sa volá? Zugel? Dobre, choďte do Nemecka! Tam takých nájdete, koľko sa vám uráči. Tu sú iba Bianchiovci, Rossiovci, Verdiovci a Neriovci… áno, aj takých Neriovcov je veľa. Žiaden Zugel! Nijaký Zugel! A teraz choďte, prosím, a nechajte ma pracovať!“

Giovanni odišiel sprevádzaný pohľadmi členov hliadky a niekoľkých vážených občanov.

Jeden z dvoch chlapov, potulujúcich sa v blízkosti policajnej stanice, drgol lakťom do druhého.

„Morso! Pozri na tamtoho, nie je to ten darebák, ktorého nám Zugel prikázal nájsť?“

Druhý zdvihol hlavu a ukázal tučným prstom na Volpeho.

„Neukazuj prstom, ty hlupák! Sviňa špinavá, všimol si to. Poď, chytíme ho.“

Giovanni ich spoznal; toho blondína mohol aj prehliadnuť, ale toho druhého, veľkého chlpatého medveďa, nebolo možné si nevšimnúť. Na okamih zneistel: chce predsa vypátrať Zugela, porozprávať sa s ním a zabiť ho. Ale čo ak tí dvaja, naopak, privedú jeho k Zugelovi? Nerozhodnosť sa mu stala osudnou. Medveď sa naňho v okamihu vyrútil, skrútil mu ruky za chrbát a vtisol ho do slepej uličky, kde stála čierna Ballila, zatiaľ čo druhý už naštartoval motor. Morso ho naložil do auta, hodil dolu bruchom na zadné sedadlo a prisadol ho.

RÍM STREDA 16. MÁJA 1487

Franceschetto stál so sklopeným zrakom a skormúteným výrazom v tvári. Jeho otec, pápež Inocent VIII., si nespomínal, že by ho niekedy videl takého skrúšeného. Nebolo však dôležité, či to len predstiera, alebo je naozaj taký prestrašený. Pre otca to bola istá satisfakcia. Ak by na sudcovskom stolci vedľa neho nebol prítomný kardinál Borgia, jeho spokojnosť by bola úplná. Mal však podozrenie, ba pravdupovediac, obával sa, že skľúčený výzor jeho syna súvisí práve so španielskym prelátom. Kardinál kamerlengo Riario v kúte audienčnej sály sa so zloženými rukami postojačky kochal tou scénou.

„Ja a vicekancelár sme dostali dôveryhodnú správu, ktorá nás roztrpčila. Z Torre dell’Annona utiekol väzeň a strážnika našli brutálne zavraždeného s baklažánom strčeným do zadku. Ty nesieš zodpovednosť za stráže. Čo mi vieš povedať na svoju obhajobu?“ Ak by tam Franceschetto bol iba so svojím otcom, vedel by, ako sa zachovať. Pravdepodobne by si s ním zažartoval na účet baklažánu a faktu, že ten väzeň na úteku je obvinený zo sodomie. Teraz však naňho upieral zrak aj Borgia, ktorý bol už istý čas intímnym priateľom jeho otca. Mal strach, a to ešte umocňovalo jeho hnev: ak by sa s ním ocitol osamote, bez rozpakov by mu vrazil do srdca meč.

„Na svoju česť, neviem to do detailov. Viem len, že keď som išiel na váš príkaz po toho väzňa, sodomitu Girolama Benivieniho, už tam nebol. Zistil som však, že kapitán hliadok mal u seba veľkú sumu, z čoho som usúdil, že ho podplatili. Priznal, že ho podplatili dvaja zamaskovaní šľachtici, ale vraj nevie, kto to bol. Nato zomrel. A to je všetko, otče… Vaša svätosť.“

„Ako zomrel?“

„Nuž, tá masť, ktorú som mu dal natrieť na nohy, sa, bohužiaľ, dostala aj na iné časti tela. Kým sme mu opaľovali nohy, aby sa priznal, plameň sa rozšíril všade a on zomrel. Myslím však, že povedal všetko, čo vedel.“

Pápež pozdvihol oči ku krížu, ktorý visel zo stropu zavesený na niekoľkých kordoch, odkiaľ hrozil celej sále.

„Alua meu figgiu l’è proprio abbelinou!“

***

Rodrigo Borgia nadvihol obočie: keď počul hovoriť pápeža v jeho rodnom dialekte, hlboko ho to iritovalo. Dotkol sa hrbolčeka nosa, takto si pomáhal, keď strácal istotu, zvyk, ktorý prebral ešte z detských čias, keď počúval výčitky svojho učiteľa.

„Uvedomuješ si, drahý Franceschetto,“ jeho slová boli ako z kameňa, „že tvoja vina je veľmi vážna? Z dôvodov, ktoré si len ťažko dokážeš predstaviť, bol Benivieni pre nás veľmi dôležitý. Hľadáme veľmi nebezpečného hada, ktorý sa niekde zákerne ukrýva. Vieš, aké je obľúbené jedlo hadov, Franceschetto? Vajcia. Girolamo Benivieni bol naším vajcom, našou udičkou, a ty si ho nechal upláchnuť.“

Rodrigo naňho namieril obviňujúci ukazovák a Inocent pocítil strach o syna. Teraz už dobre poznal Borgiove zámery, jeho hrozby nikdy nepadli do prázdna. Nasadil tvrdý výzor a znova sa obrátil na syna.

„Kardinál má pravdu. A je správne, aby si platil za to, čo si urobil.“

Franceschetto pocítil, ako sa mu podlomili nohy, je možné, že sa jeho otec do takej miery stal hračkou v Borgiových rukách?

„Riario, zapisuj,“ nariadil pápež. „Do tridsiatich dní, počnúc tým dnešným, tu prítomný Franceschetto Cybo bude musieť vložiť do štátnych pokladníc ekvivalentnú sumu vo výške sto veľkých grossonov v zlate ako odškodnenie za to, že nechal, i keď bez priamej zodpovednosti, ujsť väzňa. Zaznamenal si všetko?“

„Áno, vaša svätosť,“ bez zdvihnutia hlavy odpovedal Riario a husím perom ešte škrabal na papier.

„Teraz môžeš ísť,“ povedal Inocent, nastaviac synovi prsteň, aby ho pobozkal.

Franceschetto cúvajúc odišiel so sklonenou hlavou. Jediná vec, ktorú vo svojom rozprávaní zamlčal, bolo tých takmer dvesto zlatiek, ktoré zhabal kapitánovi. Rýchlo ich prepočítal na grossoni a zistil, že mu koniec koncov ešte ostal dobrý zárobok.

„Aj ty,“ obrátil sa pápež k Riariovi, ktorý sa tiež ponáhľal pobozkať prsteň, no odohnal ho náhlivý pohyb ruky v rukavičke.

Keď ostali sami, Rodrigo Borgia sa obrátil na Inocenta s úlisným úsmevom na perách.

„Si veľmi prísny otec.“

„Nepoznáš Franceschetta. Zasiahol som ho na najcitlivejšom mieste, a to sú peniaze.“

„Asi tak. Teraz však myšlienka využiť Benivieniho na to, aby sme prilákali grófa z Mirandoly, padla. Pravdepodobne to bol on, on zorganizoval útek svojho drahého priateľa.“

„Žeby sa osmelil prísť až sem?“

„Hádam nie, no so svojou rentou by si mohol dovoliť podplatiť hocikoho; iba že by bol do toho všetkého namočený Franceschetto.“

Inocent klesol na stoličku.

„Čo tým chceš povedať?“

„Sám si povedal, že pozná iba zákon peňazí. Ja na jeho mieste by som väzňa uniesol a potom žiadal výkupné.“

Inocent si prešiel rukou po riedkych vlasoch, ktoré mu ešte ostali, a všimol si, že jeho hodvábna rukavica je mokrá od potu.

„Nemyslím si, že je taký prefíkaný.“

„Ak o niekoľko dní príde žiadosť o výkupné, budeme vedieť, odkiaľ vietor fúka. A potom už nepostačí len pokuta.“

„Nuž dobre, a čo chceš teraz urobiť?“

„V každom prípade sem musíme dotiahnuť mladého Pica. Hneď spíšeš krátke obvinenie proti nemu a jeho Tézam, v ktorom zároveň vyjadríš súhlas s novou verejnou rozpravou a pozveš ho do Ríma.“

„Neskočí nám na to. Domyslí si, že sme našli aj tie ďalšie Tézy, ktoré sú oveľa nebezpečnejšie pre neho aj pre nás.“

„Aj tak sa o to pokúsime. Pamätaj, že ani netuší, ako blízko bol k pravde. Nemá ani potuchy o existencii Svätej pečate a tajomstvách, ktoré obsahuje. A môže si myslieť, že jeho pokusy zachrániť dokument tak, že ho zlepil, boli úspešné. Vie, že je vynikajúci alchymista.“

„Ja by som ho odstránil a hotovo.“

„Ak chceš chytiť muchu, musíš jej ponúknuť med, ináč ju inštinkt bude držať ďaleko od tvojich pazúrov!“

„Tak dobre teda. Napíšem krátke obvinenie a uvidíme, čo sa stane.“

„medzitým musíme urobiť opatrenia. Čo najskôr musíme rozšíriť medzi ľud Kladivo na čarodejnice, Malleus Maleficarum tých dvoch fanatických Nemcov a ešte viac prenasledovať Ženu, akoby všetky neresti sveta pochádzali z nej. Rozumieš, Inocent?“

Pápež cítil, že pot mu steká z podpazušia až na nohavice.

„Áno, jasné. Malleus bude pripravený o niekoľko dní, tak mi povedali. Židovský knihár odviedol, zdá sa, dobrú prácu.“

„Každý inkvizítor, každý pápežský vojak bude musieť vlastniť jeden exemplár. Medzitým zintenzívnime upaľovanie. Potrebujem ďalšie strigy. Nabudúce ich chcem mať aspoň desať.“

„Desať?“

„Nechápeš? Ľud to chce a nám to dobre poslúži. V Ríme, v Taliansku, v celej Európe sa musia rozhorieť hranice. Desať? Nie, desaťtisíc. S desiatimi tisíckami žien odsúdených za herézu, bosoráctvo a smilstvo žiadna nebude môcť byť dôveryhodná, ani tá tamhore, čo dala pôvod všetkému.“

Rodrigo Borgia sa zodvihol, so zadosťučinením cítil, ako mu pocit moci prúdi žilami, a uvedomil si, že jeho stratégie vedú k víťazstvu. V správnom okamihu mu to dopomôže prevziať miesto toho syfilitika. A potom už nepotrvá dlho a dosadí svojho syna Cézara na miesto toho idiota Franceschetta.

***

Pár dní nato sa pápežova choroba výrazne zhoršila a nemecký lekár mu prikázal piť krv. To v nasledujúcich týždňoch vyvolalo čudnú horúčku a potom ešte čudnejší úkaz, akýsi druh mentálnej choroby, ktorú Rodrigov privátny lekár Andrea da Tarrangona definoval ako hematománia. Tá istá, akej obeťou bol aj Kain, keď prelial krv nevinného brata a bol odsúdený túlať sa svetom a živiť sa krvou.

Inocent odmietol napísať obviňujúci pápežský list Breve na grófa Mirandolu, keďže jeden už rozoslal vo februári; napísal však verejný list proti známym Picovým Tézam, a dal mu tak na zrozumenie, že mu necháva poslednú možnosť obhájiť sa na súdnom dvore, vzhľadom na to, že grófa z Mirandoly usvedčujú z nie celkom bežných vlastností kresťana a filozofa. Z vlastnej iniciatívy napísal aj dlhý list všetkým európskym kniežatám, nabádajúc ich zaujať kroky proti bosoráctvu, ktorého sa diabol dopúšťa prostredníctvom ženského pokolenia.

Spis Malleus Maleficarum mal okamžitý úspech, ktorý predstihol aj tie najväčšie očakávania. Každý pápežský legát krížom po celej Európe požiadal o ďalšie kópie. Len do Španielska ich poslali dvesto. Napriek tomu chudák Eucharius Silber Franck, dohnaný do úzkych tým, že musel bez zaplatenia vytlačiť taký veľký počet kópií, ušiel z Ríma, aby sa vyhol bankrotu. No ešte predtým stihol darovať jednu kópiu neznámemu rytierovi, ktorý mu ukázal prsteň s pečaťou Mirandolovcov. Kardinál Rodrigo Borgia, vicekancelár rímskej kúrie, ktorý pochopil dôležitosť Gutenbergovho vynálezu, si tlačiareň privlastnil.

RÍM PONDELOK 11. JÚNA 1487

Noblesný pár a elegantne oblečený dvoran zabrzdili kone a opraty zverili koniarovi, ktorý pribehol k nim. Dali mu niekoľko inštrukcií a zastali na chodbe so štvorcovou klenbou, aby sa porozprávali. Bolo ráno a slnko sa odrážalo od bieleho mramoru fasády Kostola svätého Sixta na ulici Mamurtiniovcov tak oslepujúco, že človek len ťažko udržal otvorené oči bez žmúrenia. Pred troma storočiami Domenico de Guzman pripojil antickú rímsku baziliku k starému kláštoru Svätej Márie v Tempule a prinútil sestry tempolínky ortodoxnej tradície vstúpiť do západnej cirkvi. Tie priniesli so sebou nesmierne bohatstvo, vďaka ktorému mohli zachovávať tradície. Dominikánska regula im však napriek tomu nariadila prísnu klauzúru. A tak sa kláštor časom stal diskrétnym útočiskom mnohých dievčat šľachtického stavu, aby im navonok poskytol možnosť úniku pred svetskými nástrahami, v skutočnosti však preto, aby rodinný majetok zostal vcelku.

Traja prišelci zamierili k bočnému vchodu do kláštora a zabúchali na blýskavú železnú bránu, zasadenú do múrov ako dajaký zafír. V priezore sa objavila tvár ženy zahalenej do mníšskeho závoja. „Máme povolenie kardinála Rossiho hovoriť s jednou z vašich chránenkýň.“

Z otvoru niečo vyše metra nad zemou sa vystrela krehká priesvitná ruka, akoby žobrala o almužnu. Ferruccio jej odovzdal falošný pergamen s pečiatkou a podpisom kardinála, u ktorého bol Giovanni dlhý čas hosťom, čo bol aj dôvod, prečo bol vyslaný na misiu do Palerma, kde kardinál Borgia počítal s diskrétnosťou španielskeho miestodržiteľa, aby ho nechal zmiznúť bez veľkého rozruchu. Ale pre Giovanniho a Ferruccia bolo dôležité len to, aby sa v tých dňoch nezdržiaval v Ríme.

Čakanie sa predĺžilo a Leonora prijala podnožku, ktorú jej ponúkla jedna ufúľaná dievčina za pápežskú mincu. Bola taká vychudnutá, že jej nevedeli odhadnúť vek - čosi mala s nohou a krívala. Leonora jej darovala striebornú mincu s podobizňou pápeža a na odplatu dostala žiarivý úsmev. Brána sa konečne otvorila a podivné neohrabané indivíduum s vyčnievajúcimi očnými oblúkmi a otráveným a zachmúreným výrazom na tvári ich nechalo vojsť. Nasledovali ho kolonádou, no muž im náhlivo kývol, aby zastali. Husté stĺporadie odhaľovalo nádhernú kvitnúcu záhradu, v strede ktorej sa vynímal obrovský krík so žltými a zelenými kvetmi.

„Je to vianočná ruža, jedovatá čemerica, táto neskorá odroda kvitne na jar,“ povedal pravdepodobne ženský hlas, ktorý mal však od ženského ďaleko.

Ferruccio a Giovanni sa obrátili a uklonili sa na znak rešpektu pred ženou, bola to pravdepodobne matka abatiša. Leonora naznačila ľahký úklon.

„Má nádherné kvety, ale odporne páchnu, ak človek prehltne listy alebo okvetie, môže zomrieť.“

Abatiša sa nato predstavila.

„Som Eufemia Cosmopula a vediem tento kláštor. Kto z vás je Ferruccio de’Capitani?“

„To som ja, matka,“ odpovedal Ferruccio. „Toto je moja manželka Leonora a toto môj dlhoročný verný sekretár Giovanni.“

„Z akého dôvodu ste požiadali o povolenie vidieť jednu z kláštorných sestier? Kardinálovo odporúčanie je mocný kľúč, no tu rozhodujem ja!“

Giovannimu chvíľu trvalo, kým sklopil zrak na znak pokory, rozmýšľal nad tým, kto mu povedal, aby sa mal na pozore pred čemericou… Ferruccio podišiel k abatiši a prihovoril sa jej tak ticho, že bola nútená nakloniť ucho k jeho ústam.

„Nie je to kvôli mne, matka, ale kvôli tomuto nešťastnému mladíkovi, sirote neznámeho otca, žije bez matky už od útleho veku. Madona Margherita mu sľúbila odhaliť niektoré dôležité fakty, týkajúce sa jeho pôvodu. Zdá sa, že je nemanželským synom strýka jej manžela, a môže sa teda pochváliť vzdialeným príbuzenstvom s rodinou Mediciovcov z Florencie.“

„Ale čo, dokonca!“ zvolala abatiša a pozrela na Giovanniho, ktorý tu stál so sklonenou hlavou.

„Viem, čo všetko robíte pre tie nešťastnice, ktoré život uvrhol na scestie. Jeho matka by pravdepodobne mohla byť jednou z nich. A aby som sa vám poďakoval, chcel by som podarovať kláštoru päťdesiat zlatiek, aby ste aj tú chuderu mohli zahrnúť do vašich modlitieb.“

„Naozaj štedrá ofera, na to nie sme zvyknuté. Nuž ak vezmem do úvahy situáciu vášho sekretára a zainteresovanosť dobrého kardinála, hoci Margherita ešte nezložila rehoľný sľub, myslím, že ju môžeme privolať. Samozrejme za prítomnosti jednej zo spolusestier. A, prirodzene, ak je ešte ochotná akceptovať stretnutie s mužom.“

„Samozrejme, to sa rozumie, matka.“

„Čakajte tu na mňa.“

Ferruccio sa zľahka uklonil. Správanie abatiše, ktorá sa mu znevidela hneď od začiatku, sa mu nepáčilo. Najprv nepriateľská a vzápätí príliš ústretová. Vyznievalo to falošne. Giovanni nervózne chodil sem a tam.

„Mysli na to,“ povedala mu Leonora a dotkla sa jeho ruky, „aby si nebol netrpezlivý, keď ju uvidíš. Asi je zúfalá. Buď milý. Vravím ti to ako žena.“

„Budem, kvôli nej, aj keď to nebude ľahké.“

„Poznám lásku, Giovanni, a viem, že je ako smäd, ktorý ťa trápi, kým sa nenapiješ. A potom by si chcel ešte viac.“

Museli čakať viac než dve hodiny, než sa abatiša znova objavila. Náhle sa rozozvučal po celom kláštore chór Kyrie Eleison a Christe Eleison.

„Je to naša starodávna tradícia a naše privilégium,“ povedala matka. „Tri razy denne vyslovujeme stokrát Kyrie Eleison.“

Päťkrát odpovedala na invokáciu rukami zloženými na prsiach a so zatvorenými očami. Potom sa prežehnala troma spojenými prstami pravej ruky.

„Madona Margherita vás očakáva, Giovanni. Iba on,“ povedala, zastaviac rukou Ferruccia a Leonoru. „Pre vás a vašu manželku som pripravila čerstvú citrónovú šťavu. Môžete čakať tu, deň je mierny, vlažný a prizýva k modlitbe a sústredeniu. Ak niečo potrebujete, povedzte Gregoriovi a on ma hneď zavolá.“

Čeľadník s nízkym čelom a klenutým obočím sa ticho objavil za ich chrbtom a zakrochkal na znak súhlasu.

Giovanni nasledoval abatišu až po drevené dvercia, ktorými sám vstúpil do hovorne. Poobzeral sa, no nikoho nevidel. Dvercia sa za jeho chrbtom zatvorili.

Z výklenku vedľa malého oltára so sochou Panny Márie Giovanni konečne uvidel prichádzať Margheritu. Mala oblečené modré šaty, ponapínané až po krk, čo siahali až po zem, s bledým závojom, ktorý jej pokrýval vlasy. Nemala na sebe jedinú ozdobu a ruky, čo jej vyčnievali zo širokých rukávov, boli chudé a kostnaté. Giovanni pocítil, ako mu stislo srdce, a len ťažko sa zdržal, aby jej nevyšiel v ústrety. Sprevádzala ju sestra, nízka a tučná, s mohutnou šnúrou opásanou okolo pása, z ktorej visel strieborný kríž. Na bielej tunike mala oblečený čierny plášť, ktorý ju skrýval od hlavy po päty. Margherita čakala, že sestra jej naznačí, kedy sa môže priblížiť k Giovannimu. Keď sa posadila oproti nemu, jej pohľad bol pohľadom tých, ktorí stratili všetku nádej.

„Margherita.“

Keď tvár milovanej začali brázdiť slzy, Giovanni sa ju pokúsil vziať za ruku, no ona ju ihneď odtiahla.

„Láska moja,“ zašeptala tíško.

„Vypočuj ma, Margherita,“ pošepkal jej potichu, „prišli sme ťa odviesť odtiaľto preč. Som tu s mojím priateľom. Poznáš ho, je to ten, čo ti povedal, že som v nebezpečenstve. Tu vonku máme štyri kone a na nich spolu odídeme. Si slobodná.“

Margherita sa pokúsila o slabý úsmev, no sklonila hlavu.

„Ach, Giovanni, ty nič nevieš. Giuliano dostal špeciálny dišpenz, aby ma vyhnal. Nie som už jeho manželka.“

„Ešte lepšie… Môžeme byť už bez problémov, nemusíme sa schovávať. Budeš mojou manželkou, Margherita.“

„Nie je to možné. Som pod dozorom, tu je to ako vo väzení a o desať dní ma prinútia zložiť rehoľný sľub. Čaká ma klauzúra.“

„No my ťa dnes odvedieme preč, o chvíľu. Nemajú právo držať ťa tu proti tvojej vôli. Ani všetky sestry nás tu nezadržia. Teraz vstanem a zavolám Ferruccia. A Leonoru. Nepoznáš ju, no dôveruj jej. My otvoríme bránu a vy prídete za nami. Keď už budeme vonku, odídeme tam, kde nás čaká nový život, náš život Neďaleko odtiaľto sme už pripravili prístrešie.“

„Mám strach, Giovanni.“

Tentoraz jej vzal násilím ruku a pobozkaj jej ju. Sestra sa naďalej modlila pred oltárom chrbtom k nim. Pozerali si do očí, zabudli na všetko naokolo a pritisli sa tvárami k sebe. Dotkli sa jemne trasúcimi perami. Giovanni sa postavil, no Margherita ho zadržala.

„Neodchádzaj, prosím ťa.“

„Vrátim sa, láska moja, nik nás už nemôže rozdelil“

Vrhol posledný pohľad na sestru, ktorá stále žmolila ruženec. Zamieril ku kláštornému dvoru, opatrne sa obzeral, no keď tam prišiel, nikoho nevidel. Na druhej strane uvidel Ferruccia s Leonorou a dobehol k nim. Skláňali sa nad strážnikom rozvaleným na lavičke. Vyzeral ako mŕtvy, nebyť ľahkého, rytmického sipotu, ktorý sa mu dral z nosa či z úst, ako keď spľasne prasací mechúr.

„Má len hrču na hlave,“ povedal Ferruccio, „príliš som ho nezranil. No keď sa preberie, bude zúriť.“

V tej chvíli začuli niekoho prichádzať zvnútra. Vzápätí sa objavil muž s vytaseným mečom. Giovanni ostal ako skamenený“.

„Poznáš ho?“ spýtal sa Ferruccio a pre istotu odviedol Leonoru nabok.

„Áno,“ odpovedal mrazivo Giovanni, „volá sa Ulrich. Je to vodca Giulianových stráží. Giuliano je Margheritin manžel.“

Ulrich Berna sa zjavil zboku: vo dverách za jeho chrbtom sa ukázal Giuliano Mariotto Medici, vliekol Margheritu za ruku. Za nimi šla abatiša.

„Pánova holubica sa postarala, aby tieto posvätné. Všemohúcemu zasvätené múry zostali ušetrené od poškvrny a zneuctenia hriechom a zvrhlosťou. Odíďte odtiaľto a neopovážte sa viac protiviť Božej vôli! Gregorio! Poď sem!“

Obor pokračoval v krochkaní.

Giovanni podišiel bližšie a Ferruccio ho v krátkom odstupe nasledoval.

„Giuliano, nechaj ju. Dovoľ, aby sme odišli v pokoji Veď si ju odvrhol, už ti nepatrí.“

„Ako sa opovažujete!“ skríkla abatiša. „Gregorio!“ zvolala ešte silnejšie.

„Mlč a buď ticho!“ zavrčal Giuliano. „Táto záležitosť sa týka len mňa! Choď sa modliť!“

Zdesená Eufemia Cosmopula si priložila ruku na prsia. Ako sa len opovažuje? On, zbožný kresťan, skľúčený manžel, ktorý ju varoval pred diablovými prisluhovačmi, pred kýmkoľvek, kto by sa pýtal na Margheritu. Sľúbil jej predsa pomoc, keby sa niekto predstavil ako ten, kto by sa chcel postarať o pokánie hriešnice a spásu jej duše! Ako je možné, že sa jej obrátil chrbtom? Cítila, že idú na ňu mdloby, a aby nespadla, oprela sa o stenu. A kdeže je Gregorio?

„Vedel som, že prídeš, že neodoláš. Urobil som chybu, keď som ťa vtedy nezabil. No teraz je koniec. Uvidíš, čo to znamená uraziť Giuliana Mediciho. Chceš túto ženu? Vezmi si ju, je navždy tvoja!“

Surovo sotil Margheritu k Giovannimu a v tom istom okamihu Ulrich vrazil dýku do jej chrbta. Ferrucciovi sa ju zásahom meča nastaveného tupou hranou proti čepeli protivníka ako-tak podarilo odvrátiť. Potom sa Švajčiara pokúsil odzbrojiť rýchlou rotáciou svojej ťažkej obojručnej bastardy. No Ulrich neuhol a kordom sa mu ihneď pokúsil sťať hlavu. Ferruccio odskočil nabok, hodil plášť na meč protivníka, prinútiac ho ustúpiť dozadu. Tým si vybojoval väčší manévrovací priestor a voľnosť v súboji - bez rizika, že zasiahne dakoho iného.

Všetko sa odohralo v okamihu: Giovanni zacítil, ako mu Margherita ovisla v náručí. Skĺzla mu na hruď a on zazrel dýku vrazenú medzi jej lopatkami.

„Margherita!“ zakričal, čo mu dych stačil.

Jednou rukou ju pridŕžal a druhou sa ju pokúsil pohladiť po tvári. Keď to ucítila, zavrela oči. Giovanni, neveriac vlastným očiam, pokľakol a jemne ju položil na zem. Giuliano Medici mu s divokým úškľabkom zasadil kopanec, ktorý ho zrazil na podlahu. Giovanni nepovedal nič, dokonca ani nepocítil bolesť. Giuliano sa vyrútil naňho s divokým revom ako lev, no narazil na jeho vystretú ruku, v ktorej sa zjavila drahocenná ryhovaná dýka s dvojitou čepeľou. Obaja nehybne hľadeli na seba, Giovanni mal ruku až v Giulianovom bruchu. Giuliano pohľadom skĺzol dolu a s ohromeným výrazom pozoroval, ako sa krvavá škvrna zväčšuje a šíri až k Giovanniho zatvorenej pästi.

Klesol na kolená, stláčajúc si brucho, a pocítil, že ho život opúšťa. Z úst mu vytekal červený pramienok, pokúsil sa prehovoriť, no z hrdla vychádzalo iba nejasné klokotanie. Ulrich sa po prvýkrát v živote ocitol v ťažkostiach, muž, s ktorým zápasil, ho naháňal a vyzeral, akoby bol zo žuly. Bokom videl, že jeho pán je odrovnaný, pozbieral teda posledné sily, preskočil kamenné zábradlie a bežal k bráne, len dúfal, že ho nikto nezasiahne do chrbta. Čeľadník, ktorý čakal vonku, zbadal muža v panike bežať preč, akoby ho prenasledovala horda démonov. Zvedavo pozoroval, ako sa potkýna, padá a znova vstáva, až kým nezmizol za múrom.

Leonora sa pritisla k Ferrucciovi. Giovanni držal v náručí Margheritu. Vedľa nich kľačal Giuliano Medici, akoby sa modlil; nebyť nehybnej strnulosti smrti v jeho vytreštených očiach, zdalo by sa, že si ich obzerá.

Matka abatiša sa prebrala z úľaku. Pomaly cúvla až k železnému lanku a silno ním mykla. Prenikavý vysoký tón kláštorného zvona sa rozľahol doďaleka. Pribehla k nim skupinka mníšok, všetky naraz sa pustili do kvílivého náreku. Ferruccio a Leonora pomohli Giovannimu, držiacemu v náručí Margheritu, vstať. Jeho zakrvavená ruka jej zašpinila šaty. Hľadel im do tvárí, akoby hľadal odpoveď, no tá neprichádzala.

„Ideme, Giovanni, tu sa už nedá nič robiť. Každú chvíľu tu budú vojaci, nemôžeme tu zostať.“

Gróf, neprítomný duchom, prisvedčil. V poslednom prejave lásky pobozkal Margheritu na čelo a jemne jej položil hlavu na zem. Potom sa zodvihol a dal sa odviesť k východu. Vysadol na koňa a v tom momente sa mu v mysli zjavila ohnivá guľa, ešte žiarivejšia než slnko, ktorého lúče dopadali na ich hlavy. On sa jej prihovoril a ona mu odpovedala, no keď nenašiel v jej slovách žiadnu útechu, po prvýkrát ju odbil a zahnal ďaleko, až kým ju nevidel úplne zhasnúť.

RÍM ŠTVRTOK 28. JÚNA 1487

Príkrov dusivej horúčavy predznamenal začiatok leta. Už veľa dní nepršalo. Blato po predošlých dažďoch vystriedal prach, ktorý vysušoval hrdlo. Šľachtici a dámy používali vreckovky napustené balzamom a voňavkami, za ktoré ukrývali tvár po každý raz, keď jazdecké oddiely cvalom brázdili ulice Ríma. Počet ich nájazdov sa každým dňom zvyšoval.“Ďalšia bosorka, nech je prekliata.“ Takýto komentár sa ozýval čoraz častejšie.

Obchodníci a pocestní na trhoch a v krčmách referovali o tom, čo počuli alebo videli na vlastné oči - že aj v ostatných častiach Talianska, v Španielsku, a najmä v Nemecku, je v kurze dôkladná poľovačka na dcéry diablov. Každý z nich mal vlastnú historku na rozprávanie, a ako sa šírili z úst do úst, príbehy kňažiek, ktoré sa priznali, ich hrozné mučenie a bosoráctva, ktorých sa dopustili, boli zo dňa na deň hrozivejšie a podivnejšie. Bolo jasné, že diabol spriadal svoj plán roky, ba celé stáročia, zmyselné ženy podliehali v čoraz väčšom počte zvodom satana a získavali väčšiu a temnejšiu moc.

Cirkev si to našťastie všimla, inak by éra Antikrista nastala veľmi skoro. Nebol hádam mor v predchádzajúcom storočí toho jasným znakom? V každej rodine mali aspoň jedného mŕtveho. Čierna smrť dorazila až do Poľska.

Našli sa zloprajníci, v skutočnosti ich bolo málo, čo uisťovali, že obvinené často odsúdili pre žiarlivosť či pre dajaký rodinný spor a že obcovanie s diablom s tým nemalo nič spoločné. V duchu teraz už známeho Kladiva na čarodejnice, Malleus Maleficarum, stačilo aj anonymné udanie, aby podozrievanú nešťastnicu odviedli v reťaziach. V každom kostole sa skrinka udaní zapĺňala rýchlejšie než kasa milodarov vedľa nej. Ženy predvolané pred súd si mohli vybrať, či sa vyhlásia hneď za vinné a zomrú v pokoji, a či odmietnu obvinenia a vystavia sa tým najbolestivejším trestom a týraniu. Kováči a remeselníci húfne vstupovali do služieb inkvizítorov a predkladali nové účinné prostriedky na vynútenie priznania aj od najvzdorovitejších. Zavše samotné podozrivé, aby sa vyhli väčším mukám, žiadali, aby ich podriadili ordáliám, čiže Božiemu súdu vodou. Priviazali ich ku kameňu a hodili do ľadovej vody. Ak šli ku dnu, boli nevinné, ak naopak plávali na hladine, znamenalo to, že diabol im upchal všetky telesné otvory.

Tieto správy sa dostali do uší grófa z Mirandoly prostredníctvom rytiera de Molu. Giovanni sa po tragickej Margheritinej smrti nepohol z domu, no v Ríme sa už po celé týždne nerozprávalo o inom. Leonora ho ani na chvíľku neopúšťala, starala sa o to, aby jedol, a snažila sa mu čo najviac spríjemniť denný čas. S Ferrucciom si často vymieňali sprisahanecké pohľady a ich spoločné city ku grófovi ich každým dňom zbližovali. Ako prechádzali popri sebe, sem-tam sa zľahka šuchli o seba alebo sa dotkli. Namiesto toho, aby sa ospravedlnili, usmievali sa. Čosi v ich vnútri rástlo a nebolo to len priateľstvo. No tento cit bol odopretý ich priateľovi, a preto sa ho snažili hanblivo ukrývať aj pred sebou.

Hoci sa zdalo, že Giovanni je ľahostajný k tomu, čo sa deje okolo neho, neuniklo mu, aký vzťah ich spája. Počas týždňov, keď ho spomienka na Margheritu ťažila ako čierny kameň a stláčala mu srdce a vnútro, to preňho bol jediný zdroj útechy. V ostatných dňoch znova pracoval na obrane svojich Téz a dopĺňal ich. Girolamo Benivieni, ktorého pre jeho hypochondriu ubytovali v jednej z najodľahlejších komnát, nástojil na tom, aby ich uverejnil. Giovanni ho teraz veľmi ťažko znášal, nie pre obvinenia zo sodomie, tie mu boli ľahostajné, skôr preto, že si neustále robil nároky na jeho priateľstvo a opakovane ho potvrdzoval nudnými ódami a sonetmi, ktoré mali zmierniť Giovanniho bôľ a potlačiť spomienky na Margheritu. Benivieni sa vždy urazil, keď sa nemu správali so zle skrývanou ľahostajnosťou, no po niekoľkých dňoch sa znova vrátil k svojej úlohe ešte nástojčivejšie ako predtým.

Toho večera robil Giovannimu spoločnosť Ferruccio, popíjali spolu ťažké víno, zajedajúc ho slaninou a orieškami.

„Našiel som spôsob, ako dostať Girolama do Florencie. Priznám sa ti, že jeho prítomnosť tu sa pre mňa stáva neznesiteľnou.“

„Je to aj pre jeho dobro, napriek všetkému ho mám rád,“ dodal gróf.

„Ak by som ho nepoznal, podrezal by som mu krk.“

Giovanni sa pousmial.

„A ako si to s tou Florenciou predstavuješ?“

„O niekoľko dní pôjde do Livorna loď s nákladom sudov na víno a džbánov na olej. Už som sa dohodol s veliteľom na desiatich zlatkách. Pred odchodom ukryje Girolama na lodi, a keď nám napíše z Florencie, že je živý a zdravý, kapitán dostane ďalších dvadsať zlatiek. Dobrá dohoda.“

„Girolamo o tom vie?“

„Predpokladal som, že mu to povieš ty.“

Gróf sa znova pousmial.

„Ty budeš oveľa presvedčivejší než ja. A týmto považujem svoj dlh voči nemu za vyrovnaný.“

„Skutočne je na teba citovo viazaný a nadovšetko ťa obdivuje, hoci chápem, že človeku leží v žalúdku ako žuvanec chleba opraženého na masti.“

„Tak dosť, Ferruccio, už si mi pozdvihol ducha a som ti za to vďačný. Ale v jednom má Benivieni pravdu. Musím obhájiť svoje Tézy, ináč bude naozaj všetko stratené.“

„Môžem ťa ubezpečiť, že tvoja Apológia sa dostane k pápežovi bočnými cestami. Nie je to ťažké, urobíme to tak, aby sa zdalo, že prichádza z Florencie.“

Giovanni si nalial ďalšie víno a to isté urobil s Ferrucciovým pohárom.

„Chcel by som ťa požiadať o ďalšiu vec.“

„Žiadaj, čo chceš, Giovanni, vari moje priateľstvo nie je také zrejmé ako to…“

Gróf ho umlčal a vzal ho za ruku.

„Nič nevrav, bolo by to povrchné. A vypočuj si, čo ti musím povedať. Je to prosba priateľa. Iba mi sľúb, že budem po tvojom boku, keď si s Leonorou budete prisahať vernosť.“

„Giovanni…“

„Nevieš, aká to bola pre mňa radosť vidieť, ako každým dňom rastie vaša láska.“

„Je to také očividné?“

„Nazdávam sa, že si to všimol aj Girolamo.“

„Ja som jej… ešte nič nepovedal.“

„Sprav to, poteší sa.“

„Myslíš?“

„Som si istý, obaja si to zaslúžite.“

Ferruccio si povzdychol.

„Takmer sa cítim vinný.“

„To ťa prejde, láska ženy je tá najlepšia medicína na dušu, a nielen na ňu.“

Giovanni zamieril k oknu. Otvoril okenice a pozeral sa na hviezdy, ktoré nebo štedro núkalo na obdiv.

Zhlboka sa nadýchol a zazdalo sa mu, že ním prenikli všetky vône predčasného leta, navzájom zmiešané, ktoré zozbieral a dovial vietor z okolitých polí do Ríma.

„Zem bola oplodnená a napriek krvi, ktorou je presiaknutá, je pripravená vydať svoje najlepšie plody. Tie moje dozreli a ja riskujem, že ich nechám zhniť. Musím nájsť spôsob, ako rozosiať semená poznania. Ferruccio, začínam tu hniť.“

„Chápem ťa. Máš pravdu, klíma sa zmenila a myslím, že to súvisí so silnejúcim Borgiovým vplyvom na pápeža. Hovorili mi, že minulú nedeľu dokonca spolu celebrovali omšu. A som presvedčený, že krutosť inkvizície má na svedomí práve Španiel. Zdá sa, že Torquemada si v Španielsku robí, čo sa mu zachce, aj s požehnaním ich veličenstiev Ferdinanda a Izabely.“

„Musím odísť, Ferruccio. Mal si pravdu, nemal som sem nikdy prísť.“

„Mal si svoj cieľ, tvoj život Radil som ti to pre tvoje dobro, kvôli nebezpečenstvám, ktorým si musel čeliť, no na tvojom mieste by som urobil to isté.“

„Priniesol som iba skazu a smrť. Dokonca som zabil.“

„Ty si sa bránil, Giuliano si tú smrť zaslúžil. V každom prípade, len čo bude Girolamo v bezpečí, všetci odídeme do Florencie. A vezmem si Leonoru, ak ma bude chcieť.“

„Ja do Florencie nepôjdem.“

„Chceš sa vrátiť do Mirandoly?“

„Nie, mám inú predstavu o tom, ako siať semeno pravdy. Je jedna zem, kde ešte môže rásť. V Paríži. Rím nie je jediné mesto na svete.“

Giovanni sa zobudil, košeľu mal prepotenú, sadol si na peľasť postele a hlavu zložil do rúk. Prisnila sa mu mierna a vyrovnaná Margheritina tvár, jej ústa, z ktorých vychádzali tie najnežnejšie slová, aké kedy počul, no už si ich nedokázal vybaviť. Zato v hlave mu hučali výkriky a kliatby, ktorými ho preklínal Giuliano Medici, zmietajúci sa medzi plameňmi. Pochovali ich spolu na kláštornom cintoríne. Spánok ho potom definitívne prešiel a noc bola ešte dlhá. Podišiel k oknu a dokorán otvoril drevené okenice. Giovanni zrakom spočinul na lune v jej druhej fáze. Tmavá polovica mu pripomínala všetko, čo stratil, svetlá zasa to, čo mu život ešte môže ponúknuť.

Tá istá luna cez okenné sklo zaplavovala modrým svitom spálňu. Všetky sviece v paláci Borgiovcov krátko predtým pozhasínali. Pod oknami pomaly tiekol Tiber. Ticho prerušovali len tlmené hlasy prievozníkov, ktorí využívali noc, aby previezli pašovaný tovar. Keď sa Giulia Farneseová vycikala, potichu znova vyliezla na posteľ a uvidela kardinálove otvorené oči.

„Zobudila som vás? Čo vám je, môj pane? Rušia vás myšlienky?“ Obnažené, chlpaté kardinálovo brucho sa nadvihlo v hlbokom vzdychu. Oči upieral na milostné scény namaľované na strope, no nič nevidel. Obrátil sa k svojej milenke zahalenej do bielej ľanovej košele, zdobenej arabeskami, cez ktorú presvitala jej nahota.

„Nie, všetko ide dobre, procesy držia krok s rozsudkami, Franceschetto si ešte líže rany, a čo sa týka vymenovania za vicekancelára, moja pozícia je neotrasiteľná.“

„A kedy sa stanete kancelárom?“

„Kvietoček môj, kancelárom je len pápež.“

„A to vám tak veľmi chýba, že ste necitlivý k mojej láske?“

„Ale, Giulia, Giulia! Ty to nemôžeš pochopiť, si ešte dieťa.“ Rodrigo vstal, prehodil si na nočnú košeľu ľahký župan z červeného damasku a začal chodiť po izbe.

„Cítim na sebe pribúdajúci vek. Verila by si, že mám len toľko rokov ako Inocent? Teraz už chápeš? Nemôžem tak dlho čakať, Jedného dňa sa vyhlási za chorého, je pripravený umrieť, a na druhý deň flámuje, akoby mal tridsať. Obávam sa, že skôr či neskôr, keď sa mu červík francúzskej choroby z čriev definitívne prevŕta do mozgu, môže odhaliť to tajomstvo iným.“

„Aké tajomstvo, pane?“

Giulia bola unavená, v polohe naznak sa zachytila rukami o mriežky postele, prehla chrbát a pretiahla si údy. Vidiac ju v takej polohe, kardinál pocítil, ako v ňom narastá žiadostivosť, a opäť bol sám sebou.

„Ohromné tajomstvo, ktoré musí tajomstvom aj zostať, Giulia. Aj pre teba. Tajomstvo, ktoré sa fanatický filozof gróf z Mirandoly podujal odhaliť. No keď jeho telo zakrátko pochovajú v svätopeterských katakombách, už to nebude dôležité.“

„Gróf Mirandola? Nie je to ten vysoký mladík s dlhými svetlými vlasmi? Ten, ktorého odsúdili za jeho Tézy?“

„Vieš veľa vecí. A vidím, že poznáš grófa. Čo to znamená? Azda sa ti páči?“

„Som vaša, môj pane, telom aj dušou. A keď moje telo hreší s vami, aj moja duša sa raduje.“

„V tom prípade si myslím, že je tu chvíľa, aby si naše duše vedno užívali.“

Toho večera pôžitky jej zaplavovali celé telo, no ona sa v spomienke vrátila k mladíkovi, ktorého videla pred niekoľkými mesiacmi na oslave v paláci delia Rovere; oslnil ju práve svojou svetlou šticou a milým, no zároveň prísnym výrazom. Nepáčilo sa jej pomyslenie, že zakrátko bude z neho len mäso pre červíky.

PRATO STREDA 27. OKTÓBRA 1938

Hlas Benita Mussoliniho neprestajne krákal z rádia.

„Kamaráti! Je zbytočné, aby sa diplomati ešte unúvali zachraňovať Versailles. Tá Európa, ktorú vytvárali vo Versailles, často s pyramidálnou nevedomosťou zemepisu a histórie, je v agónii. O jej osude sa rozhodne tento týždeň. A v tomto týždni sa môžu vytýčiť hranice novej Európy: Európy spravodlivej pre všetkých, prinášajúcej národom zmier. Čierne košele! My Latinovia z Littoria sme za takúto novú Európu.“

Zdalo sa, že hlučný potlesk nebude mať konca-kraja. Zanna to využil, aby si išiel po pohár vína. Keď sa vrátil k rádiu, ovácie ešte pokračovali. Napokon skončili a signál v podobe štebotajúceho vtáčika oznámil zmenu programu.

„Teraz oslávime veľký taliansky úspech. Pieseň Vrátiš sa od majstra Dina Olivieriho spieva Galliano Masini.“

Zanna stíšil rádio, neznášal sladkasté sentimentálne pesničky. Poškrabal sa po hlave a vrátil sa do kuchyne, kde Morso kreslil. Ten samotársky medveď nebol schopný akejkoľvek debaty, no keď priložil ceruzu na papier, dokázal vytvárať obrázky, ktoré vyzerali ako fotografie, také boli dokonalé.

„Čo teraz kreslíš?“

Morso sa naňho usmial, ako sa usmieva pyšný chlapec na učiteľku.

„Tento dom so všetkými stromami naokolo, auto a cestu. A tento tu za oknom, čo sa díva, to si ty.“

„Ukáž mi to.“

Áno, tá postava za oknom, ktorá vyzerala, akoby sledovala ruku, čo ho kreslí, to bol on.

S pochudnutou tvárou a plavou hrivou, ktorú sa mu ktovie ako podarilo načrtnúť dvoma ťahmi čiernej ceruzy.

„Si naozaj dobrý.“

„Vďaka,“ odpovedal Morso a znova sa pustil do kreslenia.

Zanna nevedel, čo povedať. Chcel by sa porozprávať, rozptýliť sa, no s Morsom je ťažká reč.

„Počul som ten Mussoliniho prejav. Podľa mňa to muselo byť v týchto dňoch.“

„Mussolini je dobrý, umožnil mi študovať,“ povedal Morso bez toho, aby odtrhol zrak od výkresu.

„Isteže, je dobrý, vôbec som ho nekritizoval, povedal som to len tak. Ibaže začínam byť unavený. Už týždeň tu máme toho chlapa, čo ho máme strážiť, a vôbec sa mi to nepáči.“

„Len šesť dní.“

„Nuž dobre, týždeň či šesť dní, aký je v tom rozdiel? Prečo je Zugel taký nerozhodný, prečo otáľa a nepovie nám, čo s ním máme urobiť?“

„Možno to nevie ani on sám.“

„Naozaj si pre mňa veľká pomoc. Ja ho asi zlikvidujem.“

„Ako chceš. Ak potrebuješ, pomôžem ti.“

„Samozrejme mi musíš pomôcť, čo si myslíš? Že to môžem urobiť sám? Ticho! To je znova duceho hlas.“

Zanna sa behom vrátil do salóna a skúsil zosilniť hlasitosť, no zbytočne. Skúsil prijímač lepšie vyladiť, no vyzeral, že nie je v poriadku. Po dvoch buchnutiach zboku konečne začul hlas vodcu fašistov, no prejav sa už končil.

„Nestojíme o spojenectvo číro obranné. Nebude to treba, pretože nikto nepomýšľa na to, že by zaútočil na totalitné štáty. Naopak, chceme spojenectvo, aby sme zmenili mapu Európy.“

Ďalší aplauz. Tentoraz vypol rádio.

„Ani byľku z toho nechápem, najprv hovorí o mieri, a teraz zas o geografickej premene sveta.“

„Ja som bol dobrý v zemepise.“

Zanna sa pozrel na priateľa a sklonil hlavu. Bol silný ako ťažný kôň, no aj rozmýšľal ako zviera. Pokúsil sa ho podpichnúť.

„Nože, Morso, nakresli mi holú ženu.“

Morso sa začervenal až po korienky vlasov, ktoré nemal.

„Nie, holú ženu nie.“

„Tak mi ukáž, ako hýbeš ušami.“

Pred niekoľkými mesiacmi si išli do kina pozrieť komédiu s Laurelom a Hardym. Keď vyšli von, Morso mu ukázal, že aj on vie hýbať ušami ako ten šťúplučký z dvojice komikov.

„Výborne,“ pochválil ho Zana.

Už sa však začal nudiť a rozhodol sa ísť pozrieť na väzňa. Vzal revolver a zišiel do pivnice. Volpe bol zviazaný a nevyzeral, že by sa pokúšal o nejaké prekvapenie, ale opatrnosti nikdy nie je nazvyš. Ak chcel urobiť v OVRA kariéru, musel ich presvedčiť, že je dôveryhodný, a keby sa dopustil chyby pri práci pre nemeckých druhov, zničilo by mu to všetky vyhliadky. Skrútil vypínačom a žiarovka, čo visela na drôte z povaly, sa slabo rozsvietila.

„Hej, ty, postav sa!“

Giovanni Volpe bol pripútaný reťazou k železnému trámu zavesenému na stene. Hrubá reťaz mu sotva umožňovala ležať vo vystretej polohe na starom matraci ohlodanom potkanmi. Nepohol sa.

„Hej, povedal som ti, aby si sa postavil!“

Hlas, ktorý mu odpovedal, bol celkom ľahostajný k jeho vyhrážkam.

„Čo ináč urobíš? Zabiješ ma?“

Zanna zastal v patričnej vzdialenosti.

„Musím len skontrolovať, či si ešte živý. O ničom nerozhodujem.“

„Správne. Ty si vykonávateľ, lokaj veľkého kamaráta. Ako si to zasalutoval? Áno, podľa rozkazu, Herr Zugel.“

Giovanni vystrel pravú ruku na znak nacistického pozdravu, zarinčiac pritom reťazou. Zanna cítil, ako sa v ňom dvíha hnev, a zovrel revolver v pästi. V tom momente sa stalo niečo nepredvídané. Giovanni sa razom postavil na nohy a vrhol sa smerom k nemu, hoci vedel, že je príliš ďaleko, aby ho mohol zasiahnuť. Prestrašený Zanna vystrelil a zasiahol ho do hrude. Giovanni zreval, no nie od bolesti. Jeho výkrik bol výkrikom víťazstva, akoby vyhral svoj posledný boj. Potom mu hlava klesla a celé telo sa šklbalo v kŕčoch. Zanna vystrelil ešte raz, tentoraz ho zasiahol do hlavy. Medzi ryšavými vlasmi sa ukázal tmavočervený pramienok. Strela malého kalibru dvadsaťdva mu prešla lebkou, no neroztrieštila ju. Zanna zacúval, obrátil sa a vybehol hore schodmi. Prudko dýchal, triasol sa.

Morso ho zbadal, no nič nepovedal a znova sa pustil do kreslenia.

„Morso, počúvaj!“ slová sa mu ťažko drali von, „urobil som volovinu. Zabil som Volpeho, no neurobil som to náročky.“

„To si nespravil dobre. Mal si čakať na Zugelov príkaz. Potom by sme to urobili spolu,“ povedal mu Morso, ani nezdvihol hlavu od nákresu, akoby sa ho vec vonkoncom netýkala.

„Kriste, Morso! Toto viem len ja! Teraz sa musíme zbaviť mŕtvoly. Musíme to urobiť tak, aby ho nikto nenašiel.“

„Si si istý, že je mŕtvy?“

Zanna znovu videl tmavú škvrnu medzi vlasmi.

„Som si istý, hrom do toho! Kam ho môžeme odniesť?“

„Prečo ho odnášať? Môžeme ho pochovať v pivnici.“

Morso celý čas neprestal kresliť. No jeho konský mozog vymyslel správnu vec.

„Si génius, Morso.“

„Chcem ti iba pomôcť. Už som takmer dokončil obraz. Pozri, nakreslil som aj pivnicu s tamtým vnútri. Ako sa ti páči?“

Zanna si zdesene všimol, ako precízne nakreslil Volpeho spútaného v reťaziach. Dokonca dosiahol, že šerosvitom presvitala červeň vlasov. Vytrhol mu papier z ruky a roztrhal ho na kúsky.

„Moja kresba…“

Morso sa pozrel na kúsky papiera roztratené po stole a dlážke. Jeho výraz sa zmenil. Námesačný pohľad prešiel z hlbokého smútku do rovnako hlbokej nenávisti.

„Toto si nemal urobiť,“ povedal bezvýrazným hlasom.

„Ty hlupák! Len si pomysli, čo by bolo, keby niekto našiel tvoj obraz! Radšej mi pomôž.“

„To si nemal urobiť,“ zopakoval Morso, zodvihol sa zo stoličky a približoval sa k Zannovi s hrozivým výzorom.

„Čo to stváraš, ty veľká beštia bez mozgu! Daj ruky dolu!“

Neskoro: Morsove ruky mu ako kliešte zovreli hrdlo. Zanna sa pokúšal kričať, no zovretie mu úplne vyrazilo dych. Videl šialený pohľad v Morsových očiach a pochopil, že nemá na výber. Hlaveň pušky Beretta mu oprel o brucho, natiahol ju a vystrelil poslednú ranu. Morsove ruky mu ešte zvierali hrdlo, pocítil, že upadá do mrákot. Potom zovretie popustilo a Morso padol dozadu s výrazom údivu na tvári.

Zanna sa pozviechal a kašlúc vrávoravo vyšiel z domu. Obzrel sa okolo, nikoho nevidel. Nastúpil do auta, otočil kľúčikom a naštartoval. Motor ihneď zabral a Balilla sa pustila po nedláždenej ceste, dvíhajúc za sebou mrak prachu. Neprehľadná zákruta ho prinútila spomaliť, a len tak-tak sa vyhol vozu ťahanému volmi. Sedliak zbieral suchú slamu, ktorá pritom popadala na zem. Zanna opakovane stláčal klaksón, no sedliak sa robil hlúpy. Otvoril teda okienko, namieril naňho pištoľ a prinútil ho odtlačiť voz na okraj cesty. Auto odfrčalo preč. Sedliak stihol rozpoznať na značke auta slovo ROMA a prečítať si nasledujúcich päť čísel. Poznal ich dobre, používal ich pri rátaní. Sledoval auto pohľadom, až kým nezmizlo za zákrutou, potom sa obrátil a odpľul si.

RÍM PONDELOK 16. JÚLA 1487

Ferruccio slúžke príliš nedôveroval, obával sa, že v snahe byť dôležitá narozprávala toho viac na účet svojich pánov. Preto sa v pondelok ako hocijaký iný lokaj vybral na rínok, aby nakúpil ovocie a čerstvú zeleninu, chlieb, mäso a dve vázy na kvety, o ktoré ho požiadala Leonora. Teraz je pokojný, no pred troma dňami, keď sa jeden povoz zastavil pod domom, prežíval dlhé chvíle napätia. Povoz zavčas rána naložil niekoľko kusov nábytku aj koberce a vo vnútri najväčšieho z nich bol ukrytý Girolamo Benivieni. Tovar spolu s básnikom previezli na veľkú loď, kotviacu pri ostrove Tiberina, odkiaľ ho dopravili až do starého prístavu Traiano. Tam čakala zakotvená Santa Marta, malá trojsťažňová loď, no zato s majestátnou štvorcovou plachtou a radom dlhých vesiel. Ferruccio sa držal obďaleč a z odstupu sledoval voz, no v prístave musel vyjsť z tieňa von, aby vyplatil kapitána. Presvedčil sa, že Girolamo je dobre schovaný, tak ako dohodli, vo vnútri suda, aspoň dovtedy, kým colná hliadka neskončí kontrolu tovaru pred odplávaním. Po pätnástich dňoch sa Santa Marta vráti naspäť, a ak Girolamo potvrdí, že prišiel živý a zdravý, kapitán si zaslúži raz toľkú plácu. Teraz musia už len čakať.

Ferruccio, i keď sa musel správať opatrne, ako jediný sa mohol beztrestne pohybovať po Ríme; Leonora a Giovanni mali tisíc dôvodov, aby sa neukazovali, a predovšetkým nedali spoznať. Počas dlhých dní, ktoré museli tráviť sami, si zvykli dlho sa rozprávať a vznikal medzi nimi blízky vzťah, založený na vzájomnej dôvere. Leonora chcela všetko vedieť, jej zvedavosť bola nenásytná, a keď sa ho spýtala na pravý význam jeho výskumu, ostala prekvapená a očarená. Giovanni jej rozprával, ako postupne odhalil tajomstvo Matky, prvotnú ideu Tvorkyne všetkých vecí. Leonora bola v extáze a zároveň sa zabávala pri pomyslení, že pôvod každej veci sa odvodzuje od postavy ženy, ktorá nemá nič spoločné s obrazom prísneho Boha s bradou, aký jej vštepovali. Deň po dni boli jej otázky a postrehy čoraz presnejšie a dôkladnejšie.

„Otec, Syn a Duch Svätý sú pre cirkev jedinou božskou podstatou. A predsa Máriu, ženu, v modlitbách nazývajú Mater Dei. Nie je to absurdné?“

„Máš úplnú pravdu. Je to proti rozumu. No uvažuj o modlitbe Panny ako o spôsobe, pomocou ktorého sa Matka chcela zjaviť svetu, prevteliac sa do postavy pozemskej ženy. Alebo o tom, že niekto hádam náročky využil Máriino plemä, aby rástlo v tieni. Prívlastok „Matka Božia“ sa zrodil na koncile v Efeze a odvtedy prešlo viac než tisíc rokov.“

„Takže keď ma mníšky nabádali modliť sa k matke Boha, boli oveľa bližšie k pravde, ako by sa človek nazdal.“

Giovanni sa usmial a súhlasne prikývol.

„S tým rozdielom, že v skutočnosti to tak nemysleli, zatiaľ čo toskánsky básnik Alighieri to veľmi dobre vedel.“

„Poznám jeho Komédiu, čítala som ju v knižnici u mníšok.“

„Keby vedeli o kacírstvach, ktoré sú v nej obsiahnuté, boli by ju spálili.“ Giovanni postrehol údiv v Leonoriných očiach.

„Áno, Leonora,“ pokračoval, „o kacírstvach. Veľký básnik bol rytierom Rádu templárov a nasledoval cestu poznania, nie cestu doktríny. A práve vo svojej Komédii zanechal isté stopy, ktoré mohli rozpoznať iba zasvätenci ako on. A robil to explicitným spôsobom, zabávajúc sa tým, že klamal takých čitateľov ako tie tvoje mníšky. V deviatom speve Pekla napísal: „Ó, všetci vy, čo máte rozum zdravý, prenikajte až do náuky, ktorá spod clony divných veršov sa vám zjaví!“ Alighieri nás vyzýva čítať mysteriózne verše a pochopiť, čo nám naozaj chcel ukázať, keď napríklad tvrdil: „Blázon je, kto verí, že ľudským rozumom možno dospieť až na koniec nekonečnej cesty poznania trojjedinej substancie.“ Práve to isté, čo si vravela predtým ty. A keď ďalej dodáva: „Buďte pokojné, národy ľudstva, ak by ste mohli preniknúť do podstaty celého tajomstva, nebola by Mária porodila,“ hádam to znamená, že ak by človek poznal pravdu, celá história cirkvi po Kristovi by bola iná.“ (Preložil Viliam Turčány (pozn. prekladateľky)).

„Zanechal aj odhalenia týkajúce sa Matky?“

„Svojím spôsobom: v celom diele, ktoré je, zdá sa, venované Bohu Otcu, Beatrice a Mária sa vyskytujú oveľa častejšie než On sám. Ba často sú si také blízke, že sa navzájom pletú, aspoň v náznakoch, ktoré básnik necháva pre tých, ktorí vedia čítať medzi riadkami. Vo všetkom je navyše obsiahnuté symbolické číslo 9. Peklo má deväť kruhov, Nebo má deväť úrovní. A v Novom živote nám Alighieri ešte hovorí, že Beatrice, univerzálnu Ženu, Matku, ak chceš, číslo 9 ‚zvlášť miluje“, a z toho dôvodu ju nazývajú Láskou.“

Leonora zatvorila oči a pomyslela si na nekonečné ponižovania, ktoré jej priniesol údel ženy. Keď ich znova otvorila, svietili novým, bojovným svetlom.

„A cirkev?“

„Cirkev je jednoduché kráľovstvo, no nie Božie či Matky Božej. Cirkev má svojho imperátora, pápeža. Na počiatku židovská sekta stojaca proti impériu, no Pavlovi z Tarzu sa podarilo spojiť ju s mocou Ríma. Časom sa z toho stalo obľúbené náboženstvo Rimanov. Koniec príbehu, zostatok poznáš.“

„Viem, že to, čo ti mienim povedať, je čudné, no odkedy hovoríme o Matke, navrátila sa mi vôľa modliť sa.“

„A za čo sa modlíš? Nie, nehovor mi to. Poviem ti to ja. Aby sa Ferruccio prestal správať ako medveď a požiadal ťa o ruku.“ Leonora otvorila ústa, no nedokázala vydať žiaden zvuk. Zatvorila oči, sklonila hlavu a vzdychla si.

„Nemám žiadne zásluhy. A nemyslím si, že som hodná…“

„Podľa tradície to povedala aj Mária. No na niečo také ani nepomysli. Už som povedal Ferrucciovi, že keď sa rozhodne požiadať ťa o ruku, chcem byť svedkom na vašej svadbe.“

Leonore stiahlo hrdlo, pocítila, že sa jej nedostáva vzduchu, no ešte mala silu spýtať sa ho na to, čo jej najviac ležalo na srdci.

„Ty si naozaj myslíš, že si ma chce vziať?“

„Myslím si, že prišla chvíľa spýtať sa ho na to. A urobím to ja, vy dvaja to očividne nedokážete!“

Leonora k nemu pristúpila a objala ho so všetkou vrúcnosťou, akú k nemu prechovávala.

S hlavou na jeho hrudi zabudla na svoju minulosť, na bolesti a poníženia, ktoré prekonala. Cítiac ju tak blízko, Giovanni mal chvíľu dojem, že tie vlasy, ruky, ktoré ho objímali, patria inej žene, že ich spájajú iné city, jemne sa od nej odtiahol, pohladil ju po líci a odišiel do svojej izby.

Krčma U medveďa na rovnomennej ulici nepatrila k typickým hostincom Ríma. Možno preto, že sa nachádzala v blízkosti významných šľachtických palácov či samotného Vatikánu, stala sa miestom, kde sa stretávalo rímske služobníctvo z najlepších domov - lokaji, chyžné, čeľadníci, práčky a tovariši v najpestrejšom zoskupení. Vedeli, že tamojšie prostredie ich ochráni pred nepríjemnými stretnutiami, že môžu ohovárať a zabávať sa za chrbtom svojich pánov bez obáv, že by ich niekto špehoval alebo hrešil. Krčma U medveďa bola ideálnym miestom, kde si tá premenlivá pestrá zberba mohla vypiť, porozprávať sa a zavše sa aj bez škandálov zabaviť pri bežných šarvátkach.

Ferruccio si zvykol navštevovať ju, vydávajúc sa za zbrojnoša v službách Mediciovcov, čo nebolo ďaleko od pravdy.

Stál sotva o stupienok vyššie, ako je priemer zvyčajných návštevníkov, a bol všeobecne obľúbený. Často veľkoryso ponúkal pitie a veselo rozprával skutočné príhody zo života na florentskom dvore. Ženy sa pretekali, ktorá sa dostane k nemu bližšie, niekedy sa mu aj hodili do náručia. Nejedna z nich sa v jeho neprítomnosti vychvaľovala pred priateľkami, že si s ním užila, no stretla sa s nedôverou a veľkou závisťou. Ferruccio to vedel a nechal ich trúsiť reči bez toho, že by ich vyvrátil či potvrdil: krčma bola veľmi dôležitým žriedlom informácií.

Ráno bolo teplé a vlažný západný vietor, ktorý zvyčajne zmierňoval klímu, neprichádzal. Ako Ferruccio prechádzal popri Anjelskom hrade, zbadal visieť z hradnej veže tri nové klietky. Viseli nehybne, podobali sa vtáčím klietkam; z mužov v nich hádam už boli mŕtvoly. Bol to najobávanejší druh popravy, obávanejší než mučenie, utopenie, gangréna, tu bola vždy možnosť skoncovať s utrpením ranou čepele do srdca. Zmocnil sa ho ešte väčší smäd. Od hrozného smradu z rozkladajúcich sa rýb, čo prichádzal z niektorej rybárskej loďky, kotviacej na rieke vzdialenej na dva kroky, dostal neodolateľnú chuť vypiť si.

Keď vošiel do krčmy U medveďa, spoločnosť okolo stola práve vybuchla smiechom. Slúžtička z kuchyne, ktorú bolo ľahko poznať podľa bieleho čepčeka na hlave, zabávala spoločnosť, sediac na kolenách mladíka v livreji modrej farby s erbom so zlatým dubom, služobníka u panstva delia Rovere. Bola dobre pri tele, znak toho, že kuchár pri nej nešetril najlepšími kúskami na odplatu za nejaké to plesnutie po zadočku či pohladkanie po prsiach, kým bola zaujatá obhrýzaním stehienka, čo pre ňu potiahol z misy panstva. Ferruccio zaplatil pohár ovocného vína a podišiel bližšie, priťahovaný toľkou veselosťou.

„A nielen to,“ zachytil jej slová, „chyžná mi ešte povedala, že ako ju umývala, pani vzdychala a lamentovala, že je hriech, keď jeho bodák už žiadnu neprepichne!“

Všetci sa pustili do smiechu, hlasno búchajúc pohármi o stôl. Ferruccio sa nakazil ich veselosťou a tiež sa smial, i keď nechápal, na čo robia narážky.

„Blonďavý vlas zabáva sa zas,“ povedal ktosi z tých, čo si utierali slzy z očí od veľkého smiechu, „no ak si vedľa, budeš sťatý ako tá jedľa!“

Ďalší výbuch smiechu sprevádzal anekdotu, zatiaľ čo mladík v modrej livreji sa snažil využiť príležitosť, aby schmatol slúžtičku za prsia.

„Hej,“ povedala, razom sa zdvihnúc, „čo si o sebe myslíš? Choď si miagať cecky kravám!“

Dievčina pristúpila k Ferrucciovi, prilákal ju výzor tohto muža, vznešeného a pekného ako socha.

„Ponúkneš mi piť?“ spýtala sa ho.

Ferruccio jej gavaliersky ponúkol rameno a odviedol ju k blízkemu stolu. Pri inej príležitosti, pomyslel si, by nebolo od veci odviesť si ju do jednej z izieb na vrchnom poschodí, ktoré hostinská ponúkala za pár grošov. No teraz, napriek dlhej abstinencii, každá jeho myšlienka smerovala k Leonore.

„Kto si?“ spýtala sa ho dievčina.

„Muž v službách meča,“ odvetil zdvorilo.

„To vidím,“ povedala s potmehúdskym pohľadom, mieriacim skôr na nohavice než na zbraň.

„A ty?“ spýtal sa aj on, lebo sa snažil rozptýliť jej pozornosť.

„Ja slúžim v kuchyni madony Giulie Farneseovej.“

Ferruccio pred ňu postavil pohár ovocného vína a sám nenútene odpil dúšok zo svojho. Hádam to stretnutie nemusí byť úplne zbytočné.

„Božská Giulia,“ povedal žmurknúc, „celý Rím hovorí len o nej. Prekrásna pani, podľa rečí.“

„Áno, je milá a šľachetná, i keď ešte taká mladá. A ty komu slúžiš?“

„Mediciovcom.“

Bola to pravda, ak by ho niekto spoznal.

„Viem, že medzi tvojimi a mojimi pánmi nie je dobrá krv,“ nadhodila dievčina.

„Prečo? Mediciovci sa hádam previnili voči donne Giulii? Ak by to bolo tak, mali by do činenia so mnou,“ povedal a sprisahaneckým pohľadom naznačil, že si rozumejú.

„Ale ba, čo si ty za blázna!“

Ferruccio kývol hostinskému, aby im priniesol ešte pitie.

„Chcela som povedať,“ pokračovala dievčina, preglgnúc na dúšok sladko-trpký nápoj, načo si bez rozpakov odgrgla, „že milenec mojej panej nemá príliš v láske pánov Florencie.“

„Ako to myslíš?“ polohlasne prehodil Ferruccio. „Že kardinál Borgia chce viesť vojnu s Mediciovcami?“

Slúžtička pokrčila plecami.

„O tom neviem nič, no viem, že žiarli na jedného z nich,“ povedala a priložila si ruku k ústam, aby stlmila škodoradostný smiešok.

„Žiarli?“

Ak by šlo iba o parohy, nemusel by jej núkať ďalšie pitie, no inštinkt mu napovedal, aby pokračoval.

„Musíš vedieť,“ hovorila pomaly slúžka, pritisla sa tesne k jeho tvári a oprela sa prsami o stôl, „že mojej panej sa páči cudzí šľachtic, svetlovlasý ako madona, o ktorom vravia, že je z rodu Mediciovcov, a preto sa kardinál rozhodol, že ho odstráni.“

Ferruccio si nespomínal, že by niekedy videl plavovlasú madonu, no ponúkol jej ďalší pohár.

„To by tak chýbalo!“ povedal a hladkal ju jedným prstom po plných lícach. „Asi sa jej páči len trošička. Ja by som však pre tvoje pekné oči musel zabiť všetkých, čo sú tu.“

Jeho galantný kompliment padol na úrodnú pôdu a dievčina si omočila pery.

Ovocné víno jej rozviazalo jazyk.

„Ty to ale vieš so ženami! Nie ako títo paholkovia. Počuj, nemala by som ti to povedať, ale ešte viem niečo. Poď bližšie!“

Pery tesne priložila k Ferrucciovmu uchu, a ten v hĺbke srdca dúfal, že nezájde ďalej.

„Ten mladík zrejme objavil tajomstvo, veľmi dôležité pre cirkev. Bože môj, isté veci by som nemala hovoriť.“

„Môžeš mi dôverovať,“ povedal Ferruccio, pohrávajúc sa s jednou jej kučerou, „som zvyknutý zachovať tajomstvá.“

„Viem len to, že moja pani nie je spokojná so svojím osudom.“

„Nepoznáš jeho meno?“

„Hádam ho nechceš varovať?“ Dievčina sa okamžite od neho odtiahla.

„Buď pokojná, všetko, čo si mi povedala, zostane vo vnútri môjho srdca.“

Akákoľvek ďalšia otázka by ju bola vyplašila, mohla by utekať vyzvoniť obsah rozhovoru svojej panej a dokonca ju na kolenách prosiť o odpustenie.

„Teraz už musím ísť,“ povedal, „no je mi potešením, že som ťa spoznal bližšie. Budeš tu aj zajtra?“

„Nie,“ odpovedala už pokojnejšie, „no v nedeľu mám povolenie ísť do kostola. Ak dovtedy na mňa nezabudneš, mohli by sme sa tu okolo poludnia stretnúť.“

„Ako by som mohol na teba zabudnúť?“

„Veď si sa ma ani nespýtal, ako sa volám. Ani ja nepoznám tvoje meno!“

„Bude to naše tajomstvo,“ povedal jej, vstal a pobozkal ju,

Ani sám nevedel, čo chcel tou vetou povedať, vyšlo to z neho spontánne a zdalo sa, že dievčine sa to páčilo. Ponáhľal sa k ulici Veio, túžil znova uvidieť Leonoru a pritom rozmýšľal o všetkom, s čím sa mu slúžka zdôverila. V tom rozprávaní zachytil zvláštne súvislosti, a to sa mu vôbec nepáčilo. Tak či onak je načase, aby všetci opustili navždy Rím.

RÍM SOBOTA 21. JÚLA 1487

Rodrigo Borgia vychutnával svoj triumf. Kráľ Ferdinand Aragónsky a kráľovná Izabela Kastílska, jeho manželka, práve vchádzali do Baziliky svätého Petra v sprievode rytierov a dám v okázalých odevoch. Kedysi by bol Borgia medzi nimi, toho dňa však stál po pravici Inocenta VIII., čakajúc na ich príchod. Protokol vyžadoval, aby králi pokľakli pred pápežom, ktorý im dá pobozkať prsteň. Borgia stál vedľa pápeža, takže to pokľaknutie pred prvým služobníkom Boha mohlo vyzerať v očiach všetkých zároveň aj ako pocta jeho purpurovému kardinálskemu rúchu. Za panovníkmi zbadal Tomasa de Torquemadu. S jeho robustnou postavou, vpadnutými očami a zovretými perami, bez akéhokoľvek výrazu v tvári, so sekerou na pleciach by bol dokonalým stelesnením kata. Iba tonzúra, vyholené miesto na temene hlavy, ho určovala ako Božieho muža.

Poznal ho odmlada a odjakživa neznášal jeho náboženskú horlivosť, ktorou silne pripomínal svojho strýka Giovanniho, ktorý bol pred ním vo funkcii opáta v Subiacu. Tamtoho, dnes už mŕtveho a pochovaného, potrestal, a skôr či neskôr sa vyrovná aj s týmto jeho synovcom. Teraz však mu Tomás mohol byť užitočný, ak by namieril svoju svätú horlivosť trocha menej proti Židom a trocha viac proti ženám. Pustil sa do nich, akoby išlo o jeho osobnú vec, ale veď nerobili nič zlé. Boli to schopní bankári, výborní lekári a hlbokomyseľní filozofi a mohli by byť aj jeho spojenci. Vari v prvej rannej modlitbe neopakovali: „Ďakujem ti,

Pane Bože, že si ma nestvoril ženou?“ Panovníci pokľakli a Rodrigo urobil to isté.

Všetko zorganizoval Borgia. Svojimi požiadavkami komplikoval život kardinálovi kamerlengovi Riariovi, ktorému pripadla úloha veľkého ceremoniára. Predovšetkým pre miesta za stolom. Žiadal a dostal pre seba miesto po ľavici Ferdinanda, presvedčiac pápeža, že čestné miesto je po pravici kráľovnej Izabely. No zostal prekvapený, keď videl obyčajného otiera Krištofa, pápežovho bastarda, sedieť oproti kráľovnej vedľa nového vrchného veliteľa Španielska, vojvodu z Coimbry. Videl ho dokonca odovzdávať kráľovnej listinu, a ona ju prevzala bez údivu. Neskôr si overí, aké úskoky mu zatajili.

Obed trval dlho, čiastočne stolovali podľa rímskej tradície, a potom podľa španielskeho gusta. Syrové osúchy a makaróny na husacej šťave sa striedali s prepeličkami a perličkami so zmesou oleja a údenej šunky. Po obede sa šli poprechádzať do záhrad za bazilikou. Znechutený sledoval pána delia Rovere, úplne zabratého do rozhovoru so svojou poslednou korisťou, o ktorej sa nevedelo, či je to muž preoblečený za ženu alebo opačne, keď ho Inocent privolal kývnutím ruky. Rodrigo s eleganciou pobozkal ruku kráľovnej a zľahka sa uklonil kráľovi. Španielskym panovníkom neuniklo dôverné gesto, ktoré si dovolil - položil ruku Inocentovi na plece a prívetivo sa naňho usmial.

„Najdrahší Rodrigo,“ povedal pápež, roztvoriac náručie, „vzdajme vďaku Bohu za vynikajúce zdravie našich hostí. Dominus vobiscum.“

„Et cum spiritu tuo,“ dopovedal kráľ.

„Amen,“ zakončil Rodrigo.

„Uzavreli sme zaujímavú dohodu, Rodrigo, a chcem, aby si sa s ňou zoznámil prvý.“

„Som tomu rád,“ povedal Borgia s podozrením.

„Pri príležitosti pozvania našich milovaných a verných kniežat cirkvi som ratifikoval vymenovanie Tomáša di Torquemadu za generálneho inkvizítora Španielska. A dosiahli sme ekonomickú dohodu výhodnú pre nás aj pre španielsku korunu, ktorá nám veľmi leží na srdci.“

„Moje srdce patrí cirkvi a Španielsku, preto sa môžem z toho iba tešiť. Čo predpokladá tá dohoda?“

„Všetky majetky a bohatstvá rekvirované Židom z dvoch tretín prejdú na ich veličenstvá a z jednej tretiny na inkvizíciu, pričom jedna polovica z nej pôjde na výdavky spojené s ťarchou, ktorú musí znášať, a druhá polovica nám bude k dispozícii.“

Rodrigo by ho najradšej vlastnoručne zahrdúsil. Giovanni totálne zošalel.

„Deo gratias!“ zvolal kráľ a zodvihol ruky, len čo vojvoda z Coimbry pretlmočil pápežove slová.

Hijo de una perra y de puta madre, pomyslel si Rodrigo, zatiaľ čo sa usmieval na kráľa.

Izabela Kastílska povedala čosi do ucha vojvodovi z Coimbry. „Moja kráľovná chce svojho milovaného syna Rodriga ubezpečiť, že na oplátku sa zaviazali zabezpečiť všetku ochranu a výdavky na projekt, ktorý mu tak leží na srdci.“

Rodrigo sa cítil dvojnásobne zaskočený, akoby ho posadili za stôl spolu s dvoma falošnými hráčmi. Takže kráľovná zistila, že on o tej dohode absolútne nič nevedel a že ju považuje za málo výhodnú. A navyše mu poslala signál, akoby chcela povedať: „Pozri, je tu ešte čosi iné, o čom ti pápež nechce nič povedať. Spýtaj sa ho na to a uvidíš, že všeličo ti bude jasnejšie.“

Kardinál neodpovedal, no tentoraz vtisol na kráľovninu ruku v rukavičke oveľa intenzívnejší bozk a pozrel sa jej hlboko do očí. Nazvala ho svojím synom, no bola oveľa mladšia než on. So svojimi nádhernými, hustými plavými vlasmi bola ešte žiaduca, hrdá ako jej matka, no, ako vraveli, na svadobnom lôžku zúrivá a posadnutá.

„Bebamos y celebremos en honor de nuestro dios!“ Ferdinandov hlas ho vytrhol z obscénnych myšlienok, ktoré sa už v jeho mysli začali spájať s kráľovnou. Do záhrady vošiel hustý šík dvoranov v španielskych krojoch s klobúkmi zdobenými pávím perím. Pozvaní pozdvihli poháre vyše okraja naplnené citrónovou zmrzlinou. Ľad potrebný na jej prípravu dlho uchovávali v suteréne severnej Časti chrámu v na to určených skladoch.

V tomto ročnom období to bola skutočná vzácnosť. Skupina hudobníkov začala hrať. Trúbky a flauty sprevádzali sólovú melódiu lutny, na ktorú majstrovsky brnkal mladý Španiel. Ktosi urobil niekoľko tanečných krokov, no ťaživá horúčava rýchlo udusila akúkoľvek chuť tancovať. V popoludňajšom čase sa dvor stiahol a vydal sa k moru. V kotvisku čakala kráľovská galéra Invencible, admirálska loď španielskej flotily. Rodrigovi sa konečne podarilo dostať k Inocentovi, ktorý na chvíľu ostal sám bez dvoranov okolo seba.

„Čo si predo mnou zatajil, Giovanni?“ utrúsil, kým úsmevmi odpovedal na úklony šľachty a prelátov.

„Na čo narážaš?“ spýtal sa zmierlivo pápež.

„Na tú nedôstojnú dohodu, ktorú si uzavrel s Ferdinandom a Izabelou bez toho, že by si mi o tom niečo povedal.“

„Nepokladám to za vec životnej dôležitosti.“

„Ratifikoval si vymenovanie toho blázna Torquemadu za inkvizítora a dovolil si korune získať dobré dve tretiny všetkého bohatstva skonfiškovaného španielskym Židom, ktorých sú desaťtisíce!“

„Polovica z jednej tretiny pôjde do truhlíc cirkvi.“

„Nežongluj s číslami. Napokon, inkvizícia by mala prenasledovať ženy a bosorky, nie Židov.“

„Ženy nemajú peniaze, Židia áno.“

„Zabúdaš na našu úlohu zničiť obraz ženy, ženskej podstaty.“

„Na to postačia hranice v Germánii a tie, čo staviame tu u nás. Potrebujeme aj zlato.“

„O tom niet pochýb, no zlato nie je všetko.“

Borgia začal byť netrpezlivý. Cítil, že Inocent je spurný, a použil svoj šermiarsky výpad.

„Čo ti ponúkla kráľovná na oplátku za tú dohodu?“

„Nič.“

Borgia ho zdrapol za ruku a stisol mu ju. Ťahal ho do kúta chráneného hustým lístím bujnej ringloty.

„Maj sa na pozore, Giovanni, urobili sme dohodu. Neprovokuj môj hnev a neurážaj moju inteligenciu!“

Inocent sa výdatne potil a nebolo to iba pre horúčavu. Rodrigo mu stisol ruku ešte silnejšie.

„Prisľúbila pomoc môjmu synovi Krištofovi.“

Rodrigo zrozpačitel.

„Vysvetli to.“

„Už roky sa Krištof snaží získať financie pre svoj projekt. Je presvedčený, že existuje kontinent medzi Európou a Áziou, a že ho možno dosiahnuť morskou cestou. A Španielsko je najbližšie územie, z ktorého sa dá odplávať.“

„A ďalej?“

Inocent vytiahol vreckovku a utrel si čelo.

„Pusti mi ruku. Pozorujú nás.“

Rodrigo uvoľnil stisnutie.

„Kráľovná Izabela,“ pokračoval, „mu poskytne, čo potrebuje. Dá mu flotilu a miestodržiteľstvo vo všetkých zemiach, ktoré objaví v mene kastílskeho a aragónskeho kráľovstva.“

„Si úplný blázon! Prečo si prijal takúto výmenu?“

„Nemohol som sa tomu vyhnúť. Ten bastard ma vydieral!“

Inocentov hlas nabral plačlivý tón. Rodrigo Borgia kývol na sluhu, aby priniesol dve stoličky. Pápež na ňu sťažka dosadol.

„Ja nechápem… vzdáš sa ohromného bohatstva kvôli vydieraniu… Čo je vo veci?“

„Krištof vie všetko, či lepšie povedané, všetko vytušil. Koniec koncov, nechápeš, spravil som to pre nás, pre cirkev, musel som to urobiť, ináč by to mohol byť koniec pre nás všetkých.“

„Čo vie Krištof?“ chladne sa spýtal Rodrigo.

„Pozná Picove tajné Tézy.“

Pápež ďalej vysvetľoval, vyrozprával mu, ako išiel požiadať o pomoc pre Krištofa, ktorému dôveroval. Ako ho odškodnil odporúčacími listami na rôzne európske dvory a ako sa Krištof nakoniec vrátil, aby ho vydieral, keď si skompletizoval svoj plán.

„Pochopil som,“ povedal Rodrigo a snažil sa usporiadať si myšlienky. „Povedzme, že kým neodpláva, môžeme byť pomerne pokojní. On potrebuje financie a flotilu. Môžeš urobiť ešte jednu vec: povedať Izabele, aby sa neponáhľala a aby ho držala na povrázku. Kiežby som aj ja mal povraz, na ktorom by som ho mohol obesiť! Zíde sa to aj jej: čím ďalej zájdeme, tým viac sa naplnia kráľovské pokladnice. A my získame čas, aby sme definitívne vylúčili z hry grófa a jeho idey. No nemusíme už čakať. Poslal ti svoju obranu, pravda?“

„Áno, krátky text a dosť arogantný. Nazval ho Apológia a popiera v ňom všetky obvinenia.“

„Výborne, tak daj ho zavolať, garantuj mu nestranný proces a ochranný sprievod. Musíme ho mať hneď teraz tu, v Ríme.“ Pápež sa zodvihol zo stoličky a pomaly odkráčal smerom k záhradnému vchodu. Rodrigo zostal sedieť a sledoval ho pohľadom. Plecia mal zhrbené a zdalo sa, že kráča s istými ťažkosťami. Azda by sa mohol dohodnúť s Krištofom, no najprv treba, aby jeho otec navždy zmizol. Ak by povaha choroby, ktorou Inocent trpel, vyžadovala príliš dlhý čas na to, aby ho zniesla zo sveta, istotne by mohol urýchliť jej priebeh. Rím a cirkev nevyhnutne potrebujú nového pápeža, energickejšieho, inteligentnejšieho, mocnejšieho a ostražitejšieho pred nepriateľmi. Rodrigo sa postavil na nohy, nový vysvätenec Pána bol pripravený.

RÍM PONDELOK 6. AUGUSTA 1487

Pápežské listiny boli vylepené na vnútorných múroch baziliky. Či išlo o Brevi alebo o iné buly, záviselo od obsahu, poznať ich museli všetci, aj tí, čo nevedeli čítať ani písať. Na to určení pisári postávali v ich blízkosti, aby za skromnú odmenu vysvetľovali pápežove nariadenia. Deň predtým na plagáte v Breve Inocent VIII. vyhlásil Deväťsto téz Giovanniho Pica, grófa z Mirandoly, za kacírske a zhubné a zakázal ich čítať a vydávať. Samotného Mirandolu, ktorý obhajoval ich obsah v akejsi bližšie nedefinovanej Apológii, nabádal, aby veril v pochopenie a odpustenie zo strany Svätého Otca a úprimne ho presviedčal, že keď sa osobne dostaví do Ríma, nikto sa neosmelí siahnuť na jeho život a bezpečnosť. V mene Pánovom.

Napriek všetkým ubezpečovaniam v dome na Ulici Veio Leonora vydala služobníctvu príkazy rýchlo pripraviť batožiny.“Pozajtra odcestujeme. Loď sa zastaví v Livorne a odtiaľ už nebude ťažké nájsť dajaké plavidlo do Janova. Si si istý, že nechceš ísť s nami do Florencie, Giovanni?“

„Ostala mi už len táto jediná možnosť obhajovať moje tézy. Budúci rok preberie vládu vo Francúzsku Karol z Valois, a hoci je veľmi mladý, pápeža sa nebojí. Okrem toho je verným spojencom Mediciovcov, i napriek tomu, že politické dôvody sú ešte nevyspytateľnejšie než chaldejské texty. Paríž je moja posledná nádej.“

„Paríž môže počkať. Nepotrebuješ tú knihu? Keď budeme vo Florencii, budem môcť…“

„Nie, Ferruccio, knihu si musíš nechať u seba a ani mne nesmieš povedať, kde ju ukrývaš. Ak to neviem, nikdy ju nebudem môcť nájsť, nech sa deje čokoľvek. Poznám naspamäť každú vetu, každé slovo, ktoré som napísal.“

„Ty a tá tvoja pamäť! Raz mi budeš musieť odhaliť svoje tajomstvo!“

„Pred tebou a pred Eleonorou nemám tajomstvá. Jediná vec, o ktorú ťa žiadam, je počkať na môj návrat, aby som vás zosobášil. Chcel by som byť pri tom.“

„To budeš, v tej chvíli budem potrebovať ozajstného priateľa!“ Vtom vošla Leonora, strapatá, červená v tvári, akoby práve stočila demižón vína.

„Giovanni, prepáč, no nedokážem to urobiť sama. Tvoj písací stôl je zaprataný papiermi, neviem, či ich môžem všetky poskladať spolu, alebo ich mám dajako roztriediť.“

„Prídem, Leonora, a vďaka ti za všetko to, čo robíš.“

„Nemôžem sa dočkať, kedy už odídem… s mojím manželom.“ Ferruccio k nej pristúpil, vzal jej tvár do svojich rúk, no ona sa so smiechom odtiahla.

„Nebyť teba,“ obrátila sa k Giovannimu, „tento pekný mladík by bol čakal, kým budem stará a škaredá, aby mi vyznal lásku.“

„To nie je pravda,“ protestoval Ferruccio, „ibaže… nie som na také veci zvyknutý.“

„Horkýže! Koľkým ženám si už vyznal lásku?“

Ferruccio sa chcel ohradiť, no ona mu položila na ústa dva prsty.

„Nie, nič nehovor. Mohla by som umrieť od bôľu a žiarlivosti. Teraz vás nechám, aby ste sa pozhovárali, a ja sa idem ďalej zlostiť s tými papiermi.“

Obaja muži ju sledovali s rovnakou náklonnosťou, ale s rôznymi pocitmi.

„Si šťastný muž, Ferruccio, Leonora je skvelá žena.“

„Aj ja verím, že z nej bude dokonalá manželka a matka.“

„Vidím, že máš tie najlepšie úmysly. Vo Florencii si dávaj pozor. Dvor je tam tolerantný, no cirkevné kruhy nie. Girolamo, ten druhý Girolamo, Savonarola, nepripúšťa ani len pohladkanie medzi mužom a ženou, ak nevedie k oplodneniu. Postaraj sa, aby ste nešli k oltáru traja.“

Ferruccio si pohladil bradu.

„Nikdy som s Leonorou o týchto veciach nehovoril. Vyčkám, až tak urobí ona.“

„Zamilovaná žena nepozná prekážky ani zákazy. Mám dojem, že skôr ty ju budeš musieť brzdiť.“

„Prestaň fňukať, nebude to ani prvý, ani posledný raz, čo budeš mať problémy pre svoje správanie.“

„Ale tento bol iný, videla som v jeho pohľade úprimnosť!“

Cecia šklbala jednu sliepku za druhou s takou zúrivosťou, že spolu s perím vytrhávala aj kožu.

„Dávaj trocha pozor, čo robíš, dnes večer má pani hostí. Neoder ich z kože.“

Zdalo sa, že Cecia si rady kuchárky, ktorú mala poslúchať, neberie k srdcu. Medzi výbuchmi plaču, ktorý jej zahmlieval zrak, a zlosťou, ktorá jej lomcovala telom, pokračovala v ničivom diele na úbohých operencoch. Ich šťastím bolo, že už boli mŕtve. Pri jednom šklbnutí, silnejšom než ostatné, jej ostalo v ruke spolu s perím celé stehno.

„Tak už dosť, ak sa chceš pomstiť kvôli nemu, choď radšej sliepkam vykrúcať krky, toto nechaj na mňa.“

Cecia šla ku chlieviku a vytiahla odtiaľ kohútika. Nestihol ani pípnuť, a už mu hlava bezvládne ovisla. Keď ju kuchárka videla v takom stave, prišlo jej to ľúto, podišla k nej, utierajúc si ruky do zástery, aby ju objala.

„Hej, vy dve tam, dajte sa do práce, nie ste hádam platené za klebetenie!“ zakričal hlavný kuchár, ktorý chystal šťavu na potieranie sliepok. „O chvíľu bude všetko pripravené.“

„Choď robiť farára s tvojimi kázňami,“ odvrkla na oplátku kuchárka, „a nestaraj sa, pokojne si to urobím aj sama!“

Cecia sa jej so vzlykotom hodila do náručia.

„Bol dobrý, chápeš? Naozajstný džentlmen, nie ako tie zvery, čo ti všade šmátrajú rukami.“

„Vari ich ja nepoznám, tamtých!“ zakričala nahlas, aby aj iní počuli, „niektorí chlapi nemyslia na nič iné.“

„Pobosoroval ma. A ja ako dajaká hlupaňa som mu povedala kopu dôverných vecí. Vodil ma za nos, tak je to!“

„A čo si mu narozprávala? Nebodaj, že predávame v drobnom mäso na trhu, však?“

„Kdežeby! Čo si myslíš, že mu tak na nás záleží? Bol iba zvedavý ako opica, keď som mu povedala o tom mladíkovi, čo sa páči madone Giulii a ktorého chce kardinál rozkrájať na kusy ako salámu.“

„Čo je to za historku?“

„Ale áno, veď aj ty o tom vieš, mne to povedala Fiammetta, ktorá sa s ním spoznala u Nerina. Vravel mi, povedz mi toto, povedz mi tamto, medzitým mi dával piť a hladkal ma.“

„Kde? Tam dolu?“

„Ale nie! Tam dolu na to kašlal.“

„Dobre, tak už na to nemysli. Tú máš, utri si slzy. Ten si ťa nezaslúži, naozaj, a hádam… čo ak, možno, že sa mu páčia aj chlapci!“

Cecia prestala plakať a išla znova vykrúcať krky sliepkam, no vzala ich na milosť - pred smrťou im dovolila zakrákoriť, ako sa patrí.

Keď si kuchárka urobila robotu, zašla za Fiammettou, aby jej porozprávala, čo sa dozvedela, tá to išla zreferovať Nerinovi a ten sa zasa zdôveril svojmu spoločníkovi v pitkách, osobnému tajomníkovi kardinála Rodriga Borgiu.

***

Špióni sa vydali spolu do ulíc a roztratili sa po celom Ríme. Rozkaz znel jasne: je podozrenie, že gróf Mirandola sa niekde ukryl. Ktokoľvek by mal o ňom správu, má to okamžite referovať bez toho, že by podnikol niečo iné. No treba sa mať na pozore pred istým zbrojnošom v službách Mediciovcov: vysokým mužom s krátkou bradou zastrihnutou do čiernej kozej briadky. Je to návštevník krčiem a lokálov. Pohotový v reči a hádam aj v meči. Popoludní sa dostavil do paláca pred mocného kardinála Borgiu vystrašený kňaz, privliekol ho násilím jeden z drábov. Jedno oko mal opuchnuté a na líci mal čiernu podliatinu, akoby sa zababral uhlím. Kardinál uprel spýtavý pohľad na svojho muža.

„Nechcel prísť, Eminencia, tak som ho musel trocha presvedčiť.“

Kňaz sa vrhol k zemi, pričom mu kapucňa skĺzla na hlavu.

„Zľutovanie, monsignore, zľutujte sa nad vaším poníženým služobníkom! Neurobil som nikomu nič zlé, ani som sa nikdy nedotkol žiadnej ženy! Chcem iba žiť v modlitbách a velebiť nášho Pána.“

„Amen,“ dopovedal kardinál, obrátiac sa k druhému mužovi.

„Čo tu robí tento Boží muž?“

„Poprehliadal som všetky kostoly, pane, pretože sa tam zvyčajne utiahnu tí, čo sa majú prečo skrývať. A ako som hovoril s týmto kňazom, dozvedel som sa, že pred pár mesiacmi ho zavolali, aby udelil posledné pomazanie istému florentskému šľachticovi, prepichnutému ako špajdľou.“

„Bežný fakt.“

„Ibaže toto sa udialo v kláštore svätého Sixta,“ dráb si so zadosťučinením všimol, že kardinál už prejavil väčší záujem, „no to nie je všetko. Mŕtvy sa volal Giuliano Mariotto Medici, manžel istej Margherity, podľa chýrov milenky samotného grófa z Mirandoly.“

„Preboha!“ zvolal Borgia, a tak nahnal kňazovi ešte väčší strach.

„Hovor,“ vyzval ho, chytil ho za rameno a prinútil ho, aby sa mu pozeral do očí, „čo ešte vieš.“

„Prisahám na blahoslavenú Pannu, že viac už neviem.“

„Rúhaš sa, kňaz!“

Mrazivý pohľad najmocnejšieho muža Ríma, ba hádam ešte mocnejšieho než pápež, ho zasiahol ako šíp a kňaz na svoju nevôľu pocítil, že pustil do nohavíc. K strachu sa pripojila hanba. Kardinál sa zatváril znechutene.

„Preboha,“ zopakoval, obrátený k svojmu mužovi, „on sa pošpinil.“

Kňaz nebol schopný slova.

„Čo ti ešte povedal?“

„Viac už nič, Eminencia, no prv než som ho priviedol sem, viedol som vyšetrovanie ešte v kláštore, kde sa stal ten ošklivý čin.“

Muž spravil prestávku v reči, akoby vopred vychutnával zadosťučinenie, ktoré prinesú jeho slová pánovi.

„No a?“

„Vyšetroval som matku predstavenú toho kláštora, ktorá priznala, že Mediciho, ktorý v potýčke dopadol tak zle, bodli dvaja muži, jeden z nich s riedkou čiernou kozou briadkou. A vyzerá to tak, že drába, ktorý sprevádzal mŕtveho, zahnal na útek.“

„A ten druhý? Opíš mi ho!“

„Mladý, nižší, s bradou a čiernymi vlasmi.“

„Nezodpovedá…“

„Mohol sa zamaskovať.“

„To je pravda…“

„No je tu ešte čosi iné.“

„Pre Boha a všetkých svätých, čo si sa ešte dozvedel?“

„Abatiša mi povedala, že tam bola jedna žena a tá s nimi odišla preč.“

„Milenka! Margherita!“

„Nemyslím, Eminencia, zdá sa, že aj tá je mŕtva.“

Rodrigo Borgia si jemne pošúchal nos. Pri hľadaní odpovede mu oči niekoľko ráz rýchlo prebehli zo služobníka na kňaza, z kňaza na mramorové špirálové vzory podlahy. Potom zdvihol ukazovák pravej ruky s ohromným žiarivým rubínom.

„Ale nie si si istý.“

„Nie, Eminencia.“

„Tak to stačí. Už niet času, teraz aj oni vedia, že ich hľadám, a Inocentov krátky pápežský list Breve je úplne zbytočný. Ujmi sa velenia, nájdite tú trojicu a upozorni všetkých, že gróf môže vyzerať celkom ináč: s bradou a čiernymi vlasmi namiesto plavých kučier.“

„Vykonám.“

„Rozošlem príkaz na okamžité zatknutie. Už niet času na Šarvátky a intrigy. Chcem tu mat Mirandolu, živého alebo mŕtveho, na tom nezáleží. Je to jasné?“

FLORENCIA NEDEĽA 30. OKTÓBRA 1938

Spievaná omša sa začala napoludnie a skončila sa pred jednou. Veriaci boli natlačení v lodi svätého Marka až po oltár. Stadiaľ mohli sledovať dlhý rad stolcov pod krížom blaženého Angelika, na ktoré onedlho zasadnú mnísi, kanonici a klerici: všetci rovnakí v ceremoniálnom rúchu, ale s rozličnými hlasmi - od hlbokého basu po nejasný kontraalt. Ti s menším záujmom o náboženský obrad tam boli preto, aby si naživo a zadarmo vychutnali nedeľný gregoriánsky spev na konci mesiaca. Druhí mali zasa celkom iné dôvody.

K tým druhým patrili aj piati muži, sprevádzaní svojimi rodinami, ktorí sa nepridali k spevu Introito a Kyrie a počas dlhého Gloria sa postupne pretisli napravo k priečnej chrámovej lodi a bočnými dverami vyšli na priľahlý dvor kláštora svätého Antona, až sa napokon dostali na nádvorie svätého Dominika. Ak by ich niekto sledoval, vyzerali by ako piati šľachtici, ktorých nezaujíma spievaná omša a chcú využiť pekný deň na to, aby si v pokoji zafajčili na otvorenom priestranstve kláštora. Nosili priezviská veky spriatelených významných rodín, ktoré sa pravidelne stretávali spolu s inými na týždenných schôdzach v Akadémii georgofilov. Patrili ku skupine nazvanej Omega. Ako čas plynul, členovia v skupine sa menili, no cieľ mali stále ten istý a existovali už takmer päťsto rokov.

Medzi nimi chýbal najdôležitejší z nich, strážca Giacomo de Mola, kvôli ktorému sa zišli, aby rozhodli o najlepšej stratégii, akú treba zaujať, keď im oznámil zmiznutie rukopisu. Zišli sa pod súsoším svätého Dominika, vyobrazeného, ako zašliapava Herézu, stelesnenú nahou ženou so zúfalou tvárou a dlhými, chudými ňadrami, opiera sa o knihu a pes jej hryzie ruku. Obscénne a zároveň posvätné mramorové súsošie.

„Nakoniec svätý Dominik zvíťazil,“ povedal jeden z nich, keď sa pozeral na sochu.

„Mola nenesie vinu.“

„Urobil to, čo musel,“ dodal ďalší, čo vyzeral, že má väčšiu autoritu. „Nech je to akokoľvek absurdné, teraz by nič neriskoval, no bude lepšie, ak zostane v úkryte.“

„Mohol by sa vrátiť,“ utrúsil tretí a rozpučil cigaretu o mramorový monument.

„Keď príde čas, uvidíme, čo sa tu bude diať. Všetci sme v nebezpečenstve.“

„Máš na mysli Gabriela Volpeho? Odkedy zmizol, nemám pokoja.“

„Nie, ten o nás nič nevie, možno utiekol do Nemecka.“

„Do Nemecka? Myslíš, že ten zväzok ukradli Nemci?“

„Podľa toho, čo sa stalo, je to najpravdepodobnejšia hypotéza.“

„Z akého dôvodu?“

„Cirkev v Nemecku, napriek tomu, že je prisluhovačkou režimu, je schopná stále silne vplývať na národ. Maliar s fúzikmi ju toleruje, no vie, že by mohla predstavovať isté nebezpečenstvo. Tá kniha by mohla vážne podlomiť jeho autoritu a navyše pridať ríši ďalší religiózny nádych.“

„Gott mit uns…“ dodal zamyslene Raffael.

„Nie, oveľa viac. Tu sa kladú základy pre zbožštenie Hitlera.“

„To je koniec. Mali by sme sa rozpustiť,“ dodal ešte Zerachiel po dlhom mlčaní.

„Nie. To urobíme, až keď bude jasné, že sa už nič nedá spraviť. Do tej chvíle zostaneme jednotní a budeme naďalej dúfať.“

„Ale v čo, Gabriel?“

„V našu Matku napríklad. Alebo v aroganciu tých, čo veria v najvyššie víťazstvá. Dozvieme sa to čoskoro, páni,“ zakončil a zahasil cigaretu o mramor sochy. Zostala po nej čierna škvrna na nohe Herézy. „Uvidíme sa ako zvyčajne na budúci týždeň v Akadémii,“

WEWELSBURG UTOROK 2. NOVEMBRA 1938

Dvojtaktný motor sivočierneho DKW F7 začal vykazovať známky únavy, no Wilhelm Zugel nemal v úmysle dať mu prestávku. Úsek zo San Gallo, kde čakal viac ako týždeň na pokyny, prekonal naraz. Vyše šesťsto kilometrov bez zastávky, okrem tých, čo potreboval na doplnenie paliva a vykonanie osobnej potreby. Teraz mu už chýbalo len zopár kilometrov do jeho cieľa, ktorým bol zámok Wewelsburg. Nedúfal, že ten, čo ho tam bude čakať, je reichssicherheitshauptmann Heinrich Himmler osobne, no bol si istý, že keď príde, okamžite ho s ním skontaktujú. Vrhol rýchly pohľad na tašku na sedadle vedľa neho a pohladkal ju. Dokument, ktorý obsahovala, predstavoval jeden zo symbolov, ktorý všemocný šéf polície a bezpečnostných síl ríše práve hľadal.

Himmler ho chcel a on mu ho odovzdá. Jedným z jeho cieľov bolo znížiť autoritu katolíckej cirkvi, ktorá stále negatívne vplývala na germánskeho ducha, a ukázať svetu, že židovský Boh je výmysel človeka a že mnohí ďalší sú odvekými znakmi nebeskej abecedy. Hádam v postave ženy - blondíny árijských čŕt bude jeho triumf. Tajné Tézy grófa Mirandolu prispejú k jeho cieľom.

Auto na zadný náhon začalo stúpať hore vŕškom, ktorému dominoval zámok. Už samotný fakt, že ho mohol navštíviť, ho napĺňal hrdosťou a zadosťučinením. Poznal jeho legendu a vedel, že zámok je unikátny jedinečnosťou svojej trojuholníkovej formy, mysteriózne orientovanej na sever. Len málokto v Nemecku vedel, že Himmler ho vybral za sídlo Čierneho rádu, Ahnenerbe, spoločnosti, ktorá skúmala učenie o atavistickej dedičnosti po dávnych predkoch a prednášala o tom. To meno mu v mysli vyvolávalo obrazy valkýrskych orgií polonahých bohýň a hrdinov s blýskavými mečmi, bažil po účasti na ich božských orgiách sily a krásy. Nebolo jasné, čo to znamená, ale vedel, že na zámku sa usporadúvali tajné prednášky a okultné rituály, ktoré mali demonštrovať osudovú neodvratnosť poslania ríše vo svete. Bolo mu jasné, že ak bolo zámku určené stať sa pupkom sveta, on by mal byť medzi tými, ktorí budú mať z toho výhody.

Hliadkujúcemu dôstojníkovi pohŕdavo ukázal dokumenty a pobral sa do parku, kde zopár veľkých dubov ukrývalo vchod do zámku. Keď sa pred ním ukázala biela fasáda pevnosti so sedlovou strechou a dve veže so zvonicami ako kamenná stráž po bokoch, Zugel konečne pocítil, že aj jemu odbila najvyššia hodina. Zaparkoval vedľa ostatných služobných áut; všimol si, že sú oveľa silnejšie než to jeho. Nádherný Stuttgart Torpédo a najnovšie výkonné BMW 328, obidve čierne. Zrakom prebehol po ich hladkých a zároveň agresívnych líniách. Také by mali byť autá aj ženy, ktoré sa mu páčili. Dvaja esesáci, čo hliadkovali pri vchode, ho nechali bez problémov prejsť. Steny priestranného salóna na prízemí boli otapetované bielymi a červenými prápormi s čiernym hákovým krížom. V každom kúte svietili staroveké rytierske výstroje.

„Vitajte, poručík Zugel, už na vás čakáme. Prosím, posaďte sa.“

Vojak, ktorý ho prijal, sa naňho neformálne usmial: mal tú istú hodnosť a Zugel mu odpovedal na pozdrav zdvihnutím pravej ruky.

Vonku bola takmer tma, no sála bola osvetlená novými sodíkovými lampami, ktoré Nemecko začalo vyrábať. Ich žlté svetlo dobre ladilo so svetlom fakieľ antických tvarov rozvešaných po stenách. Po dlhom čakaní zišiel dolu hlavným schodiskom muž a zamieril k nemu. Chudý, v sivom dvojradovom obleku, nejasne pripomínal ministra propagandy Josepha Goebbelsa, na rozdiel od neho mal čudné, takmer zženštené správanie.

„Poručík Zugel?“

„Áno, pane.“

Zugel sa postavil na znak rešpektu: muž mal autoritatívny výzor a potichu si ho premeriaval. Zdalo sa mu, že jeho pohľad sa pristavil na topánkach.

„Hermann Heinz, asistent doktora Wusta, nasledujte ma, prosím.“

Mal trocha chrapľavý hlas, ale bolo cítiť, že je zvyknutý rozkazovať. Výťahom sa dopravili na tretie poschodie. Z výklenku chodby s oknami do vnútorného dvora Zugel mohol obdivovať tretiu vežu, oveľa väčšiu a masívnejšiu než druhé dve. Bola postavená na veľkom kruhovitom brale, symbolizujúcom antické ariánske náboženstvo. Heinz ho predišiel a vstúpil do miestnosti zariadenej ako pracovňa notára alebo univerzitného profesora.

„Verím, že máte niečo pre nás.“

Zugel vybral rukopis z tašky a hrdo ho podal mužovi. Ten ho bez toho, aby naň pozrel, vsunul do zásuvky písacieho stola. Zugel pocítil mravčenie v chrbte.

„Vďaka, poručík. Výborná práca. Môžete zostať v zámku, aby ste si oddýchli. Večera je presne o ôsmej.“

Zugelovi zovrelo hrdlo, nevedel, čo odpovedať. Muž sa naňho pozrel a stisol ústa ako ženy, keď si na ne nanášajú rúž.

„Máte nejakú osobitnú otázku, poručík?“

„Nie, no myslel som si, že knihu okamžite predložíte. Viem, že reichsführerovi SS Himmlerovi veľmi záležalo…“

„Vy ste svoju úlohu splnili, poručík,“ prerušil ho Heinz. Jeho tón už nebol priateľský. „Teraz ma, prosím, ospravedlňte, musím vybaviť ďalšie záležitosti. Heil Hitler!“

„Heil Hitler!“ odpovedal Zugel a pobral sa preč.

Izba, ktorú mu pridelili, vyzerala ako kláštorná cela: posteľ, jednodverová skriňa a malá miestnosť so sprchou a záchodom. Okno viedlo do údolia. Len čo si bol istý, že je sám, Zugel hľadal niečo, na čom by si vybil zlosť, no nenapadlo mu nič lepšie, než zaťať päste obidvoch rúk. Potom si zaboril tvár do podušky, zahryzol sa do nej a revom vykričal všetku svoju zúrivosť.

Z RÍMA DO LIVORNA STREDA 8. AUGUSTA 1487 A NASLEDUJÚCE DNI

Mestom prešli na rozheganom voze, plavbu po Tiberi kontrolovali oveľa prísnejšie než predtým. Mali veľké obavy, že ich spoznajú, nebolo jednoduché prepašovať štyri kufre a nechať bez povšimnutia prejsť okrem sprievodcu ďalšie tri osoby, i keď kufre boli maskované debnami broskýň a vrecami strukovín.

Zopár ľudí z paláca si všimlo, že odišli. Ľudia, čo odchádzali, vyvolávali vždy istú zvedavosť v meste, ktoré sa práve pokúšalo obnoviť časť svojej antickej nádhery, Koloseum, po ktorom sa ešte preháňali líšky a vlky. Zamiešali sa medzi početné vozy podomových obchodníkov, ktorí chodili vozmo predávať sezónne plody, prechádzali ulicou Portuense, vedúcou cez polia, zeleninové záhrady, usadlosti a zrúcaniny, až dorazili k pozostatkom antického cisárskeho prístavu. Ferruccio rozpoznal loď. Santa Marta kotvila na jednej z prístavných hrádzí, ktoré pamätali obdobie Traiana, no zub času sa jej nedotkol. Stretnutie s kapitánom bolo srdečné, i keď prejavil obavy z cesty. Panoval tam veľký rozruch, okolo sa pohybovalo množstvo vojakov a v prístavných krčmách rozprávali o nebezpečných utečencoch a o výkupnom za ich dolapenie.

„Dúfam, že nejde o vás,“ utrúsil kapitán.

„Nie sme takí dôležití. I keď naše peniaze by sa mohli hodiť dajakému hrdlorezovi. Ale to ma málo poznajú…“

Ferruccio buchol rukou o rukoväť kordu. Kapitán zvážnel.

„Mám svoje normy cti a moji ľudia sa mi zodpovedajú vlastným životom.“

Santa Marta uvedená do pohybu veslami odplávala z prístavu a za pomoci scirocca - horúceho, suchého vetra - sa rýchlo dostala na šíre more. Bolo mierne sčerené, hoci mraky na západe by mohli veštiť blížiacu sa búrku. Ak by sa vietor zmenil na juhozápadný, museli by čo najskôr nájsť bezpečné prístavisko.

Slnko už vystúpilo nad obzor a vyzeralo, akoby sa opieralo o hladinu mora. Z pobrežia v diaľke sa črtala už len veža. Giovanni stál opretý o vysoké zábradlie zadnej časti plavidla. Leonora k nemu podišla a chytila ho pod pazuchu. Stáli dlho bez slova a Ferruccio ich nechal samotných, aby myšlienkami zabehli k tomu, čo v meste zanechali, živé či mŕtve, obavy, ale aj nádeje. Odvážal ich preč z mesta vyhladovanej vlčice, mal ich obidvoch rád a nepociťoval ani štipku žiarlivosti, iba sladké uspokojenie, keď si Leonora oprela hlavu o plece Giovanniho.

Vstupné stráže sa pokúsili o slabý odpor, no neosmelili sa zastaviť ho. Kardinál Borgia vrazil do Inocentovej spálne, kým ten ešte spal. Svitalo, ale ešte neodspievali ranné modlitby.

„Utiekol!“ zakričal.

Žena, ktorá bola s Inocentom, vykríkla, zodvihla sa a ešte nahá hľadela, kadiaľ uniknúť. Ako sa metala na posteli s baldachýnom, kardinál sa jej snažil uštedriť kopanec. Inocent doširoka vypleštil oči, neuvedomujúc si, čo sa deje a koho má pred sebou. Inštinktívne si natiahol plachtu až po oči, aby sa chránil. Rodrigo si ho z tesnej blízkosti premeral prísnym pohľadom.

„Rodrigo! Ty?! Ktože to utiekol?“

„Gróf. Ten zloduch zdrhol na palube lode.“

Žena stále škriekala, prikrývajúc sa ako-tak okenným závesom. Kardinál pristúpil k nej, zovrel jej bradu ukazovákom aj palcom a stlačil jej ju, až ju to zabolelo.

„Vezmi si svoje veci a zmizni z tejto komnaty.“

Slová náročky vypúšťal pomaly, aby ju prinútil znášať jeho dych. Žena sa oslobodila a kolenačky sa pustila hľadať svoje šaty. Tentoraz sa nevyhla kardinálovmu kopancu. Pápež sa medzitým zahalil do brokátového župana zelenej farby.

„Od koho si sa to dozvedel? Je tá správa istá?“

„Moji špióni sa nikdy nemýlia, ide im o život. Nalodili sa na loď smerujúcu do Livorna.“

„Nemáme lode, Rodrigo, nemôžeme ho sledovať.“

„To viem, je to ďalší problém, ktorému musíme čeliť. Chudoba cirkvi je urážka Božej slávy. Peniaze sú, Giovanni, stačí si ich vziať. No najprv musíme vybaviť účty s Mirandolom, ináč bude všetko zbytočné.“

„Ale ako to spravíme, aby sme ho dostihli?“

„Po mori nie, ale po pevnine je to možné. Chcem ho mŕtveho, či už rukou Boha alebo kata, to mi je jedno. Je to jediná prekážka, ktorá ma ešte môže zastaviť!“

Inocent naňho zagánil.

„Robíš z toho osobnú záležitosť. Pico je proti cirkvi.“

„Teda aj proti nám dvom. To z veci robí osobnú záležitosť. Myslím, že je tu čas rehabilitovať tvojho syna.“

„Franceschetta?“

„Pravdaže, máš síce aj ďalších, no myslím práve jeho. Ponúkni mu čokoľvek, vrátane vlády nad Rímom, ak dokáže dolapiť a zabiť Giovanniho Pica.“

Hrudy zeme, pot, blato, výkriky, klepot kopýt párnokopytníkov, blýskavé postroje na hlavách, vyleštená koža pod nimi, meče a opraty pripevnené k sedlu, luky a kuše zavesené cez plece. To bola výprava päťdesiatich rytierov, ktorých Franceschetto Cybo dal dokopy ani nie za deň. Odišli na úsvite, ešte skôr, než sa ukázali prvé lúče slnka. Pápežov syn so zbrojnošom po boku, nesúcim vlajku Cybovcov, cválal pred všetkými a určoval tempo napredovania. Jediný mal zahrotenú ochrannú prilbu, i keď so zdvihnutým priezorom, čo mu zároveň chránila aj krk. Klusal na čele sprievodu, ktorý prechádzal krajinou pomedzi obrábané polia, usadlosti a mlyny; ľudia boli najprv samý úklon až po zem, samé pozdravy, no keď prešli, niesli sa za nimi samé kliatby.

Svätá Marta, ktorou sa plavili, sa prvýkrát zastavila v novom mediciovskom prístave v Livorne. To im mohlo poskytnúť výhodu alebo nevýhodu, podľa smeru vetra. Príliš silný vietor alebo bezvetrie by prinútili loď spomaliť a tamtí by dorazili pred nimi. Ak by v pretekoch vyhral Franceschetto, vymenovali by ho za guvernéra Ríma, ako mu to sľúbil otec. Nedal by si ujsť príležitosť, pomstil by sa aj za útek Benivieniho, grófovho priateľa - sodomitu.

V mestečku Civitavecchia prvý raz menili kone. Svätá Marta mierila v ľahkom vetríku popri Ladispoli na šíre more, hľadajúc na otvorenom mori silnejší vietor. Oddiel s pápežskými znakmi hnal kone až do krajného vypätia síl, až dorazil na panstvo Capalbia, patriace Giovannimu Battistovi Orsinimu, ktorého rodina sa hrdo postavila proti zvoleniu Inocenta VIII. Regent so silným, dobre živeným oddielom mužov im odmietol vymeniť kone, Franceschetto teda musel dopriať odpočinok sebe, svojim chlapom aj zvieratám. Svätá Marta začala tretí a posledný deň plavby s priaznivým juhozápadným vetrom; vietor dul do plachiet až do večera, keď sa náhle zdvihli ohromné vlny a more sa rozbúrilo pod návalom prudkého lejaka. So stiahnutými plachtami za pomoci vesiel dosiahli Giannutri. Augustové nebo pretínali a ožarovali blesky, čo bičovali vodu. Boli také husté, že z diaľky vyzerali ako brána zo zlatých mreží, ktorá sa zatvárala a otvárala na povel ktoréhosi bláznivého boha mora. Malá galéra poháňaná veslami, ktorá vyzerala, akoby ich z diaľky sledovala, sa roztrieštila o skalnaté útesy na východnom výbežku toskánskeho ostrova.

„Pravdepodobne piráti,“ skonštatoval kapitán Santa Marty.

Franceschettovi sa podarilo vymeniť kone až v Orbetelle, no za riadne premrštenú cenu: slabá Sienska republika nemala ani protivníkov, ani spojencov. Svätá Marta oboplávala Ľaliový ostrov. Oddiel jazdcov uviazol v blate močarísk za Castiglionem. Okľukou museli zísť z cesty dolu k pobrežiu, stratili drahocenný čas a preťažovali kone. Spoza jednej piesočnej duny Franceschetto zbadal na horizonte loď so štvorhrannou plachtou.

Keď sa Santa Marta so vztýčeným pápežským práporom plavila popri pobreží medzi Elbou a Piombinom, lénnym panstvom Appianiovcov, z pevnosti Rivellino vystrelili z bombardy tri salvy. Pán Rivellina Jakub IV. mal nepriateľov všade, len v Ríme nie. Keď loď minula vyvýšený výbežok, dostala sa do pravidelného silného vetra a veslá mohli stiahnuť. Loď akoby tlačená mocnou rukou sa zarezávala do nízkych vĺn; more im prejavilo priazeň aj procesiou delfínov, ktoré sa predvádzali pred provou lode náhlymi výskokmi a elegantným ponorom. Leonora sa usmievala a obracala tvár raz k Ferrucciovi, raz k Giovannimu, celá šťastná, že jej pohľad sa stretáva s ich pokojnými tvárami.

Jazdci sa vrátili na vŕšok, vyhli sa územiu Appianiovcov a ešte raz zišli dolu na pobrežie, no kúsok za San Vincenzom padli do pasce. Dvoch mužov zasiahli presne mierené šípy; útočníci sa schovávali medzi stromami. Franceschetto vydal príkaz zosadnúť z koní a oddiel sa roztiahol do kruhu v očakávaní priameho útoku. Keby si mal vybrať medzi banditmi a Gherardescovými ľuďmi, dal by prednosť tým druhým, s nimi by mohol vyjednávať o prechode cez územie vďaka zlatkám, ktorými bol dobre zásobený Čakanie sa pretiahlo až do večera, potom horda zle vyzbrojených, no početných banditov na nich zaútočila zo všetkých strán. Dlhé meče a vojenská disciplína mali prevahu nad vidlami a kyjakmi, a keď sa bitka skončila, Ferruccio narátal na bojisku vyše dvadsať tiel banditov a štyri zo svojich radov. Ranených prebodli hrotmi mečov na výstrahu, vrátane toho, čo vyzeral ako ich vodca, dostal ranu sekerou a nemohol sa hýbať. Na úsvite sa znova vydali na pochod, zatiaľ čo Santa Marta mierila k prístavu v Livorne.

LIVORNO SOBOTA 11. AUGUSTA 1487

Medzi hemžiacimi sa malými korábmi a rybárskymi člnmi v malom starobylom prístave pod veľkou vežou, na ktorej sa týčil florentský lev, symbol rodu Mediciovcov, kotvila Santa Marta. Kým Ferruccio vyrovnával u kapitána dlžobu, Leonora a Giovanni vystúpili na breh a ocitli sa v pestrom a hlučnom dave. Mauri tmavej pleti s rukami ako eben, Židia v čiernych plášťoch s čiernymi brčkavými vlasmi, vojaci bez uniformy so zlatými náušnicami, rybári, prostitútky, obchodníci s látkami, korením aj šperkmi a bankoví účtovníci, ktorí sa vždy ocitli práve tam, kde sa živo diskutovalo o výmene valút. Giovanni sa na chvíľu pristavil a pozoroval rýchlu výmenu najpoužívanejších mincí fiorinov a florentských baril za janovské duplikáty, benátske dukáty a neapolské karlíny, no aj za francúzske pištole a vzácne arabské tary. Boli to rýchle transakcie rátané z hlavy, pri ktorých bola podstatným prvkom obojstranná dôvera.

Ferruccio sa k nim priblížil a poobzeral sa naokolo.

„Mediciovci môžu byť spokojní, nielenže sa im prístav každodenne rozrastá, ale začína zatieňovať slávu prístavu v Pise.“

„Bude to výborná téma konverzácie, keď sa znova objavíš na Lorenzovom dvore a vypýtaš si od neho požehnanie na sobáš.“

„Od Mediciovcov?“ Leonora naňho pozrela so zamračeným obočím. „Ja sa nechcem ukázať na dvore!“

„Obávam sa, že to malé výkupné budeš musieť zaplatiť,“ prehodil pokojne gróf. „Prídeš vo Ferrucciovom objatí, mierne sa ukloníš a Lorenzo ti padne očarený k nohám.“

„Na to som nepomyslel,“ prehovoril Ferruccio, „nechcel by som s ním prísť do potýčky!“

„Vy muži nemáte rozum, pomodlím sa k Matke Božej, aby vám z neho niečo nadelila.“

Nasledovaní vozom s batožinami vydali sa k blízkej pevnosti, chrániacej starú kruhovú citadelu, ktorá jej dominovala. Tam bola zastávka a tam sa aj rozdelia. V podlubí Ferruccio najal dvoch zbrojnošov, ktorí budú sprevádzať Giovanniho na jeho dlhej ceste. Boli to dvaja bratia, mladíci počestného výzoru z Bologne.

„Stále si rozhodnutý?“

„Áno, vieš dobre, že je to moja posledná príležitosť. Univerzitné prostredie v Paríži už poznám. Študenti nie sú možno takí múdri ako Del Medigo či Abdullah, no sú ich stovky a hlavu majú otvorenú. Hádam medzi nimi nájdem niekoho, kto mi uverí a bude načúvať mojim slovám. Uvidíme sa znova, nech by ma to stálo čokoľvek na svete. Vrátim sa včas na vašu svadbu.“

„Giovanni!“

Leonora ho s plačom bez akéhokoľvek ostychu bratsky objala. „Leonora, prosím ťa,“ Ferruccio jej jemne položil ruku na rameno, „pre Giovanniho bude lepšie, ak nebude príliš biť do očí.“

Leonora sa hneď odtiahla, pobozkala Giovanniho na líce a zmáčala mu bradu slzami, ktoré mu tam ostali ako malé perly.

Ferruccio otvoril kufor a vytiahol odtiaľ tenký, jemne vypracovaný meč, aký nikdy predtým nevidel. Mal striebornú čepeľ a kôš do kríža, spevnený ľahkou mriežkou. Vzal ho do oboch rúk a podal ho Giovannimu.

„Prosím ťa, opatruj ho, je ukovaný náročky pre teba, ľahučký, v čom je ochrana pre tvoje ruky.“

Giovanni vzal meč a obdivoval jeho vypracovanie. Čepeľ bola veľmi tenká, no pritom pôsobila robustne a končila sa ostrým hrotom. Vážila sotva o niečo viac ako veľká dýka a rukoväť mala z najjemnejších pásov čiernej kože. Vzal ho do pravej ruky a napriek tomu, že sa nevyznal v zbraniach, dokázal oceniť jeho poddajnosť a zároveň odolnosť.

„Je prekrásny,“ povedal úprimne, „hoci nie som si istý, či s ním budem vedieť zaobchádzať.“

„Keď príde taká chvíľa, hoci by nemala prísť nikdy, niekto určite povedie tvoju ruku.“

Giovanni a Ferruccio zotrvali dlho v objatí, potom sa bez slova rozišli, vyhýbajúc sa pohľadu na seba. Ferruccio a Leonora sa pobrali k stanici smerom na Florenciu, zatiaľ čo Giovanni so svojimi dvoma novými zbrojnošmi sa dohovárali o odchode.

Bol už súmrak, keď oddiel vojakov za hradbami labronského prístavu dostal príkaz chopiť sa zbraní. Napriek tomu, že jazdecké kone mali na sebe fľaky potu a na tvárach mužov boli zreteľné známky únavy, arogancia ich kapitána nezostala bez povšimnutia. Ľudia ustupovali, aby im urobili miesto, no v ich hrdých pohľadoch sa črtalo zreteľné nepriateľstvo. Keď dorazili k veži so znakom florentského leva, Franceschetto si sňal prilbu, zoskočil z koňa a s dvoma mužmi sa pobral k stánkom, zaplneným tovarom do posledného miesta. Šírili taký zápach, že dokonca aj rybári, ktorí sa chystali na more, boli znechutení. Práve sa chceli rozdeliť, aby hľadali Santa Martu, keď pobadali, že kotví so spusteným mostíkom práve pred nimi. Na stráži bol len jeden námorník, jeho výzor ukazoval na orientálne korene. Mal holú hruď, lesklú hlavu a vystupujúci ohryzok. Franceschetto v sprievode dvoch mužov chcel vojsť na loď, no strážnik s rozkročenými nohami a železnou tyčou v rukách sa postavil pred nich.

„Nechaj nás prejsť,“ rázne ho vyzval Franceschetto, „chceme iba hovoriť s veliteľom.“

„Nie je na palube,“ povedal hrdelným hlasom námorník. „Preboha, nemôžeme strácať čas. Kde je kapitán?“

„Podľa mňa sa opíja niekde v krčme. A vy ste kto?“

„Neverím ti, nechaj nás prejsť!“

Franceschetto vytiahol meč a to isté urobili ďalší dvaja. Muž sa vrhol k zadnej časti lode a zmizol na palube.

„Hľadajte všade,“ nariadil Franceschetto mužom a vystúpil na palubu, „gróf má čiernu bradu. Dávajte si pozor na človeka s čiernou briadkou, môže byť nebezpečný, a vezmite aj tú ženu, bude sa nám hodiť ako rukojemníčka.“

O chvíľu nato sa zo zadnej paluby, z provy a spod zdvíhacieho palubného mostíka vyrojilo zo tridsať chlapov vyzbrojených dýkami, železnými tyčami a sekerami. Ten, čo mal na sebe dlhú halenu, vyrazil vpred, kým Franceschetto a jeho muži sa chytili za pasy so strážou.

„Zadržte, som Francesco Cybo, syn jeho svätosti pápeža,“ zakričal Franceschetto, no z jeho hlasu sa vytratila arogancia a prešiel do piskľavých tónov strachu.

„Zaiste, a ja som zasa Duch Svätý!“ zarehotal sa námorník. „V neprítomnosti kapitána som tu veliteľom ja,“ dodal, obracajúc sa skôr k námorníkom než k nim, „a tak ako on som na lodi pánom života a smrti.“

Franceschetto neodpovedal a nohy sa mu začali triasť.

„Vidím, že tento pán tu je parádne oblečený, aj keď smrdí viac než hovno čajky,“ pokračoval námorník.

Jeho slová vyvolali zborový smiech; práve to chcel, aby potvrdil pred neželanými hosťami svoju autoritu.

„Odhoďte meče!“ zareval bez náznaku úsmevu. Franceschetto pomaly položil meč na mostík a jeho muži ho ihneď nasledovali.

„Vyzlečte sa!“ ďalej kričal. „Lebo nám zasmradíte loď.“

„Môžeme zaplatiť,“ povedal Franceschetto a začal šmátrať rukou v kazajke.

„Na platenie a umieranie je vždy dosť času, nie je tak?“

Námorníci sa zasmiali a chystali sa vychutnať si divadlo. Franceschetto dal znamenie svojim chlapom, začali si zobúvať čižmy, zobliekať košele a nohavice, až zostali len v spodkoch.

„Myslím, že títo džentlmeni potrebujú teraz dobrý kúpeľ!“ povedal zástupca veliteľa a obrátil sa k mužstvu.

Horná paluba prepukla do zborového evviva! a všetci začali so smiechom strkať troch chlapov k zábradliu oproti mólu. No ich radosť mala krátke trvanie: v tom okamihu vyšiel na palubu kapitán.

„Čo sa tu deje?“ zakričal na svojho zástupcu.

„Títo traja vstúpili na palubu bez povolenia a so zbraňami. K tomu všetkému zapáchajú ako zdochliny, a tak sme si mysleli…“

„Kto je to?“ prerušil ho kapitán.

„Prisahám, že som Francesco Cybo! Syn Inocenta VIII., rímskeho pápeža.“

Tie slová, skôr deklamované než kričané, vyvolali v posádke bujarý výbuch smiechu, ktorý sa kapitánovi len s námahou podarilo utíšiť.

„Ste naozaj ten, za ktorého sa vydávate?“ opýtal sa kapitán, pomysliac na svoje pokútne kšefty s Rímom. „Môžete to dokázať?“

Franceschetto sa nafúkol od dôležitosti a ukázal kapitánovi list s príkazom zatknúť Giovanniho Pica, grófa z Mirandoly, a so žiadosťou, aby jemu a jeho sprievodu poskytli všade pomoc a pohostenie. Dolu na okraji listu bola pečať Inocenta VIII., ktorú kapitán poznal.

„Viete čítať?“

Franceschetto pobadal, že výraz kapitánovej tváre sa zmenil a jeho hlas prešiel do ešte pohrdlivejšieho tónu.

„Prepáčte, a odpustíte mojim mužom ich prudkosť, nemohli to predpokladať.“

Franceschetto sa náhlivo obliekol.

„Tak kde sú vaši pasažieri?!“ vybuchol. „A neklamte, mohol by som vás dať všetkých obesiť.“

„Asi v Ríme,“ odpovedal kapitán, neuhnúc zrakom pred jeho pohľadom. „Tento príkaz však vydali toho istého dňa, keď som odchádzal z Ríma, nemohol som byt o ňom informovaný.“

„Kde sú, preboha!“ zreval Franceschetto.

„Vyložil som ich dnes ráno a odvtedy ich už nikto nevidel. Je to pravda, excelencia. Môžete loď prekutať až do dna, ak chcete. Som dobrý kresťan a poznám svoje povinnosti.“

Posádka stíchla, chlapi neboli vo svojej koži a cítili sa ako svorka psov, keď stratí pachovú stopu divej svine. Franceschetto mohol nariadiť svojmu sprievodu, aby prezreli loď, no stratil by veľa drahocenného času. Kapitán vedel, čo riskuje, a Franceschetto sa rozhodol, že mu uverí. Na pomstu bude myslieť až potom, keď sa loď vráti do Ríma.

„Ak ste klamali, zaplatíte mi za to životom,“ pohrozil mu pred odchodom.

Keď sa vrátil k svojim mužom, prikázal im prekutať všetky krčmy a vypytovať sa každého dôstojníka a vojaka. Livorno bolo malé mestečko a tí traja sa nemohli vypariť ako vzduch. Bola už noc, keď jeden z jeho chlapov prišiel za ním do krčmy, kde čakal, aby mu zreferovali o výsledkoch pátrania. Za stolmi naokolo bolo plno chlapov, všetci veselo popíjali a jedli. No najbližšie stoly vedľa neho boli všetky prázdne.

„Videli ich, excelencia.“

„Kde?“ opýtal sa, keď dopíjal bohvie koľký pohár ovocného vína. „Odišli ešte dnes ráno,“ povedal mladý zbrojnoš, čo sprevádzal svojho pána. „Muž s bradou mal namierené do Paríža, počul som to na vlastné uši. Ďalší dvaja, muž so špicatou briadkou a žena, odišli do Florencie.“

„Paríž…“ utrúsil Franceschetto plnými ústami, „čo tam v tom Paríži bude Mirandola robiť?“

„Excelencia,“ pokračoval ďalej zbrojnoš, „volám sa Marzio da Pisa, ak chcete, môžem vás sprevádzať. Dvaja moji spoločníci odišli s človekom, ktorého hľadáte, a ja poznám cesty, po ktorých pôjdu.“ Franceschetto sa zatackal a vstal: stolička sa prevrátila. „Výborne, ideme do Paríža!“

Ľudia sa otočili, aby sa naňho pozreli.

„Čo zízate?!“ zreval. „Alebo dobre, pokojne sa mi prizerajte! Idem do Paríža, a keď ho dolapím, stanem sa miestodržiteľom Ríma. Rozumeli ste, vy banda nevzdelaných paholkov?“

Od jedného stola sa zosypal prúd nadávok, načo sa zodvihlo zopár chlapov, ochotných pustiť sa do bitky. V tej chvíli sa Franceschetto zvalil na stôl a prevrátil ho na seba. Mladý zbrojnoš s ďalším mužom ho vzali pod pazuchy a odvliekli preč a tí druhí sa so zvesenými hlavami vrátili nazad zabárať svoje lyžice do kuzuku, rybacej polievky voňajúcej po útesoch.

NA CESTE DO PARÍŽA OD PONDELKA 13. AUGUSTA 1487

Gróf Mirandola mal čoskoro možnosť oceniť službu dvoch bratov z Bologne, Valda a Dada Centesiovcov, ktorých Ferruccio najal, aby ho sprevádzali do Paríža. V Sarzani, kde mali prvú zastávku, mu taktne prikázali vymeniť ľahkého bojového koňa za robustnejšieho, i keď pomalšieho vojenského ťahúňa, ktorého poloklus je pohodlnejší a hlavne pravidelnejší, čo umožňuje prekonať väčšie vzdialenosti. Využívali vedľajšie cesty i chodníky a neskoro večer dosiahli údolie Dobrej studne. V tamojšej krčme si dali na večeru skromné jedlo, no prv než sa uložili na spánok, cvičili sa dobrú polhodinku pri lúčoch fakle v bojovom umení s mečom.

„Sme žiakmi Filippa Vadiho,“ povedali hrdo, „a náš učiteľ nám vždy hovoril, aby sme ani deň neboli bez tréningu.“

Na Giovanniho žiadosť oblúkom obišli Janov, aby sa vyhli miestam, ktoré boli majetkom Cybovcov, a zamierili k Albenge. Odtiaľ sa dostali do Cunea na savojskom území. Bol to bezpečnejší prechod, a tí dvaja ním niekoľkokrát prešli v službách šľachticov a obchodníkov. Gróf sa k nim správal zdvorilo a rezervovane, no druhého dňa, hnaný zvedavosťou, sa chcel od toho, čo vyzeral starší, dozvedieť pôvod ich mien.

„Náš otec bol mlynár z Bologne, svojím spôsobom pobožný. Mne dal meno Valdo podľa istého mnícha, ktorý vraj bol svätý, ako tajne vravieval. Keď však rok nato naša matka zomrela pri pôrode, želal si, z dôvodu celkom opačného, aby môjmu bratovi dali meno Dado, teda Kocka. Vravieval, že časom sa šťastie obrátilo ako hra v kocky.“

„Teda skôr filozof než mlynár,“ poznamenal gróf. „Ak by bol filozof, nebol by zomrel na šibenici,“ zamiešal sa do rozhovoru Dado a popchol koňa, aby ich predišiel.

Noc strávili v Certose di Casotto, kde sa mnísi zaradovali, že majú platiacich hostí. Okamžite ich premohol spánok a Giovannimu sa po dlhom čase znovu prisnila ohnivá guľa. Tentoraz však ostala nemá, a keď sa zobudil, prepadli ho smutné predtuchy, Paríž bol ešte ďaleko a on sa modlil k Matke, aby ochraňovala Ferruccia a Leonoru a aby bola nablízku Margherite.

K hradbám Cunea dorazili napoludnie a na Marsovom poli sa ocitli uprostred veľkého trhoviska. Boli tam stánky s vázami a látkami, zbraňami, volskými a konskými postrojmi a všetkými druhmi náradia na obrábanie zeme. Húfy chlapcov sa vešali na sudy a zabávali sa tým, že sa na nich gúľali, iní zasa pretekali s kolesami a palicami. V každom rohu pekári a cukrári nahlas vychvaľovali kvality svojich výrobkov, podobne aj vinári, ktorí ponúkali zadarmo ochutnávku. Komedianti a žongléri vystavovali na obdiv svoju šikovnosť v chôdzi na drevených chodúľoch či obratnosť v manipulovaní s paličkami a koľkami, ktoré vyhadzovali do výšky.

Giovanni a jeho dvaja zbrojnoši zosadli z koní a priviazali ich k ostatným: akýsi trpaslík oblečený do červeného a s klobúkom vyzdobeným pierkami sa ponúkol, že ich postráži. Pri bočnom múre katedrály cháska potulných hercov rozložila kulisy a ihneď sa okolo nich zhlukol hustý zástup. Priťahovaní smiechom tam zamierili aj oni, a hneď pochopili dôvod všeobecného veselia. Jeden z dvoch principálov predstavoval mladého kráľa Francúzska a druhý pápeža Inocenta. Ďalší komediant, preoblečený za ženu, pobehoval a odbiehal za improvizované kulisy, poskakujúc medzi tými dvoma, ktorí sa ho snažili dolapiť. Nakoniec sa tomu, čo bol oblečený za pápeža, podarilo ho chytiť, kráľovi uštedril kopanec, zodvihol mu rúcho, stiahol nohavice a pred všetkými mu naložil na zadok. Giovannimu, ktorý bol viac prekvapený než pobavený, sa prihovoril akýsi muž.

„Nie ste odtiaľto, však?“

Giovanni hneď odpovedal:

„Nie, pane, prichádzame z Florencie.“

„Tak preto sa tak tvárite! Vo Florencii by váš dobrý mních Savonarola takýchto lapajov už poslal na šibenicu.“

„To je možné, hoci od čias Karola Veľkého si potulní speváci môžu dovoliť uťahovať z vladárov bez obáv o život.“

„Súhlasím s vami, tak by to malo byť. A navyše, slávi sa dormizione Márie, keď jej duša našla pokoj, a aj vy viete, že keď kocúr spí, myši majú hody, ako to vidíte tu okolo.“

„Je mi potešením zoznámiť sa s vami, pane,“ povedal gróf z Mirandoly, ktorý pomaly prichádzal na chuť tejto konverzácii, „som Giovanni Leone, v službách pánov Florencie.“

Odkedy utiekol z Ríma, po prvýkrát použil falošné meno, zdalo sa mu, že je to dobrá ochrana.

„Moses Albo, bolo mi potešením poznať vás.“

Giovanni na chvíľu ostal v pomykove a muž si to všimol.

„Áno, pane, som Žid. Prekáža vám to?“

„Vonkoncom nie, mám veľa priateľov medzi vašimi ľuďmi.“

„A ja dúfam, že si nájdem v tejto krajine nových. Môj otec bol rabín, rozhodol sa opustiť Španielsko, keď som bol ešte malý chlapec. Znenávidel som ho za to, no dnes som presvedčený, že mu vďačím za život.“

„Dúfajme, že to tak bude navždy.“

„Savojskí sú veľmi tolerantní v otázke náboženstva a rasy, a francúzski spojenci tiež.“

Valdo sa k nim priblížil a takmer pošepky povedal:

„Musíme pokračovať, čaká nás namáhavý pochod.“

Giovanni podal pravicu mužovi, ktorý sa mu predstavil pravým menom.

„Ste správny človek,“ povedal mu. „Šalom, Moses.“

„Šálom, messer Leon. A vy tiež máte odvahu, aby ste sa takým stali.“

Na územie markízov zo Saluzza vstúpili bez akéhokoľvek problému; so savojskými vojvodami uzavreli po niekoľkých rokoch vojny mier, hoci bol nastolený vojensky a podporovaný Francúzmi, ktorí ich chceli obidvoch za spojencov. Vtedy ešte neplnoletá kráľovná Anna, za ktorú vládol kráľ Francúzska, nemala záujem o Taliansko a tieto územia boli vstupnou bránou, cez ktorú by Francúzi jedného dňa mohli vojsť do krajiny, ak by okolnosti boli priaznivé.

Neskoro popoludní, po dlhom výstupe, ktorý vystavil kone tvrdej skúške, prišli do maličkého mesta, cez ktoré tiekol Pád. Údolie obkolesené starými, už časom obrúsenými vrchmi, uzatváral ostrý končiar.

Prechádzali popri lome snehobieleho mramoru a napokon našli pohostenie v hostinci prepriahacej stanice v Ghisole.

„Tamto je náš ciel‘,“ povedal Valdo a ukázal na sivú skalistú horu. „Je tam málo známy priechod, ktorý nám umožní získať veľa času a vyhnúť sa nepríjemným stretnutiam. Potulujú sa tu rozprášené zvyšky vojakov, ktorí prežili markízske vojny. Teraz, keď ich nikto neplatí, ozbíjajú každého, kto prechádza cez hranice. No my sa tam dostaneme cez Buco del Viso, cez priechod Jamka v líci.“

„Daj pokoj s jamkou, aby sme v nej neuviazli,“ povedal Dado. Valdo naňho zboku zagánil, načo sa Dado vzdialil, no na tvári mu pohrával široký úsmev.

„Prepáčte mu, gróf, je len o trocha mladší ako ja, no zavše sa mi zdá, že som jeho otcom.“

„Nemám mu čo prepáčiť, naopak, musím mu poďakovať za to, že niekedy mi svojimi žartovnými výrokmi dokáže zdvihnúť náladu. Dado, počkaj,“ zavolal naňho, „musím ti niečo povedať na vrub tej jamky, ako ju voláš. Sú to verše toskánskeho básnika.“

Dado zastal, udivený toľkou dôvernosťou, a vrátil sa o niekoľko krokov späť.

„Ide o čertov z Pekla, ktorí zdravia svojho majstra. Počúvaj:

„A kým už spolu k ľavej hrádzi mieria, každý z nich jazyk vyplazí, zub k zubu si pritláča a zdraví oficiera, načo zas ten si spraví z riti trúbu.“

„Poznáš tie verše?“

Dado vybuchol do hlasného smiechu.

„Nie, gróf, nepoznám tie verše, no ten, kto ich napísal, je skutočný básnik. Viete,“ dodal ešte s úsmevom, „títo čerti mi pripomínajú mojich kumpánov z vojny. Keď sme odpočívali v ubytovniach, niektorí z nich si tak hlasno uľavovali, že ich prdy pripomínali rany z dela. A ak by im k riti, prepytujem, pán gróf priložili fakľu, namojdušu, vychádzal by z tej ich jamky oheň pekelný.“

Valdo sklonil hlavu a odviedol kone do stajne, tam ich osobne opatril a zadovážil im obrok. Nasledujúci deň bude dlhý a plný ťažkostí a nebezpečenstiev. Človek si zavše všeličo zľahčí, no hora nie.

***

Prekliate pitie, prekliate ovocné víno z Livorna. Nasledujúceho rána sa Franceschetto zobudil na niečo, čo si zmýlil s erdžaním koňa. Išlo však len o chrapot, hlasnejší než zvyčajne, ktorý bol dielom ženy tučnej ako prasnica, čo spala v jeho posteli. Ticho vstal, zišiel po schodoch a ocitol sa v špinavej chatrči, ktorá páchla zvratkami a výlučkami ešte viac než izba, ktorú opustil. Tam našiel zopár svojich chlapov, vyduril ich kopancami a prikázal, aby sa neodkladne pripravili na cestu.

„Proti noci?“ namietol jeden z nich.

Až vtedy si uvedomil, že takmer celý deň bol v bezvedomí. Nasrdil sa ešte viac a všetkým prikázal odísť aj proti noci. Vyspia sa neskôr v niektorom zájazdnom hostinci cestou do Paríža. Gróf mal teraz už viac ako deň k dobru.

WEWELSBURG SOBOTA 6. NOVEMBRA 1938

Prešli tri dni bez toho, aby sa niekto v pevnosti unúval dať mu čosi vedieť. Nadriadení ho ignorovali, zdalo sa, že to robia náročky. Zugelovi pripadalo, že sa stal prízrakom, ktorý sa pohybuje uprostred ďalších monštier. Jediným znakom jeho skutočnej prítomnosti bolo náhlivé salutovanie príslušníkov nižšieho rangu vojenskej hierarchie. Od nudy prešiel k pocitom otrávenosti a od nich sa rýchlo dostal až k hnevu. Hnev vzápätí vystriedalo podozrenie, hoci by sa nikdy nedopustil tej chyby, aby to na ňom pobadali. Tentoraz sa však už miera naplnila. Musel byt opatrný, vedel, že v takej perfektnej organizácii ako Waffen-Schutzstaffel nič nenechávajú na náhodu. Musel iba pochopiť, čo sa deje, a rozhodnúť sa. Rok predtým bol v tom istom čase v Berlíne na Tirpitz-Ufer číslo 76 v poslednom výcvikovom kurze, na ktorom sa zúčastnil ako člen abwehru. Teraz mohol zužitkovať techniky psychologického maskovania v nepriateľskej zóne, ktoré si osvojil, pretože zámok sa premenil na nepriateľské územie. A prvá podmienka prežitia a zavŕšenia misie bola študovať ho. Po celý deň sa nenútene pohyboval po zámku, meniac postoj a stratégiu, raz fingoval, že nesie kamsi nejaké dokumenty, raz zasa zastal, aby si niekde na chodbe zafajčil, a takto študoval miesta a zvyky okupantov.

Dvaja radoví vojaci, vyzbrojení samopalmi Mauser Schnellfeuer a úplne ľahostajní k jeho hodnosti, ho zastavili práve pred veľkou bránou prostrednej veže, skrížiac pred ním zastarané kopije. Zugel nepohol obrvou, vrátil sa späť a potichu zahrešil. Vedel, že nebude mať ďalšiu príležitosť zistiť, či sa v severnej veži skutočne ukrýva Gruppenfuhrersaal, sála, v ktorej, ako sa povráva, sa schádzajú dvanásti rytieri Čierneho rádu priamo pod Himmlerovým velením. Fakt, že zámok Wewelsburg je orientovaný z juhu na sever namiesto z východu na západ ako všetky ostatné zámky sveta, to mohol len potvrdiť. A severná veža bola hrotom šípky, ktorá ukazovala cestu do Thule, edenu, kde svojho času žili mýtickí muži - ariánski bohovia.

A to bolo miesto, ktoré mu patrilo, keby len mohol osobne hovoriť s reichssicherheitshauptmannom Himmlerom! Aj on by sa mohol stať jedným z tých dvanástich. No teraz to bolo nemysliteľné. Bolo pravdepodobné, že Heinz sa dohodol s von Mackensenom, ktorý ho naviedol, aby si prisvojil zásluhy za knihu. Himmler by nikdy neprišiel do zámku, aspoň v týchto dňoch nie. A on stále predstav oval nebezpečenstvo, veď skôr či neskôr pravda môže vyjsť najavo. Ibaže… nie, nechcel ani pomyslieť na to, že by v tej istej bašte SS pôsobil piaty útvar alebo aj len dvojitý agent, nebodaj samotný Heinz, a že by tam bol preto, aby sa opäť zmocnil knihy. Riešenie mohlo byť v obidvoch prípadoch len jedno, a on sa rozhodol.

Z okna, ktoré viedlo na vnútorný dvor, videl dolu Hermanna Heinza: teraz už poznal jeho maniakálne zvyky. Plán mal pripravený aj zopár únikových ciest Bola to vážna chyba, že ho považovali za hlúpu šachovú figúrku, bezvýznamného vykonávatelia príkazov. Von Mackensen, to tučné prasa, čo sa v Ríme pyšne rozťahovalo ako veľvyslanec ríše, ho podlo využil, to je jasné. Ak je Heinz lojálny, obaja si prevezmú uznanie od Himmlera, ba možno sa dočkajú komplimentov aj od samotného Hitlera. Ak by náhodou napriek všetkému zostal nažive, pri tom všetkom, čo vie, kto si spomenie na obyčajného oficierika menom Wilhelm Zugel. No ak je Heinz zradca… nikdy by to nemohol dokázať. Takže stálo za to, aby urobil salto a snažil sa z tej záležitosti vyťažiť maximum. Zabil, tak to bežne chodí, a občas sa aj pobavil. No v Taliansku a vo Švajčiarsku zanechal za sebou takú krvavú stopu, že teraz už má okolo seba iba vypálenú zem.

Nemecko bude preňho odteraz nebezpečnejšie než tie ďalšie dve krajiny. No ak máš dvestotisíc dolárov, môžeš ísť s nimi všade, aj do Ameriky. Presne toľko by ríša zaplatila za toho bláznivého Volpeho. Ak je hodnota tej knihy taká, toľko si bude žiadať. Pôjde iba o jednoduché výkupné za niečo, čo bolo pre kohosi extrémne dôležité, dôležitejšie než mnohé ľudské životy. Urobil chybu, hneď mal operovať na vlastnú päsť, mal by teraz omnoho menej trampôt. Bol už čas večere, a to bola tá správna chvíľa.

Pustil sprchu a nechal vodu tiecť naplno. Studenú, aby nehrozilo, že teplá voda dôjde a prestane tiecť. Nemecká efektivita je mýtus, podobný tomu, ktorému veril až do predvčerajšieho dňa. Vyzliekol sa, okolo bedier si omotal len uterák. Ak by ho prekvapili, stále by mohol povedať, že sa umýval a teplá voda prestala tiecť. Zišiel dolu po schodoch pre služobníctvo a chyžná sa naňho usmiala, keď ho zbadala takmer holého. Inokedy, dievčatko, momentálne nemôžem.

Teraz prichádzala najnebezpečnejšia časť. Svoju maličkú Berettu M35 mal zavinutú do uteráka, ak by ho prichytili pri čine, poslúži si strelou do spánku, Heinzove dvere boli pootvorené, vychádzalo z nich slabé svetlo. S tým nerátal. Prečo nie je s ostatnými v dôstojníckej sále, aby si pofajčil? Aspoňže ich nenechal otvorené dokorán a svetlo nesvietilo naplno. Pomaly sa priblížil, začal už pociťovať chlad, predovšetkým od bosých nôh na kamennej dlažbe. Pritisol sa k dverám a začul šuchot papierov. Nahliadol dnu a zazrel Heinza pohrúženého do čítania listín pri svetle jedinej stolnej lampy otočenej k dverám. Nemohol by vojsť tak, aby ho nevidel. To si žiadalo rezervný plán, no nemal ho pripravený. Vysmial sa sám sebe, stiahol si uterák, schoval doň Berettu a úplne nahý vošiel do izby.

Keď Hermann Heinz začul ľahký šuchot, zodvihol hlavu a vypúlil oči dokorán. Ak ho neklame zrak, vošiel k nemu úplne nahý, dobre stavaný muž. Začervenal sa až po uši a zostal hľadieť s vysušeným hrdlom. Keď muž obišiel písací stôl a bol na krok od neho, spoznal poručíka, ktorý mu odovzdal knihu. Muž mu razom mocne zovrel hlavu rukami, a kým si stihol niečo pomyslieť, zlomené krčné stavce ho uvrhli do večnej tmy.

Zugel prehľadával zásuvky písacieho stola v nádeji, že ho kopne šťastie. Potom sa obzrel okolo: ak je tá kniha ešte tu, nemôže byť inde než v bezpečí trezoru. Našiel ho hneď za závesom, bol to zle utajený starý Gerlich na číselný kód. Nebolo by ťažké otvoriť ho, no mal spotené ruky a predovšetkým nebolo času. Buchot srdca mu bránil zachytiť ten jemný šum, ktorý vycvičenému uchu prezradí zmenu kombinácie. Pozrel sa na hodinky: odkedy vošiel, prešli iba dve minúty. Pokúsil sa teda ešte upokojiť, utrel si ruky a znova oprel ucho o chladný kov trezoru. Jeden za druhým, podobne ako ťukanie drozda, zapadli tri kovové zuby tam, kam by bez kľúča nemali. Zugel otočil gombíkom a trezor sa otvoril. Vo vnútri uvidel svoju tašku: kniha bola ešte v nej. Vrátil sa k písaciemu stolu, vložil Berettu do Heinzovej ruky, dobre ju omotal uterákom a stisol spúšť. Froté látka účinne stlmila zarachotenie výstrelu. Potom rozopol nohavice mŕtvoly a s nemalou námahou mu z nich vytiahol úd. Istý súdny lekár vraj raz pri podrobnom vyšetrovaní vyslovil akési pochybnosti, no aby sa vyhlo akejkoľvek forme škandálu, konečný verdikt znel, že ide o samovraždu.

Nikto ho nevidel znova vojsť do izby. Zatiahol kohútik sprchy a obliekol sa. Kufor bol už pripravený, čakal iba na balíček. Zišiel dolu schodiskom, pokojne fajčiac cigaretu. Sála na prízemí bola plná ľudí, čo čakali na večeru. Službukonajúcu hliadku, na ktorú sa všetci obracali so strohými príkazmi, požiadal, aby mu ihneď priviezli jeho auto. Vyšiel zo zámku a napäto čakal: ak by dačo nevyšlo, tamto by bol iba okamih. No vzápätí dofrčali dve svetlá a vojak v uniforme SS s výložkami kaprála vyšiel z jeho auta a motor nechal zapnutý.

Zugel pri odchode vrhol posledný pohľad do spätného zrkadla na zámok a svoje sny o sláve.

FLORENCIA PONDELOK 8. NOVEMBRA 1938 A NASLEDUJÚCE DNI

Po dni a noci strávenej nepretržite za volantom Zugel konečne dorazil na predmestie Florencie. Dúfal, že sa tam už nikdy nevráti, no situácia sa zmenila. Tentoraz musel byť dokonca veľmi opatrný. Na zámku Wewelsburg sa skôr či neskôr niekto opýta, prečo tak náhle odišiel práve ten večer, keď Hermanna Heinza našli mŕtveho. A ak Heinz stihol oznámiť, čo bolo pravdepodobné, že dokument prišiel, no nenájdu ho, niekto ďalší by sa mohol dovtípiť, že to bol on, i keď by nikdy nepochopili jeho dôvody. Zakrátko by mal na krku gestapo a SS, chceli by tú knihu dostať späť. Jediná možnosť, kam utiecť, bude práve Amerika, odveký Volpeho sen. Potreboval však peniaze a tie mu dá de Mola.

Uchýlil sa do anonymného hotela, ktorý navštevovali predovšetkým umelci, zaplatil požadovanú sumu na jeden týždeň pobytu a úplne si vyholil vlasy a obočie. Nateraz to bol jediný spôsob, ako sa zamaskovať. Nastúpil do električky, doviezol sa do centra, vystúpil niekoľko krokov od Molovho obchodu na ulici Tornabuoni. Predstavil si jeho tvár a hlavou sa mu prehnalo, že „majiteľ“ knihy by ho hádam aj mohol napadnúť, ak by ho spoznal, mal však so sebou svoju Lugerku. Nebola taká šikovná na manipuláciu ako Beretta, no vzhľadom na svoje rozmery mala väčší účinok pri zastrašovaní. Musí ho presvedčiť, že ide len a len o obchod a že v tom nie je nič osobné. Naopak, de Mola by mu mal poďakovať, že ho v Lugane nezabil. Vtedy to bola z jeho strany šťastná intuícia, ináč by dnes nemal komu knihu odpredať. A ak by zasa nestretol Volpeho? Nič by sa nezmenilo, lepšie preňho, že mlčal.

Kníhkupectvo bolo stále na tom istom mieste, iba vývesná tabuľka sa zmenila: meno DE MOLA bolo nahradené nápisom ACCADEMIA DEI LIBRI. Len čo vošiel dnu, zarazila ho vôňa starožitných kníh a kyslý zápach lepidla a živice.

„Dobrý deň.“

Pán s okuliarmi na retiazke a s vlasmi ostrihanými na ježka podišiel k nemu. Nebola to známa tvár.

„Chcel by som hovoriť s pánom de Molom.“

„Mrzí ma to, ale doktor de Mola už nevlastní tento obchod. Patrí novému majiteľovi.“

„A pán Volpe tu ešte je?“

„Nie, ľutujem. Pravdupovediac, ani ho nepoznám.“

Zugel sa pustil do horúčkovitého rozmýšľania, ako mal vo zvyku, no nič mu neprichádzalo na rozum. Obidvaja preč, na takéto niečo ani nepomyslel. Vzápätí však dostal odpoveď na svoje otázky.

„Ešte stále sem prichádza pošta na meno doktora de Molu a vždy ju niekto príde vybrať. Ak chcete, môžete mu nechať list.“

„Vďaka, ste veľmi milý, to mi ani nenapadlo.“

„Len sa posaďte, v tomto obchode je pramálo pohodlia, no s perom a papierom nie sú problémy.“

Zugel dobre zalepil obálku, odovzdal mu ju a odišiel.

Hustý, drobný, otravný dážď mu stekal ako slzy po hladko vyholenej tvári. Z holej hlavy mu kvapky kĺzali za krk a zmáčali mu košeľu. V električke sa chcel poutierať rukávom plášťa z čiernej kože, no koža sa na to nehodila. Potreboval sa zbaviť plášťa, ktorý ho identifikoval ako Nemca alebo ako Taliana, ktorý sa chce opičiť po nemeckých bratancoch: pohľady plné strachu či závisti boli viac než výrečné. Lepšie bolo zbaviť sa takého symbolu a upriamiť sa na iné, napríklad na amerického orla. Koniec koncov, ak by ste z nemeckého symbolu odstránili korunu s hákovým krížom, obidva dravce by si boli veľmi podobné.

Len čo Nemec opustil kníhkupectvo, okuliarnik zatelefonoval.

„Bol tu a nechal list pre Giacoma.“

„Otvor ho! Čo je v ňom?“

Nastalo dlhé mlčanie, potom muž z obchodu prehovoril.

„Má tú knihu, Gabriel, chce vyjednávať. Nechal tu adresu.“

„Nepovedal som vám, aby ste neprestali veriť? Zariadim, aby upovedomili Giacoma. Teraz je na rade on.“

Rádio v obchode striedavo vysielalo ľúbostné piesne a rázne výzvy proti zločinom, ktorých sa dopúšťajú Židia. Všetky viac či menej tvrdili, že aj trpezlivosť má svoje hranice a že miera sa naplnila. Mnohé rodiny si kládli otázku, aká je vôbec ich vina. Iné vedeli, že je dávneho dáta a že sa po stáročia cyklicky vynára z temnôt ako prekliatie. V úzkom kruhu klubu Omega v Akadémii georgofilov nepochybovali, že sa niečo chystá, niečo, čo onedlho môže zatemniť svet.

NA CESTE DO LYONU PIATOK 17. AUGUSTA 1487 A NASLEDUJÚCE DNI

„Odtiaľto sa mohli pustiť dvoma cestami, excelencia,“ povedal Marzio z Pisy. „Prvá je cez Il Buco del Viso, ktorou by som sa vydal aj ja, alebo sa dá ísť popri zámku Castello del Delfino.“

„Kadiaľ vedie tá prvá?“ spýtal sa Franceschetto.

Nachádzali sa blízko zámku Reynaud, dúfali, že tam vymenia niektoré kone, ktoré boli už vyčerpané, no z pevnosti zostali len zrúcaniny. Ešte sa z nich dymilo a od zuhoľnateného dreva sa šírila horúčava páchnuca mastnotou.

„Cez Buco, no je nás veľa a nemáme vhodné kone.“

„Tak čo teda?“

Nový pán dobre platil, no bol namyslený a zákerný, a ak by nebolo odmeny, ktorú mu sľúbil, urobil by všetko, aby mu zabránil dostihnúť utečencov.

„Navrhujem teda, aby sme sa vydali cestou k zámku Castello del Delfino. Cesta je dlhšia, no zato v tomto ročnom období schodnejšia. Hore pod bralom je prepriahacia stanica, tam budeme môcť vymeniť kone.“

„Nemám inú možnosť, musím sa spoľahnúť na teba, Marzio, no dávaj pozor, aby si sa nezmýlil, ináč dostaneš výplatu bičom!“

„Nemýlim sa, pane, a na mojom chrbte mi záleží. Ak kone vydržia, dnes večer budeme v Briançone v Escartons. Tadiaľ budú určite prechádzať aj oni, a ak budeme mať šťastie, mohli by sme ich dohoniť.“

„Ak prídu do Paríža skôr než my, potom už bude všetko márne, zapamätaj si to! Vpred, ďalej, musíme sa poponáhľať!“

***

Priesmyk Buco del Viso pripadal Giovannimu ako cesta do pekla. Bola to iba čierna prasklina medzi sivými útesmi, ktorá pretínala vrch na spôsob ľahkej rany, neviditeľnej pre tých, čo ju nepoznali, no hlbokej. Kone viedli za uzdy a zaviazali im oči. Pomaly prešli roklinou, riskujúc na každom kroku, že sa pokĺznu na drobiacich sa kameňoch. A ak sa im pri vstupe do nej podarilo vyhnúť horúčave, sálajúcej z kameňov, až nad nimi viditeľne víril vzduch, pri východe z nej ich zahalil závoj hmly, ktorá im bránila v akomkoľvek výhľade. Keď sa hmla zakrátko zdvihla, ocitli sa v náručí zelených lúk, spestrených škvrnami niekoľkých jazierok. Pri jednom z nich sa osviežili, napojili kone a potom opatrne pokračovali strmou cestou dolu do údolia. Naďabili na salaše, pri ktorých sa pásli tučné kravy prekypujúce zdravím, a na malé mestečká, kde ich veselo zdravili ženy s deťmi, oveľa chudšími než ich zvieratá. Potom sa pred nimi objavilo bralo Briançonu s jeho mohutnými hradbami. Dado bodol koňa, až sa vzopäl na zadné nohy, a s výzorom víťaza turnaja podišiel ku grófovi.

„O týždeň sme v Paríži.“

„O desať dní,“ poopravil ho Valdo, „nerád sľubujem, ak neviem, či to budem môcť splniť.“

„Mne stačí, ak tam budem pred koncom mesiaca, než sa začnú prednášky na univerzite.“

„Budete tam, gróf, to vám môžem sľúbiť.“

Hrad Delfín bola obligátna trasa pre tých, čo chceli prejsť zo Savojska do Francúzska. Páni z Albóna preto mali po celý deň brány otvorené, napriek nesúhlasu ich kapitána, i keď ich na noc zatvárali, ktokoľvek mohol požiadať o vstup a mohol si byť istý, že dostane nocľah pre seba a stajňu pre kone. Aj teraz krik a zúrivé búchanie na bránu zburcovali kapitána, ktorý vybehol zo strážnej búdky. Ocitol sa pred ozbrojenou bandou, ktorá, len čo vošla do zámku, už aj sa začala rozťahovať, zatiaľ čo niekoľko ďalších mužov sa utiahlo do rohu a zložili meče. Preklínal seba a aj pánov z Albóna, skôr rešpektovaných než obávaných, za dôverčivosť, s akou sa správali k ochrane spoločných hraníc. Keby boli mreže zdvíhacieho mosta zatvorené, nemusel by teraz čeliť tej zbojníckej bande. No ich veliteľ, ktorého počul, ako vydáva strohé príkazy v taliančine, mu nepripadal ako zločinec. V srdci mu skrsla slabá nádej, že ide o žoldnierov Monferratovcov, s ktorými by sa dalo vyjednávať. O znaky a zástavy mohli prísť v nejakej zrážke, možnože práve s oddielmi priateľsky naklonenými savojským pánom. Napravil si široký opasok, za ktorým mal zasunutý ťažký bojový meč, a zdvihol pravú ruku na znak mieru. Keď urobil niekoľko krokov, uvidel veliteľa skupiny, ako naňho ukazuje hrotom meča komusi po jeho boku. Skôr než stihol prehovoriť, prenikol mu hrdlom šíp. Marzio s hrôzou sledoval tú scénu, no Franceschetto naňho hlasno zavolal.

„Povedz im, že potrebujeme zopár odpočinutých koní, vodu a jedlo. A rýchlo, ak nechcú, aby ich naši vojaci rozsekali na márne kúsky. Tak do toho, Marzio, dobre si rozumel. Prelož, a hotovo!“

Vojaci už prišli o svojho kapitána, radšej teda prestrašene poslúchli, a keď horda dostala, čo chcela, rýchlo pokračovala na Briançon.

Gróf z Mirandoly spolu s bratmi Centesiovcami prešli širokým údolím, chránení po ľavej strane mohutným horským masívom, až prišli k pevnosti Lautaret. Tam vďaka zlatému ligotu ich mincí a mečov vymenili kone za odpočinuté ťahúne - robustného žrebca s dvoma mladými kobylami, ktoré ho všade nasledovali. Všetky cesty teraz už len klesali dolu, dediny boli hustejšie a prepriahacie konské stanice menej vzdialené od seba. Krčma blízko Grenoblu by bola hodna aj kniežacej návštevy a pýšila sa bielym krížom na červenom štíte, znakom starých grófov, pánov Savojska. Zajedli si z bravčového s mäkkým chlebom a zapili to starým vínom tmavým ako krv holubov. Giovannimu sa zazdalo, že už spoznáva vône Paríža, a pomyslel si, že už o niekoľko dní to bude pravda. Tej noci sa všetci vyspali v luxusnej izbe s dverami, ktoré zdobili tri zlaté ľalie v modrom poli. Majiteľka sa dušovala, že v nej prenocovali Ľudovít z Valois a Šarlota Savojská, jeho manželka, a že tu počali piate z ich ôsmich detí.

„Dúfam, že nikoho z prítomných sa v noci nezmocnia chúťky pánov zo Savojska, ináč budem musieť spať v podkroví a počítať trámy na povale.“

Giovanni sa čoraz dôvernejšie zbližoval s Dadom a zabával sa na jeho vulgárnych žartoch a slovách, ktoré mu plynuli z úst tak prirodzene ako malému dieťaťu.

„Gróf,“ zvolal Valdo, „pre lásku nebeskú, drgnite ho. Keď je v tej polohe, chrápe ako prasa, ktoré sme jedli.“

Niekoľko hodín po ich odchode ktosi upozornil majiteľku na početnú skupinu vojakov na koňoch, smerujúcu k jej pohostinstvu. Všetko pozatvárala, zvieratá zahnala do stajne a so srdcom v hrdle čakala, čo bude, zatiaľ čo kuchári s nožmi v rukách sa ju snažili upokojiť. Vojenská cháska však prešla bez toho, aby sa zastavila.

V Bourgoine musel Valdo vymeniť svoju kobylu, pretože zo žiarlivosti neustále hrýzla druhú kobylu do krku a vrážala do nej, kedykoľvek klusali vedľa seba. Kým čakali, Dado nahovoril Giovanniho, aby ochutnal špeciálny koláč vo forme venca, upečený z múky, droždia, mlieka, medu a vajec.

„Neviem, ako by som radšej zomrel: či s týmto koláčom v bruchu, alebo s mojím bodákom vsunutým do vnútra peknej dievčiny! S prepáčením, pán gróf.“

Trochu ďalej, v Saint-Laurent de Mure, tiež obligátnej zastávke na ceste do Paríža a Lyonu, sedliaci zvážajúci úrodu k mlatbe už po niekoľko dní sledovali húf vojakov, ktorí sa tu rozložili. Gróf z Mirandoly a bratia Centesiovci na nich nečakane narazili. Keby sa obrátili a utekali späť, vyzeralo by to ako výzva na prenasledovanie; nezostalo im nič iné, len pokračovať vpred. To aj urobili, šli krokom ďalej, až kým im skupina piatich kopijníkov nezahradila cestu. Jeden z jazdcov s kopijou v ľavej ruke, na konci ktorej vial práporček s erbom savojských vojvodov, podišiel k nim. Druhí dvaja popchli kone, obišli ich a zablokovali ich zozadu.

Kým Valdo a Dado nervózne krotili nepokojné kobyly, Giovanni nespúšťal oči z ich dôstojníka.

„Gróf z Mirandoly?“ opýtal sa s výrazným francúzskym prízvukom.

Giovanni zbledol: jeho meno ho zasiahlo prudkosťou blesku.

V okamihu sa mu premietol pred očami celý život: Florencia, Rím, Margherita, Tézy, obvinenie, Matka. Paríž bol stratený ako holubica v pazúroch sokola.

„Gróf z Mirandoly?“ zopakoval dôstojník.

„To som ja,“ povedal Giovanni, dobre si uvedomujúc, že je zbytočné skrývať svoju totožnosť.

„Buďte taký láskavý a nasledujte nás, máme príkaz zaviesť vás k jeho excelencii vojvodovi Filipovi.“

„S kým mám tú česť?“

„Gérard de Rochefort, kapitán jazdectva vojvodu Filipa, pána Bressy a Savojska.“

Džentlmen sa mu úctivo a hlboko uklonil, no ani to neznížilo Giovanniho obavy.

„A z akého dôvodu poslal vojvoda Filip za mnou svojho kapitána?“

„Som vojak, gróf, nediskutujem o rozkazoch. A toto je rozkaz.“

„V poriadku. Gérard de Rochefort, nasledujem vás. Ale mojich dvoch zbrojnošov nechajte odísť.“

V tom momente Dado zakričal čosi, čomu Giovanni nerozumel, ale uvidel, ako sa vrhol na jazdca za ním. Jedným seknutím mu uťal hlavu, no druhý mu vrazil meč do boku. Valdo zoskočil na zem, hlasno zvolal bratovo meno a stihol ho ešte zachytiť, keď sa kĺzal zo sedla dolu. Hladil ho po vlasoch a Dado sa v bratovom náručí sotva badateľne usmieval.

„Odpusť… Valdo… nechcel som… gróf z Mirandoly… mal som ho rád.“

Dado takmer s úsmevom šepkal tieto slová bratovi do ucha, potom mu klesla hlava a ostal nehybný. Giovanni ako skamenený pozeral, ako mu Valdo v poslednej pietnej chvíli zatvára oči. V jeho pohľade sa zračila bolesť.

„Je mi to ľúto,“ povedal Gérard de Rochefort, „no nie je to naša vina. Aj ja som stratil jedného muža. Teraz musíme ísť, váš zbrojnoš je voľný, môže si ísť, kam chce.“

„Môžem sa s ním rozlúčiť?“

„Bien sûr, monsieur le Comte.“

Giovanni zoskočil z koňa a pristúpil k Valdovi, ktorému slzy brázdili tvár a vyzeral, akoby upieral zrak k vzdialenému bodu kamsi hore až za horizont.

„Valdo…“

„Nie je to vaša vina, pán gróf,“ povedal Valdo, vyhýbajúc sa jeho pohľadu.

„Dado mi vrátil smiech, ktorý mi život vzal. Nikdy naňho nezabudnem.“

„Vďaka, gróf.“

„Pozri sa na mňa, prosím.“

Valdo poslúchol a Giovanni si stiahol z prstenníka zlatý prsteň s vyrytým rodovým erbom.

„Nechaj si ho ako pamiatku na mňa, a dokiaľ budem živý, ktokoľvek sa na mňa obráti s týmto prsteňom, môže ma o čokoľvek požiadať.“

Valdo bez slova dovolil, aby mu ho nastrčil na malíček.

„Som pripravený,“ povedal gróf z Mirandoly, znova vysadnúc na koňa, „kde je vojvoda?“

„Na zámku Vincennes, máme pred sebou dlhú cestu.“

NA CESTE DO PARÍŽA NEDEĽA 19. AUGUSTA 1487

Toho dňa zbožní katolícki panovníci Ferdinand Aragónsky a Izabela Kastílska dostali dar od mesta Malagy - konala sa poprava vyše pätnásťtisíc obyvateľov, ktorí sa po šiestich mesiacoch hrdého odboja poddali. Tých niekoľkých, ktorí prežili, predali do otroctva. Zásluhy za pád poslednej arabskej bašty na území Španielska nepričítali tri razy silnejším kresťanským oddielom, ale Bohu a jeho služobníkovi, talianskemu mníchovi Francescovi di Paola, ktorý im vyveštil víťazstvo vo chvíli, keď sa už chystali vzdať obliehania.

Správa o porážke Maurov dorazila do Ríma toho istého dňa a Rodrigo Borgia odoslal odpoveď, v ktorej nariadil, aby na mieste víťazstva postavili katedrálu, ktorá bude niesť meno Basilica Minore.

Cestou do Paríža sa na počesť sviatku ozýval hlahol zvonov z mnohých kostolov. Ich dotieravý zvuk dostihol aj skupinu jazdcov, ktorú z dediny do dediny predchádzal chýr o krádežiach, rabovaní, znásilňovaní a vraždení. Hrozivú správu ešte viac živilo rozprávanie tých, čo by sa nepodriadili, nebyť strachu, že ich zabijú. V Saint-Laurent de Mure Franceschetto Cybo ráznym pohybom ruky pre istotu zastavil svojich a zavolal k sebe sprievodcu. Našli tu stopy po táborení, vojaci očividne odtiahli len nedávno, vyčerpaní sa hodili na zem.

„Vyhľadaj dajaký hostinec a povypytuj sa na to, kto tu bol. Nezdá sa mi to.“

Marzio da Pisa sa opatrne pobral do dediny. Tam bolo všetko pozatvárané a bolo vidieť len potulných psov. Správa o ich príchode sa už stihla rozšíriť. Jeho pozornosť pritiahla vývesná tabuľka na jednej krčme. Dvere boli zatarasené, no zvnútra vychádzali hlasy. Niekoľkokrát zabúchal, ale nikto neotváral. Pokúsil sa teda zavolať v miestnom jazyku:

„Ouvrez! Je vous en prie.“

Napokon ktosi zodvihol závoru, vyzrel cez priezor, zistil, že Marzio je sám, a tak ho vpustil dnu a ihneď za ním zatvoril dvere. Marzio sa poobzeral a v kúte zbadal muža, ktorého dobre poznal. Za stolom sedel sám, pred sebou mal demižón vína s pohárom. Mal neprítomný výraz, bol mimo, hádam bol ešte opitý.

„Valdo,“ zamumlal, keď bol blízko pri ňom.

„Marzio?“ začudoval sa vínom podgurážený muž a zatváril sa ohromene.

„Čo tu robíš?“

Marzio vzal pohár, na dúšok ho vyprázdnil do poslednej kvapky a nalial si ďalší.

„Musím si s tebou vypiť, aby som ti všetko vyrozprával.“

Vyžiadalo si to dve fľaše, kým sa pravda dostala von. Potom si Marzio vypočul Valdovo rozprávanie o Dadovej smrti a plakal spolu s ním.

„Je to moja vina,“ povedal.

„Nie,“ odsekol Valdo nazlostene, „vina je vždy na strane pánov! Idú si za svojimi šialenými snami, šliapu po ľuďoch, zaťahujú ich do svojich šarvátok. Nech sú prekliati všetci mocnári, nech ma anjel smrti vyslyší a vyhubí ich jedného po druhom. Nech ich vyženie z palácov, nech im vytrhne z náručia ich kurvy a pred očami im zabije ich deti. A teraz už choď, Marzio, vráť sa k svojmu pánovi, povedz mu pravdu a daj si riadne zaplatiť.“

***

Keď si Francescetto dopodrobna vypočul Marziovo rozprávanie, vychrlil prúd nadávok. Hnev janovského šľachtica sa obrátil proti jeho mužom, nakopal ich všetkých do zadku a potom ich postavil do radu.

„Je tam celý oddiel Savojčanov, predstihol nás o niekoľko míľ. Gróf je s nimi a ja ho musím stoj čo stoj dostať. Predbehneme ich a nastavíme im pascu. Je nás štyridsať. V Ríme čaká štyritisíc zlatiek: rozdelia si ich tí, čo prežijú. No zabijem každého, kto zradí a obráti sa chrbtom!“

„A ty? Chceš bojovať?“ obrátil sa k Marziovi.

„S vaším dovolením, excelencia, moja úloha sa skončila. Ak vám to nebude proti vôli, radšej zostanem s mojím spoločníkom.“

„Rob, čo chceš,“ povedal Franceschetto.

Len čo sa mu však Marzio obrátil chrbtom, bodol ho mečom, vrazil mu ho do srdca, až mu čepeľ vyšla hruďou von.

„Nepovedal, s ktorým spoločníkom chce zostať, či so živým alebo s tým mŕtvym!“

Franceschetto sa hlasno zarehotal a obrátil sa k svojim chlapom, no nikto z nich nereagoval.

To miesto sa odjakživa nazývalo Foresta del Bosco di Dio, ešte dávno predtým, než doň tamojší obyvatelia začali chodievať na drevo. Bolo to posvätné miesto, ešte druidovia tu v tieni storočných dubov zbierali byliny a listy s magickými účinkami. Každý, kto prechádzal hustým lesom, vedel, že v jeho tieni je bezpečnejší než na slnkom zaliatych poliach okolo. Onoho dňa sa však za každým dubom skrýval muž vyzbrojený lukom alebo kušou a každý z nich myslel iba na jedno - či bude žiť ako boháč, alebo umrie ďaleko od svojej zeme.

Nemuseli čakať dlho. Jazdci tvorili šík dobre vyzbrojený na cestu. Pod farbami rodu Savojských svietili zlaté ľalie Francúzska, ktoré splývali s lístím húštiny a lúčmi slnka. Herold na čele pomalým klusom udával tempo. Franceschetto čakal, kým prejdú prví jazdci, a snažil sa medzi nimi rozpoznať tvár grófa z Mirandoly: bolo by preňho lepšie, keby prežil, ináč by musel vliecť so sebou jeho rozkladajúce sa telo. Chvíľu počkal a potom silno zahvízdal: z obidvoch strán cesty vyletel húf šípov. Niektoré z nich narazili na konáre stromov a odklonili sa iným smerom, iné zasiahli cieľ. Gérard de Rochefort vydal príkaz zostúpiť z koní, no jeho muži sa pritlačili k ich chrbtom a pohnali ich do galopu. Ako vojaci boli dobre vyškolení a vedeli, čo robiť, aby sa vyhli nástrahe. Zadný voj bol zasiahnutý najviac a mnohí padli. Franceschetto zavelil zaútočiť skôr, než znova vysadnú na kone. Z húšťavy vybehla horda mužov bez vlajok a identity a s divým pokrikom bežala k tým, čo ešte stáli na nohách.

Franceschetto šiel krokom za nimi, čakajúc na svoju chvíľu, ktorú si bude vychutnávať, keď zrazu začul niekoľkokrát opakované trúbenie na roh, ktoré sa nieslo od skupiny jazdcov, čakajúcich bez pohnutia na útok. Potom sa ozvalo znovu, už slabšie, tentoraz však zozadu, za jeho chrbtom. Zem pod Franceschettom sa začala triasť a z opačného smeru sa objavil húf jazdcov, ktorí sa galopom v plnej zbroji pustili do útoku.

Rochefort rozdelil svojich mužov do dvoch šíkov, ako to učili všetky vojenské učebnice, ktoré Franceschetto nikdy nečítal. Prvá skupina horko-ťažko zastavila nápor útočníkov, no keď po tretíkrát zaznel húštinou čoraz hlasnejší zvuk rohu, pomaly začala napredovať. Franceschettovi muži si príliš neskoro všimli početnú čatu jazdcov, ktorá sa na nich vyrútila, zomkli sa do kruhu, snažiac sa odolávať jednej aj druhej skupine. Zrážka netrvala dlho, poslední piati odhodili meč a prosili o milosť. Rochefort sa však nezľutoval nad takými, čo zradne útočia a nezaslúžia si to. Zatiaľ čo rátali počty mŕtvych a ošetrovali ranených, jeden z jazdcov privliekol za vlasy zbeha. Nebol ani ranený, ani krvavý a jeho šaty, hoci špinavé, svedčili o bohatstve. Zrazil ho na kolená vedľa mŕtvych. Rochefort zadržal svojich mužov, ktorí ho už začali pichať hrotmi mečov, a pristúpil k nemu. Mečom mu zodvihol hlavu a ich pohľady sa skrížili. V zbehových očiach sa zračil nesmierny strach.

„Kto ste? A prečo ste nebojovali s vašimi mužmi? Ste zbabelec a zaslúžite si smrť.“

„Zľutovanie, rytier, nezabite ma,“ mumlal a fňukal Franceschetto. „Môžete za mňa dostať veľa peňazí, ak budete chcieť výkupné.“ Rochefort mu napľul do tváre, a on sa ani neutrel.

„Taký zbabelec ako vy nestojí za nič, ak nechá zomierať svojich druhov bez boja.“

„To nie je pravda, ja stojím za veľa. Poviem vám, kto som. Dnes je váš šťastný deň, rytier. Som Franceschetto Cybo, syn rímskeho pápeža Inocenta VIII.“

Chlapi okolo Rocheforta prepukli do bezuzdného smiechu a zajatcove slová sa bleskovo rozniesli ku všetkým mužom. Kapitánovi sa nepáčil ten druh rúhania, rukou v železnej rukavici udrel Franceschetta do tváre, až sa mu pustila krv. Giovanni Pico sledoval scénu z diaľky, nevediac, o koho ide. Na Rochefortov pokyn ho jeden z jeho zástupcov požiadal, aby podišiel bližšie.

„Pán gróf,“ oslovil ho kapitán, „prosím vás, poznáte tohto človeka? Zdá sa, že je vodcom tých banditov, čo nás napadli.“

Franceschetto Cybo na kolenách a Giovanni Pico z Mirandoly pred ním si pozreli do očí. Prvý penil od zlosti aj strachu zároveň, druhý sa pýtal sám seba, na akej absurdnej šachovnici sa hrá o jeho život. Kto v skutočnosti je? Myslel si, že je veža, ktorá do diaľky vysiela lúče svetla, no možno je len úbohý pešiak, ktorému je súdené blúdiť od domu k domu.

„Nie, nikdy som ho nevidel,“ povedal.

Franceschetto sa chcel naňho vrhnúť, no Rochefortov kopanec ho zrazil do prachu.

„Vedel som to,“ povedal kapitán, tasiac meč, kým zajatec sa márne snažil ujsť kolenačky.

„Napriek tomu,“ pokračoval Giovanni, „myslím, že hovorí pravdu a že ja som dôvod potýčky. Poľuje na mňa.“

Rochefort sa díval na obidvoch, snažiac sa pochopiť, čo za červená niť ich to spája. No spomenul si, že je vojak, ktorý nikdy nesklamal svojho pána.

„Chcete ho postaviť pred súd, pán gróf?“

„Nie, kapitán, chcem iba čo najskôr hovoriť s vaším vojvodom.“

„Nech je tak, no máte dosť času na to, aby ste zmenili názor. Zodvihnite ho a priviažte ho na koňa. Tento… bandita ide s nami, nech je to ktokoľvek. Vojvoda rozhodne, čo s ním urobiť.“ Mŕtvych rytierov pochovali pozdĺž cesty a ich hroby označili menami; pre čvargu útočníkov vykopali spoločnú jamu s krížom a nápisom: talianski banditi.

Franceschetto, špinavý od hliny a krvi, otrhaný, s rukami zviazanými za chrbtom, sa ledva držal na koni, ktorého viedol za opraty ďalší jazdec. Aby sa rozptýlil, začal rozmýšľať, akým spôsobom sa pomstí kapitánovi za tie kopance a za poníženie, ktoré mu uštedril gróf. V duchu ich už videl visieť z bašty Anjelského hradu a od spokojnosti sa mu vydral z úst pridusený výkrik.

VINCENNES, FLORENCIA, RÍM OD STREDY 3. OKTÓBRA 1487

Giovanni Pico, pán z Mirandoly a gróf z Concordie, bol prakticky už vyše mesiaca väzňom vojvodu z Bressy, Filipa Savojského. Mal síce lokaja, ktorý sa staral o všetky jeho potreby, a obýval celé predposledné poschodie vysokej veže pevnosti Vincennes, no nemohol odtiaľ odísť. Z okien videl vojakov a stráže plniť každodenné úlohy a príkazy, sluhov, ako prevážajú nápoje aj nábytok, vojenské prehliadky a niekedy aj nejakú slávnosť, z ktorej k nemu sotva doľahli zvuky a tóny hudby. Za jasnejších dní zrakom zalietal k vzdialeným strechám Paríža. Pri zriedkavých príležitostiach mu dovolili chodiť po otvorenej terase, odkiaľ sa kochal na všetkých stranách pohľadom do nedozerných a pestrých diaľav: zelenými a žltými lesmi, sivými domami, červeňou slnka pri západe, azúrovou a modrou farbou nocí, bielobou múrov okolo.

Jeho vznešený väzniteľ vojvoda Filip sa ešte neukázal, ba ani mu neposlal žiaden odkaz. Giovanni naproti tomu napísal dva listy, hoci dobre vedel, že ich môžu zadržať, Ferrucciovi a Leonore do svojej vily vo Fiesole, a tiež bankárovi Pittimu, rivalovi Mediciovcov. V prvom liste podával o sebe iba priaznivé správy, no Ferruccio z niektorých viet pochopil, v akých podmienkach sa nachádza. V druhom požiadal o peňažný preddavok na budúci zber ovocia na svojich statkoch, aby uhradil výdavky za pobyt (ako napísal) na zámku Castello di Vincennes. Pitti sa ihneď pochváli, pustí do sveta chýr o jeho žiadosti, a Lorenzo Medici pochopí, že za tým je niečo divné.

O Franceschettovi nevedel nič, len to, že počas cesty bol stále zviazaný a niekoľkokrát utŕžil posmech, ktorý sa obišiel bez akýchkoľvek protestov, vrátane slovných, z jeho strany. Po dvoch týždňoch úzkostí a čakania sa Giovanni pozviechal a dal sa znova do písania. Chýbali mu texty, milované knihy, no ako vždy, aj teraz mu bola na pomoci jeho zázračná pamäť. Keď sa mysľou vrátil k začiatkom svojich štúdií, k predzvestiam, ktoré predchádzali jeho Tézy, pokúsil sa odhadnúť, kam môže viesť cesta mágie, odlišná od cesty poznania, ktorá ho doviedla až k tragédiám a smútku. Bez toho, aby zradil svoju myšlienku, v nútenej nečinnosti si vybájil postavu mága, ktorý na jednej strane dokáže rozpoznať zákony, čo riadia prírodu, a na druhej vie z nich vyťažiť prospech. Nedokázal však oklamať čas, jeho pomalé plynutie cítil každú hodinu.

Nasledujúci deň prvého lisovania, ktoré zobďaleč pozoroval, sa strhla silná búrka, ktorá otriasala múrmi veže. Zbadal, že za zvukov trúb prichádza vládny posol. Na všetkých oknách, vrátane tých jeho, boli vyvesené vlajky Karola VIII. s ľaliami na modrom poli. Bol práve čas, kedy sa podávalo jedlo, sluhovia roznášali v hojnosti večerné jedlo s vínom a vodou. Odovzdávali ho teplé na podnosoch komorníkovi a ten sa staral o jeho servírovanie. Tentoraz sa však sluha uklonil tak, že takmer spadol. Vysoký muž v modrom, bohato vyšívanom plášti mu pokynom ruky naznačil, aby odišiel. Jeho široké čelo prezrádzalo začínajúcu plešivosť. Mal veľké, pevne zovreté mäsité pery a jasné, trocha kravské oči. Zastal pred Giovannim, akoby čakal na pozdrav. Mal vznešené držanie tela aj vzhľad.

„Dúfam, že jedného dňa mi odpustíte, gróf. A rovnako dúfam, že vám tu nič nechýbalo.“

„Sloboda je najcennejšia. Čo sa ostatného týka, myslím, že vaši špehovia vám už určite referovali o všetkom. Takisto si myslím, že stojím pred Filipom di Bressa.“

„Som muž zbrane, gróf, nie literát ako vy.“ Giovanni postrehol v jeho slovách ľahký opovržlivý tón. „Všetko, čo mám, som dosiahol za tvrdú cenu. Poznám väzenie a verte mi, vonkoncom sa nepodobá tomu, na ktoré sa sťažujete.“

Giovanni sa mu zľahka uklonil, nemalo zmysel pokračovať v polemike.

„Dal som pripraviť skromnú večeru pre nás dvoch, no kvôli väčšiemu súkromiu ju zjeme tam hore, ak vám to neprekáža. Za stolom budem mať možnosť vysvetliť vám niektoré veci a odpovedať na všetky vaše otázky, ak budem môcť.“

O niekoľko minút bola večera pripravená. Nelíšila sa veľmi od tej, na ktorú bol Giovanni zvyknutý: vojvoda očividne neholdoval okázalému hodovaniu, a Giovannimu sa dostal ďalší dôkaz, keď ho videl zhltnúť jedlo v priebehu niekoľkých minút; lokaji rovnako rýchlo všetko spratali zo stola. Giovanni sa sotva dotkol jedla. Na stole zostala karafa so zakaleným, agresívnym, ťažkým vínom, ktorého si gróf di Bressa v hojnosti doprial.

„Ste vítaný hosť, gróf z Mirandoly, a bez okoľkov vám poviem, že máte veľa nepriateľov aj veľa priateľov.“

„Dúfam, že tí prví sú početnejší než tí druhí. A vy? Ku ktorej kategórii patríte?“

„Ani do jednej, ani do druhej. Ste mi ľahostajný, ak to chcete počuť. Napriek tomu to, čo som urobil, je až doposiaľ vo vašom záujme.“

Giovanni nechápal, no rozhodol sa pre zmierlivejší postoj. Gróf di Bressa bol jediný, kto mu mohol poskytnúť vysvetlenie, ktoré potreboval.

„Ten človek, ktorého zajali v krátkej potýčke v Bosco di Dio, je skutočne synom Inocenta VIII., ale to už hádam viete. Jeho pokus dolapiť vás ma stál niekoľko mužov.“

„Myslím, že vám dlhujem poďakovanie.“

„Dlhujete mi oveľa viac, no všetko má svoj Čas. Pápež nám vyplatil ohromné výkupné za svojho syna, no ponúkol nám dvojnásobok, ak spolu s Franceschettom privedieme do náručia cirkvi aj vás. Prišli mi prosby, rady, vyhrážky.“

„Napriek tomu som ešte tu ako váš… hosť. Asi to má svoj dôvod.“

„Presne tak. Preto vám položím jednu otázku, gróf, na ktorú mi musíte dať odpoveď podľa vašej cti. Z akého dôvodu ste cestovali do Paríža?“

„Aby som diskutoval o mojich Tézach na univerzite. V Ríme sa to nedalo.“

„A ak by ste mohli zajtra ráno slobodne odísť, išli by ste znova do Paríža?“

„Je to cieľ môjho života, moje poslanie. Nemám iný.“

Giovanni sa postavil.

„Celý svoj život som venoval štúdiu. Preň som stratil všetko, lásku, mladosť. Moja cesta poznania je pokropená smrťou a som pripravený čeliť aj tej svojej.“

„Obával som sa podobnej odpovede a podľa toho, čo mi o vás hovorili, musím povedať, že som ju aj očakával. Sadnite si, gróf, a vypočujte ma, prosím. Panovníčka Anna Francúzska sa nachádza medzi dvoma mlynskými kameňmi. Na jednej strane ju trápi pápež, ktorý žiada vašu hlavu, na druhej strane ju vydiera Lorenzo Medici, pretože bez jeho pôžičiek by jej kráľovstvo upadlo. Preto dospeli ku kompromisom, ako prikazujú zákony diplomacie. Vy nikdy nebudete vystupovať v Paríži, no vrátite sa živý a zdravý do Florencie, kde budete mať absolútnu voľnosť s tým, že sa viac nebudete pokúšať šíriť svoje Tézy. Tvrdia, že Tézy nebezpečne narúšajú rovnováhu kráľovstiev tak na zemi, ako aj v nebi. Neviem, čo sa v nich hovorí, ale zdá sa, že Antikrist sa neosmelil ani len pomyslieť na to, čo ste vy položili na papier.“

Giovanni sa náhle cítil veľmi starý, zatvoril oči a uvidel ohnivú guľu, ako ho burcuje a preniká do jeho agónie. Potom, ako to býva, keď duša je pripravená opustiť telo, zbavené od všetkého zla a na chvíľu naposledy oživené, námaha a záťaž zmizli a nič ho už neťažilo.

„Zajtra odcestujete do Florencie,“ pokračoval Savojský. „Budete pod ochranou takej eskorty, že ani anglická armáda by nemala guráž napadnúť ju. Zbohom, gróf. Ak by som mal ešte niekedy počuť vaše meno, bojím sa, že sa to bude týkať iba oznámenia o vašej smrti, ak nadíde skôr než tá moja.“

Bolo chladno a vo Florencii celé týždne pršalo. Na svätého Martina sa mraky začali trhať. Arno sa rozvodnilo a mnohé člny po pretrhnutí kotvových lán unášal prúd dolu riekou až po prítok Ombrona. Tam sa nakopili, pripojili sa k spleti stromov, ktoré doplavila pistojská rieka a vytvorili akýsi druh priehrady. Nížinami sa rozšírili záplavy a besnenie kalných vôd zničilo gazdovstvá a usadlosti, stŕhajúc so sebou tisícky zvierat. Keď dažde ustali, zdochliny sa vynorili na povrch, napuchnuté a napadnuté obrovskými kolóniami potkanov. Ľudia už vedeli, že ak sa objavia hlodavce vo veľkom množstve, výpary moru sa čoskoro rozlezú medzi domy. Pistoia bude prvá, potom príde rad aj na susedné mestá. Vrchný veliteľ vojenského oddielu vo Florencii prijal všetky možné bezpečnostné opatrenia, vrátane toho, že zatvoril mestské brány. Mesto žilo v ovzduší strachu: kto kašlal alebo sa zle cítil, hoci len z prechladnutia, riskoval, že ho odvezú do lazaretu, kde aj zdraví ochoreli.

Francúzska spoločnosť zamierila priamo do mestečka Fiesole k vile, odkiaľ Giovanni Pico, gróf z Mirandoly, odišiel začiatkom jari plný nádejí. Ferruccio a Leonora ho očakávali.

Dva dni nato, 14. novembra, Inocent VIII. vyvesil v Ríme svoj erb vedľa erbu cisára Maximiliána, aby ukončil vojnu medzi Benátskou republikou a mocným grófom Tirolská. Vyšiel z toho s posilnenou prestížou a francúzska choroba, ktorá ho sužovala, akoby ustúpila. Nič z toho netešilo Rodriga Borgiu; nevítal nové spojenectvo medzi Habsburgovcami a pápežom, a tým menej dobré správy o jeho zdraví. Ten syfilitik vyčachroval život svojho neschopného nepodarka Franceschetta za záchranu grófa z Mirandoly. Lorenzo Medici ho podviedol ako malého chlapca.

Jedinou útechou mu boli čarodejnice, babice a bosorky. Zo Španielska, z Germánie aj Talianska mu donášali potvrdzujúce správy: čím viac ich odsúdili, umučili a upálili na hranici, tým viac ich pribudlo. Horlivé tlačiarne v Germánii vytlačili viac než tritisíc kópií spisu Malleus Maleficarum. Každý kláštor, každý magistrát a každý inkvizítor sa pretekali v tom, aby vytriedili a vypleli Zlo, ktoré využilo každú ženskú slabinu, aby sa tam usídlilo. V samotnom Val di Fiemme oheň spasil viac než tristo duší. V tých končinách odhalili aj existenciu záhadnej panej del Bon Fogo, o ktorej sa hovorilo, že je manželkou Démona a že spolu so svojím manželom pokúšala a zviedla dokonca aj niektoré rehoľné sestry. Pri dvoch kláštoroch nepostačilo zhabanie majetku, bolo potrebné vypáliť ich až do tla.

Kardinál vítal takúto horlivosť: mocná pani del Bon Fogo sa veľmi ponášala na Veľkú Matku, hoci to meno nemalo byť nikdy vyslovené. Mohol si teda s uspokojením povedať, že za menej než rok jeho politika zdesaťnásobila rozsudky smrti a po nich nasledujúce verejné upaľovanie na hranici. Veľmi dobre vedel, že mnohí z pátrov reverendov zachádzali ďaleko za hranice nevyhnutných inšpekcií a mučeníckych tortúr, a že tak z jedného, ako aj z druhého vyťažili prísne zakázané pôžitky. Veď ak chceme poraziť Zlo, treba ho poznať až do základu.

Ako si oblizoval prsty, pozrel na svoju paniu, ktorá s nenásytnosťou mladosti sŕkala mäsovú polievku. O chvíľu neskôr pocítil jej chuť na svojich perách. Na toho diabla Inocenta, na Matku, na Giovanniho Pica a na všetko ostatné bude myslieť až zajtra.

FLORENCIA ŠTVRTOK 10. NOVEMBRA 1938

Ktosi zaklopal. Zugel si zobral svoj služobný revolver značky Luger a pritisol sa k verajam.

„Kto je?“

„Vrátnik. Mám pre vás odkaz.“

Spoznal hlas, zasunul automatickú pištoľ za opasok na chrbte, aby ju nebolo vidieť, a pootvoril dvere.

„Istý pán tu nechal pre vás lístok a odišiel.“

Zugel čakal, že mu ho odovzdá, no muž naďalej držal ruky za chrbtom. Ľahko by mu mohol dvoma prstami stisnúť tepnu na hlave a prinútiť ho odísť, namiesto toho však vytiahol desaťlírovú bankovku. Výmena sa odohrala rýchlo a Zugel zatvoril dvere. Po prvých slovách sa žiadostivo pustil do čítania. Potom si zapálil cigaretu a plameňom zapaľovača lístok s odkazom spálil.

Staničné námestie sa hemžilo cezpoľnými zamestnancami, vracajúcimi sa z fabriky. Bola dopravná špička, križovali sa tu kuriéri, električky a vlaky, unavení ľudia sa v pestrom dave navzájom zdravili a mierili k svojim domovom. Alebo čakali na príchod ďalších električiek, aby ich odviezli do ubikácií, ktoré postavil režim, aby zabezpečil strechu novej triede robotníkov. Bol to výborný nápad vybrať toto námestie a je to bezpečné aj pre neho. Muž s klobúkom stiahnutým takmer až na oči ho pozoroval pod matným svetlom lampy. Ruky vo vreckách, to nie je práve najlepšie znamenie.

„Chladný deň, čo poviete?“

Razom sa zvrtol, zatiaľ čo distingvovaný pán stredného veku naznačil pozdrav ľahkým nadvihnutím klobúka. Pozrel naňho spýtavým pohľadom. Dopekla, toto má byť ten dohovorený signál? Keď ledva odpovedal na jeho pozdrav, muž sa vzdialil. Akýsi cyklista kľučkoval medzi ľuďmi a mieril práve k nemu. Zugelovi stuhli svaly a v očakávaní nárazu ostal strnulo stáť. V poslednej chvíli však bicykel zahol, zavadil oňho a znovu nabral svoj kurz. Noblesný muž vedľa neho, vysoký a chudý, s jasnými očami za zlatým cvikrom, zložil noviny. Il Giornale ďltalia a pristúpil k nemu.

„Toto sú vaše noviny?“

To bola dohodnutá otázka.

„Nikdy nečítam skôr ako večer,“ znela jeho odpoveď.

„Prosím, pán Zugel, poďme na kávu,“ povedal Giacomo de Mola.

Vo vnútri baru bolo plno dymu a hluku. Našli stôl pri sklenom výklade, ktorý umožňoval vidieť a byť videný zvonka. De Mola dal znamenie čašníkovi a ten sa vrátil s dvoma šálkami kávy.

„Vy máte niečo, čo mi patrí,“ povedal mu de Mola bez okoľkov, „a čo mi chcete vrátiť.“

„Čo znamená tento cirkus?“ prehodil Zugel. „Kto sú tí ľudia?“

De Mola sa naňho pousmial: jeho pohľad bol rovnako ľadový ako pohľad človeka, čo ho obral o knihu.

„Je to výlučne preto, aby ste pochopili, že tu nie som sám. Rovnako ako vy.“

„Nemyslite si, že som taký idiot, aby som so sebou nosil ten kufrík.“

„Nie, vôbec si nemyslíme, že ste hlúpy. Pustíme sa do vyjednávania, pán Zugel?“

„Nechcete vedieť prečo?“

„Nie… no prv, než prejdeme k jadru veci a spýtam sa na cenu, chcel by som dostať aj inú informáciu. Je to súčasť obchodu, pán Zugel, a odmením sa vám aj za to.“

Zugel si odpil glg zo svojej kávy, vytiahol z plášťa škatuľu sušienok Macedonia Oro a ponúkol z nich de Molovi, ktorý odmietol.

„Giovanni Volpe,“ pokračoval. „Chcem vedieť, kde je.“

Zugel privrel oči. Čo to je? Pasca? Odvtedy, čo Volpeho na smrť vyľakal a pomiloval sa s Elenou, viac ho nevidel. Potiahol si z cigarety, pomaly vtiahol dym do pľúc a vyfúkol ho nozdrami.

„Nemám ani potuchy. Ak to neviete vy…“

De Mola ho dlho fixoval očami a obával sa, že hovorí pravdu. No nebol o tom celkom presvedčený.

„Bez Volpeho si knihu môžete nechať.“

Z jeho strany to bol iba bluf, no musel staviť všetko na jednu kartu. Navyše konal v tajnosti, bez podpory a súhlasu skupiny Omega, ktorá definitívne vyčiarkla Giovanniho z organizácie, akoby nikdy neexistoval. No nie tak on, mal ho rád, bol by ho aj adoptoval ako syna, ak len… De Mola zazrel, že kŕč stiahol svaly na Nemcovej tvári. Zugel bol vrah, fanatik, jeden z najhorších ľudí, akých splodili vtedajšie temné časy. No v tej chvíli neklamal. Mal strach, že sa nedohodnú. Naozaj nevedel nič o Giovannim.

„O vašom Giovannim neviem nič, pre mňa už nie je dôležitý. Je to pravda, a dôkazom je to, že som tu, mali by ste to pochopiť.“

Giacomo de Mola ho nechal niekoľko dlhých sekúnd čakať.

„Koľko žiadate, Zugel?“

„Toľko, koľko sme sľúbili vášmu mladému učňovi. Dvestotisíc dolárov v hotovosti.“

„To je veľa.“

„Potrebujem ich. Nemyslím si, že som vám dlžný ďalšie vysvetľovanie.“

De Mola si pomyslel na Giovanniho a na jeho sny, ako minie túto sumu so záhadnou Elenou. Spomenul si aj na to, ako sa Giovanni opil a sľúbil mu všetko, vzdal sa peňazí aj jej. Ktovie, či by mu ich niekedy dali, ak by dokončil svoju misiu.

„Tak dobre. Vy nám odovzdáte rukopis, my ho skontrolujeme a poukážeme vám peniaze na konto v banke, ak chcete.“

Zugel sa nahnevane trhol. Zovrel päste. Ktosi si to všimol.

„Nič také. Urobíme všetko tu, hotovosť proti knihe. Jediné banky, ktorým dôverujem, a vy, pán de Mola, to dobre viete, sú vo Švajčiarsku. Bohužiaľ, v tejto chvíli tam hore nefúka pre mňa dobrý vietor.“

Zúrivo zatlačil cigaretu a tmavý tabak sa roztrúsil po popolníku.

„Dať dokopy takú sumu v hotovosti si vyžiada zopár týždňov.“

„Maximálne týždeň.“

De Mola položil lakte na stôl a oprel si bradu o zovreté päste.

„Počkáte, kým nebudeme hotoví. Nemôžete spraviť nič iné, Zugel. Neexistuje ďalší kupec. Mali ste ho, no ak ste sa obrátili na nás, myslím si, že sa niečo prihodilo. A tiež si myslím, že preto ste za sebou zničili všetky mosty. My sme vaša jediná záchrana.“

„Čo vás vedie k tomu, že si to myslíte?“ povedal opovržlivo Zugel. „Nezabúdajte, že som dôstojník ríše a že…“

„Zugel, teraz ma máte vy za hlupáka. Prestaňte s tým, vy podstupujete oveľa väčšie riziko ako ja, napríklad to, že niekto vás tu môže spoznať. Buďte pokojný, koniec koncov aj v našom záujme je ukončiť záležitosť čo najskôr, ako to bude možné.“

Zugel sa už chystal odpovedať, keď jeden vojak od milície dva či tri razy hlasno zakričal Ticho! a barman s rešpektom pristúpil k rádiu, aby ho pustil silnejšie. Hlas, ktorý z neho vychádzal, mal byť asi zvučný a veliteľský, no reproduktor ho menil na havranie krákanie. Všetci, vrátane de Molu a Zugela, sa zdvihli. Zostať sedieť by bolo urážlivé a kompromitujúce a ani jeden z nich si to nemohol dovoliť.

„Ťažký zločin… sa stal… mladý židovský fanatik… excelencia von Rath… úkladne zabitý… okamžitá odpoveď… germánski kamaráti… hanebný židovský národ… konečne zničené všetky synagógy… Mníchov… prepuká protest… viac ako tristo sprisahancov… zabití skupinou vlastencov… dvadsaťsedemtisíc sprisahancov… pracovné tábory… Mníchov je voľný. Nech žije duce!“

„Aj my chceme počuť!“ zareval vojak.

„My tiež,“ jednohlasne odpovedal bar.

„Ticho, hovorí duce!“

Napriek úsiliu mnohých imitátorov nenapodobniteľný hlas vodcu fašistov zaznel celým barom. Niektorí si zložili klobúk, druhí zdvihli pravú ruku a jednej žene, opierajúcej sa o manžela, vypadla slza.

„Taliani… germánski priatelia… dali ráznu odvetu… ťažký smútok… exemplárny čin… okamžité represálie…“

„Môžeš vyladiť to prekliate rádio?“ zakričal milicionár. „Absolútne nič nerozumieť!“

Barman sa snažil prístroj vyladiť, no bezvýsledne; nakoniec doň silne buchol rukou a hlas Benita Mussoliniho konečne zaznel silne a jasne, bez chrapotu. Boli to už posledné vety.

„Tak ako sme minulý rok odstránili nebezpečenstvo znečistenia našej rasy zrušením madamizmu, tak i opatrenia, ktoré ideme robiť v budúcich dňoch a ktoré sa už uskutočnili v Nemecku, stále bližšom nášmu srdcu, pomôžu talianskemu ľudu udržať nenarušenú čistotu. Tá bola svedkom víťazstiev už v imperiálnom Ríme, ktorý vypovedal do najvzdialenejších končín tých, čo po tisícročia podkopávali korene nášho bohatstva, našu slobodu a samotnú vlasť.“

„Eja, eja, eja!“ zakričal milicionár.

„Olalá,“ odpovedali zborovo ľudia v bare a každý sa vrátil k poháriku.

„Madamizmu? Počul som dobre?“

Zugel sa spýtavo pozrel na Molu.

„Minulý rok vstúpil do platnosti zákon, ktorý zakazuje manželstvo medzi Talianmi a obyvateľmi z afrických kolónií, a taktiež konkubináty. Aspoň v tomto… všetko najhoršie kopírujeme z Nemecka.“

„Zvíťazíme.“

De Mola sa naňho pozrel spoza cvikra. V jeho pohľade nebola ani irónia, ani satisfakcia.

„Keby ste boli o tom taký presvedčený, neboli by ste teraz tu.“

Zugel mu chcel odpovedať, no de Mola ho prerušil, skôr než mohol prehovoriť.

„Dovidenia, Zugel, uvidíme sa tu prvého decembra o tomto čase.“

„A čo budem robiť dovtedy?“ zlostne sa spýtal Nemec.

„Držte sa v úkryte, Zugel, a chráňte kufrík s dokumentmi.“

De Mola išiel k pokladni a zaplatil päťlírovou bankovkou, zvyšok ponechal pôvabnej obchodníčke ako prepitné. Vyšiel z baru, no prv než sa vzdialil, naposledy sa pozrel na Zugela, ktorý zostal sedieť. Videl ho, ako si hryzie pery. Našťastie, peniaze nebudú problém, no musel nájsť Giovanniho.

Tri týždne nato v stanovenom čase sa uskutočnila výmena.

Prvého decembra 1938 o piatej popoludní Zugel investoval tú trochu peňazí, čo mu ostala, do nového prijímača Radio Rurale.

V ostatných týždňoch si často naladil Rádio Londýn, nové vysielanie BBC. Pre svoj budúci život potreboval mnoho informácií. Práve si vypočul správu o stroskotaní štátneho prevratu v Rumunsku, organizovanom podľa slov anglického hlásateľa tajnými nemeckými a talianskymi službami. Noviny La Nazione, pohodené na posteli, absolútne ignorovali túto udalosť. Spod matraca vybral knihu v darčekovom balení a strčil ju do koženého kufríka. Vonku bolo tma a chladno. Vyhrnul si golier plášťa a pobral sa na stanicu Santa Maria Novella. V bare si objednal najdrahšie šumivé víno, absurdná požiadavka, no tak to bolo dohodnuté. Barman zvesil hlavu, Zugel teda zmenil objednávku na kávu. Barman mu spolu s vrecúškom cukru odovzdal aj označený lístok a cestovný poriadok.

Vlak z Bologne do Ríma prišiel na tretiu koľaj presne, Zugel pridal do kroku a zamieril k vagónom prvej triedy. Z jedného z nich vystúpil vysoký muž s okuliarmi so zlatým rámom a žltým hodvábnym šálom. V ruke aktovka z tmavej teľacej kože. Tí dvaja; sa objali, ako býva na stanici zvykom, a vymenili si darčeky. Obaja ich s chvatom rozbalili, aby si stihli prezrieť ich obsah. Bolo 17:48. Dve minúty nato vlakvedúci vytiahol z vrecka hodinky, zapískal a zamával výpravkou. Vlak sa pohol a tí dvaja sa naposledy pozdravili.

Majiteľ hotela nikdy viac nevidel svojho nemeckého hosťa a po týždni si prisvojil rádio ako náhradu za neuhradený nájom.

FLORENCIA, RÍM, ŠPANIELSKO OD NOVEMBRA 1487 PO MAREC 1491

Projekt zoznámiť svet s existenciou Matky stroskotal, a s ním aj Picov život. Prinútený podvoliť sa hanebnej dohode medzi Lorenzom Medicim a Inocentom VIII. Pico sa nemohol pohnúť z Florencie. Cítil sa ako vtáča vo veľkej klietke, keď sa pokúša vyletieť za hranice určené inými a narazí krídlami o železné mriežky; keď sa viackrát zraní, napokon sa vzdá každej nádeje na útek a čaká už len na to, aby ho milosrdná smrť čo najskôr vyslobodila.

V januári 1488 stál gróf po boku Ferruccia a Leonory. Vstúpili do manželského zväzku, ktorému požehnal páter Girolamo Savonarola. Ten využil príležitosť na to, aby ostne svojich šípov zamieril proti dosadeniu na kardinálsky stolec Giovanniho Mediciho, ktorý nemal ešte ani trinásť rokov. Vymenovanie malo ostať utajené až do dovŕšenia jeho plnoletosti, zdá sa však, že pápež sa s tým zveril synovi, ten svojej manželke Magdaléne, dcére Lorenza Nádherného, a tá zasa svojej skupine priateliek a dôverníčok. Skrátka, nikto nemal dať vedieť iným, že o tom vie, no holobradého kardinála, kamkoľvek sa pohol, oslovovali Eminencia a žiadali ho o povolenie bozkať jeho prsteň.

Nasledujúci mesiac Franceschetta vymenovali za miestodržiteľa Ríma a veliteľa obrany. Kardinál Borgia sa pokúsil vymenovanie zrušiť, a keď sa mu to nepodarilo, rozhodol sa, že bude lepšie, ak pápežov syn zmizne definitívne. Franceschetto však unikol atentátu, zosnovanému bandou hrdlorezov, vraj vďaka príhovoru blahoslavenej Panny, ktorej bol zvlášť drahý, aspoň tak sa hovorilo. Inocent VIII. a ten istý Borgia nasledujúcu nedeľu spolu celebrovali v Bazilike svätého Petra Te Deum.

Dva roky nato vo februári sa Inocent náhle začal cítiť zle: červené a fialové škvrny na tele a chronická dyzentéria jasne ukazovali na otravu arzénom. To trocha vyrušilo a znepokojilo Rodriga Borgiu, ktorý sa obával, že má na pápežskom dvore neznámeho rivala, navyše iba slabého experta v tejto oblasti. Arzén možno vhodne použiť ako pomalý jed, no na okamžitý účinok sa používajú celkom iné prostriedky.

Franceschetto, znepokojený ako každý dobrý syn, po celé dni stál pri otcovom lôžku, a keď sa zdalo, že Kristov vikár už-už poručí dušu Stvoriteľovi, pokúsil sa o útek. Pri bránach Ríma ho zastavili tie isté hliadky, ktorým velil. Ostali trocha zarazené, keď vo voze, patriacom k jeho sprievodu, našli veľké množstvo zlata a drahých kameňov, nahádzaných v dvoch nedobytných pokladniciach. Poklad patril cirkvi a Franceschetto si ho dovolil odviezť - veď nemohol ináč, ako vravel - len preto, aby zabránil kadejakým zloduchom zneužiť situáciu a ukradnúť ho, kým uvoľnená Svätá stolica nebude znova obsadená. Inocent sa po niekoľkých dňoch pozviechal, no jeho francúzskou chorobou podlomené zdravie už nebolo ako predtým, dokonca sa musel zrieknuť laškovania so svojimi mladými favoritkami. Franceschetta vďaka jeho veľkorysému gestu poctili titulom grófa Svätého Paláca lateránskeho, mohol teda riadiť justíciu, keďže sa preukázal ako spravodlivý a obozretný človek, ktorému ležia na srdci záujmy Svätej rímskej cirkvi. Okrem toho mu pridelili feudá Cerveteri a Anguillara s možnosťou odobrať sa na nové majetky a zdržovať sa tam čo najdlhšie.

Vo Florencii Lorenzo Medici viedol diskusie o filozofii a skladal sonety; okrem dvorných básnikov aj sám ľud veľmi úprimne aplaudoval jeho Bakchovej piesni, óde na mladosť, vyzývajúcej tešiť sa prítomnosti, keďže s budúcnosťou sa nedá počítať. Savonarola ďalej pokračoval vo svojich kázňach namierených proti cirkvi, a najmä proti mravom novej florentskej buržoázie; Lorenza Nádherného napokon tento postoj prinútil vyhnať ho z Florencie. O niekoľko mesiacov, pobádaný prosbami Giovanniho Pica, voči ktorému pociťoval vinu, znova povolal pátra späť; ten sa mu okamžite odplatil tým, že napadol jeho aj jeho dvor. Na sťažnosti svojho hostiteľa Savonarola odpovedal, že tentoraz je rad na ňom, aby opustil Florenciu, a naznačil jeho blízku smrť.

Dňa 13. marca Ferdinand Aragónsky a Izabela Kastílska podpísali dekrét o vypovedaní všetkých Židov, ktorí nekonvertovali na kresťanskú vieru. O tých, čo konvertovali, sa postaral spovedník kráľovnej, generálny inkvizítor Tomás di Torquemada; vytrhal im nechty a zuby a vykorenil ich vierovyznanie tým, že z čírej konvencie verejne zakázal vieru otcov. Kto unikol hranici, toho navždy vyhnali a zhabali mu všetok majetok.

Krištof Kolumbus sa medzitým pripravoval na svoju vlastnú výpravu. Pomohla mu dohoda, ktorú uzavrel jeho otec s panovníkmi Španielska. Kráľovnej odhalil niektoré podrobnosti o existencii veľkého ženského božstva predchádzajúceho všetkým náboženstvám, až napokon obmäkčil hrdú španielsku panovníčku. Izabela, kráľovná bohatej, mocnej a ľudnatej Kastílie, v podstate nikdy nevítala zväzok s chudobným a rozdrobeným aragónskym kráľovstvom, ktoré bolo silné len vďaka arogancii jej kráľa a manžela. To, čo ich spájalo, bola len politika. Kolumbus žiadal a dostal hodnosť guvernéra pre seba a všetkých svojich potomkov vo všetkých krajinách, ktoré objaví za oceánom Tenebroso a za pásmom Torrida, kde sa nedá dýchať, to vie každý námorník.

Podaktorí na dvore nechápali toto vymenovanie, ktoré delilo bohatstvo medzi admirála Kolumba a španielsky poklad. Akú cenu malo byť guvernérom území ako India, ktoré po stáročia patrili podľa zákona príslušným panovníkom? Nikto sa však neosmelil protirečiť kráľovnej a kráľ Ferdinand bol zasa príliš zaujatý ukončením vojny s Granadou, poslednou baštou arabskej civilizácie.

Ferruccio a Leonora sa obávali o zdravie svojho priateľa a počas dlhých spoločných prechádzok, keď si vyšli za múry vily vo Fiesole, často sa ho pokúšali vyrvať z jeho posadnutosti. Gróf z Mirandoly však už nebol ten čo predtým, jeho myseľ postupne strácala kontakt s realitou, aspoň im sa tak zdalo. Neustále rozprával, ako dokáže prostredníctvom mágie získať moc a meniť chod udalostí. Stále sa obzeral dozadu, neisto sa zastavoval a potom znova kráčal. Bol presvedčený, že našiel alchymistické tajomstvo v knihe z listov a kôry, ktorá patrila nesmrteľnému Nicholasovi Flamelovi. Zúfal si, že stratil kontakt s ohnivou guľou, ktorá sa objavila v deň jeho narodenia a ktorá sa mu objavovala v najdôležitejších chvíľach života. Vravieval, že Matka ho opustila, pretože nevedel svetu dokázať jej existenciu. Každú noc ho prenasledovali vízie hrozného Boha a prinášali mu fyzické aj duševné utrpenie. Ferruccio v nich videl negatívny vplyv pátra Savonarolu, s ktorým si Giovanni Pico dobre rozumel. De Mola nenávidel jeho predpovede smrti, strašidelné opisy Božieho trestu, neznášal jeho náboženský fanatizmus, hoci rovnako ako on opovrhoval rímskym dvorom.

FLORENCIA SOBOTA 7. APRÍLA 1492 A NASLEDUJÚCE MESIACE

Už týždne sa po Florencii šírili záhadné chýry o zdravotnom stave Lorenza Nádherného. Ferruccio sa potajomky prešmykol na dvor a dozvedel sa, že náhle zhoršenie nastalo práve v dňoch, nasledujúcich po návšteve jeho zaťa Franceschetta Cyba. Od sluhov, čo dennodenne chodievali do pánovej komnaty, sa dozvedel niektoré podrobnosti, ktoré v ňom vzbudili podozrenie. Lorenzo silne krvácal z konečníka a neustále mu museli vymieňať plachty a prikrývadlá. Ferruccio požiadal, aby si jednu z nich mohol prezrieť: fľaky tmavej krvi mu potvrdili prítomnosť jedu. Len zopár ľudí vedelo, že Lorenzo má tajomstvo - chýba mu jeden zo zmyslov - chuť. Pre niekoho z blízkeho príbuzenstva by preto nebolo ťažké počas rodinného obeda, kde nie sú prítomní ochutnávači, podať mu odporný jed z nejakej huby. Ferruccio vedel, že nikto nemal lepšiu príležitosť než jeho dcéra Magdaléna a zať Franceschetto. Ako sa však začudoval, keď zistil, že plachty sú posiate svetločervenými škvrnami, a nie tmavými. Zaplatil zlatom a mohol si vybrať jednu z hromady ďalších, už prichystaných na pranie v horúcej vode a hromade popola vo veľkom koryte. Plachty boli také presiaknuté krvou, že si vyžadovali niekoľkonásobné pranie.

Bola sobota, preto bezpečne vedel, že lekár Paolo Regio bude určite doma. Keď prišiel zo Španielska, ešte sa volal Mosé Coen. Spolu počkali, kým sa zvečerí, pri svetle sviečky a poháriku vína si vychutnávali arómy niektorých druhov voňavého korenia a modlili sa havdalah, modlitbu za oddelenie svätého od svetského. Keď ukončili rituálne modlitby pri víne, korení a sviečke, lekár si vzal plachtu, aby ju preskúmal.

„Krv je zdravá, no človek, ktorému patrí, čoskoro umrie,“ povedal mu. „Pozrite sa na ten trblietavý povrch na škvrnách. To sú stopy drahokamu, možno rubína. Rozptýlený v jemných čiastočkách má zostať ukrytý pred nepovolaným zrakom.“

„A čo spôsobujú tie čiastočky?“

„Primiešané do mäsa sa počas žuvania nedajú rozpoznať. Keď sa dostanú do žalúdka, zapríčinia vznik strašných vredov, a to isté sa stane aj v črevách. Steny orgánov sa prederavia a krvácajú. Neexistuje spôsob, ako liečiť vnútorné rany.“

Nasledujúceho dňa sa po celej Florencii niesol hlahol pomalých úderov umieračika. Veľký Lorenzo, mecenáš a vladár, zomrel.

O niekoľko dní nato sa Ferruccio dozvedel, že Mosého podozrenie bolo správne, no nezdalo sa, že by to bolo sprisahanie. Nový lekár, Lazzaro da Pavia, ktorého privolali Sforzovci z Milána, pri vypisovaní úmrtného listu poznamenal, že liečenie perlami a drahokamami, ktoré praktizovali pri pánovi Florencie, nebolo nič platné. Mohol to byť spôsob, ako verejne oznámiť, že nešlo o zločin, ale o liečbu? O chybu, ktorej sa dopustili v dobrej viere, či o manéver zosnovaný dávno predtým?

Smrť Lorenza Mediciho otvorila brány Talianska. Jeho sila, vplyv a dohody, ktoré trpezlivo spriadalo, rýchlo vyprchali. Francúzsky kráľ, spojenec Sforzovcov, nič iné nečakal. Prvá odpoveď na jeho pochybnosti prišla o niekoľko dní nato. Pier Leone zo Spoleta, starý Lorenzov lekár, ktorý pracoval po boku Lazzara z Pávie, spáchal samovraždu skokom z veže paláca delia Signoria. Alebo ho zhodili? Ferruccio sa podelil o svoje obavy s Leonorou, svojou priateľkou a dôverníčkou, a obidvaja sa skúsili o tom pozhovárať s Giovannim.

„Kto hreší proti Stvoriteľovi, skončí v rukách lekára,“ záhadne odpovedal Giovanni Pico, citujúc cirkevné spisy, a potom sa znovu uzavrel do nemoty.

Nasledujúci mesiac, v júli, dostal de Mola ďalšiu odpoveď priamo z Ríma, a tá potvrdila jeho podozrenie. Umieračik zvonil znovu. Tentoraz krídla čiernej panej preleteli nad pápežom Inocentom VIII. No nie náhoda riadila jej let. Ľud nepoznal okolnosti jeho smrti, no tí, ktorí mohli vidieť pápežovu mŕtvolu, povedali, že napriek úpornej snahe balzamovačov mal čierne pery, zničenú kožu a polámané nechty. Tí, čo si všimli isté zadosťučinenie vo výraze Rodriga Borgiu, dospeli k istote, že napokon vo svojich pokusoch uspel

Ešte prv, ako sa rozchýrili reči, Ferruccio sa od mladšieho Lorenzovho syna kardinála Giovanniho dozvedel, že išlo o všeobecné sprisahanie, zamerané aj na rozvrátenie rovnováhy v Taliansku. Skutočne, sotva mesiac po Inocentovej smrti nepočetná skupina dvadsiatich troch kardinálov pod vedením Ascania Sforzu z Milána na pololegálnom konkláve zvolila za pápeža španielskeho kardinála Rodriga Borgiu, ktorý prijal dávno predtým vybrané meno Alexander VI.

Tajili však, že ešte než vyšiel z komína Vatikánu biely dym zo spáleného mokrého kukuričia, Rodrigo požiadal, aby sa mohol podriadiť starovekému rituálu, ktorý mal vylúčiť možnosť, že pápežom je žena. Vyhoveli mu, posadili ho na toaletný stolec z červeného mramoru s dierou uprostred a podriadil sa rituálu ohmatávania pohlavia, pri ktorom kardinál kamerlengo krákorivým hlasom odriekaval „Testes Habet“ pred prítomnými kardinálmi, ktorí vzdávali vďaku Bohu Otcu. Kým mu ohmatávali genitálie, Alexander VI. myslel na ohromný rozdiel medzi Sansoniho kostnatou rukou a mäkkou jemnou rukou Giulie Farneseovej. Pred tromi rokmi ju vydal za syna svojej sesternice, Orsina Orsiniho, grófa z Noly. Napriek tomu jej pod trestom vyobcovania, ktorý by hrozil obidvom, keby ho zvolili za pápeža, zakázal, aby s ním mala pohlavný styk.

Pokiaľ ide o Sacro Sigillo, otvoril ho ešte ten istý večer, keď ho zvolili, a bez čítania na viacerých miestach pripojil svoj erb z pečatného vosku so skríženým rodovým znakom Borgiovcov a cirkvi, ktorý dal zhotoviť oveľa skôr, než Inocent ochorel. Procesy a upaľovanie hriešnic spriahnutých s diablom, ktoré sa teraz šírili po celej Európe ako plamene rozdúchavané vetrom, myšlienku Matky definitívne pochovali. Vďaka novým spojenectvám sa teraz mohla začať nová éra, v ktorej mu dobrotivý a milostivý Boh azda pomôže otvoriť brány Raja, od ktorého bude mať on, Rodrigo de Borja y Doms, naveky kľúče.

Krištof Kolumbus po zvesti o smrti svojho otca pápeža napísal list kráľovnej Izabele, ktorá už vtedy talianskeho hidalga (príslušník nižšej španielskej šľachty - pozn. prekl.) zbožňovala Po prvý raz sa podpísal značkou XMY, označujúcou v ich vlastnom tajnom jazyku tri náboženstvá; X pre Krista, M pre Matku a Y pre Yehovu, aby jej týmto spôsobom pripomenul ich tajomstvo. V liste odporúčal skorý odchod svojich lodí a pripomenul, že „Duch šíri svoje dielo v kresťanoch, Židoch, Mauroch a v každej inej viere“.

Dňa 3. augusta odplával z prístavu Porto Palos a vrátil sa až 15. marca nasledujúceho roka. Plný radosti viezol so sebou dôkazy o nových územiach, o existencii ktorých sa dozvedel z čítania starých námorných máp Vikingov, z máp írskych, normanských a zo štúdia súvekých kroník benátskych bratov Zenovcov, podľa ktorých zhotovil svoje mapy florentský kartograf Toscanelli. Podľa nich u nevlastného brata Bartolomeja, tiež známeho kartografa, objednal sériu variantov máp, ktoré mali podstatný význam pre úspech expedície. Potom sa tajne zdôveril kráľovnej, že podľa jeho presvedčenia aj iní pred ním uskutočnili cestu cez oceán, a sľúbil jej, že v nasledujúcej expedícii bude hľadať dôkazy o tom, že pán súostrovia Orkneje Henry Sinclair bol už pred sto rokmi na novom kontinente. Zostane ich tajomstvom, že bol jedným z mála tých, čo prežili zánik jeruzalemského chrámu, ktorý mal na svedomí kráľ Filip spolu s pápežom Klementom, a ešte aj dnes Francúzsko a Svätá stolica bdejú, aby sa pod popolom templárskeho rádu nerozhorela dajaká iskierka. A to nebolo všetko: denník bratov Zenovcov uvádza, že rytiera Sinclaira na jeho ceste povzbudzovala a sprevádzala záhadná pani, ktorej boli všetci rytieri rádu hlboko oddaní.

Keď sa rozšírila správa, že taliansky moreplavec po vyše tritisíc míľ dlhej nebezpečnej plavbe našiel námornú cestu do Indie, rodák z Vinci, uznávaný umelec a vedec, ktorý už dlhé roky slúžil na dvore Sforzovcov, urobil výpočty‘. Bol expertom aj v kartografii, preto zistil, že niekto uviedol nesprávne údaje: buď prekonaných míľ muselo byť viac, aspoň desaťtisíc, alebo objavená zem nemohla byť India, ale iný kontinent, ktorého existenciu predpokladali už uzavreté spolky alchymistov.

Zdalo sa, že búrky, ktoré otriasali krajinami, vládcami a národmi v celej Európe, vedecké objavy a vynálezy, nové zemepisné hranice, nové obzory vedy, ba dokonca aj nové myšlienky, ktoré sa oslobodzovali z pút a po prvý raz sa nastolili ako myšlienky vedúcej duchovnej sily v úlohe anjela pomstiteľa v dovtedy neakceptovateľných témach, ako sú náboženstvo, justícia a sloboda, že to všetko je už mimo záujmu Giovanniho Pica, grófa z Mirandoly, a že hodiny života sa preňho definitívne zastavili.

Došlo to tak ďaleko, že Alexander VI. mu chcel v záchvate všemohúcnosti dokonca odpustiť. Vydal špeciálnu bulu venovanú práve Deväťsto tézam grófa z Mirandoly. Osobne ju upravil v jeden z tých dní, keď sa cítil pánom sveta a hádam ním aj bol. V jeho bule, skutočnom klenote rétoriky, ako ju domýšľavo predstavil na dvore sám Borgia, sa hovorilo, že hoci sú Picove Tézy heretické, netreba považovať za hermetickú ruku, ktorá ich napísala. V tých dňoch pápež Borgia vymenoval svojho syna Cézara za kardinála a gonfaloniera (Gonfalonier - komunálny alebo vojenský hodnostár v talianskych mestách stredoveku (pozn. prekladateľky).) cirkvi. Nedarilo sa mu iba so Savonarolom, ktorý na ponuku kardinálskeho purpuru odpovedal, že jediným jeho prianím je červený baret mučeníka. Pápež, urazený toľkou drzosťou, prisahal na svojich synov, že mu čoskoro vyhovie.

FLORENCIA PONDELOK 17. NOVEMBRA 1494

Zdravotný stav grófa z Mirandoly sa neustále zhoršoval. Pri jeho lôžku sa vystriedali mnohí lekári, no všetci zhodne tvrdili, že z jeho tela vyprcháva život. Ferruccio ho už niekoľko dní ani na okamih nenechával samého, čo malo za následok stále lamentácie zo strany Girolama Benivieniho a tajné návštevy druhého Girolama - Savonarolu. I keď sa už dávno pred niekoľkými mesiacmi zmieril s nemou prítomnosťou priateľa, teraz už videl iba tieň toho, ktorého kedysi chránil a miloval. Giovanni odmietal jedlo a vodu, zatvoriac jednoducho oči aj ústa. Toho rána sa zdalo, že sa trocha pozviechal. Slabým hlasom zavolal Ferruccia k sebe.

„Máš tú knihu?“ spýtal sa, keď sa predtým presvedčil, že nikto iný nie je v izbe.

„Áno, je na bezpečnom mieste, iba ja viem, kde sa nachádza.“

„Ja odchádzam, aby som dosiahol blízkosť Matky, ktorá sa zjavila len mne, nikomu inému. Má pravdu, naša doba nie je tá správna.“

„Giovanni, musíš vzdorovať, nesmieš sa opúšťať, máme ešte toľko…“

„To už nezáleží na mne, no neboj sa, som pripravený. Potrebujem však, aby si mi niečo sľúbil, Ferruccio.“

„Čokoľvek,“ odpovedal, vezmúc ho za ruku, z ktorej trčali kosti, akoby držal ruku dajakého starca. Giovanni mal len tridsať rokov.

„Ty si synom človeka, ktorý mohol zmeniť osudy sveta a priviesť ho k životu v mieri. No neboli to vhodné časy, ani vtedy nie. Schovaj tú knihu, Ferruccio, a keď nadíde tvoj čas a budeš pripravený, zanechaj ju svojmu synovi, on zasa svojmu a tak stále ďalej. De Molovci sa stanú strážcami tajomstva Veľkej matky až dovtedy, kým jeden z nich neusúdi, že časy už dozreli. Vtedy sa stane to, čo som ja nebol schopný urobiť, alebo čo ešte sama Matka nechcela. Toho dňa sa ľudia obrátia čelom k životu, spoznajú, že počiatkom všetkého je akt lásky, ten, ktorý sa dennodenne opakuje, keď žena privádza na svet dieťa. Hádam sa preto strhne boj, ľudia, ktorí stvorili Boha, čo zastrašuje, prenasleduje a odsudzuje, urobia všetko, aby znova zvíťazili. No ak sa odhalené tajomstvo Matky stane dedičstvom všetkých, nezmôžu nič proti láske a poznaniu.“

„Sľubujem ti to, Giovanni, na svoj život.“

„Ďalšia vec,“ grófov hlas znel prosebnejšie, „ochraňuj Poliziana, prosím ťa. Kvôli mne je v nebezpečenstve. On… vie.“

„Giovanni, ja…“

„Teraz choď, nechaj ma samého, aby som sa porozprával s Ňou, kým sa stretneme.“

Ferruccio uposlúchol a odišiel. Chvíľu nato prišla Leonora a objala ho. Spolu zašli k oknu, medzi dvoma cyprusmi videli strechy Florencie, červené ako slnko, ktoré vystreľovalo svoje posledné šípy. Zarazila ich vôňa - jemná a opojná.

„Aké čudné,“ zamumlal Ferruccio.

„Čo, láska moja?“

„Táto vôňa. Cítiš, je to vôňa čemerice, ale je priskoro na to, aby kvitla.“

„Že by táto dcéra prírody chcela predbehnúť svoje sestry?“

„Možno, no raz mi Giovanni povedal, že Savonarola mu radil, aby sa stránil čemerice, jedovatej vianočnej ruže, a jedna podobná bola aj v kláštore, kde zabili Margheritu. Teraz znovu cítim tú vôňu, ktorá by tu nemala byť.“

Než slnko definitívne zapadlo, Leonora na okamih zazrela zelený lúč a zamarilo sa jej, že od slnka sa odtrhla ohnivá guľa a dopadla na zem.

Giovanni Pico, gróf z Mirandoly, v tom momente zomrel.

PISTOIA POČNÚC STREDOU 13. APRÍLA 1939

Elene práve odišla voda a hrozne trpela. Počas gravidity stále bojovala so strachom z toho, že to stvorenie, čo nosí v lone, môže byť Zugelovým dieťaťom. V takých chvíľach zašla tak ďaleko, že sa zúrivo búchala do brucha, a hneď nato sa zasa kajala. Keď prvý raz pocítila vnútri pohyb, prepukla do plaču. Svet tam vonku je hrozný a ona tiež k tomu prispela, že je taký. A teraz sa chystala priviesť to nevinné stvorenie do tohto špinavého hnojiska. Ako ležala vystretá na posteli, zamarilo sa jej, že sa rúčkami zakvačilo do jej vaječníka a kričí na ňu, aby ho nenechala odtiaľ odísť. To, čo cítila, boli normálne pôrodné bolesti, čosi, čím prechádzajú všetky ženy, ako jej vravela sestra Camilla. Lekár bol na ceste, nemala sa teda čoho obávať, prečo znepokojovať.

„Camilla,“ časom sa tak zblížili, že ju volala po mene, „ty nechápeš. Ono nechce vyjsť von. Má strach a má pravdu. Nezaslúžim si byť mu matkou.“

„Prestaň s takými rečami. To preto, že nemáš mužíčka, čo by sa chvel strachom vo vedľajšej izbe. Pomysli si na Madonu, čomu všetkému musela čeliť. So svojím mužom, ktorý vedel, že dieťatko nie je plodom jeho semena.“

Čo to je, čo sa to tam krúti v jej bruchu a stále sa zmieta? Nebolo to normálne. Hádam je to dieťa diablovo a zabáva sa tým, že ju mučí a svojimi malými rožkami jej pára maternicu.

„Mám strach, bojím sa, cítim vo vnútri démona.“

„Prestaň, mysli na dieťa!“

Z Eleny sa vydral výkrik a novicka, ktorá strážila pri nohách postele blízo dverí, aby zabránila komukoľvek vojsť, sa prekrižovala a zbledla. Začali sa kontrakcie. Elena vydala ďalší výkrik. Lekár, tučný muž s takmer detsky malými rukami, prišiel chvíľu potom a odokryl ju, ani ju nepozdravil. Novicka sa chcela vzdialiť.

„Kam idete? Ihneď prineste dve misy teplej vody a zopár uterákov. A ponáhľajte sa!“

„Najprv si užívajú radovánky a potom lamentujú,“ zamumlal. „Počúvaj, slečna, mysli na dýchanie a na nič iné, jasné?“ povedal Elene.

Elena kývnutím hlavy naznačila, že rozumie.

Lekár si vyzliekol plášť a nevediac, kam ho povesiť, zostal stáť, kým mu ho sestra Camilla nevzala a nepoložila opatrne na stoličku za ňou, aby ho nepokrčila. Potom naňho s falošným úsmevom tak zagánila, že ihneď začal nesúvislo habkať Ave Maria za Elenu a za svoje hriešiky. Nesmel sa však rozptyľovať, musel konať. Na modlitby bude myslieť potom.

„Je obrátené nožičkami,“ povedal lekár, nezmeniac hlas.

Sestra Camilla stuhla, vedela, čo to znamená. Elena znovu začala vystrájať a nič nechápala.

„Odchádza,“ podotkol lekár.

Jeho hlas bol mrazivý.

„Nie, došľaka! Šnúra!“

Sestra Camilla uvidela, ako sa medzi Eleninými nohami krútia slučky akéhosi červeného plaza.

V mysli sa jej vynoril obraz démona, ktorého Elena predtým vyvolávala, no prinútila sa k pokoju.

„Čo sa deje, doktor?“

„Ide o prolaps pupočnej šnúry. Dieťa nemôže vyjsť. Natiahnite si tieto rukavice a pomôžte mi, rýchlo!“

V tej chvíli prišla novicka s misou a uterákmi. Premohla sa, položila to na zem a vyšla z izby, zakrývajúc si rukou ústa.

„Ťahajte, teraz, pomaly!“

Sestra Camilla držala v ruke šnúru a začala pomaly ťahať. Lekár vsunul ruku do vagíny a skúšal dieťa otočiť tak, aby išlo dolu bruškom. Spolu s ďalším kúskom šnúry vyšli aj nožičky. Potom zadoček a nakoniec hlava, ktorá mala neprirodzenú formu dulového jablka. Elenina skrivená tvár sa konečne uvoľnila. Ihneď prestrihli pupočnú šnúru.

„Je to chlapček,“ povedala sestra Camilla, spotená, unavená, no šťastná.

„Áno,“ povedal lekár, keď ho kládol na posteľ, „lenže nedýcha.“

Sestra Camilla sa pozrela na bezmocné telíčko, akoby predčasne vystreté na pohrebnom plátne, obrátila sa k lekárovi a začala ho mlátiť po hlave.

„Robte niečo! Pre lásku Božiu, robte niečo!“

Elena na ten krik otvorila oči, nič nechápala, zatiaľ čo lekár sa snažil spamätať z buchnátov utŕžených od sestry.

„Dobre, dobre,“ zakričal, „nechajte ma, skúsim to!“

Vzal dieťa za obidve nožičky, položil si ho na ruku, prekonal odpor z krvi a nečistôt, ktorými bolo dieťa zanesené, pritlačil svoje ústa k jeho a skúšal do nich dýchať.

„Nos,“ zakričala sestra Camilla, „stlačte mu nos!“

Lekár uposlúchol a vdýchol ešte raz.

„Je to zbytočné, je mŕtve,“ povedal.

Sestra mu ho takmer vytrhla z rúk a opakovala operáciu znova. Tri razy mu vdýchla do otvorených úst; novorodenec však nereagoval. Zo zúfalstva urobila ďalší pokus a v duchu sa modlila k anjelovi strážnemu. Už ho išla položiť na posteľ, keď dieťa pohlo hlavičkou.

„Dajte mi ho,“ prikázal lekár.

Schytil ho za nohy a chvíľu podržal dolu hlavou, plieskajúc ho po chrbte. Dieťa zakričalo.

„Žije! Žije!“ vykríkla sestra Camilla a celá bez seba od radosti objala lekára a pobozkala ho na líce.

„Dajme ho teraz matke.“

„Najprv ho umyme, ten nás ale doriadil. Pozrite sa.“

Košeľu mal celú od krvi.

„Ale, pán doktor, čo chcete, aká by mala byť! Zoblečte si ju a ja vám ju hneď odnesiem vyprať. Je to minimum, čo môžem pre vás… a prepáčte mi to predtým.“

„Nechajte, nestojí to za reč. Nemôžem povedať, že by som bol na to zvyknutý, patrí to však k rizikám povolania.“

Dieťa umyli a zavinuli do mäkkého uteráka. Potom ho opatrne priložili k Eleniným prsiam: zdalo sa, že žena si ho takmer ani nevšimla. Lekár jej nahmatal pulz. Bol zrýchlený a nepravidelný, tvár a ruky javili znaky cyanózy. Jemne ju prikryl.

„Nemôžem pre ňu veľa urobiť,“ povedal. „Bude lepšie zavolať lekára, chcem povedať… iného. Ja sa rozumiem deťom, ale táto žena sa mi vôbec nepáči.“

„Čo tým chcete povedať?“

„Chcem povedať, že placenta je príliš tmavá, je možné, že stratila veľa krvi. Táto žena si príliš veľa vytrpela a môže mať vnútorné krvácanie. Pozrite sa na tú hroznú tvár.“

„Veď sotva porodila!“

„To viem, sestra, vďaka, práve preto to vravím. Tu treba hematológa, špecialistu, nestrácajte čas.“

Asi hodinu nato sa dieťa prvýkrát napilo; Elena bojovala, no napokon stratila vedomie. Bola bledá a Camilla kázala priniesť pre ňu teplú slepačiu polievku, no sotva ju ochutnala. Nasledujúceho rána prišiel kláštorný lekár. Veselo pozdravil sestry, ktoré mu ako kvočky bežali v ústrety, pokým ho sestra Camilla nevtiahla do Eleninej izby. Popočúval ju, prezrel očné viečko, ohmatal pulz, slabý a rýchly, a odmeral jej teplotu. Bola vysoko nad normál, napriek tomu, že sa po celú noc až do rána neprestajne potila. Povedala, že necíti hlad, len si neustále žiadala piť.

„Ako prebiehal pôrod?“

„Dieťa išlo nožičkami dopredu a Elena veľmi trpela. Potom mala nejaký… laps, skrátka, šnúra vyšla skôr než dieťa. Hrozné!“

„Lepšie bude, keď sa na ňu pozriem, môžete ju odokryť, sestra?“

Sestra Camilla poslúchla, no keď nadvihla plachtu, medzi stehnami sa objavila veľká škvrna krvi.

„Prikryte ju, videl som dosť.“

Lekár sa vzdialil, kývnutím naznačil, aby ho nasledovala.

„Obávam sa, že ide o silné vnútorné krvácanie.“

„Je to vážne?“

„Veľmi, stratila veľa krvi, no to nie je to najhlavnejšie. Je možné, že došlo aj k sepse. Predpíšem vám prontosil, je to nový liek, no neviem, či to bude stačiť. Máte tu flebograf? Zatiaľ vám dám fyziologický roztok.“

„Áno, idem ho pripraviť.“

Sestra Camilla mala v očiach slzy.

„Zachránite ju?“

Lekár sklonil hlavu.

„Modlite sa, sestra, chvíľami sa budem aj ja. Každý ku svojmu bohu, azda dokážeme urobiť zázrak.“

Sestra si iba v tej chvíli uvedomila, že Carlo Milano je Žid a že práve z toho dôvodu má iba súkromnú prax, keďže ho vyhodili z nemocnice.

„Dobre, azda to vo dvojici dokážeme,“ povedala, siliac sa do úsmevu. „A, prosím, tentoraz neodchádzajte preč bez toho, aby vám zaplatili.“

Elena sa prebrala zo strnulosti a po prvý raz pri plnom vedomí uvidela svoje dieťa, ktoré mocne cicalo mlieko. V tej chvíli ďakovala Bohu a vedela, čo urobí. Cítila, že zomiera.

„Camilla, poď sem, prosím.“

Hlas mala tenký ako hodvábna niť. Jej oči blúdili od hlavy dieťaťa k veľkému stromu mimózy, ktorej konáre, kolísané vetrom, vyzerali, akoby jemne klopali na okno žltými mäkkými kvetmi.

„Jedného dňa ich budem musieť odrezať,“ povedala sestra Camilla.“Počúvaj ma dobre, Camilla, som na tom zle. Nie, nič nehovor. Neverím, že budem dlho žiť. Cítim to, ver mi, no bolí ma jedine to, že opustím toto dieťa, a teba tiež, blázonko… Prosím ťa o láskavosť, chcem sa o niečo pokúsiť, ak sa mi to podarí, môžem umrieť v pokoji.“

***

Talianske a frankistické oddiely pred časom triumfálne vpochodovali do Madridu a Taliansko vojensky obsadilo Albánsko. Za menej ako päť hodín od vyloďenia už v Tirane viala zástava s trikolórou a erbom rodu Savojských. Giacomo de Mola práve čítal, že kráľ Vittorio Emanuele láskavo prijal albánsku korunu. Aký veľkorysý muž. Za tie mesiace, čo bol zatvorený v pustovni v Camaldoli, si Giacomo zaumienil, že nebude čítať žiadny denník a nebude počúvať rádio. Toho dňa, aby prekonal nudu z cestovania, porušil pravidlo. Z toho, čo čítal, a z toho, ako boli články písané, nadobudol dojem, že čas sa neposunul. Všimol si len ľahkú zmenu, aj to k horšiemu, keď už aj starý denník Kuriér používal nadnesený tón na spôsob novín Giornale ďltalia.

Dostal osobitnú celu blízko otca predstaveného, ktorý mu dal k dispozícii aj svoju knižnicu. Camaldoli, útočisko členov camaldolského rádu, existovalo už viac než tisíc rokov a zdalo sa mu najvhodnejším miestom úkrytu pre knihu Giovanniho Pica. Navyše, to miesto malo v znaku starodávny symbol - dvoch vtákov so zobákmi omočenými v kalichu, z ktorého pijú. Nevie sa, či sú to pelikány, či fénixy a či pávy s posvätným kalichom grálu. Jasný znak prítomnosti stredovekých templárov doňho vniesol pokoj a pocit ochrany. Motorový vlak sa zastavil na stanici Pistoia. Pešo začal pomaly vystupovať ku kláštoru, kde by mal stretnúť Elenu. Ten telefonát ho veľmi rozrušil, čo chcela tá žena? Sestra, ktorá s ním hovorila, bola skúpa na slová a veľmi opatrná, takmer vyhýbavá. Správna žena, ako sa mu zdalo, vedela, čo chce, a radšej mlčala. No dôvod, ktorý ho prinútil odísť z Camaldoli, bola predovšetkým možnosť dozvedieť sa niečo o Giovannim. Elena by hádam mohla niečo vedieť. Azda s ňou nebude tak zle.

Dlhá chôdza ho povzbudila; i keď bol zvyknutý na divokú prírodu v okolí Camaldoli, teraz sa kochal pohľadom na údolie pod ním, na malé skupinky domčekov, bol uchvátený veselosťou a činorodosťou, črtajúcou sa na tvárach mužov a žien, ktorých stretal. Je možné, že tí ľudia, ochotní, ironickí a rezervovaní, by sa nechali uniesť symbolmi a bojovými výzvami? A predsa mierumilovný Kuriér uverejnil na prvej stránke gigantickú fotografiu so stovkami tisíc osôb prevolávajúcich na slávu ducemu, ktorý oznamoval víťazstvo nad Albánskom. Albánsko. Väčšina z nich ani nevedela, kde je. Vojna si vyžiadala len dvanásť mŕtvych, triumfálne vyhlasoval denník. Aj jeden jediný by bol veľa. Sestra mu otvorila bránu.

„Vy ste…?“

„Som doktor de Mola, sestra, zavolali ma kvôli konzultácii.“

„To ja som vám telefonovala. Poďte, Elena vás čaká. Azda už čaká len na vás, aby mohla umrieť,“ dodala tichým hlasom.

De Mola potichu vošiel do izby: okno bolo pootvorené, no vnútri sa vznášal čudný zápach, zápach života a smrti zároveň. Na posteli zbadal ženu, očí mala zatvorené. Črty, predtým pekné, boli teraz poznačené dlhou chorobou. No to, čo ho zarazilo, bola kolíska vedľa postele. Zvedavo sa priblížil a uvidel mrviace sa dieťa s očami ešte vodovými, no už výraznými.

„Len si ho popestujte na rukách, je rád, keď sa s ním maznajú,“ povedala žena z postele.

Giacomo urobil, ako mu prikázal hlas, ktorý choroba zmenila takmer na detský. Nebol zvyknutý držať dieťa v náručí, cítil sa nemotorne a rozpačito. Mal dojem, že dieťa takmer nič neváži.

„Odhrňte mu vlásky, prosím, a pozrite sa naň.“

S mimoriadnou jemnosťou poslúchol a po chrbte mu prebehol mráz. Pritisol si dieťa na hruď a privrel oči.

„Áno,“ povedala Elena tenkým hlasom, „vedela som, že ho spoznáte. Keď som zbadala ten červený chumáčik, pochopila som, kto je otcom. Vedela som, že sa Giovanniho dieťaťu potešíte. Viem, ako vás mal rád a…“

Záchvat kašľa zabránil Elene dokončiť vetu. Giacomo jemne pobozkal čielko dieťaťa a položil ho späť do kolísky, potom podišiel k posteli.

„Viete, kde je?“

Jeho hlas bol tichý, mierny a neprezrádzal žiadnu nevraživosť.

„Nie, aj ja by som chcela vedieť, kde je, či je nažive a či ma ešte nenávidí za to, čo som mu urobila. A nielen jemu.“

Elena ho vzala za ruku.

„Chcem, aby ste mi niečo sľúbili. Viem, že ste dobrý a správny muž. A viem tiež, že si to nezaslúžim, no platím za to všetko. Dieťa mi dalo dôvod žiť, a samo mi ho teraz odoberá. Je to tak správne.“

„Urobím všetko, čo budem môcť.“

„To mi nestačí!“ povedala, pokúsiac sa zodvihnúť, no bezvýsledne. „Nie pre mňa, bude to preňho.“

„Sľubujem, nech je to čokoľvek.“

„Musíte nájsť Giovanniho, a ak je nažive, chcem, aby ste mu dali môjho syna, nášho syna.“

Giacomo jej stisol ruku a hlavou kývol na znak súhlasu.

„A ak nie je živý, alebo ak sa vám nepodarí nájsť ho, sľúbte mi, že sa oňho postaráte. Dnes ráno bol pokrstený a volá sa Giacomo ako vy.“ Ako dávno už neplakal? Cítil, ako mu slzy stekajú po lícach, a zároveň si uvedomil, že v ňom rastie nová sila a nová nádej.

„Giacomo,“ povedal pomaly priškrteným hlasom, „nebude rásť bez otca.“

De Mola priložil tvár k jej tvári: Elenino čelo sa trocha zaklonilo, ako naň jemne pritisol pery. Žena sa usmiala a požiadala, aby jej dieťa podali. Priložil jej ho opatrne k prsiam a ako sa vzďaľoval, vrhol posledný pohľad na matku a novorodenca. Ohnivá guľa, azda meteor, sa skĺzla po okennom skle. Matka, tá druhá, tiež bola prítomná v tej izbe.

DNES STREDA 2. SEPTEMBRA 2009

Ak všetko to, čo bolo napísané, je pravda, ten, o ktorom som si myslel, že je môj starý otec, v skutočnosti môjho otca iba adoptoval. Som vnukom Giovanniho Volpeho, spoznávam ho podľa červených chlpov na svojej brade a podľa niektorých otcových fotografií. Toto všetko má teraz iba druhoradý význam. Mám pred sebou ten zväzok. Jednoducho som ho zohrial nad parou z kúpeľa, najjednoduchšie riešenie, aké mi poradil môj starý otec (stále ho tak volám), a stránky sa rozlepili a roztvorili. Kládol som si otázku, kde sú ďalšie dve kópie, vrátane tej, ktorú Krištof Kolumbus stihol prečítať a odovzdať svojmu otcovi Inocentovi. Pravdepodobne si hovejú niekde schované v tajnom archíve Vatikánu a zostanú tam, dokiaľ sa bude cirkev držať na nohách.

Nuž teda, ak všetko to, čo bolo napísané, je pravda, toto by mala byť tretia kópia, no nie je. Keď som ju otvoril, našiel som len tridsať prázdnych strán. S výnimkou prostrednej strany, ktorú som obracal neviem koľko ráz v rukách a ktorá obsahuje kľúč k hádanke. Je tam jedna veta, jednoduchá, i keď napísaná v latinčine:

Ad Eius Ossa Versatus Est Quid Inquiris.

Viac-menej značí: to, čo hľadáš, sa nachádza vedľa jeho kostry, čiže tam, kde je pochovaný. Zachvel som sa, keď som pochopil, že môj predok sa odvoláva na grófa z Mirandoly. Picova kostra sa nachádza tam, kde je jeho hrob. V Chráme San Marco vo Florencii. A kto by to bol povedal - pred dvoma rokmi ho otvorili, vytiahli jeho pozostatky, a prostredníctvom skúšky DNA odhalili pravdu, ktorú všetci dobre poznali: bol otrávený. Potom znova zložili kostru, uložili do rakvy a hrobku zatvorili, no tajomstvo ostalo nedotknuté.

Pri náhrobku Giovanniho Pica som strávil dlhý čas, hľadal som nejakú indíciu. Videl som Savonarolovu sochu, ktorá ho podopiera ramenami, aj sarkofág Angela Poliziana, ktorý je za ním. Prezrel som si jeho hrobku, o ktorú sa päť storočí delí s telom básnika Benivieniho, ktorý ho miloval, a nie ako brata. Kľúč má byť zašifrovaný v jeho epitafe: Ioannes iacet hic Mirandula caetera norunt et Tagus et Ganges forsan et antipodes. Tu odpočíva Giovanni Mirandola, to ostatné vedia rieky Tajo, Ganga a hádam aj protinožci. Dlho som ho skúmal, niektoré aspekty mi nič nehovorili. Koniec koncov, epitaf nenapísal, ako sa hovorí, Ercole Strozzi, predpokladaný milenec Lucrezie Borgie. Spoločná náhrobná doska bola zrejme vytesaná po Benivieniho smrti v roku 1542, zatiaľ čo Strozziho zavraždili v roku 1508.

Celé týždne som rozmýšľal o tejto prorockej vete, ktorá nemá žiadny zmysel. Vypytoval som sa matematikov, bádateľov študujúcich Pica, historikov a filozofov. Niektorí ju poznali, iní krčili plecami nad záhadou spred stáročí, ktorej je súdené zostať záhadou. Napriek tomu, keď som včera rozjímal o tom, kto bol Ferruccio, keď som sa zamýšľal nad jeho pôvodom, znova som si prečítal vetu v novom svetle. Bol už starý a tou vetou, utajac jej pravý význam, chcel vzdať posledný hold svojmu priateľovi a dobrodincovi. Nakoniec som pochopil, čo chcel povedať, a zistil som, kde sa nachádza originál knihy.

Je v mojom vlastníctve. Musím sa rozhodnúť, čo s ňou.

Ferrucciovi potomkovia takmer päťsto rokov strážili falzifikát, ktorý zhotovil on sám, aby Picovo tajomstvo bolo v ešte väčšom bezpečí a aby sa rozšírilo do sveta vtedy, keď čas dozrie. A teraz sa pýtam sám seba, či už ten čas nadišiel.

Dramatis personae

XV. A XVI. STOROČIE

Alexander VI. vládol despoticky a absolutisticky počas deviatich rokov. Zvykol si zabíjať jedom šľachticov a kardinálov, keď im predal tituly a majetky, aby si ich znova privlastnil a opäť odpredal. Nikdy s tým neprestal. Posledný pokus otráviť kardinála Adriana Castellesiho sa mu stal osudný, možno vinou alebo vedomým úkladom jeho vlastného syna Cézara, ktorý vymenil poháre s otráveným vínom, čím vystavil riziku aj vlastný život. Giulia Farneseová, jeho posledná milenka, ktorej portrét, namaľovaný veľkým majstrom Bernardinom di Bettom, prezývaným Pinturicchio, si želal mať v sále svätých, ho prežila o devätnásť rokov. Po Alexandrovi VI. sa stal pápežom Francesco Todesconi Piccolomini, Pius III. Aj jeho otrávili už po dvadsiatich šiestich dňoch pontifikátu. 31. októbra 1503 sa vzdelanému a zhýralému Giulianovi della Rovere na štvrtý pokus konečne podarilo dostať na Petrov stolec pod menom Julián II., prezývaný Sodomita. Zomrel po desiatich rokoch. Spomedzi pápežov tých Čias bol prvý, ktorého pochovali v úplnej tichosti bez monumentálneho náhrobného pomníka, napriek tomu, že si u sochára Michelangela Buonarrotiho objednal sochu Mojžiša, ku ktorému sa prirovnával.

Franceschetto Cybo si dokázal so všetkým poradiť. Po otcovej smrti utiekol z Ríma, predal svoje majetky, spolu s manželkou Magdalénou Medicejskou prežil niekoľko rokov vo Florencii a ďalšie uprostred zábav a hýrenia vtedajšieho Janova. Od Juliána II. dostal vojvodstvo Spoleta a titul rímskeho baróna. Zomrel roku 1519 na poruchy trávenia po obede, ktorý podával kráľ Tunisu, Mulah Mohammed, spojenec kresťanov proti Kheir-ed-Dinovi, Ariadenovi Barbarossovi, najväčšiemu korzárovi všetkých čias. Je pochovaný vedľa svojho otca v Svätopeterskom chráme,

Girolamo Benivieni žil dlho, nudil svojich súčasníkov sériou sladkastých poém, v ktorých ospieval svoju lásku ku grófovi Giovannimu Picovi z Mirandoly. Krátko pred smrťou požiadal o povolenie, aby bol pochovaný vedľa neho v Chráme sv. Marka vo Florencii, a dostal ho.

Girolamo Savonarola prehral všetky bitky, v ktorých bojoval. Dostalo sa mu pozemskej apoteózy, ako sa to spomína vo Fallὁ delle Vanitá. Aby oslávil vyhnanie Mediciovcov z Florencie, nariadil zhabať tisícky umeleckých diel a dal ich spáliť. Rok nato, v roku 1498, prišiel rad na neho. Odsúdili ho, mučili ho, obesili ho a upálili ho na námestí Signoria.

Angiolo Poliziano zomrel vo veku štyridsať rokov v roku 1494. Po viac než päť storočí básnik niesol pečať potupy, že zomrel na syfilis - až do roku 2007, kedy prieskum jeho pozostatkov odhalil stopy arzénu a ortuti pod nechtami. Toho istého jedu, ktorý o dva mesiace neskôr doviedol do hrobu aj Giovanniho Pica, jeho dôverného a mlčanlivého priateľa. Poliziano zdanlivo nemal nepriateľov, no celkom určite bol dôverníkom grófa z Mirandoly.

Eucharius Silber Franck bol prinútený vytlačiť bez akejkoľvek finančnej kompenzácie Malleus Maleficarum, čo ho finančne zruinovalo. Keď sa v Ríme začali perzekúcie proti Židom, uchýlil sa do Nemecka. Financie, ktoré mu poskytli bankári Fuggerovci, mu umožnili znova sa pustiť do činnosti. Z jeho tlačiarne vyšli prvé vydania Biblie v nemčine, preložené z latinskej Vulgaty. Jeho pracovník Israel Nathan sa presťahoval do Soncina blízko Cremony a pripravil do tlače prvé vydanie Talmudu.

Leonora a Ferruccio de Molovci sa dožili vysokého veku. Pozostalosť grófa z Mirandoly ich zbavila akýchkoľvek finančných starostí.

Ferruccio udržiaval výborné vzťahy s rodinou Mediciovcov, najmä s Giovannim, Lorenzovým synom, ktorý sa stal pápežom po Juliánovi II. To on nadiktoval obskúrny epitaf na priateľov hrob. Jeho manželstvo s Leonorou pretrvalo do konca. Mali tri deti a početných vnukov. Ferruccio mnoho rokov udržal v tajnosti miesto úkrytu Deväťsto téz svojho priateľa. Pri prvých znakoch staroby sa rozhodol odhaliť celý príbeh najstaršiemu synovi Paolovi Albertovi a spýtal sa ho, či po jeho smrti nechce pokračovať v jeho diele. Paolo Alberto ponuku prijal: vo svojom mene i v mene svojich dedičov.

IX. A XX. STOROČIE

Elena Russo zomrela po dvoch dňoch, Giacomo de Mola s pomocou priateľa notára a lekára Carla Milana adoptoval jej syna, no ponechal ho v opatere rádovej sestry Camilly. Tá po šiestich mesiacoch odložila závoj, vyzliekla rúcho a rýchlo získala diplom zdravotnej sestry. Časy veštili, že jej profesia bude patriť k najhľadanejším. Spolu s malým Giacomom odišli bývať do Fiesoly. Všetku pomoc ekonomického rázu, ktorá sa jej dostávala, odkladala stranou pre Giacoma na čas, keď dosiahne plnoletosť. Po celý život ju volal tetou.

Wilhelm Zugel nastúpil v Portugalsku na loď a odplával do Spojených štátov amerických. Počas cesty si zmenil meno na Walter Pace, aby sa vyhol podozreniu, že je židovského pôvodu. Pri vstupnej kontrole na ostrovčeku Ellis Island pred New Yorkom ho zadržali a nepustili ďalej. V nasledujúcich dňoch voda vyplavila mŕtvolu s prázdnym kufrom, ešte pripevneným k ruke. Svedkovia spoznali v mŕtvole toho Waltera Paceho, ktorý chcel za každú cenu prejsť cez colnicu. Mŕtvolu pochovali pod týmto menom, no po rokoch sa meno Wilhelm Zugel znova objavilo na zatykači vydanom na členov záhadnej organizácie nazývanej Organisation der Ehemaligen SS-Angehörigen alebo jednoduchšie Odessa, ktorá sa zameriavala na pomoc nacistickým zločincom, čo našli útočisko v Južnej Amerike.

Gianni Zardo, prezývaný Zanna (Zubáč), bol po skončení vojny zatknutý spolu s ďalšími dvoma zločincami, keď totálne opitý brutálne týral čierneho amerického vojaka. V jeho vlastníctve sa našiel diár s výpočtom jeho ohavných činov. Partizán, ktorý bojoval v toskánskych Apeninách medzi bielymi šatkami a spolupracoval s americkou políciou, si zapamätal jeho bielu hrivu a dvoch zabitých, ktorých našiel v opustenej chatrči. Pochoval ich, bezmenných, no vždy spájal tohto muža s oboma mŕtvolami. Americký vojak zomrel v dôsledku rán z brutálneho týrania a dočasná vláda CLN odsúdila Zannu na trest smrti zastrelením. Rozsudok vykonali deň pred Vianocami 1945. Telo Giovanniho Volpeho nikdy nebolo identifikované.

Giovanni Pico, gróf z Mirandoly, nemohol odpočívať v pokoji. 26. júla roku 2007 odvalili náhrobný kameň z jeho hrobu s oprávnením exhumovať jeho kostru napriek mnohým rozpakom zo strany dominikánskych strážcov Chrámu svätého Marka. Boli prítomní aj karabinieri RIS, no nikto nechápal prečo. Pre zločin spred piatich storočí? Alebo skôr, aby zasiahli, ak by sa dostal na svetlo božie dokument, ktorý mal zostať navždy pochovaný? V týchto rokoch Čosi dozrieva, akási správa či stopa asi prenikla do kníh, článkov, dokumentov. 17. januára 2004 Ján Pavol II. počas Koncertu za zmierenie hovoril o potrebe zjednotiť v jednom Bohu kresťanov, Židov a moslimov. Povedal, že musíme nájsť v nás odvahu k pokoju. Musíme úpenlivo prosiť o dar zmieru zhora. A tento mier sa rozšíri ako utišujúci olej, ak prejdeme bez zastavenia cestou zmierenia. Vtedy púšť sa stane záhradou, v ktorej bude vládnuť spravodlivosť a výsledkom spravodlivosti bude mier.“

Toto bol prvý Picov cieľ, o tom hovorilo jeho Deväťsto téz. No pred ním zašiel ešte ďalej Ján Pavol I., keď výslovne počas Angelus 10. septembra 1978 povedal, že „Boh je Matka“ a že treba myslieť naňho ako na mamu. To bol opäť oporný bod Deväťdesiatich téz, spolu s ďalšími odhaleniami o podstate človeka, o jeho božskom pôvode. To sú tajomstvá, ktoré génius z Mirandoly objavil, jeho doba mu však zakázala odhaliť ich. Aj v dnešných dňoch predstavujú smrteľné nebezpečenstvo pre prežitie štátov a inštitúcií. Vari preto pápežstvo Albína Lucianiho trvalo iba tridsaťtri dní?

Nech ktokoľvek objednal nedávne zhanobenie Chrámu svätého Marka, bol rozčarovaný a výsledky výskumu ho vari sčasti aj uspokojili. Potvrdili, že Picov sen je tu medzi nami, je večne živý a ja som jeho posledným strážcom.

Guido De Mola,

POSLEDNÝ POTOMOK FERRUCCIA DE MOLA,

PRAVNUK JACQUA DE MOLAY,

VEĽMAJSTRA RÁDU TEMPLÁRSKYCH RYTIEROV

Poďakovanie

Tento román by nebol vyšiel bez inšpirácie a povzbudzovania môjho agenta, no predovšetkým priateľa Piergiorgia Nicolazziniho. Trpezlivosť a láska mojej rodiny mi okrem toho dala silu vykročiť ďalej, pomohla mi prekonávať momenty pochybností a ťažkosti, ktoré napísanie diela, ako je toto, so sebou prináša. Editorská práca Simona Caltabellota bola skvelá, oduševnená a výsostne profesionálna. Vzácna bola celá práca vydavateľského tímu (z priestorových dôvodov ich nemôžem všetkých menovať). Nakoniec ďakujem všetkým priateľom, ktorí sa v predstihu oboznámili s kurióznymi javmi a prečítali prvopis a ktorí ma svojím nadšením podržali i pobádali k čoraz lepším riešeniam.

CARLO A. MARTIGLI

999 POSLEDNÝ STRÁŽCA

Z talianskeho originálu preložili Daniela Reichstädterová a Zlatica Sehnalová.

Redigovali Eva Melichárková a Elena Stuppacherová.

Obálku navrhlo 3H creative studio.

Technická redaktorka Elena Benková.

Vydalo vydavateľstvo Ikar, a. s., Bratislava v roku 2011 ako svoju 3 398. publikáciu.

Sadzba a zalomenie do strán 311 Creative studio, spol. s r.o., Bratislava.

Vytlačili Tlačiarne BB, spol. s r.o., Banská Bystrica.

ISBN 978-80-551-2468-1

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai