Království

Tom Martin

(2009)

Hodnocení:

***

Štítky:

Literatura světová, Thriller

Opatův hlas zněl velice slabě a odevzdaně.

„Tohle je konec našeho kláštera. Za soumraku zemřu a z našeho chrámu zbudou jen trosky. Z lesa přichází strašlivé zlo…“
Do tibetského kláštera vtrhli čínští vojáci pátrající po posvátné relikvii. Mniši před nimi prchají do úkrytu v tajných jeskyních, ale jejich útěk brzdí zraněný cizinec, všichni jsou kvůli němu vystaveni nebezpečí…

Novinářka Nancy Kellyová dostane balíček, v němž se ukrývá záhadná trubka vyrobená z kosti, a dozví se o muži ze Západu, kterému se podařilo proniknout do skrytého tibetského království, kde orchideje pokrývají zemi, pagody se tisknou k horám a pod zemí se tyčí katedrály. Záhy se vydá na nebezpečnou cestu do země starodávných mýtů a legend, aby odhalila tajemství starší než sám čas…

Vydalo nakladatelství BB.art s.r.o.

ve spolupráci s nakladatelstvím Jiří Buchal – BB.art v roce 2009 Bořivojova 75, Praha 3 Copyright O 2009 by Tom Martin All rights reserved.

Z anglického originálu Kingdom (First published 2009 by Pan Books) přeložila © 2009 Jitka Melicharová Redakce textu: Michaela Smejkalová Jazyková korektura: Ludmila Bӧhmová Grafická úprava obálky © 2009 Jan Matoška

Tisk: CENTA, spol. s r, o., Vídeňská 113, Brno

První vydání v českém jazyce

ISBN 978-80-7381-628-5

Pro Kuhna Sucharitakula

a J. K. il miglior fabbro

Když si všichni myslí, že je něco dobré, začne to být zlé.

Lao-c, čínský mudrc, 4. století př. n. 1.

1

Klášter v Litangu, pemakská džungle, Tibet

Nikdo nevěděl, jak se ten muž jmenuje. Klášterní branou projel na hřbetu muly, ruce a nohy svázané pod jejím břichem. Nikdo ho nedoprovázel.

Už tři dny se džungle topila v přívalech deště, které ji proměnily v lesknoucí se oživlý oceán, jenž se bez ustání snažil ztéci klášterní zdi. Po větvi stromu se plazila obří housenka, její dvoucentimetrové štětiny se zvedaly a klesaly v souladu s pomalým pohybem vpřed. V hlubinách lesa se něco pohnulo, ale vzdálený šum, zvuk plíživého, šouravého pohybu v podrostu zanikal v neustávajícím bubnování kapek. Dokonce i volání chápanů, utlumené silou deště, znělo vzdáleně a přízračné.

Přes hlavní nádvoří kláštera se brodil novic Dorgen Trungpa. Opat ho požádal, aby zašel do vesnice. Promáčené roucho se mu lepilo na tělo, a přestože se mu holé nohy bořily hluboko do bahna, deště si nevšímal.

Ačkoliv byl mladý a silný, doběhl toho dne Dorgen Trungpa jen ke klášterní bráně. Tam spatřil muže na mule, a na místě ztuhl hrůzou. Nikdy předtím bílého muže neviděl. Pro mladého mnicha byla už samotná bledá kůže dost zvláštní, navíc celé alabastrové tělo neznámého muže pokrývaly obrovské pijavice. Na chvíli zůstal Dorgen Trungpa stát v němém úžasu. Netušil, co by měl udělat. Potom se pomalu s bušícím srdcem a neblahou předtuchou vydal směrem k cizinci.

Myslel si, že musí být mrtvý, jeho kůže byla tak mrtvolně bledá a děsivá, ještě k tomu ta krev – celé ruce, stejně jako potrhané šaty, měl od krve. Provaz se mu zařezával hluboko do zápěstí a kotníků.

Tvář měl obrácenou k břichu muly, ale Dorgen Trungpa se mu neodvážil zvednout hlavu. Představil si jeho oči zírající do prázdna a pijavice přisáté k mrtvému obličeji.

Dorgen Trungpa začal od muže pomalu couvat, jako by mrtvého mohl náhlý pohyb vyrušit. Když se dostal do dostatečné vzdálenosti, otočil se. Rozběhl se, hrůzou sotva lapal po dechu a neobrátil se, dokud nedoběhl na zaplavené nádvoří.

Muž, vyhrkl na ostatní mnichy. Muž s kůží jako alabastr. Děsivý muž, posetý pijavicemi, přivázaný k mule. Rychle, pojďte, pobídl je a dva mniši se vydali za ním, vrtěli hlavami a prohlašovali, že tohle přinese jen zlo.

V děsivém tichu a ve větru bičujícím jejich roucha zápolili s tělem muže, jehož odřízli z hřbetu muly. Přes pravé rameno mu visela malá promáčená plátěná taška, kterou měl pevně zaháknutou v levém podpaží. Vypadalo to, že je to jeho jediný majetek.

I teď měl Dorgen Trungpa pocit, že nesou mrtvolu, že žádný člověk nemůže být tak mrtvolně bledý a děsivý a zároveň živý. S těžkým břemenem se brodili zpátky na stezku, klouzali v bahně a jejich pot se mísil s deštěm.

Na nádvoří ho položili na kamennou dlažbu. Kdesi ve starobylém klášterním komplexu se rozezněl zvon a přes vrcholky střech se nesl zastřený, hluboký zvuk, jako by zvonil pod vodou. Horami se valilo vzdálené burácení hromu.

Tři mniši začali váhavě z mužových tváří odtrhávat pijavice. Na popelavě šedé kůži po nich zůstávaly podlitiny. Dorgen Trungpa sáhl mužovi do úst a vytáhl odtamtud nateklého parazita. Se staženým hrdlem ho odhodil do kaluže, kde sebou zběsile mrskal.

Ve dveřích modlitební síně se objevil opat. Vysoce postavený lama Pemaka se mezi svými mnichy těšil velké úctě. Ve svých sedmdesáti letech byl štíhlý, vypadal téměř podvyživené, ale vyzařovala z něj ohromná energie. Když zaslechli, jak se k nim přes nádvoří přibližují jeho kroky, ustali mladí mniši v práci a nechali bezvládné tělo ležet na zemi.

Opat držel v levé ruce růženec. Cvak, cvak, cvak, cvak, nesl se nádvořím pravidelný zvuk korálků, ztišený deštěm. Za ním stál malý, dychtivý mužík s krátkými černými vlasy – jeho zástupce. Oba lámové se zastavili nad zuboženým tělem. Klekli si k němu. Zástupce se špičkami prstů dotkl krku bílého muže a snažil se nahmatat puls. O vteřinu později vzhlédl k mnichům a zamumlal jediné slovo.

„Doktora.“

Jen co to dořekl, dal se jeden z mnichů do běhu a zmizel v nízkém průchodu ve vzdálené zdi. Cvak, cvak, cvak, cvak, pokračoval opatův růženec, když se naklonil k muži a hledal v jeho tváři nějaké známé rysy. Zástupce zapátral mozolnatými prsty v záhybech tašky a vyndal její obsah: dýmku, trochu opia a zubem času poznamenanou knihu v černých deskách psanou neznámým jazykem. Oba lámové si chvíli věci zmateně prohlíželi a poté je vrátili zpět do promočeného vaku. Opat na okamžik podržel nad mužovým srdcem ruku, jako kdyby se tak snažil dozvědět jeho tajemství.

Jako první se ozval zástupce. Přiblížil se ústy k opatovu uchu tak, aby je žádný z mladých mnichů nemohl slyšet.

„Šerpové ho museli nechat u brány, když dostal horečku…“ zašeptal a hlas se mu třásl. „Je na prahu smrti…“

Znovu pohlédl na bílého muže.

„… Ale jak se vůbec někdo ze Západu dostal do Pemaka?“ zamumlal téměř pro sebe. „A proč?“

„Tento muž s sebou přináší temné poselství,“ zašeptal odevzdaně opat. „Jeho příchod předznamenává konec našeho kláštera. Za soumraku budu mrtvý a brány kláštera budou vyvráceny.“

Déšť bubnoval do udusané hlíny na nádvoří a stékal ze střech po starodávných kamenných budovách. Náhle se objevil mladý mnich s lékařem, který si klekl k cizinci a začal prohlížet jeho bezvládné tělo. Voda stékala opatovi po tváři, ale v jeho upřeném pohledu nebyla ani stopa strachu nebo paniky.

„Z lesa přichází strašlivé zlo…“

„Ale co můžeme dělat?“ ochraptěle a vyděšeně zašeptal zástupce. S hrůzou se díval na cizince. Opat natáhl ruku a dotkl se jeho paže.

„Žádný strach. Démoni, kteří přichází, nejsou nic jiného než stíny, jež vás mají zmást. Okamžitě se vydejte do jeskyně kouzelníků. Jestliže vás bude někdo sledovat, jděte do Agarthi sítí tunelů. Sedm dní se nevracejte. Vezměte s sebou všechny, včetně tohoto cizince. Musíme se o toho muže, který našel cestu k našim branám, postarat a ochránit ho před nebezpečím.“

Opatův zástupce se na chvilku zatvářil smrtelně vážně.

„Ale pokud s sebou přináší zlo, pak bychom s ním raději neměli mít nic společného?“

„Ne. To odporuje přísaze našeho řádu. Musí o něj být postaráno. Musíte ho vzít s sebou. Já zůstanu zde. Temným silám se musí čelit soucitem. Dokud cizinec žije, neseme za něj zodpovědnost – postarejte se, aby lékař udělal vše, co je v jeho silách. Okamžitě odejděte zadní branou do džungle. Opravdu musíte vyrazit hned.“

Opat se naposledy podíval na cizince. Oblečený v cárech a promáčený deštěm vypadal jako námořník, jenž ztroskotal na opuštěném pobřeží. Opat hluboce soucítil s mužem, jehož zlomil les a temnota, již tam našel. Pomalu kývl na svého zástupce, který s tváří popelavou úzkostí stále ještě váhal. Poté se opat otočil a zvolna odcházel pryč, sehnutý pod nápory bouře.

V přítmí modlitební síně se ozývalo cvakání opatova růžence. Pomalu vešel do starodávné místnosti. Před sochou svátého Milarepy, zakladatele řádu, se usadil do lotosové pozice a začal odříkávat mantru soucitu s dušemi těch, kteří se stejnou jistotou, s jakou po noci následuje den, přicházeli, aby jej zničili.

Óm mani padmé húm

Poklad se skrývá v květu lotosu

Opat netušil, kolik minut nebo hodin uběhlo. Opakoval svou modlitbu odpuštění a soucitu a cítil, jak je jeho duše čím dál lehčí. Byl ponořený do hlubokého snění, když ucítil na rameni ruku.

„Opate,“ zašeptal mu Dorgen Trungpa do ucha, „prosím odpusťte mi, že ruším vaši meditaci…“

Starý lama otevřel oči, zadíval se do pološera a hrdelní odříkávání mantry ustalo. Dorgen Trungpa se třásl strachy. Stěží byl schopen promluvit.

„Venku na cestě jsou čínští vojáci,“ pokoušel se vysvětlit. „Brzy prolomí bránu.“

Opat se postavil a upravil si promočené roucho. S pohledem plným hlubokého soucitu položil roztřesenému mladému muži ruku na rameno.

„Proč jsi tu zůstal? Řekl jsem, že všichni mají odejít.“

„Bylo to mé rozhodnutí,“ prohlásil mladý muž ochraptěle. „Byla to má karma. Já našel cizince a přivedl ho sem.“

Opat zavrtěl hlavou a vzdychl.

„Neměl bys cítit žádnou hanbu ani vinu, můj hochu. Ale toto je nejspíš cesta, kterou se musíš vydat. Pamatuj si, že cokoliv ti dnes udělají, je jen iluze. Myšlenky způsobují, že to, co považujeme za skutečnost, není nic jiného než snění. Všichni démoni tohoto světa jsou jen výplody naší představivosti, stejně jako všechna bolest a utrpení. Měj to dnes na paměti.“

Náhle se ozval hluk, děsivá rána, která se nesla budovou, až se zdi otřásaly. Dorgen Trungpa nedokázal přes veškeré učení lamy potlačit překvapené vyjeknutí a jeho tělo zaplavila vlna hrůzy.

„Pamatuj si má slova a všechno bude v pořádku,“ uklidňoval opat otřeseného Dorgena Trungpu. „Teď musíme, můj hochu, jít ven.“

Když vyšli z budovy, zjistili, že starodávná dřevěná brána kláštera visí na vylomených pantech. Po stovky let zajišťovala klášteru bezpečí, ale teď se nádvoří plnilo čínskými vojáky. Uprostřed byl zaparkovaný vojenský džíp a v něm stál malý tlustý důstojník čínské armády. Špinavou, špatně padnoucí olivově zelenou uniformu měl promočenou skrz naskrz a déšť mu stékal z čepice do tváře.

Vojáci se hrnuli do modliteben, mnišských ubytoven, do kuchyně a jídelny. Proudili skrz ztichlé, opuštěné místnosti, jako kdyby něco hledali. Opat stál ve dveřích a zmatek, jenž kolem něj vládl, a vojáky prohledávající jeho klášter mlčky sledoval. Jeho tvář zůstala naprosto klidná, téměř se usmíval.

Jakmile důstojník spatřil opata, úsečně vykřikl a skupina vojáků vyrazila vpřed s namířenými zbraněmi. Dorgen Trungpa sebou trhl a chtěl utéct zpět do bezpečí modlitební síně. Opat se však nepokusil nijak bránit, a Dorgen Trungpa tedy zůstal po jeho boku ztuhlý strachy. Jeden z vojáků udeřil opata do tváře pažbou pušky a starý muž se skácel k zemi. Bill ho, kopali a vláčeli kalužemi k džípu. V krupobití ran padal znovu a znovu jen proto, aby jej opět zvedli a vzápětí zase srazili k zemi.

Dorgen Trungpa si uvědomil, že náhle zapomněl všechno lámovo učení, a ve snaze utéct začal rychle ustupovat halou, ale vojáci už vykročili směrem k němu. Jakmile zahnul za roh, srazil se s vojáky, kteří přicházeli z opačného směru. Vrhli se na něj jako smečka psů, bili ho pěstmi a kopali do něj, dokud ho bolest a zmatek neochromil a nepřestal se bránit. Potom ho přivlekli doprostřed nádvoří a srazili ho na zem vedle opata.

Má karma, pomyslel si Dorgen Trungpa. Tohle jsem způsobil já. Mé jednání nás oba zabilo a zničilo klášter. A zatímco čínský voják vykřikoval povely na své podřízené, snažil se klidně uvažovat o své smrti. Poté důstojník vystoupil z džípu, tvář zkřivenou vzteky.

„Umíš čínsky, parazite?“ křikl na opata.

Opat klečící na všech čtyřech zvedl vyčerpanou tvář plnou podlitin. „Ano,“ odpověděl mandarínskou čínštinou.

Důstojník rozepnul knoflík náprsní kapsy košile své uniformy a vyndal z ní list papíru. Jak ho držel před sebou, aby ho mohl přečíst, promáčel ho déšť.

„Jménem rolníků Pemaka, vlády a Tibetské autonomní oblasti Čínské lidové republiky vás tímto obviňujeme z feudálních praktik.“

Důstojník vzhlédl od papíru a plivl na zem před opata.

„Jsi vinen systematickým vykořisťováním rolníků, jejich zotročováním na své půdě, vybíráním desátku z mléka a jačího masa, využíváním jejich neplacené práce ve svých klášterních kuchyních, zatímco ty jsi jen tak vysedával a nedělal vůbec nic. Celé generace jste provozovali tyto feudální praktiky, zachovávali a obhajovali tento systém tím, že jste děsili lid historkami o věčném peklu, jež neexistuje. Vyhrožovali jste jim, že až zemřou, narodí se znovu jako havěť, pokud vás nebudou poslouchat. Jednoduše řečeno, využili jste neznalosti prostých lidí, pověry a náboženství vám posloužily jako nástroje útlaku. Rovněž jsi vinen vlastněním obrazů Velkého parazita, ďábelského diktátora a vůdce vaší feudální říše, dalajlamy, který se pokusil rozdělit Vlast a sabotovat čínské vztahy s cizími národy, a z neuznávání nejvyšší autority Komunistické strany Číny. Navíc jsi obviněn z ukrývání cizího špiona. Žádáme tě, abys nám toho muže okamžitě vydal.“

„Co k tomu řekneš, parazite?“ zavrčel důstojník na opata.

Opat mlčel.

Důstojník vztekle mrštil papírem na zem. Přistoupil k opatovi, napřáhl se pravou nohou a vší silou, které byl schopen, kopl starého muže vojenskou botou pod bradu. Ozvalo se odporné křupnutí, opat se převrátil na záda.

Dorgen Trungpa vyděšeně vykřikl a pokusil se vymanit ze sevření dvou čínských vojáků. Ti ho však znovu ranami přinutili k poslušnosti.

Důstojník se tyčil nad zbitým tělem lamy.

„Vstávej, parazite. Proč se válíš v bahně? Proč nelevituješ? Rolníkům přeci tvrdíš, že to dokážeš.“

Opat pomalu otevřel oči. Důstojník mu položil botu na krk.

„Kde je uprchlý špion?“ zařval na něj.

Opat lapal po dechu. Zdálo se, že se snaží něco říct. Důstojník zvedl nohu a zjevně očekával, že uslyší odpověď na svou otázku. Opatova slova postupně nabírala na síle a hlasitosti.

„Óm mani padmé húm… Óm mani padmé…“

Když důstojník zaslechl slova mantry, otočil se a vyštěkl na své vojáky rozkaz. Dva muži vystoupili z řady. Opat je poznal, byli to Tibeťané, vyděděnci ze vsi. V minulosti se dopustili vážných zločinů, proto byli nuceni žebrat a žít mimo komunitu na okraji džungle. Jejich prací bylo čistit klášterní toalety a pohřbívat mrtvé ze vsi. Jejich špatně padnoucí uniformy vypadaly nově. Museli je naverbovat sotva před pár hodinami.

Důstojník se usmál. „Myslím, že ten parazit trpí bolestí hlavy,“ oslovil je. „Vyléčte ho.“

Jeden z vojáků držel v ruce kladivo a deseticentimetrový bronzový hřebík. Jeho tvář se roztáhla do drzého úšklebku. Druhý z nováčků se celou vahou posadil opatovi na hrudník a popadl starcovu hlavu. Opat, jako kdyby si toho, co se děje, nevšímal, dál mumlal hlubokým hlasem mantru.

Voják s kladivem si klekl vedle opata a opatrně umístil hřebík doprostřed jeho čela. Zarazil se a podíval na důstojníka. Ten rychle přikývl a kladivo s nechutným prasknutím dopadlo. Hřebík zajel do opatovy lebky. Následovaly ještě dvě další rány, než z hřebíku nekoukalo vůbec nic. Opatovy ruce sebou slabě zatřásly ve vzduchu a poté bezvládně dopadly vedle těla. Dorgen Trungpa zmučeně vykřikl a sesul se na zem. Nad nádvořím se rozhostilo ticho.

Potom důstojník promluvil a Dorgen Trungpa si s neurčitým pocitem děsu uvědomil, že oslovuje jeho.

„Právě jsi, hochu, viděl, že spravedlnost je vykonávána i na takovém místě, jako je Pemako, tak daleko od Pekingu. Možná máš ještě naději oprostit se od bludů toho ďábelského bláznivého starce. Jsi ještě mladý. Uvidíme…“

Otočil se k vylomené bráně a vykřikl rozkaz. Dorgen Trungpa zaskřípal zuby a vzteky a zoufalstvím zařval. Dva vojáci za sebou vláčeli mladou vesničanku. Byla to krásná, téměř dvacetiletá dcera místního majitele největších pozemků. Tiše úpěla hrůzou a z posledních sil se snažila vytrhnout únoscům. Přivlekli ji k mladému mnichovi. Důstojník vykřikl další rozkaz. Vojáci, kteří ji drželi, z ní strhali šaty. Dorgen Trungpa odvrátil zrak od nahého těla, jež vojáci drželi přímo před ním.

„Tak teď, mnichu, zjistíme, jestli se umíš chovat jako správný chlap. Nařizuji ti, abys vykonal pohlavní styk s touhle vesničankou.“

Světlo z očí Dorgena Trungpy vyprchalo. Celých osmnáct let života v klášteře ho na něco podobného nepřipravilo. Znal jen obřady, týdny plné modliteb, půstů a meditací, svátky ve vsi a řád života existující v souladu se silami vesmíru. Když ho vojáci zvedli a postrčili ke stejně vyděšené dívce, začal zoufale lapat po dechu. Nedíval se na její nahotu, ale dobře slyšel, jak tiše úpí, jako umírající zvíře.

„No tak, hochu!“ povzbuzoval ho důstojník hlasem prosáklým cynismem. „Zapomeň na lži toho ďábelského starce. Slib celibátu je nesmysl. Vymyli ti mozek, to je všechno… Začíná mi docházet trpělivost. Přikazuji ti, abys tu holku opíchal, a až skončíš, zapálíš klášterní knihovnu.“

Zdálo se, že všechny hrůzy popsané v Tibetské knize mrtvých do těch nejděsivějších detailů se stávají před mnichovýma očima skutečností: duše soužená příšernými démony a nevyslovitelná bolest v okamžiku smrti. Ale tohle byl život, nepopsatelný druh života, život, který Dorgen Trungpa nemohl pochopit. Zavřel oči, zklidnil dech a navzdory všemu kolem se pokusil osvobodit mysl.

2

Byl den. Nic víc Nancy Kellyová nevěděla. Nemohla si vzpomenout, kde je nebo kolik je hodin. Znovu se ozvalo bušení. Na stropě nad její hlavou visel veliký větrák, jeho obrovské vrtule se nerudně otáčely, aniž by vyvolaly byť jen nepatrný závan větru. Chvilku si větrák zmateně prohlížela a pak jí to došlo: byla v Indii, v Dillí, ve firemním bytě. A někdo klepal na dveře.

Nancy proklela celý svět, vyčerpaně zamručela a převalila se v posteli. Skrze záclony z téměř průsvitného bílého materiálu zaplavovalo celý pokoj světlo. Byla v Indii teprve pár hodin, připadala si dezorientovaná a nebylo jí dobře.

Určitě jsem nemohla stihnout onemocnět, pomyslela si, to by bylo vážně nefér.

Zašátrala po nočním stolku, nahmátla telefon a zmateně se zadívala na hodiny, nebyla si jistá, jestli si změnila newyorský čas na dillíský. Vzpomínala si, že její letadlo přistálo uprostřed noci, že ji řidič vedl davy žebráků a veksláků, kteří se nabízeli, že jí vymění dolary a seženou levný hotel, do bezpečí čekajícího mercedesu. Zapadla do snad až nepohodlně obrovského koženého sedadla a dívala se ven. Sledovala barevný chaos nočního Dillí, který ubíhal za oknem, jako by to byla televizní obrazovka, dokud auto nepohltilo šero boční ulice a nevysadili ji před činžákem.

Nancy Kellyová přijela do Dillí, aby převzala vedení jihoasijské kanceláře International Herald Tribune. Ve svých třiceti letech byla na podobný post mladá, avšak měla veliké štěstí. Indie byla novou etapou její kariéry i jejího života. Doufala, že tu hodí minulost za hlavu a že jí všechen ten ruch a exotika pomohou zapomenout na několik posledních měsíců v New Yorku, měsíců, jež plynuly tak pomalu, až se zdálo, jako by trvaly roky.

Klepání neustávalo, ale Nancy byla pořád tak zmatená a omámená, že prostě nedokázala vstát z postele. Na telefonu svítila ikonka textové zprávy. „Moment, už jdu!“ zavolala směrem ke dveřím a otevřela textovku. Byla to zpráva od jejího bývalého přítele, Jamese Longa, dopisovatele Tribune z Buenos Aires. Sevřelo se jí hrdlo. První esemeska, kterou v Indii dostane, musí být právě od něj. Nemohla si pomoct, připadlo jí to jako špatné znamení. Poznali se před pěti lety, když spolu pracovali v New Yorku, a tři roky spolu chodili. Bezhlavě se do něj zamilovala, ale jejich přání a představy se diametrálně lišily. On se chtěl usadit, mít manželku, která by zůstala doma a starala se o děti – tou se ona ovšem nikdy stát nemohla. Nakonec jí oznámil, že si našel někoho jiného, ženu, s níž se potkal, zatímco Nancy byla na jedné z mnoha zahraničních cest – domácký, mateřský typ. Pocházela z Argentiny a James měl opravdu štěstí: hned druhý den se mu naskytla možnost pracovat v Buenos Aires, James o ni požádal a dostal ji. Anebo se s tou ženou scházel mnohem déle, než si chtěl jak on, tak Nancy přiznat. Od té doby uběhly tři měsíce – měla s tím počítat, ale nesla to velice těžce. Věděla, že se k sobě nehodí, ale nedokázala ho přestat milovat.

„Má milá Nancy, omlouvám se, že jsem ti nezavolal zpátky. Vysvětloval jsem ti to, když jsme se naposledy viděli, myslím, že bude lepší, když…“

Přestala číst, a ještě než stiskla dačítko smazat, potěžkala telefon v dlani. S úlevou vydechla, jako kdyby se zrovna správně rozhodla, jaký drátek má přestřihnout, aby úspěšně zneškodnila bombu. Uvědomila si, že před několika měsíci tváří v tvář zranitelnosti a prázdnotě, jež následují po utrpení, zoufale toužila po jakémkoliv kontaktu s ním. Teď konečně znovu našla duševní rovnováhu a poslední věc, kterou chtěla, bylo znovu s ním navázat kontakt.

„Můj milý Jamesi,“ pronesla nahlas, průsvitné bílé záclony se jemně pohupovaly v závanu parného dillíského vzduchu. „Teď chápu, že přijde den, a možná to ani nebude dlouho trvat, kdy mi budeš ukradený…“

Přinutila se k úsměvu a rozhlédla se po ložnici, jako by doufala, že ji nové prostředí nějak povzbudí. K čertu s tím klepáním, napadlo ji. „No jo, no jo!“ zavolala a opravdu se pokusila pohnout. Vystrčila nohy z postele a protřela si oči. Byla v jedné z nejzajímavějších zemí světa, čekal ji zásadní průlom v kariéře a minulost nechala za sebou.

Všechno do sebe téměř neskutečně zapadlo. Volné místo v Indii oznámili to samé ráno, kdy se rozhodla, že odcestuje do zahraničí. Vlastně to bylo spíš tak, že jí šéfredaktor Dan Fischer, jenž se vrátil z Paříže, zaklepal na rameno a pozval ji k sobě do kanceláře. Anton Herzog, její hrdina v Tribune a nejdéle sloužící šéf dillíské pobočky, před třemi měsíci zmizel. Po dvaceti letech práce pro Tribune se najednou beze stopy ztratil v tibetských horách. Dan Fischer čekal a čekal, ale vedení na něj nakonec začalo tlačit: musí najít někoho, kdo ho v Dillí nahradí – Indie představovala největší zdroj asijských zpráv a noviny nemohly na Herzogův návrat čekat donekonečna. Bez rozmýšlení to místo nabídl Nancy. Ani se kvůli tomu nenamáhal vyhlašovat cosi jako interní výběrové řízení – Nancy by to přišlo mnohem divnější, kdyby nebyla tak vděčná za příležitost opustit New York. Takovou pracovní nabídku člověk nedostane každý den a ona nikdy předtím v Indii nebyla, ale Dan jí vysvětlil, že v novinách má mocnou podporu, spousta lidí obdivuje její styl psaní a její investigativní schopnosti. A samozřejmě to, že nemá partnera, je její velká výhoda – pro lidi, kteří žijí partnerským životem, je obvykle velice těžké se stěhovat. A čeká ji obtížný úkol, vtipně poznamenal Dan, když jí vřele potřásl rukou. Anton byl legenda – bude muset pracovat na sto procent. Vděčné se na něj usmála, překvapena, jaký zvláštní a příznivý spád události nabraly. Ale byla to veliká příležitost a ona rozhodně nechtěla kvůli neobvyklému výběrovému řízení protestovat.

Pokud šlo o chudáka Antona, drsného šedesátiletého Američana s argentinským občanstvím, všichni doufali, že vyrazil najeden ze svých pravidelných výletů a že se dříve či později zase objeví. Právě Anton inspiroval Nancy k tomu, aby se stala novinářkou, ale přes veškerý obdiv, který k němu chovala, ho moc dobře neznala. Vždycky milovala jeho příběhy, a kdykoliv se jí dostaly do ruky noviny, hledala nejdřív jeho články. Ale po pravdě řečeno, osobně se s ním setkala jen několikrát.

V redakci se objevoval zřídkakdy, a když se tak stalo, choval se k němu Dan Fischer jako k Jeho Výsosti a málokoho k němu pustil. Při těch několika málo příležitostech, kdy s ním mohla mluvit, byl vždy velice milý a vstřícný – a nesmírně skromný. Ale z každého takového setkání si vždy odnášela velice rozpačité pocity, které měly do spokojenosti daleko. Doufala, že se brzy do dillíské pobočky vrátí s nejnovějšími příběhy, za které posbírá další ocenění, a ona bude první, kdo je uslyší.

Pravdou je, že se ozývaly znepokojené hlasy. Někteří z Antonových nejbližších přátel, ostřílení matadoři newyorské redakce, měli čím dál větší strach, že se mu mohlo něco stát. Normálně by někomu zavolal, poslal pohled nebo tak něco, ale tentokrát jako by se po něm slehla země. V mládí byl Anton zdatný horolezec a taky pořádný paličák. Nebylo těžké si představit, že přecenil své síly a někam vylezl, pochopitelně bez pořádného vybavení a samozřejmě při tom spoléhal jen na svou sílu a inteligenci. Patřil mezi dopisovatele ze staré školy – mluvil několika asijskými jazyky a mohl se chlubit hlubokými znalostmi Indie, Číny a Tibetu. Několikrát odmítl povýšení a lépe placená místa, jen aby mohl dál dělat to, co miloval: být sám v terénu, lovit příběhy a riskovat tak, jak by se reportéři o polovinu mladší než on báli. Byl legendou, o tom nebylo sporu, a možná proto si nikdo nechtěl připustit, že se mohlo stát to nejhorší.

Nancy málem vyletěla z kůže. Klepání bylo čím dál tím hlasitější. Nějaký Ind škvírou na dopisy ve dveřích pořád dokola volal její jméno. Hodila telefon na postel a vstala. Přehrábla věci v kufru a vytáhla z něj khaki kalhoty a čistou košili. Rychle se oblékla. Popadla gumičku a stáhla si husté hnědé vlasy po ramena do nedbalého culíku. Při rychlém pohledu do zrcadla konstatovala, že vypadá unaveně, ale to ji mohlo jen stěží překvapit.

Vešla do haly a otevřel se jí výhled na obývací pokoj. Když přijela, byla příliš utahaná, než aby se rozhlížela kolem. Místnost doslova přetékala starodávnými kamennými sochami a soškami. Vyřezávané sošky pokrývaly snad každý stolek – a stála tam spousta starožitných stolků všech tvarů a velikostí. Viděla kamenné hlavy Buddhy v životní velikosti, stejně jako pečlivě vyřezávané obchodníky putující po Hedvábné stezce na hrbech velbloudů. Jako celek to působilo ohromujícím dojmem – jako by se člověk díval na skladiště aukční síně Sothebys. Anton Herzog se zjevně vyznal…

„Slečno Kellyová. Mohla byste, prosím, otevřít dveře?“

Rázný hlas zněl netrpělivě. Klekla si ke škvíře ve dveřích a uviděla hnědé oči, které ji tudy pozorovaly.

„Kdo to je?“

„Tady policie. Já jsem kapitán Hundalani. Prosím, otevřete dveře.“ Oči zmizely a kapitán Hundalani se postavil.

„Ach… Ano…“

Nancy odemkla tři zámky a pootevřela dveře. Když v hale spatřila tři Indy, dva z nich v policejních uniformách, otevřela dokořán a pustila je dovnitř. Třetí muž měl na sobě dokonale střižený tmavý oblek. Kapitánovi Hundalanimu bylo něco málo přes třicet let a až na upravený knírek byl bezvadně oholený. Nikdo z mužů se neusmíval. „Slečno Kellyová,“ oslovil ji kapitán, „omlouváme se, že vás vyrušujeme, ale přicházíme ve velice naléhavé záležitosti.“

„Ehm… Tak jo. Pojďte dál,“ vyzvala je Nancy. „Nejspíš asi sem.“ Ukázala směrem k obývacímu pokoji. „Posaďte se, kam chcete. Není to můj byt… Patří panu Herzogovi, mému kolegovi z Herald Tribune, lépe řečeno tu bydlí… Ve skutečnosti je to firemní byt. Ale pan Herzog je pryč…“

Kapitán Hundalani jí skočil do řeči.

„Ano.“ Jeho hlas zněl chladně, bez jediné kapky citu. „To my víme, slečno Kellyová. Přesně proto tu jsme… Prosím, bude nejlepší, když vám to všechno nejdřív vysvětlíme.“

Z jeho hlasu je naprosto jasně cítit hrozba, pomyslela si Nancy.

Nenapadalo ji, o co by mohlo jít. Byla ve městě teprve pár hodin, takže to nemohlo být tím, že se ještě nestihla zaregistrovat na policii.

V krku jí začal růst knedlík, když našla židli potaženou saténem – patrně neskutečně starou a cennou – a posadila se. Hundalani a dva uniformovaní policisté zůstali stát a mračili se na ni.

„Byli bychom rádi, kdybyste šla s námi, slečno Kellyová… Musíte nám odpovědět na několik otázek…“

Na tváři kapitána Hundalaniho se neobjevil ani náznak přátelství. Zaplavila ji vlna adrenalinu.

„Cože? Proč? Jsem v Indii teprve pár hodin. Zrovna jsem se probudila. Určitě mám nárok se před registrací alespoň převléknout a osprchovat.“

Její hlas zněl slabě a tiše – připadalo jí, jako by slova, která slyšela, ani neříkala ona. Pak jí náhle k její naprosté hrůze a úžasu došlo, o co tu skutečně šlo.

„Vy mé zatýkáte?“

Kapitán Hundalani si dal s odpovědí načas. Pečlivě volil slova.

„Ne, slečno Kellyová, pokud půjdete s námi.“

„O čem tu mluvíte?“ Cítila, jak jí vyschlo v krku. „Jsem tu teprve pár hodin, většinu času jsem spala. Jak bych se mohla dopustit něčeho nezákonného?“

„Naše vyšetřování se týká vašeho kolegy Antona Herzoga. Zjišťujeme jeho skutečné důvody pro pobyt v Indii a Tibetu.“

„Nepochybuji o tom, že je to velice zajímavé téma, Anton je fascinující muž. Ale vážně nechápu, jak bych vám mohla pomoct. Nikdy v životě jsem v Indii nebyla a celé měsíce jsem Antona neviděla. Jsem tu, abych ho nahradila, a ne abych se zodpovídala za jeho provinění, ať už jsou jakákoliv.“ Nervózně se rozhlédla po místnosti, pohled jí klouzal zleva doprava po množství sošek a starožitností a všechny vypovídaly o osobnosti nepřítomného Herzoga. „Navíc sem nemůžete jen tak napochodovat a odvést mě… Nechte mě zavolat do kanceláře, potřebuji právníka.“

Koutkem oka si všimla, že si jeden z policistů položil ruku na pouta zavěšená na opasku. Nancy nemohla uvěřit, co se to děje. A nejvíc ji děsilo, že s tím očividně nemůže nic dělat.

Ochromená spádem, který události nabraly, se postavila, zatímco policista odepnul želízka od pasu a zacvaknul jí je na zápěstí.

„Já ale nic neudělala. Potřebuji právníka,“ opakovala slabým hlasem, uvědomovala si, že kňourá jako malé dítě, jež nedokáže pochopit, odkud se bere jeho vina, a jež je příliš naivní, než aby pochopilo přestupek, kterého se dopustilo. Kapitán Hundalani se usmál, studeně, pokrytecky a blahosklonně.

Ani se nenamáhal se s ní přít.

„Obávám se, že to nebude možné, slečno Kellyová. Teď, když jste se rozhodla spolupracovat, budeme moci konečně odejít? Všechno se výrazně usnadní, pokud zůstaneme přáteli.“

3

„Okamžitě s tím přestaňte.“

Přes nádvoří zaburácel hlas s pekingským přízvukem. Dorgen Trungpa užasle otevřel oči, jako kdyby promluvil sám Bůh.

Všechny hlavy se otočily od nahé dívky ke klášterní bráně. Mezi vyvrácenými křídly stál vysoký pohledný muž, zjevně ze severu Číny, v obyčejné armádní pláštěnce a důstojnické čepici. Za ním byly vidět pohybující se siluety dalších lidí. Teď, když si získal pozornost všech přítomných, seveřan znovu promluvil – tentokrát přímo k důstojníkovi.

„Nařiďte svým mužům, aby okamžitě přestali plundrovat klášter – a vraťte té dívce šaty. Co si myslíte, že děláte? Kulturní revoluce skončila už před desítkami let. A pusťte toho hocha.“

Dorgen Trungpa nemohl uvěřit svým uším. Skoro jako kdyby se jeho strážný anděl zhmotnil z nitra džungle. Přes důstojníkovu tvář přeběhl stín plný vzteku. „Jak se opovažujete sem napochodovat a štěkat rozkazy? Já mám nejvyšší hodnost pro pemakskou oblast. Kdo si do háje myslíte, že jste? Okamžitě se vyjádřete, nebo vás na místě zastřelím.“

Seveřan se vydal přes nádvoří, a jak se blížil, začalo být z odznaku na jeho čepici a vyleštěných kožených bot pod kolena vykukujících zpod pláštěnky jasné, kdo to je. Byl to plukovník neblaze proslulého Výboru pro společenskou bezpečnost, známého jako VSB, čínské obdoby CIA a FBI v jednom. Dokonce i věrní stoupenci komunistické strany se VSB báli. Členové tohoto výboru platili za vládní policii, strážné psy revoluce.

Vojáci na nádvoří viditelně ztuhli, jakmile si všimli seveřanovy hodnosti a zařazení. Když došel do středu dvora, vytáhl z kapsy dopis a strčil ho nataženou rukou ohromenému důstojníkovi před nos. Obálka byla opatřená voskovou pečetí s jedinou rudou hvězdou.

„Jsem důstojník Wei Jen z VSB. Příkazy od generála Te z Jižní armády v Čchung-čchingu. Nyní jsem vrchním velitelem v Pemaku já a od nynějška všechny vojenské jednotky na jih od Su La spadají pod mé velení. To se týká i vás.“

Důstojník nevěřícně na plukovníka Jena zíral a pak mu jako vzteklé děcko obálku vyškubl a s trhnutím ji otevřel. Chvíli studoval rozkazy, načež se obrátil ke svým mužům. Ve tváři se mu zračilo rozčílení smísené s ponížením.

„Dejte té ženě její šaty a shromážděte se u brány… A nechte toho mnicha jít.“

Dorgena Trungpu hrubě postrčili vpřed. Osvobozený mnich se okamžitě rozběhl k tělu opata a s pláčem se na starého muže vrhl. Plukovník Jen se na důstojníka usmál a přikývl na souhlas.

„Dobrá. Víte, tihle pověrčiví staří mniši jsou jen turistickou atrakcí, ničím jiným. Starý Tibet je mrtvý – můžeme si vůči zbytkům těch divochů dovolit trochu shovívavosti.“

Plukovník Jen poplácal důstojníka po zádech.

„Ve Lhase,“ pokračoval, nechtěl totiž, aby důstojník ztratil ještě víc svou tvář, „hlavním městě, je dvakrát více Číňanů než Tibeťanů. Už nemusíme dál potírat jejich absurdní víru – mladé lidi víc zajímají mobilní telefony než modlitební mlýnky. Bláznivou víru mnichů nahradil správný cit pro komunismus.“

Pak se otočil, aby si prohlédl shromáždění umolousaných vojáků. „Tak, kde je zbytek vašich mužů? Chci, aby se mi za soumraku všichni hlásili tady na nádvoří. Chci zorganizovat pátrací skupinu. Ať si přinesou zásoby na několik dní. Ale v první řadě ošetřete toho mnicha. A zbavte se těla. Až to uděláte, chci toho hocha vyslechnout. Umyjte ho a přiveďte ho ke mně. Hlavní stan bude tady, v klášterní knihovně…“

Znechuceně se podíval k nebesům. „… Přinejmenším tam bude sucho. A přivezte sem generátor a nějaké svíčky.“

S těmi slovy plukovník rychle prošel dveřmi do modlitební haly a zmizel v šeru.

4

Železné dveře se za Nancy Kellyovou s rachotem zabouchly. Vedli ji dlouhou, spoře osvětlenou chodbou. Ozvěna jejích kroků se odrážela od zdí a útroby jí svírala hrůza. Vypadalo to, že se ji chystají vyslýchat, ptát se na Antona Herzoga. Měli podezření – nebo už Herzoga v nepřítomnosti odsoudili a teď ho potřebovali najít. Ať už to bylo jakkoliv, nepochybovala o tom, že k výslechu vedou nesprávnou ženu. Každopádně jim nijak nepomůže. Přestože Herzoga jako novináře velmi obdivovala, jako o člověku o něm nevěděla nic. Dokázala si vybavit, že při svých občasných návštěvách býval středem pozornosti celé redakce, když všechny kolem sebe okouzloval svými neobyčejnými příběhy. Ale pokud šlo o jeho soukromý život, skutečnou osobnost za blyštivou fasádou, jeho motivace a politické přesvědčení, netušila vůbec nic, a vědomí absolutní neznalosti její strach jen umocňovalo. Začínala mít pocit, jako by se nořila do světa zlých snů, jako Alenka v říši divů vstupovala do království, v němž nedostane šanci se obhájit, protože netuší, z čeho ji viní.

Ale copak měla na výběr? Podle úsečného, nepřátelského chování kapitána Hundalaniho se dalo soudit, že už v tom pěkně lítá, ačkoliv neměla nejmenší tušení, o co se vlastně jedná. Odvedli ji proti její vůli, aniž by měla možnost hovořit s právníkem, a to bylo jediné, na čem jí teď záleželo. Klidně mohla zmizet v nějaké špinavé vězeňské díře a nikdo o ní už nemusel nikdy slyšet… Něco podobného klidně mohlo potkat Antona Herzoga… Možná posledních pár měsíců živoří v přeplněné, smrduté cele kdesi v centrální dillíské věznici, nakažený nějakou nemocí, a přemýšlí, proč se ho nikdo neobtěžuje hledat.

Chodba vedla do jiné chodby, potom dolů po schodech skrz několikery dveře a nakonec ústila do části policejní stanice, která už spíše než nápravné zařízení připomínala normální kancelářskou budovu. Sikhský policista zaklepal na neoznačené dveře, otevřel je a pokynul jí, aby vešla.

Za stolem seděl nevýrazný Ind ve středním věku. Jeho těžce zařaditelná tvář postrádala jakékoliv zajímavé rysy. Byl to prototyp nevýraznosti a nezapamatovatelnosti. Nancy si zničehonic vzpomněla na cosi, co jí kdysi řekl jeden její zdroj ze CIA, když spolu popíjeli kávu na Times Square. Nejlepší agenti tajné služby vypadají jako nuly, jako bankovní úředníci nebo lidé, které potkáváte v čekárně u doktora. „Jsou natolik obyčejní, že nikdy nevyčnívají z davu, vlastně si jich nevšimnete, ani když jsou sami. Představují naši nejcennější devizu, můžete se dívat přímo na ně, ale váš mozek je prostě vygumuje.“

Muž měl poněkud nevšední jen oči. Jejich chlad ostře kontrastoval s jinak naprosto banálním zevnějškem. Překvapivě netrpělivým a podrážděným tónem vyštěkl rozkaz.

„Sundejte jí ta pouta, není pro ně žádný důvod.“

Zatímco jí policista odemykal pouta, muž se postavil, obešel stůl a znenadání jí přisunul židli.

„Prosím, slečno Kellyová, posaďte se.“

Nancy si sedla. Připadala si ještě zmatenější než předtím. Muž se vrátil na své místo za stolem.

„Omlouvám se, že jsem vás musel požádat, abyste se sem dostavila…“

Naštvala se.

„Nikdo mě nežádal. Bylo mi to rozkázáno.“ Třela si zápěstí. „A pro pouta skutečně nebyl nejmenší důvod.“

Na vteřinu se zdálo, že s ní muž upřímně soucítí.

„Opravdu se omlouvám. Tihle mladí důstojníci jsou prostě nemožní. S kapitánem Hundalanim si promluvím…“

Náznak účasti dal Nancy naději, že alespoň části jejího spravedlivého rozhořčení bylo učiněno zadost. „A co si do háje slibujete od toho, že mi přijdete bušit na dveře, vytáhnete mě z postele a vyhrožujete mi zatčením? Snažíte se mě zastrašit?“

Zničehonic začal z temných očí muže sedícího proti ní sršet vztek. Víceméně instinktivně si uvědomila, že bude muset být opatrnější. Když znovu promluvil, zněl jeho hlas úsečně a nekompromisně.

„Slečno Kellyová, tady nejste v Severní Americe. Indie zatím není bohatá země. V Dillí jsou naše policejní jednotky maximálně vytížené. Nemáme tolik volného času. A mohu vás ujistit, že závažnost vaší situace naše jednání více než jen ospravedlňuje.“

Muž odsunul židli, postavil se a zadíval se na ni s lhostejností hraničící s opovržením.

„Kromě toho nedovolím, aby naše metody kritizovala nějaká Američanka. Pokud je mi známo, tak každý třetí černoch v Americe dříve či později skončí ve vězení. To mi nezní jako férový a dobře fungující systém.“

Ačkoliv byla Nancy hodně vyděšená, byla pevně rozhodnutá nedat to na sobě znát.

„Navrhuji vám postoupit tento postřeh americké ambasádě. A jakkoliv s vámi ve vašem přesvědčení týkajícím se americké justice souhlasím, jsem novinářka, nikoli soudkyně.“

Ale ať už byl ten muž kdokoliv, evidentně neměl náladu dál rozebírat její zatčení. Když se zadíval vedle, získala chvilku, aby si v klidu srovnala myšlenky v hlavě. Hádkou s ním si nijak nepomůže. Evidentně měl hodně vysokou šarži a Nancy předpokládala, že s ní může dělat všechno, co bude chtít. „Jsem inspektor Lall,“ promluvil, než stačila cokoliv říct. „Přivedli jsme vás sem v souvislosti s případem Herzog.“ Srdce se jí zastavilo. Případ Herzog – jakmile teď někdo zmínil Antona Herzoga, znělo to vždy mnohem vážněji a hůř. Pokaždé se jí zmocnil neurčitý pocit, že se domnívají, že si byla se svým předchůdcem velmi blízká a že už velice dobře zná podrobnosti o vyšetřování, ať už se týkalo čehokoliv.

„Poslouchejte,“ zajikala se, „už jsem řekla kapitánu Hundalanimu, že nemám nejmenší tušení, o čem to tady mluvíte. Antona Herzoga jsem sotva znala. Poslali mě sem, abych ho nahradila. Tribune – Internatinal Herald Tribune – je obrovská mezinárodní firma. Teď mi musíte umožnit promluvit si s právníkem nebo zástupcem ambasády.“ Zadíval se na ni studenýma, klidnýma očima. Poté se otočil k policistovi, který hlídal u dveří. „Zavolejte prosím pana Arumaguma.“ Hlídač zmizel v hale a muž se vrátil zpátky na své místo. V jeho hlase bylo tolik chladu, že jí z toho mrazilo až v morku kostí.

„Právník je na cestě, slečno Kellyová. Mohl bych vás požádat, abyste se mi pokusila zodpovědět mé otázky, až dorazí? Nijak zvlášť mě to netěší, ale jde tu o vážnou věc. Věřte, je to opravdu moc vážné. Pokud byste si raději všechno promyslela dole v cele, je to samozřejmě vaše právo. Pokusíme se na vás nezapomenout. Radím vám, abyste na nikoho tam dole nesahala. Neradi bychom, abyste chytila lepru.“

Po zádech jí přeběhl mráz. Dveře se otevřely a do místnosti znovu vešel policista následovaný malým, plešatým a velmi unaveným padesátníkem s hodně tmavou pletí a tlustými brýlemi. Inspektor Lall ho představil mávnutím ruky – gestem, kterým jako by naznačoval, že to všechno je jen komedie a ztráta času.

„Slečno Kellyová, toto je váš právní zástupce, pan Arumagum. Prosím, můžete se zeptat, na cokoliv chcete.“

Nancy se zoufale zadívala na unaveného starého muže, který seděl vedle ní. Nevyvolával v ní ani špetku naděje, ale neměla na výběr. „O co tu jde?“ zeptala se. Stěží skrývala své zoufalství. „Mohou si tohle dovolit? Musíte mi pomoct…“

Arumagum přikývl, posunul si brýle a potom zašátral v kapse a vyndal svou navštívenku.

„Slečno Kellyová, tady je má vizitka.“

„Já nechci vaši zatracenou vizitku,“ skoro na něj zoufalstvím křičela, „chci se odsud dostat. Řekněte mi, o co tady jde…“

Právník si nervózně odkašlal. Inspektor Lall si založil ruce na prsou a sledoval jejich rozhovor se směsí nudy a netrpělivosti. „Jste zatčena pro podezření ze špionáže,“ oznámil jí Arumagum. „Z tohoto důvodu jste podle článku tři, paragrafu sedm, zákona o terorismu a špionáži z roku 2005 zbavena všech práv. Můžete být zadržena bez soudního procesu po dobu sto třiceti dní. Poté soudce rozhodne, jestli představujete takovou hrozbu pro stát, abyste mohla být uvězněna na dalších sto třicet dní. Nikdo vás nesmí navštěvovat a nemáte právo na kauci. Nej vyšší možný trest za špionáž je trest smrti a za napomáhání při špionáži je dvacet pět let. Domnívám se, že jste zadržena pro podezření z napomáhání při špionáži…“

Nancy připadalo, že Arumagumova tvář splynula s šedivou zdí a jeho hlas se vytratil do dáli. Téměř minutu se lokty ztěžka opírala o desku stolu. Uvědomila si, že jediné, co dokáže, je zabořit obličej do dlaní. Potom se opět podívala na inspektora Lalla. „Napomáhání při špionáži?“ Hlas se jí lámal. „To je šílené…“

Rozhostilo se další otupující, děsivé ticho. „A co má ambasáda?“ ozvala se znovu. Vší silou se snažila, aby se do jejího hlasu nevloudilo zoufalství. „A noviny? Žádám vás, abyste se s nimi okamžitě spojili.“

„O to se postarám,“ prohlásil Arumagum rezignovaným tónem, z něhož bylo patrné, že moc dobře věděl, že ani jedno, ani druhé nijak nepomůže.

Inspektor Lall přikývl. „A teď, slečno Kellyová,“ oslovil ji nervy drásajícím, suchým hlasem, „bychom mohli začít.“

Otevřel tlustou složku, která před ním ležela na stole, a zadíval se do ní skrz skla brýlí.

„Studovala jste na univerzitě v Paříži, na Sorbonně. Je to tak?“ Nancy se snažila dál vzdorovat a odpovídat jednoslovně.

„Ano.“

„A byla jste tam v letech 1997 až 2000. Je to tak?“

„Ano.“

„A tvrdíte, že Antona Herzoga skoro neznáte?“

„Ano,“ znovu se začala obhajovat. „Setkali jsme se jen několikrát. To je vše. V redakci. Není to můj přítel, dokonce jsem s ním ani nespolupracovala…“

Z hlasu inspektora Lalla čišela netrpělivost.

„Slečno Kellyová, je naprosto nezbytné, abyste odpovídala na otázky pravdivě a upřímně. Zeptám se ještě jednou a naposledy. Ale nejprve mi dovolte, abych vám sdělil, že už víme, že Anton Herzog na Sorbonně jeden rok učil – v akademickém roce 1998-99. Vzal si v International Herald Tribune akademické volno a údajně na Sorbonně vyučoval tvůrčí psaní. Také víme, že předsedal komisi, která vám přidělila stipendium pro začínající reportéry, když jste začala poprvé pracovat v novinách. A teď jste přijela, abyste nastoupila na jeho post. Přijdete mi mnohem víc jako jeho chráněnec než jako někdo, kdo se s ním vůbec neznal.“

Nancy Kellyová zavrtěla nevěřícně hlavou. Jejich argumenty byly chatrné a domněnky vágní. Celé to bylo naprosto absurdní, ale inspektor Lall se na ni díval, jako kdyby musela najednou všechno přiznat. „Nikdy jsem během studií na Sorbonně Herzoga ani nepotkala,“ prohlásila a snažila se zachovat klid. „Tehdy jsem o špičkové novinařině nijak zvlášť nesnila. Byla jsem průměrný student – odevzdávala jsem pozdě písemné práce a vysedávala po barech. A i kdybych ho tehdy znala, co by to asi tak znamenalo? To by ze mě jeho chráněnku nedělalo. Herzoga znala spousta lidí. Je po zásluze mezinárodně uznávaným novinářem. A co má tedy dokazovat to, že jsem dostala tuhle práci? Tvrdě jsem dřela, abych získala povýšení, a bylo zasloužené. Naprosto nechápu, co se tím snažíte naznačit.“

Téměř soucitně se na ni zadíval a otočil další stránku ve složce. „Věděla jste, slečno Kellyová, co Herzog v Indii a Tibetu dělal?“

„Ano, samozřejmě. Psal pro Tribune. V poslední době pracoval na reportáži o tání ledovců na tibetské plošině… Věnoval se tomu, když se s ním noviny naposledy spojily…“

Pod tíhou pohrdavého pohledu inspektora Lalla jí došla řeč.

„No tak, pokračujte,“ vyzval ji s úšklebkem.

„Tibetské ledovce, které jsou zdrojem vody pro sedm posvátných asijských řek – Žlutou řeku, Gangu, Brahmaputru… – tají. Představují také zdroj vody pro padesát procent světové populace. Pokud ledovce zmizí, řeky vyschnou a lidé nebudou mít co pít. Způsobí to sucho, hladomor a války. Je to velká věc…“

„Takže tohle bylo Herzogovo krytí?“

„Krytí? Čeho? Pokud vím, tak na tomhle pracoval. A opravdu nic víc nevím, tohle mi řekl editor Tribune – Dan Fischer. Proč by mi můj editor lhal? Herzog na tom pracoval, když s ním Tribune ztratil kontakt. Pokud vím, tak momentálně není známo, kde se pohybuje – jestli máte nějakou představu, kde by mohl být, věřte, že bychom to všichni v Tribune moc rádi věděli.“

Lall otočil další stránku.

„Můžete mi,“ řekl tiše, „slečno Kellyová, věřit, že bychom také rádi Herzoga našli. Velice rádi.“

Na chvíli se rozhostilo ticho. Lall pomalu otáčel stránky spisu, až se dostal na úplný konec. Zničehonic složku zavřel a podíval se na ni. „Tohle nemá smysl.“

Podíval se na sikhského policistu a přikázal mu: „Buďte tak laskav a přineste balíček pro slečnu Kellyovou.“

5

Vojensky sluha položil v klášterní knihovně zavazadla plukovníka Jena vedle dřevěného stolu. Plukovník si toho ani nevšiml. Pomalu přecházel po tmavé, kamenné hale obložené policemi s knihami. Doprovázel ho kapitán z VSB. S každým krokem se ozývalo klapání podpatků jeho bot o kameny dlážděné podlahy. Posvítil si baterkou na hřbety starodávných knih vázaných v jací kůži. Hromady knih, které již plukovník prošel a odložil, stály vyrovnané ve sloupcích na kamenné zemi. „Pokud to tu někdy bylo, je to pryč,“ oslovil plukovník kapitána, aniž by odtrhl zrak od polic.

„Jste si jistý, že jste hledal všude?“ prudce se ke kapitánovi otočil.

I kapitánovy oči přejížděly po policích. „Ano, pane. Prohledal jsem každou píď. Zkontrolovali jsme každý kámen a každou cihlu. Jsem si tím naprosto jistý,“ odvětil.

Kapitán vytáhl z police před nimi tlustý svazek a otevřel ho na náhodné stránce. Prolistoval několik listů, pohledem přejel přes text, pak knihu zavřel a vrátil na místo.

Plukovník se mu díval přes rameno.

„Neplýtvejte časem. Není tu. Ten tlustý armádní osel mnichy vyděsil. Anebo jsme přišli do špatného kláštera.“

„Ale tohle je jediná gompa v Pemaku.“

„Jinak: tohle je jediná gompa, o které víme. Ale existují příběhy, jež popisují ještě jinou.“ Plukovník Jen se nervózně podíval na svého kolegu. „Víte, o čem mluvím, kapitáne?“

„Ano, pane, samozřejmě. Ale určitě je to jen legenda. Celý tenhle region byl několikrát letecky prohledán.“

„Kapitáne, vaše důvěra v letectvo je dojemná – ale já bych si tak jistý nebyl. Létání v těchto částech světa je extrémně nebezpečné, a dokonce i ti nejlepší průzkumníci musí být občas v pokušení nakreslit mapu z pohodlí kasáren. Kdo je koneckonců bude kdy kontrolovat? Kromě toho, starodávné zmínky o druhé gompě jsou příliš četné, než abychom je mohli jednoduše ignorovat.“

Plukovník Jen zhasl baterku a unaveně vzdychl.

„Omluvte mě prosím na moment, kapitáne. Běžte hlídat ke dveřím. Musím se poradit s orákulem a rozhodně nechci, aby mě ten bláznivý voják rušil. Orákulum nás až do této chvíle úspěšně vedlo. Doufejme, že nám pomůže i naposledy.“

„Ano, pane.“

Plukovník zvedl malý batoh, který předtím přinesl armádní sluha, a položil ho na stůl.

„Škoda že zavraždili toho opata,“ zalitoval, když rozepínal přezky batohu. „Byl to bódhisattva, osvícený muž. Stal se buddhou, ale zůstal v tomto padlém světě, aby pomohl ostatním následovat cestu. Mohl jsem s ním hodiny hovořit o světě. Možná jsme ho mohli dokonce přesvědčit, aby nám pomohl… Mohl nám ukázat cestu.“

Plukovník se podíval na kapitána. „To je vše,“ uzavřel svou samomluvu oficiálním tónem. „Orákulum nám poradí.“

Kapitán srazil podpatky, zasalutoval a odpochodoval ke dveřím, které za sebou zavřel.

Plukovník Jen osaměl, přejížděl pohledem přes stěny plné knih a na chvíli se zamračil. Poté sáhl do batohu a vytáhl z něj kůží potažený tubus a ohmatanou knihu. Usadil se ke stolu, otevřel tubus a vysypal z něj do pravé dlaně čtyřicet devět dřevěných tyček. Zavřel oči, jeho rty se tiše pohybovaly, jako by odříkával modlitbu.

Potom sevřel tyčky v dlani, postavil se k jednomu konci stolu, otevřel pěst a nechal je náhodně dopadnout na desku.

Zhluboka si povzdechl a horlivě si je začal prohlížet. Hledal smysl jejich jedinečného vzorce. Jednu po druhé tyčky zvedal a začal kreslit skupiny malých teček a vodorovných čárek na kus papíru. Podstata okamžiku byla zachycena, teď orákulum promluví.

6

Inspektor Lall se na Nancy upřeně díval. Před nimi ležel na stole balíček omotaný látkou. Okolo něj byl uvázaný špinavý provázek.

„Tohle,“ prohlásil inspektor Lall, „bylo nalezeno před týdnem na těle mrtvého tibetského mnicha z řádu žlutých čepic. Mnich umrzl ve sněhové závěji severně od McLeod Gandž v severní Dharamsale na hranicích s Nepálem. Podle pitvy zemřel před osmi nebo devíti dny. McLeod Gandž, jak možná víte, je domovem vůdce exilové tibetské vlády – dalajlamy.“

Nancy natáhla ruce a balíček převzala. Moc nevážil. Čekala, že bude mnohem těžší – v každém případě bylo uvnitř něco zamotaného.

„Předpokládáme,“ pokračoval Lall, „že se mnich snažil uprchnout skrz vysokohorské průsmyky do Indie. Stejně jako mnoho dalších i on při svém pokusu zemřel. Jsme si docela jisti, kdo byl původním majitelem. Šlo o vašeho předchůdce z Tribune, Antona Herzoga.“ Odmlčel se a poté jízlivě dodal: „Ale je adresovaný vám. Proč ho neotevřete?“ Nancy zůstala na Lalla zírat. Soudíc dle jeho výrazu neměla jinou možnost. Ale co myslel tím, že byl adresovaný jí? Nervózně se začala potýkat s konci provázku. Cítila, jak každý její pohyb pronásleduje pronikavý pohled inspektora. „Vy,“ oslovil ji jízlivě, „už ale přeci víte, co je uvnitř, viďte, slečno Kellyová?“

Zápolila se šňůrkou a snažila se ignorovat jeho obvinění. Nejspíš se ji jen snažili zpracovat, něco na ni hodit, aby s ní mohli později manipulovat. Sikhský policista k ní přistoupil a z kapsy vyndal nůž. Opatrně přeřízl provázek, jeho konce ochable sklouzly na stůl.

Nancy položila chumel látky na desku stolu a začala ho rozbalovat.

První věc, kterou uviděla, byla tenká, plastová karta, jen o něco málo větší než kreditka. Okamžitě ji poznala, byl to identifikační průkaz novináře Herald International Tribune. Černé na bílém, vedle zrnité fotografie se přes celou jeho délku táhlo jméno Anton Herzog.

Vzhlédla. Lall a jeho kolega ji upřeně sledovali, jako by čekali, že se prozradí nějakým nepatrným gestem. Velmi opatrně dál látku rozbalovala. Jakmile odhalila, co skrývala, cítila, jak se všichni, včetně sikhského policisty, jenž stál za ní, naklonili dopředu. V rozmotané látce ležela k jejímu překvapení zvířecí kost. Měřila nějakých padesát centimetrů. Muselo jít o stehenní kost. Vypadala opravdu velmi staře. Byla zvětralá, odřená a zhnědlá a na jednom jejím konci, jenž měl zaoblený tvar připomínající klobouk hřibu, který by pasoval do kyčelní nebo kolenní jamky, bylo cosi, co by popsala jako náustek vyrobený z barevného kovu. Mohl měřit dobré tři centimetry. Na boku byl vyrytý jednoduchý, ale perfektně čitelný znak: dýka ozdobená svastikou. Zauvažovala, co by ten symbol mohl znamenat. Věděla, že svastika je v Asii všudypřítomná, avšak neměla tušení, co by mohla znamenat v kombinaci s dýkou. Možná to mohl být znak nějaké starodávné tibetské buddhistické sekty nebo hinduistické královské rodiny.

Pod piktografem se nacházelo šest zvláštních symbolů, evidentně šlo o písmena z dávno zaniklé abecedy. Na to, aby se jednalo o tibetské písmo, pomyslela si Nancy, je to příliš primitivní. Možná šlo o klínové písmo nebo sumerštinu? Ale to nedávalo smysl. Musí to být nějaký asijský jazyk – koneckonců ta kost pocházela z Tibetu.

Písmena měla hrubý tvar. Tvořily je jen rovné linky – žádné křivky, jako by vznikly proto, aby přetrvaly celou věčnost a mohly být vyryté do pevné žuly nebo vytesané do zlata, a ne zaznamenané na papír.

Náustek připomínal Nancy dýmku, ten typ, který kouřívali staří muži v dobách, kdy vyrůstala. Zmateně zavrtěla hlavou, celou dobu vnímala nenávist, která tryskala z pohledů vyšetřovatelů. Netušila, co jiného by měla udělat, vzala tedy kost do ruky a začala si ji prohlížet víc zblízka. Byl to skutečně morbidní předmět, ale vyzařovala z něj zvláštní energie. V hlavě se začaly Nancy střídat obrazy. Viděla roztavené zlato, které kdosi sléval v jakési jeskyni, vybuchující sopku, věž, pustou pláň, vyhladovělé dítě utíkající podél prázdné cesty. Jasnost a bezprostřednost těch obrazů ji šokovala. Usilovně mrkala, aby se jich zbavila, poté velice obezřetně odložila kost na stůl a zaměřila se znovu na látku. Když opatrně uhladila poslední nerovnosti obnošené tkaniny, padl její pohled na fotografii dalajlamy velkou asi jako hrací karta. Zvedla ji. Na zadní straně stálo roztřeseným, slabým rukopisem několik slov v angličtině:

„Nancy Kellyové. Trumpeta z kosti. Nalezl Anton Herzog, Pemako, Tibet, 17. června.“

Nancy přestala dýchat. Po zádech jí přeběhl děs. Vědomě se přinutila se nadechnout. Zalapala po vzduchu, musí se dostat z policejní stanice, musí se dostat pryč z Dillí, pryč od té čím dál tím tísnivější aféry kolem Herzoga. Tady se odehrávalo něco děsivého, něco, co přesahovalo vše, co kdy zažila. A teď cítila, že je to blízko, že si to pro ni jde.

Nebylo pochyb: kost a zbytek obsahu balíčku jí musela být adresována ještě předtím, než jí vůbec nabídli tohle místo. Ale to bylo absurdní, to se přeci nemohlo stát. Cítila, jak ji Lall pozoruje, pořád ještě čekal na nějaké znamení, které by ho utvrdilo o její vině. Nancy však jen zmateně zavrtěla hlavou. Před dvaceti čtyřmi hodinami mávala na rozloučenou přátelům v New Yorku, a teď ji držela policie na stanici v Dillí pod hrozbou odnětí svobody a páčila z ní, čím je tak významná nějaká starověká kost.

„Slečno Kellyová,“ inspektor Lall ji nadále probodával pohledem. „Proč vám tohle pan Herzog poslal? Je to jeho rukopis, ověřili jsme si to. A proč by vás měla zajímat starodávná kost? Nejste sběratelka starožitností, tím jsem si docela jistý. Takže mi jistě prominete, když si budu myslet, že to má pro vás nějakou jinou cenu nebo význam.“ Nancy znovu zoufale zavrtěla hlavou – neměla nejmenší tušení, co by měla říct. Takhle dostávají vyšetřovatelé vyslýchané na lopatky, pomyslela si, v takových chvílích se musí lidé sesypat a přiznat se ke zločinům, jež nikdy nespáchali. Přišla si vyčerpaná a bezmocná. Už dřív se dostala do konfliktu s policií – ale to bylo v Americe, kde znala svá práva a kde by se jí nakonec, jakožto novinářce z vlivných novin, dostalo toho nejlepšího obhájce. Ale tady v Indii, zapletená do vyšetřování špionáže, si byla celkem jistá tím, že žádná práva nemá. A pokud se situace obrátí proti ní nebo se inspektor Lall rozhodne, že je to nezbytné, bude trvat hodně dlouho, než znovu uvidí denní světlo.

Lall odsunul židli, postavil se a začal pomalu přecházet po místnosti. Druhý vyšetřovatel ji pozoroval zpod těžkých víček. Rozhostilo se dlouhé, děsivé ticho. Nancy si nervózně poposedávala a netušila, co by měla udělat.

„Slečno Kellyová,“ spustil znovu vyčerpaně Lall, „je tohle nějaký vzkaz? Co to znamená? Pro nás pro všechny by bylo mnohem jednodušší, kdybyste s námi spolupracovala. Možná budeme dokonce schopní pomoct s hledáním vašeho přítele Herzoga. To byste přeci ráda, ne? Když nám řeknete, jak se s ním spojit nebo kde je, nejenže ho zachráníme, ale dokonce vás vyloučíme z dalšího vyšetřování. Co vy na to?“

Znovu se na ni zadíval. Udělala to jediné, co mohla – zavrtěla hlavou.

„Budu k vám, slečno Kellyová, upřímný. Věříme, že je váš kolega v Tibetu stále naživu. Náš důvěryhodný zdroj potvrdil, že Herzog před více než dvěma měsíci vstoupil do údolí Pemaka a dosud se odtamtud nevrátil, a zatímco tu teď sedíme a mrháme časem, Číňané se ho snaží chytit. Pro jeho vlastní dobro mohu jen doufat, že se jim nepodaří dostat ho živého. Ženevské konvence se na druhou stranu Himálaje nevztahují. Jsem si jistý, že vám pan Herzog bude z celého srdce vděčný, když bude postaven před spravedlnost spíše v Indii než v Číně. Pokud vy nepomůžete nám, nemůžeme my pomoct jemu. Zeptám se vás naposledy: jaký má ta trumpeta z kosti význam a jak se můžeme spojit s Antonem Herzogem?“

Tlak Lallova výslechu začínal být nesnesitelný, ale instinkty Nancy stále ještě říkaly, že by si, navzdory strachu a nebezpečnosti situace, měla uchovat pocit nespravedlnosti a rozhořčení. Byla to její jediná obrana. „Podívejte se, inspektore Lalle,“ promluvila velice pomalu, jako by hláskovala slova pro malé dítě, „opravdu vám to velice usnadním. Nemám nejmenší tušení, co má tohle všechno znamenat. Myslím to naprosto vážně, skutečně ničemu z toho nerozumím. Máte špatnou osobu a to, že mě tu budete celý den držet, na tom nic nezmění. Takže navrhuji, abyste mě buď rovnou obvinil, ať už to má být z jakéhokoliv absurdního výmyslu, nebo mě nechal jít. Pokud to neuděláte, můžete si být jistý, že až se odsud dostanu, a já se odsud dostanu, postarám se o to, abyste vy a vaše šikanování, které se marně snažíte maskovat za policejní práci, byl propíraný ve všech světových novinách dalších x měsíců…“

Tentokrát to vypadalo, že její výbuch zafungoval. Inspektor Lall se na chvíli odmlčel a zhluboka se nadechl. „Tak dobrá,“ prohlásil se znechuceným výrazem. „Můžete jít – protentokrát. Ale mějte na paměti, že vám prokazuji službu. Mohl bych vás tu dle zákona proti terorismu držet sto třicet dní. Jste propuštěna na kauci na dobu neurčitou, ale je vaší povinností zůstat v Dillí. Rozuměla jste?“

Aniž by se mu podívala do očí, přikývla, ale uvnitř křičela radostí. Pohlédla na právníka. Soudě dle jeho výrazu ho vývoj situace překvapil ještě víc než ji samotnou.

Lall se obrátil k sikhskému policistovi. „Vezměte ji k přednímu vchodu. Vraťte jí telefon a peněženku a vyplňte dokumenty o kauci. A dejte jí tu kost. Je to její majetek.“

Beze slova, ve strachu, aby si to Lall nerozmyslel, sebrala Nancy ze stolu špinavý hadr a vydala se za policistou.

Kapitán Hundalani se vrátil do výslechové místnosti a tiše za sebou zavřel dveře. Než stihl promluvit, Lall se na něj obrátil.

„Hundalani, postarejte se, ať ji neztratíme.“ Inspektor si podrážděně třel čelo nad očima. „Je naším jediným důkazem. Tohle je riskantní strategie.“

„Ano, pane.“

„Ta kost musí mít nějaký význam. Nepochybuji o tom, že Kellyová nás k němu nakonec dovede.“

Lall nečekaně vstal. Byl unavený a chtěl se dostat pryč z vydýchané místnosti.

„Pane, opravdu si myslíte, že je spolupachatelka?“ nervózně se zeptal kapitán Hundalani.

„Možná ano, možná ne. Ale ta kost pro někoho něco znamená. Tím jsem si docela jistý.“

Zničehonic, poprvé, pokud si kapitán Hundalani dobře vzpomínal, se mu inspektor Lall podíval zpříma do tváře a usmál se. Ten úsměv byl tak nečekaný a nemístný, že z něj mladému kapitánovi přeběhl mráz po zádech.

„Naše vlastní zdroje vyschly, kapitáne. Počkejme si, co naše hvězdná novinářka udělá. Možná nám s naším vyšetřováním pomůže.“

7

„Jak sis mohl dovolit mě sem poslat?“

Nancy do telefonu skoro křičela. Stráže na schodech policejní stanice fascinovaně zíraly, jak kolem nich kráčela po chodníku. Dillíský dav se před ní rozestupoval. Prodavači i jejich zákazníci se za ní otáčeli a sledovali ji, jak kráčí ulicí. Na druhém konci linky, v New Yorku, se ji snažil Dan Fischer, šéfredaktor Tribune, uklidnit.

„Nancy, neměl jsem tušení. Poslyš, i já jsem měl dnes ráno návštěvu ze CIA. Nech mě to vysvětlit…“

„Vsadím se, že tebe nezatkli, neodvedli tě na policejní stanici a nevyhrožovali ti pětadvaceti lety v černé díře v Kalkatě. Lepra? Můžeš se nakazit leprou?“

„Ne, ale Nancy, poslouchej…“

„Jak jsi mě sem mohl poslat? Možná příště budeš chtít, abych jela do Severní Koreje? Možná si myslíš, že tohle pro mě není dostatečná…“

„Nancy, prosím. Nech mě to vysvětlit…“

Nancy se kousala do jazyka a čekala na jeho ospravedlnění.

„Neměl jsem až do dnešního rána nejmenší tušení, že se to všechno tak hrozně nafouklo. Stejně jako ty jsem o ničem nevěděl. Kdybych tušil, že se noviny zapletou do vyšetřování špionáže mezi Čínou a Indií, nikdy bych tě tam neposlal. A co se Antona týče, je to naprostá kravina…“

„Řekni to tady místnímu gestapu.“

„Indové i Číňané jsou naprosto paranoidní. Jeden druhého neustále zastrašují a hledají si záminky, aby na sebe mohli…“

Nancy ztichla.

„Dnes ráno mě vzbudili dva příslušníci CIA,“ pokračoval Dan Fischer, „kteří tvrdili, že mě museli navštívit, neboť je jejich kolegové v indických tajných službách požádali, aby prošetřili Herzoga. Řekli mi, že tomu obvinění nevěří, a pokud vědí, Herzog se nikdy s tajnými službami nezapletl. Sdělil jsem jim, že jsem si jistý, že se na tom nic nezměnilo. Anton je můj přítel, znám ho léta. To je ta nejabsurdnější věc, jakou jsem kdy slyšel.“

„Ale pokud je to takový přítel, proč se ho nesnažíš najít?“

Nancy zběsile zamávala na blížící se taxík, který zastavil u krajnice pár kroků od ní. Otevřela dveře a nastoupila.

„Počkej vteřinku, Dane. Mohl byste mě odvézt do kanceláře International Herald Tribune na ulici Achbar, prosím…“

„Nancy, tohle není poprvé, co beze slova zmizel. Je to jeho styl…“

„Ne na tři měsíce, Dane.“

„CIA se vyjádřila naprosto jasné. Nejlepší, co můžeme udělat, je nedělat nic.“

„To ti to dost usnadňuje, co?“

„Ale no tak, Nancy, tohle není fér.“

Nancy si najednou uvědomila, že ještě pořád svírá balíček s tou hroznou kostí. Byla z toho zmatená. Uvědomila si, že z nějakého důvodu – a bůh ví z jakého – nechtěla, aby o té trumpetě z kosti Dan Fischer věděl. A náhle se jí zmocnilo silné nutkání říct řidiči, aby ji odvezl někam jinam, pryč od kanceláře, pryč od Herzogových záležitostí. Potom ji napadlo, že jen potřebuje čas na přemýšlení, potřebovala přijít na to, co se to děje.

„Hele, Dane, jedu do kanceláře nebo někam, kde mě nebude nikdo obtěžovat a zatýkat. Brzy se ozvu.“

„Jistě, Nancy, ale jsi v pořádku?“

„Jsem asi tak v pořádku jako někdo, komu přetrhli dospávání pásmové nemoci, vyslýchali ho a hrozili mu doživotním vězením…“

„Je mi to líto, opravdu. Ale prosím, nedělej si z toho těžkou hlavu. Děláme, co můžeme, abychom to vyřešili. Šéf senátního výboru pro zahraniční vztahy se spojil s indickým ambasadorem. Hlavně klid, jestli se chceš nějak rozptýlit, napiš nějakou reportáž z místa… Během chvíle se to všechno urovná. Slibuji. Je důležité, abys tam zůstala. Anton vždycky chtěl, abys ho nahradila, kdyby se ztratil – tak to udělej pro něj.“

Na vteřinu se Nancy udělalo zle.

„Co tím myslíš? On ti řekl, abys mě sem poslal?“

„Ano. Vždycky se služebně starších redaktorů ptám, na koho mám myslet, když by se nějaké lokální místo uvolnilo… Vždy trval na tom, že se pro práci v jižní Asii perfektně hodíš…“

„Ale vždyť mě ani neznal, potkávala jsem ho tak zřídka… Sotva jsem s ním mluvila…“

„No, víš, tenhle chlápek četl noviny. Skutečně tvé články četl.“

„Takže věděl, že přijedu do Dillí?“

„Jak by to mohl vědět? Nikdo s ním od jeho zmizení není v kontaktu. Jen jsem tím chtěl říct, že tě vždycky doporučoval. Důrazně a se zanícením. Jako kdybys byla jediná, kdo tu práci může zvládnout. Proto jsem byl tak nadšený, že jsi ten post vzala, když se uvolnil.“

Nancy zavrtěla nevěřícně hlavou: Dan Fischer neměl tušení, že dostala balíček s trumpetou z kosti, a neměl tu čest osobně se seznámit s poznámkami inspektora Lalla. Začínala si připouštět, že Herzog musel nějak její příjezd do Dillí předpokládat. Možná si byl natolik jistý svým vlivem na šéfredaktora, že předvídal, že ho na jeho místě nahradí ona. Nejspíš to byl dobře promyšlený tah. Chtěl ji překvapit, zmást. Ale proč, proč by to dělal? Nedávalo to smysl. Nancy se zvedl žaludek. Poté se jí zmocnila zvláštní netečnost, jako by ji ovládaly síly přesahující její chápání. Přemýšlela o nutkání jet do Indie, svých živých, neustále se opakujících snech o rozlehlých tibetských údolích, o tom, že to byl Herzog, kdo ji vybral a díky komu získala stipendium pro začínající reportéry na Sorbonně a teď zjevně i tohle místo… ale o vteřinu později si uvědomila, proč byla právě propuštěna z policejní stanice, a zlost se jí vrátila.

„Opravdu mi to, Dane, moc lichotí. Nemám nejmenší tušení, co si o tom mám myslet, ale samozřejmě jsem ohromená. Nadšená. Tak a teď – nemůžu si pomoct, když jsem teď takový kanón – se musím ptát sebe sama, proč nerozjedeme příběh o Antonově zmizení: proč neoznámíme celému světu, že se prohřešuje, neřekneme lidem, že se indická policie chová jako utržená ze řetězu? Proč trochu nerozvíříme vodu a nepočkáme si, co se z toho vyklube?“

„Nancy, prosím, buď trochu trpělivá. Ano, tohle by mohla být dobrá taktika. Ale momentálně potřebujeme od Číňanů i Indů pomoc. Teď není ten správný čas si je znepřátelit.“

„Věř mi, inspektor Lall a jeho kamarádi se moc přátelsky nechovali. Já ti, Dane, nerozumím. Je to tvůj přítel a je to člen našeho týmu, a ty ho necháváš ve štychu.“

„Nancy, tohle opravdu musíš nechat na mně. Beru na vědomí, co říkáš, ale mám to pevně v rukou a ty mi musíš věřit, že vím, co dělám. Prostě se snaž nedělat si s tím starosti. Alespoň to mi slib.“

„Jasně, nebudu si s tím dělat starosti. Můžu okamžitě vyrazit za jogíny do Keralanu a zaměstnám se porovnáváním asthangy s hathou, jestli tohle chceš. Jen mi prosím dej vědět, kdyby ses v téhle věci posunul někam dál. A když se nebudu ozývat, víš, kde jsem – v nějaké zatracené černočerné díře v Kalkatě.“

Napadlo ji, že Dana Fischera ze všeho nejvíc trápí, co by se mohlo psát: „Novináře Herald Tribune zatkli pro špionáž,“ to by se asi akcionářům moc nelíbilo. Herzog byl pro ně vždycky problematický. Měla pocit, že Fischer celá léta hasil spousty jeho požárů. Měla Dana Fischera ráda, dalo by se říci, že ho považovala za přítele. Byl to vynikající novinář. Ambiciózní, odvážná vůdčí osobnost. Ve svých dvaačtyřiceti letech nebyl o moc starší než ona a měli spoustu společných známých. S veselou povahou, rychlostí biče a mazaností lišky pořádal obrovské večírky a dokázal ohromit snad každého. Pečlivě si vybíral, do které bitvy půjde, a moc dobře věděl, že každý je nahraditelný – obchodní značka byla na prvním místě a akcionáři určitě nestáli o velkou roztržku s čínskou a indickou vládou pod drobnohledem veřejnosti, pomyslela si s rostoucím pocitem znechucení. Mohlo by to vyvolat řetězovou reakci a další vlády by mohly přestat noviny podporovat. A to by ublížilo prodejnosti.

Ztěžka vzdychla a zavřela oči. Bylo obrovské vedro, cítila, jak jí čůrek potu stéká po šíji. Už se téměř rozhodla, že o Herzogovi napíše, ale jaký by to mělo smysl? Dan by to stejně vyhodil do koše. Při svých zkušenostech a politické prozíravosti pochopil, že se z Herzoga stala přítěž. Měl plán, v němž ale v žádném případě nepočítal s mezinárodním skandálem. Když se Nancy opřela o mastnou opěrku sedadla, přišla si unavená a vyděšená, ale ze všeho nejvíc byla jednoduše ráda, že není na Herzogově místě. Musel být hrozně opuštěný a osamělý. Zoufale potřeboval přátele. Ať si Dan Fischer klidně říká, že nesmí naštvat vedení, svědomí jí prostě nedovolí osud Antona Herzoga ignorovat.

8

Mladá Tibeťanka pospíchala za soumraku přes mýtinu v džungli, skláněla hlavu před nekonečnými přívaly deště a na prsou si tiskla šál. Byla to učitelka z místní venkovské školy, která se ve Lhase vyučila zdravotní sestrou. Za ní, na pralesní zemi, leželo na provizorních nosítkách tělo cizince. Od krku dolů byl zakrytý kusem modrého igelitu. Čelo mě zabalené v mokrém ručníku, který mu chránil oči a kořen nosu. Bílé ruce měl složené na hrudníku. Vypadal jako padlý vikinský válečník čekající na poslední rituály u pohřební hranice. Všude kolem mýtiny se choulily malé skupinky mnichů u provizorních ohnišť, kde vařili vodu na čaj s jačím máslem. Mladá žena se přikrčila pod plachtou, která byla natažená mezi dvěma větvemi stromů, a poskytovala tak alespoň trochu ochrany před nepřetržitým deštěm. Poklonila se před opatovým zástupcem a potom si klekla na rohožku z jací vlny. Starý lama pokynul dvěma mnichům, kteří seděli v jeho blízkosti, aby odešli. Spěšně se zvedli a vyběhli na mýtinu, aby se připojili k popíječům čaje. Lama se k ní naklonil.

„Řekl něco?“ Jeho hlas zněl naléhavě, téměř zoufale.

Na dívčině tváři se zračila úzkost.

„Má horečku. Doktor si dělá starosti.“

„Ale řekl něco?“

Dívka zaváhala. Bála se, aby neřekla něco, co neměla.

„Ano, ale nejsem si tím jistá. Přesně jsem mu nerozuměla. Blouzní. Vidí věci. Věci, které tu nejsou…“

„Dobrá, pověz mi něco. Co jeho slova říkala? Jeho jméno?“

Dívka vypadala zmateně.

„Ne, lamo. Občas mluví tibetský. Slovy, jež mniši používají při veřejných modlitbách. Občas pak mluví jinými jazyky, jazyky, které jsem nikdy v životě neslyšela, a občas také anglicky. Blouzní. Myslím, že volá nějaké lidi. Má veliké bolesti. Ale jednou, když jsme se zastavili u vodopádu, se usmál a podíval se na mě, jako by mě viděl. Byl šťastný. Vzal mě za ruku a poté opakoval jednu věc, pořád dokola: Šangri-la, Šangri-la, Šangri-la…“

Mnich cítil, jak se mu náhle zastavilo srdce a s jedním mocným úderem a vlnou bolesti, jako kdyby mu do něj někdo bodl tupou jehlu, začalo znovu tlouct. Ve snaze nabýt opět rovnováhu přikývl. „Poslouchejte ho,“ prohlásil s pobledlou tváří. „Ošetřujte ho. Snažte se ho povzbuzovat k mluvení.“

„Ano, lamo. Pořád budu u něj.“

Zvedla se, a poté se zarazila.

„Lamo… co to znamená Šangri-la?“

„S tím se nezatěžuj, děvče,“ odvětil starý lama. „Jen u něj zůstaň a přijď mi povědět všechno, co bude říkat.“

Uklonila se a odešla. Déšť vytrvale bubnoval do plachty. Lama věděl moc dobře, co to slovo znamená. Tohle jméno dali lidé ze Západu Šambale, tajnému království v Himálaji, jež bylo skryté v západních údolích. Starodávnou znalost o strmé stezce uchovávala jen hrstka lamů, dokonce i samotnému opatovi tam byl přístup odepřen.

Díval se na cizince, který ležel na jedné straně mýtiny natažený jako mrtvola. Poté lama zavřel oči a připravil se na meditaci.

Před jeho vnitřním zrakem se objevily přeludy. Zjevily se mu obrazy dávno mrtvých lamů – velkých lamů, kteří ho učili, když byl malý chlapec. Slyšel ve své hlavě rozhovor, jako kdyby se v čase vrátil zpět do okamžiku, kdy sedával u jejich nohou, jednou mu v kailaském klášteře ctihodný lama vyprávěl o hrozné válce, v níž se ocitly západní země daleko za Himálajem. V té době se zdálo, že se celý svět přikloní k temné straně, že slunce navždy zapadne. Nějací bílí muži přišli hledat království Šambala. Chtěli se tam vydat a požádat krále o pomoc. Lámové se jim snažili při jejich úkolu pomáhat. Byla to hrozná chyba.

Lámové si neuvědomovali, že bílí muži přišli z jiného světa, ze světa, jenž se topil v krvi. Neměli s nimi putovat. Nikdy jim neměli pomáhat. Takoví muži přináší jen zkázu.

Zástupce o těchto věcech přemýšlel a snažil se ovládat svůj dech, ale pokaždé, když se pokusil začít s meditací, slovo z cizincových rtů se mu znovu a znovu objevovalo v hlavě: Šangrila.

Zaplavilo ho zoufalé nutkání vyskočit, přeběhnout přes palouk a shodit toho hrozného cizince do řeky. Stáhlo by ho to doprostřed proudu, který by popadl nosítka a jejich náklad, a ledové vody Himálaje by tu noční můru odnesly pryč až k velkému vodopádu a dál do Indie.

Ale opat mu jasně řekl, že se o toho muže musí postarat. Navzdory všemu, co se naučil, měl toho bílého muže chránit, a pokud možno ho zachránit. Lama se zachvěl a pomyslel si, jak moc by si přál, aby tu teď opat byl s ním. Kéž by opat to slovo slyšel sám…

9

Nancy Kellyová dorazila do redakce International Herald Tribune v ulici Achbar, až když se slunce dávno klonilo k západu. Taxíku trvalo skoro hodinu, než se proploužil kolem rikš, krav, žebráků a různých odstavených vozidel, jež zaplňovaly snad všechny důležité silnice v Dillí. Jen co domluvila s Danem, zatelefonovala do redakce.

Zatímco čekala, až se hovor spojí, sledovala Nancy dění za oknem. Frustrovaná z toho, jak pomalu cesta ubíhá, uvažovala, co by měla teď udělat. Za sklem se otrhaní obyvatelé Dillí snažili přežít další den. Kolem nich se přešoural starý muž, jenž táhl na zádech tisíce zmačkaných plastových lahví, jeho ustaraná tvář tvořila mapu strastiplného života. Na další křižovatce stála kráva a všechna auta se jí musela vyhýbat širokým obloukem, takže některá vozidla téměř narazila do Stánku rozčileného zelináře. Nancy všechno tohle pozorovala, ale sotva to vnímala. Jediné, co dokázala, bylo dokola si v hlavě přehrávat výslech a nervózně svírat balíček, který si položila na klín. Co mohl Herzog udělat, ptala se sama sebe, že tím ohrozil bezpečnost dvou mocných národů? Vyptával se nesprávných lidí? Pašoval samizdat pro tibetské radikály? Nedokázala si to představit. Abyste se do podobných záležitostí v dnešní době zapletli, musíte být docela velký hňup, a zrovna on by si na nějaké pasti dal obzvláštní pozor.

Pronásledovala ji ještě jedna myšlenka. Inspektor Lall měl v jedné zásadní věci pravdu: Herzog by se mnohem raději k věci vyjádřil v Indii než v Číně. Děsilo ji pomyšlení na to, co by se mu mohlo stát, kdyby ho chytili za hranicí, bez ohledu na to, jestli byl nebo nebyl nevinný. Vzpomněla si na článek, který kdysi napsal jeden z jejích kolegů o výslechových metodách během kulturní revoluce – bohatě to stačilo, abyste ztratili veškerou víru v lidskost.

Nakonec se přece jen dovolala. V telefonu se ozval úsečný hlas Krišny Murthiho, třicetiletého Inda, dopisovatele asijské sekce Tribune, reportéra s lepšími informacemi a vyšší čteností, než měli všichni jeho indičtí kolegové. Před odjezdem do Dillí si Nancy ještě v New Yorku zašla na oběd s kolegy, kteří dillískou redakcí prošli. Když se zeptala, na koho musí být v každém případě milá, všichni jí potvrdili, že Krišna Murthi je jejím klíčem k úspěchu. Řekli jí, že je jako novinář naprostý zázrak. Mistr, v původním slova smyslu. A teď se tedy Nancy, s telefonem v jedné zpocené ruce a podivným balíčkem ve druhé, Krišnovi Murthimu telefonicky představila a omluvila se, že se s ním nespojila dříve. „Všechno vám vysvětlím, až dorazím do redakce,“ prohlásila a zavěsila dřív, než se spojení přerušilo. Krišna Murthi jí určitě pomůže záhadné aktivity Antona Herzoga objasnit.

Když otevřela neprůhledné skleněné dveře a vešla do redakce, Krišna Murthi už na ni čekal. Byl štíhlý a elegantně oblečený. „Slečno Kellyová,“ prohlásil a podal jí ruku, „je mi potěšením, že vás poznávám. Chvíli po našem rozhovoru mi telefonoval Dan Fischer.“

Nepochybuji o tom, pomyslela si Nancy, že ti nakázal, abys mi v žádném případě nedovolil vystrčit nos z Dillí a dělat vlny.

„Podrobně mi vysvětlil, co se stalo,“ pokračoval. „Skutečně mě moc mrzí, že vás Indie uvítala takovýmto způsobem.“

Krišna ji uvedl do místnosti. Z jeho očí vyzařovala inteligence a ve tváři měl přívětivý výraz. Působil jako uklidňující prvek redakce, jež vypadala, jako by ji právě někdo důkladně prohledal. Kromě dalších stovek figurín a kamenných sošek, podobných těm, jež Nancy obdivovala už v obývacím pokoji firemního bytu, tu stály dva stoly zavalené papíry, několika telefony a počítači. Před stoly trůnila velká, prosezená kožená sedačka zaplněná hromadami časopisů. Krišna jí rychle udělal místo, aby si měla kam sednout. Nancy se svalila na otrhaný gauč, na chvíli zmožená únavou a napětím. Pomalu se vzpamatovávala, Krišna se propletl nepořádkem, protáhl se mezi dvěma stoly a zamířil do otevřených dveří. Za nimi byla další místnost. S někým vedle mluvil, dal mu hindsky krátký příkaz a vrátil se zpátky k Nancy.

„Poprosil jsem o trochu čaje. Zavolal jsem šéfovi Sdružení zahraničních novinářů a požádal jsem ho, aby podal stížnost na vládu, a vznesl jsem další oficiální stížnost jménem novin u ministra vnitra.“

„Díky,“ houkla Nancy. „Jsem hlavně ráda, že jsem odtamtud venku.“

„Můžeme vám donést něco k jídlu? Musíte mít hlad. Pochybuji, že vám na policejní stanici něco nabídli…“

„To by bylo skvělé, díky moc… To je jedno co…“

O chvíli později se z vedlejší místnosti vynořila žena s tácem, na němž přinášela velkou sklenici vody, šálek čaje a dva čerstvé pirožky. Nancy se na ně hladově vrhla. Krišna si odsunul židli a sledoval, s úzkostným výrazem ve tváři, jak jí. Sám si jen občas usrkl čaje. Čekal, až začne mluvit sama. Otřela si pusu ubrouskem a pokusila se srovnat si myšlenky.

„Mockrát vám, Krišno, děkuji. Omlouvám se, pokud vám připadám trochu podivná…“

„Nebuďte absurdní. Chcete ještě něco?“

„Ne, ne, díky, to bylo perfektní. Chtěla bych se dozvědět víc o Antonu Herzogovi.“

Krišna obezřetně přikývl.

„Mohl byste mi pomoct?“ zeptala se.

Vypadal nesvůj, zdálo se, že by byl mnohem radši, kdyby ho požádala, aby ji provedl po Dillí, poradil jí, kde nakupovat zeleninu nebo kde se najíst, či ji pomohl v jiné obyčejné záležitosti.

„A co přesně chcete vědět?“

„Úzce jste s ním spolupracoval. Musíte znát nejlépe jeho zvyky, záliby, co měl za lubem.“

„Ne tak dobře, jak myslíte. I když je pravda, že jsem s ním léta pracoval.“ Odmlčel se. Doufá, že změním téma, pomyslela si. Ale neudělala to, místo toho trpělivě čekala, až se rozpovídá obšírněji. „Poslyšte, Anton je zvláštní člověk,“ zamumlal a poposedl si na židli. „Jak to myslíte?“

„Miluje Indii, o tom není pochyb. Věří v ni, zoufale touží světu o Indii vyprávět a zajistit, aby nás nestranně vyslechl… Ale není jednoduché ho poznat. Umí být trochu chladný…“

„Chladný?“

„Ne. Ne, chladný. To není to správné slovo. Omlouvám se – nevyjadřuji se zrovna správně. Nechci tím říct, že by nebyl přátelský – to on je, nedokázal bych spočítat, kolikrát jsem se mohl těšit jeho pohostinnosti, a je to on, kdo mě zaučil. Nemám pro toho muže nic než slova chvály; byl to vynikající šéf. Ale něco na něm bylo – dalo by se říci záhadného. To je jediný způsob, jakým to dokážu vyjádřit.“

„Proč myslíte, že zmizel?“

„To nevím. To se vám právě snažím vysvětlit. Skutečně jsem ho neznal, navzdory vší jeho vlídnosti a tomu, že jsem od něj celá léta seděl jen pár metrů, nijak zvlášť dobře.“

„Nemluvil někdy o svém soukromém životě?“

„Ne. Ani slovo o pocitech, minulosti nebo rodině. Mohu vám říct, jaké měl koníčky, kam chodil na skleničku, kterou rubriku v Tribune četl každé ráno jako první, že se tři měsíce naprosto vyhýbal kávě, aby ji další tři pil nepřetržitě. Všechny jeho slabosti a rituály. Ale jeho vnitřní svět jsem nikdy nepoznal. Krátce poté, co tady začínal, těsně po jeho příchodu do redakce, přede mnou jednou jedinkrát zmínil svou rodinu. Řekl mi, že jeho otec zemřel dřív, než se on narodil – v bitvě u Stalingradu na konci druhé světové války a že jeho matka emigrovala z rodného města poblíž Mnichova do Argentiny. O ničem dalším se už nikdy nezmínil a rozhodně jsem neměl pocit, že bych na něj měl nějak tlačit.“

Krišna přerovnal jednu z hromad papírů na stole, za ní se objevil zašlý stříbrný rámeček s vybledlou černobílou fotografií ženy.

„To je jeho matka: Anna Herzogová.“

Nancy se naklonila dopředu a fascinovaně si obrázek prohlížela. Žena měla světlé vlasy sčesané do drdolu. Na sobě měla bílou košili zapnutou až ke krku. Fotografie ji zachycovala ve středním věku: kráska s tmavýma očima, vysokými lícními kostmi a velmi bledou, takřka průsvitnou pletí. Nancy si fotku od Krišny vzala.

Je to velká smůla, ztratit manžela ještě před narozením potomka, pomyslela si. Jaké to muselo být, starat se o novorozence, když je váš manžel po smrti a Evropa v ohni? Musela být velice silná, o tom není pochyb. Vypadala tak, pod tou svou jemnou krásou a perleťovou pokožkou. Koneckonců tolik dalších lidí se ocitlo ve stejné situaci, ve svých očekáváních od života se velice uskromnila: přežít a uprchnout hrůzám války. Jednou. Největším vítězstvím bylo žít. Nancy položila fotku zpátky na stůl.

„Zvláštní na tom je,“ Krišna pokračoval, „že ačkoli si na Německo vůbec nepamatoval a strávil tam vlastně jen prvních pár týdnů života, byl pořád Němcem…“

Krišna se zvedl a přešel k Herzogovu stolu, kde se vršily samé papíry, jako kdyby vysypal všechny své složky, než naposledy odešel.

„Tady: Goethe: Sebrané básni. Schiller: Sebrané básně. Nietzsche: Tak pravil Zarathustra.“

Nancy se zvedla a podívala se zblízka. Byla to pravda: na stole ležela poházená díla největších německých klasiků. Vypadalo to jako pracovní místo někoho, komu se stýská po domově – dokázala si ho představit, jak tu sedí dlouho do noci, poslouchá Bachovy suity pro cello, čte u toho Goethova Fausta a představuje si sám sebe daleko od horka a prachu Indie.

„A nešlo jen o knihy,“ Krišna se dostával v tématu do varu, jako by zapomněl na vše, co mu Dan Fischer řekl. „Podezříval jsem ho, že měl německou duši a německou povahu. Vlastně si myslím, že Anton měl všechny dobré vlastnosti, jež jsou spojované s Němci: zanícení, přísnost a entuziasmus – když diskutoval o něčem, čemu věřil, byl jako živel. A když hovořil o vesmíru a lidském místě ve světě, zněl jako hindský guru.“ Krišna se na ni podíval a usmál se. „To dokáže jen Němec! A byl muzikální, velmi muzikální. Měl kvality koncertního pianisty.“

Nancy sama pro sebe přikyvovala. Život umí být k lidem opravdu krutý, pomyslela si, neustále je odděluje od rodiny a vytrhává z kořenů. Herzog představoval pro mnoho lidí hrdinu, nejen pro ni, ale když se teď dívala na jeho stůl zarovnaný nepořádkem se smutnou fotografií jeho matky a sbírkou německých knih, viděla lidskou stránku mýtu a hluboko v ní rostl pocit, že to mohl být velice utrápený člověk.

„Měl partnerku?“ Bylo to zvláštní, zjišťovat podobné věci o člověku, kterého vždy obdivovala.

„Ne. Nemám tušení. Nic vážného.“

Chvíli čekala, ale nevypadalo to, že by chtěl Krišna pokračovat. „Nikdy?“

„Nebyl homosexuál, jestli se ptáte na tohle. Občas měl přítelkyni – ale žádnou na stálo. Neřekl bych, že by v nějakém případě šlo o splynutí duší nebo intelektů. Těch žen bylo víc.“

Zhluboka vzdychla. Už takhle to bylo všechno dost zmatené. Co mělo vůbec Antonovo německé nitro společného s faktem, že ji odtáhli do cely a obvinili ji, že se s ním spolčuje a ze je spionka? Nešťastný starý muž, samotář posedlý Tibetem, co se ještě mohla dozvědět? Nejspíš nic. V tu chvíli jí padl zrak na jednu obzvlášť ohmatanou knihu, jež zaujímala čestné místo uprostřed stolu. Vypadala, jako by po ní někdo sahal s železnou pravidelností.

„Co to je?“

„To je I-ťing – Kniha proměn, jak se jí říká v překladu. Používal ji každý den.“

„Už jsem o ní slyšela, je to knížka hádanek, že?“

„Ne. Rozhodně to není jen kniha hádanek. Spíše je to taková asijská bible.“

Teď se Nancy cítila hloupě. Trpce si uvědomovala mezery ve svých znalostech indické a asijské kultury.

„Opravdu?“

„Ano. Je to vlivná kniha.“

„Jak to? O čem je?“

Krišna se na chvíli odmlčel.

„Není o ničem,“ prohlásil rozhodně. „Je to orákulum.“

„Orákulum?“ Jen stěží se jí podařilo skryt skepsi. „Takže pomáhá vidět budoucnost? Jako horoskop?“

Krišna nesouhlasně mlaskl a Nancy si uvědomila, že se kniha těší výrazně větší vážnosti než horoskopy na Západě.

„Omlouvám se,“ vyhrkla. „Omluvte mé otázky.“

„Ti, co se s ní radí,“ usmál se Krišna, „na ni přísahají. V současnosti na Východě představuje velkou moc. Japonská vláda se s ní v obtížných časech často radí a všichni přední obchodníci v Hongkongu a Singapuru ji mají pořád po ruce. Myslím, že její obliba roste i na Západě.“

„Ale to je pozoruhodné.“

Nedokázala si představit úspěšného obchodníka či politika, jak dávají na rady věštce – ale na druhou stranu na Západě to samé dělala spousta politiků, ačkoli se k tomu veřejně nehlásili.

„Můžu se podívat?“

Krišna zvedl knihu a podal jí ji. Ve snaze potlačit skepsi ji Nancy otevřela na náhodné stránce. V horní části byl podivný diagram z šesti rovných, překřížených čar, každá dlouhá asi pět centimetrů. Některé čáry byly neporušené, jiné měly uprostřed malou mezeru. Pod diagramem stálo jméno a pod ním kus záhadného textu, jenž jí připomínal říkadla, která se učila jako dítě. Krišna se k ní naklonil a ukázal na diagram.

„Říká se mu hexagram. Existuje šedesát čtyři možných kombinací šesti přerušených a nepřerušených čar, což tvoří šedesát čtyři možných hexagramů ve vesmíru. Každý z nich má jméno. A každý představuje jedno ze čtyřiašedesáti stadií v nekonečném cyklu změn, jenž ovlivňuje všechno kosmické bytí. V jakémkoliv okamžiku v čase můžete určit, v jaké fázi cyklu změn právě jsme, a sice tím, že vytvoříte hexagram a poradíte se s orákulem, jak jej definuje. Vidíte, text pod hexagramem jej vysvětluje. Pokud se chcete orákula na něco zeptat, nejprve položíte otázku a poté vytvoříte hexagram. V dávných dobách se tato část vždy prováděla pomocí čtyřiceti devíti hozených řebříčků obecných na zem. Podle toho, jak dopadly, představovaly jeden ze čtyřiašedesáti možných hexagramů. Dnes lidé často prostě jen hází šestkrát mincí, přesně jako to dělal Anton každé ráno. Hlava je přerušená čára a orel nepřerušená. Je to mnohem jednodušší.“

„Říkám si, proč to dělal. Je zvláštní něco podobného provádět, pokud to není součást vaší kultury. A kde k tomu vlastně přišel?“

„Netuším. Ale neudělal by nic, aniž by se o tom nejprve neporadil s orákulem. Lidi jeho vedení velice uklidňuje.“

„Ale jeho vedení je založeno na náhodných vzorcích, nebo ne?“

„To není tak docela pravda. Nic v přírodě není úplně náhodné. Pokud se zamyslíte nad tokem vody nebo strukturou dřeva, budou vám připadat náhodné, ale ve skutečnosti jejich uspořádání přesahuje schopnosti našeho vnímání. Je to ‚řízený chaos“ – jeho pravidla nám unikají, ale neunikají orákulu. Starověcí Číňané nazývali tento skrytý pořádek uvnitř chaosu Lit. Někteří lidé tvrdí, že orákulum jednoduše překládá Lit do slov, takže můžete pochopit, v jakém momentě neustálého procesu kosmické změny se zrovna nacházíte. Čili by se dalo říci, že když nasloucháte orákulu, slyšíte hlas vesmíru. Tak alespoň praví mudrcové…

Krišna zavřel knihu a podíval se na Nancy.

„Anton má o orientálních kulturách, obzvláště tibetské a čínské, hluboké znalosti. Věděl, co je to ‚Li‘, a díky tomu mu dávalo orákulum smysl. Předpokládám, že ho do něj zasvětil někdo během jeho cest.“ Skutečně zvláštní člověk, pomyslela si Nancy. Zvláštní, ale zároveň velmi fascinující. Její identita byla naprosto jasná, neměla nejmenší pochyby o tom, odkud pochází nebo v jaké kultuře má svůj domov, ale zdálo se, že u Herzoga to tak jednoznačné nebylo. Někdo by si to možná mohl vykládat jako znak nejistoty nebo nedostatku vrozeného charakteru, jenže on představoval naprostý opak: byl velmi charismatický, na každého, s kým se setkal, udělala jeho výrazná, silná a dominantní osobnost okamžitě silný dojem. Ale znal ho vůbec někdo z Tribune doopravdy? Prohlížela si hexagram, který ležel před ní. Dokázal by jí říct, co ji čeká? Mohla by se v těch slovech skrývat pravda?

Nancy se zamračila.

„A Anton to opravdu používal každý den?“

Krišna přikývl. Nancy se sklonila a prohlížela si ohmataný kožený přebal podivné knihy. V tichosti vrátila orákulum zpět na místo uprostřed Herzogova stolu, jako kdyby pokládala spící zvíře a bála se, že by se mohlo probudit. Když knihu odložila, Krišna se zvedl.

„Mohl bych vám ukázat něco, co by vám mohlo pomoci Antonovi trochu lépe porozumět. Je to kousek videonahrávky, kterou natočil před nějakým časem. Mám ji vedle na DVD. Přinesu ji…“

Jakmile Krišna vyšel z místnosti, přitáhla kniha znovu Nancyin pohled. Povedlo se jí vzbudit v ní zvědavost – skutečně potřebovala poradit, co má dělat dál. Představa, že by jí orákulum mohlo zpřístupnit hlas samotného vesmíru, jí přišla absurdní a zároveň lákavá. Zapomněla v té chvíli na martýrium s policií, a dokonce ani nemyslela na osud Antona Herzoga. Chtěla jen vědět, jestli by orákulum mohlo skutečně fungovat. Komu by to mohlo uškodit? pomyslela si, když si sedala za Herzogův stůl. I-ťing dala doprostřed a na přední stránku položila levou ruku, jako kdyby seděla na místě svědka v soudní síni a přísahala by na bibli. Velmi pomalu formulovala v hlavě otázku.

Orákulum, skutečné funguješ? Máš opravdu přístup k pravdě světa?

Potom udělala to, o čem Krišna mluvil – šestkrát hodila mincí a výsledky zapisovala na papír, až vznikl její první hexagram. Chvíli si ho prohlížela. Nic jí neříkal, jen pár přerušovaných a nepřerušovaných čárek. Otevřela obsah a pečlivě ho prohlížela, než svůj hexagram našla.

Byl to hexagram 50: „Ting“ – Kotel.

Dala se do čtení záhadného soudu, který byl napsaný pod ním.

50 – Ting – Kotel

V kotli je potrava.

Mí sousedé závidí,

ale nemohou mi nijak uškodit.

Zdar!

Ucho kotle je změněno.

Člověk je omezen ve své cestě.

Bažantí tuk není sněden.

Teprve až zaprší, lítost se vyčerpá.

Nakonec přijde zdar.

Nancy si řádky přečetla několikrát s prohlubujícím se výrazem nepochopení ve tváři.

10

„Našel jsem to,“ prohlásil Krišna a dlouhými kroky se vrátil do kanceláře, protáhl se kolem stolů, jež přetékaly časopisy a knihami.

Nancy pořád ještě zkoumala záhadnou definici a hexagram.

„Krišno, mohl byste se podívat na tohle?“ zeptala se, aniž by vzhlédla od stránky.

„Na co?“

„Tady. Na hexagram 50.“

Krišna přešel ke stolu a naklonil se, aby viděl, na co se Nancy dívá.

„Vy jste se orákula na něco zeptala?“ Podezřívavě si ji přeměřil a otočil knihu, aby si mohl přečíst, co tam stálo. „Tak se na to podívejme.“

Nejprve prolistoval stránky na konec knihy a pečlivě zkontroloval, jestli zařadila hexagram správně.

„Ano, je to hexagram padesát. To je správně. ‚Ting. Kotel.“

Potom našel hexagram a přečetl si definici. Během čtení se zájmem povytáhl obočí a poté jí věnoval vyčítavý pohled.

„Nancy, na co přesně jste se orákula zeptala?“

„Zeptala jsem se,“ cítila, jak se jí hrne krev do tváří, „jestli opravdu funguje.“

Krišna se na ni podíval s pobaveným pohledem.

„V tom případě mi dovolte, abych vám vysvětlil jeho odpověď. Orákulum popsalo sebe samo jako kotel.“

„Ano, to mi došlo. Ale tomu zbytku vůbec nerozumím.“

„Počkejte, buďte trochu trpělivá a přemýšlejte o tom. Ve starověké Číně představoval kotel veřejnou nádobu, která se používala pro vaření potravy pro celou vesnici. Orákulum vám tedy říká, že ve starých dobách ho používali neustále všichni a těžili z něj, ale dnes už tomu tak není.“

Nancy fascinovaně poslouchala.

„Teď poslouchejte pečlivě,“ pokračoval Krišna. „Tohle je důležitá část.

V kotli je potrava.

Mí sousedé závidí,

ale nemohou mi nijak uškodit.

Zdar!“

přečetl nahlas.

Nancy pokrčila nechápavě rameny.

„Orákulum,“ Krišna dál vykládal, „říká, že stále ještě obsahuje jídlo, což znamená, že pořád ještě disponuje znalostí a potravou: stále obsahuje pravdu. Poté tvrdí, že mu jeho sousedé závidí. Myslí tím lidi, k nimž se dnes obracíme jako k orákulům, například doktory, politiky nebo kněží. Tvrdí, že se tato moderní orákula necítí kvůli moci I-ťing dobře, ale nemá to žádný význam, protože I-ťing má stále ještě přístup k pravdě.

A další řádky:

Ucho kotle je změněno.

Člověk je omezen ve své cestě.

Bažantí tuk není sněden.

Teprve až zaprší, lítost se vyčerpá.

Nakonec přijde zdar.“

Krišna se nahlas zasmál.

„Co je?“ zeptala se Nancy netrpělivě. „Co to znamená?“

„Orákulum říká, že nikdo ho dnes neumí používat správným způsobem, a tím pádem není nikdo s jeho pravou moudrostí, sádlem z bažanta, v kontaktu. Končí tvrzením, že tato temná doba skončí, a až zaprší, pak lidé rozpoznají, že mluví pravdu, a znova nastanou dobré časy.“

„To je opravdu velice pozoruhodné. Docela to dává smysl. Zajímalo by mě, jak to funguje.“

Krišna se tajemně usmál.

„Teď víte, proč se s ním japonská vláda v krizových okamžicích radí. Buďte velice opatrná při vynášení soudů o takzvaných východních pověrách. A v budoucnu si dávejte pozor, abyste orákulu nepokládala takové drzé otázky. Ví se o něm, že dokáže provádět dost nepříjemné kousky.“

Rázně, ale s úctou knihu zavřel a odsunul ji stranou. Začal se znovu tvářit vážně.

„To zatím stačí. Pojďte, něco vám ukážu. Pomůže vám to pochopit Herzoga a Tibet.“

11

Obraz chvíli přeskakoval. Krišna se vrtal v kabelech, které propojovaly DVD přehrávač se zadní částí televize, a obraz se najednou probudil k životu.

Byla to pouliční scéna, scéna plná chaosu. Zdálo se, že se to odehrává kdesi v Dillí. Obraz nebyl nijak kvalitní. Z vlastní zkušenosti se starými zpravodajskými záznamy Nancy odhadovala, že páska vznikla zhruba před deseti lety. Kameraman natáčel v davu lidí, především mnichů, ale byli tam i obyčejní Tibeťané. Protestovali kdesi v ulicích, za nimi se tyčila vysoká vládní budova ve viktoriánském stylu typickém pro vládní čtvrti Dillí. Okolo zavřené brány se shromáždil kordon indických policistů. Napjatě s kamenným pohledem sledovali dav.

Demonstranti byli naopak velice rozrušení. Mávali nad hlavou zaťatými pěstmi a transparenty směrem k bráně. Některé byly psané v tibetštině, jiné hindsky, ale našlo se tam i několik anglických. „Osvoboďte Tibet!“

„Svět musí pomoct!“ Kameraman musel zapnout zvuk, protože z televize najednou vytryskla vlna hluku. Lidé volali a křičeli, bylo slyšet i policejní sirény a rozkazy vyštěkávané hindsky.

Pak Nancy zaslechla další hlas. Zněl zadýchaně, zblízka a v porovnání s ostatními zvuky byl velice hlasitý. Na chvíli zaváhala – vůbec nepoznala, kdo to mluví, ale pak si uvědomila, že je to Herzogův hlas. Jeho přízvuk byl nezaměnitelný – americký, ale s podtóny jak španělštiny, tak němčiny, takže jeho angličtina vždycky zněla jako z úst evropského šlechtice.

„… teď přejdu k bráně… a natočím dav odtud… policisté tlučou hladovkáře…“

Nancy sledovala, jak se kamera kývá ze strany na stranu. Herzoga pohltil vlnící se dav. Musel se dostat k bráně, protože se zastavil, otočil a obraz se ustálil. Teď si mohla lépe prohlédnout tváře lidí v tlačenici. Vypadali tak smutně, pomyslela si, tak zoufale, plní neštěstí, bolesti a frustrace. Sotva se na to dokázala dívat. Cítila, jak se jí do očí derou slzy. Krišna se naklonil dopředu a napjatě zabodl ukazováček do jednoho místa na obrazovce.

„Sledujte ho,“ houkl.

Nancy se také naklonila blíž. Krišnův prst ukazoval na obličej muže, zjevně Tibeťana s charakteristickými narůžovělými tvářemi a kulatým obličejem. Měl na sobě džíny a tričko. Nancy odhadovala, že mu mohlo být kolem pětačtyřiceti. Sledovala, jak se bezcílně prodírá davem. Zoufale se držel za hlavu a poté se začal bít do prsou. V očích se mu objevily slzy. Pohyboval se po obrazovce jako duch a najednou zmizel ze záběru. Nancy se napjatě podívala na Krišnu, chystala se zeptat, kam zmizel a kdo to byl, ale jediným pohybem ruky, s pohledem stále ještě upřeným na televizi, ji zastavil. O vteřinu později se muž znovu objevil. Byl celý promáčený. Jak se to jenom mohlo stát? Použila policie k rozehnání davu vodní děla?

Zdálo se, že si něco sám pro sebe mumlá, možná se modlil. Dav se kolem něj začal rozestupovat a potom začali všichni utíkat pryč a ohlížet se po něm. Zničený muž si sedl na ulici do pozice lotosového květu. Přestože se všichni rozutíkali, kameraman kráčel směrem k němu.

A pak se to stalo. Ubohý muž vzal do ruky krabičku zápalek. Podržel je u prsou, škrtl a na vteřinu celou obrazovku zaplnil výbuch světla a muže obklopila ohnivá koule. Sám sebe zapálil. Nebyla to voda, ale benzin.

Muž hořel jako hadrová panenka, celého ho pohltil obrovský kužel ohně. Herzog musel pustit kameru na zem.

„Panebože…“ křičel. „To ne… Pomozte. Pomozte mu někdo. Zastavte ho…“

Obrazovka zčernala. Krišna se obrátil od televize. Zvedl se a utřel si slzy z koutků očí.

„Omlouvám se. Je to opravdu hrozné. Ale musela jste to vidět. Je to jediná cesta, pokud chcete porozumět Tibetu a Herzogovi. Lidé si pravdu uvědomí jen tehdy, když je šokuje.“

Nancy se pořád ještě otřeseně dívala na šumící obrazovku.

„Je mrtvý?“

Připadala si hloupě, že se vůbec ptá.

„Gyurme Dorge? Ten muž z pásky? Ano, není pochyb, že je mrtvý. Polili ho vodou, ale bylo už pozdě. Přežil v nemocnici jen pár dní. Dalajlama ho navštívil a naléhal na něj, aby s Číňany soucítil. Byl šťastný. Umíral s odvahou.“

Na chvíli se rozhostilo ticho.

„Byl to pastevec ze západního Tibetu,“ začal poté pozvolna Krišna. „Několika let předtím prošel průsmyky do Indie, aby mohl konečně žít jako Tibeťan v blízkosti milovaného dalajlamy. Žil v McLeod Gandž, stejně jako dalajlama. Podle všeho to byl milý a bezstarostný muž.“

„Byl mnich?“

„Ne. Byl laik. Začínal jako pastevec a nějaký čas sloužil v armádě. Podařilo se mu dostat se do Indie. Bydlel v chatrči na svahu kousek od příbytku dalajlamy. Jediné, co chtěl, bylo žít v jeho blízkosti, spolu s dalšími Tibeťany ve společné víře. Když se zrovna nepostil nebo nechodil po okolních horách, pracoval jako číšník a kuchař v jedné restauraci.“

„Tak jak skončil tady v Dillí?“

„To bylo v roce 1989. Tehdy došlo k tvrdému zákroku ve Lhase. Mnoho lidí bylo mučeno a zavražděno. A spousta zbývajících chrámů a svatyní byla zničena. Neumíte si představit, jakou bolest to Tibeťanům způsobilo. Jako kdyby Číňané ničili jejich duši. Gyurme přišel do Dillí protestovat. Byl velice rozrušený a chtěl něco udělat. Mnoho Tibeťanů drželo protestní hladovku, někteří posedávali na silnicích. Dorazila armáda, aby se jich zbavila. Indická vláda ohnula před čínskými stížnostmi hřbet. Žádná země na světě nic neudělala. Nikdo neudělal vůbec nic, když v roce 1959 Číňané zničili čtyři tisíce klášterů, pobili lamy a donutili dalajlamu odletět do Indie. Američané, Britové i Francouzi prostě jen stáli a dívali se. Je to skutečně velice ostudná kapitola dějin…“

Nancy ztěžka vzdychla. O tom, co říkal, četla – opravdu smutný den pro svět. Ale co mohla jakákoliv světová velmoc udělat? Čína považovala Tibet za nedílnou součást svého území. Čínská vláda se vyjádřila naprosto jasně: jestliže jí budou ponechány v Tibetu volné ruce, nebude dělat dusno v OSN. Byl to skutečně cynický obchod. Takže velmoci té doby prostě jen seděly a kvůli Tibetu nehnuly prstem. Měly jiné priority ve zbytku světa a potřebovaly kvůli nim spolupráci Číny. Tibet se na tom seznamu nacházel hodně hluboko.

Nancy se podívala na Krišnu. „Proč to Anton točil?“ zeptala se.

Krišna se ze zvyku zadíval na Herzogovu židli.

„Vždycky ho Tibet zajímal, ale po tomhle dni se změnil. Předtím byl něco jako playboy. Samozřejmě byl už tehdy velký novinář a nenasytný čtenář, ale poté, co tohle viděl, se z něho stal jiný člověk.“

„V jakém smyslu?“

„Jel do McLeod Gandž na kremaci Gyurma Dorgeho. Mluvil jsem s ním o tom jen jednou. V ostatních případech na moje otázky nereagoval, jednoduše se do toho nenechal zatáhnout. Ale při téhle jediné příležitosti mi pověděl, že po obřadu, jehož se zúčastnily davy Tibeťanů žijících v exilu, se šel projít. Nevěděl, kam jde, takže se prostě jen tak bezcílně procházel, až si uvědomil, že stojí před malou boudou s cínovou střechou v odlehlém koutu údolí. Starý muž, který seděl opodál, mu vysvětlil, že to býval domov Gyurma Dorgeho. Anton mi řekl, že už to věděl, že tam prostě vlastně rovnou šel. Netušil, jak na to přišel, ale prostě to tak bylo. Chatrč byla skromná, neměla víc jak dva a půl na dva metry, a musel se sklonit, aby si neurazil hlavu o střechu z vlnitého plechu. K chatrči patřila pečlivě obdělávaná zahrádka. Na malinkých záhoncích kvetly jasně rudé hledíky a nádherné macešky, a dokonce tam rostl i malý živý plot, jejž se Gyurme Dorge evidentně pokusil vystříhat do tvaru ptáka – symbolu svobody.

Uvnitř chatrče sloužilo několik poliček jako oltář, na který si připevnil tři tibetské vlajky a obrázek dalajlamy. Na posteli ležely dvě úhledně srovnané a vyžehlené košile. Kromě toho tam nebylo nic. Anton vyprávěl, že když spatřil tu chatrč a pochopil, jak onen muž musel žít, hluboce ho to ovlivnilo. Anton byl velmi vzdělaný, četl o čajových mistrech a básnících, kteří pěstovali, očistnou chudobu‘, ale nikdy tomu, až do tohoto okamžiku, pořádně neporozuměl. Gyurme Dorge nebyl lama, koneckonců nebyl ani praktikující mnich nebo něco podobného.

Každopádně Anton se po návštěvě McLeod Gandž změnil. Tibet se stal jeho srdeční záležitostí. A nešlo jen o politickou posedlost – ovlivnilo ho to mnohem hlouběji. Přestal chodit tak často večer ven a hodně zvážněl. Chci říct, že vždycky byl docela vážný, ale dokonce i jeho ironie, jeho lehkomyslnost vzaly za své…“

„To mě nepřekvapuje.“

„Neúnavně pracoval…“

„Na čem? Zpravodajství je koneckonců limitováno událostmi, které se zrovna dějí…“

„Po večerech pracoval na svých vlastních věcech. Sbíral, studoval a pročítal staré knihy a zkoumal starožitnosti. Vyvíjel vlastní teorie. Obvykle pracoval do jedné dvou hodin v noci, poslouchal přitom Mozarta nebo Bacha a potom usnul na gauči v kanceláři. Já přijel ráno nebo přišel Lakšmi a našli jsme ho u stolu…“

„Ale na čem pracoval?“

„Na spoustě věcí týkajících se Tibetu a Indie. Nikdy jsem to nevěděl přesně… Se mnou se o tom nebavil.“ Krišna pokrčil rameny. „Všechnu svou práci splnil. A byl to můj nadřízený. Nehodilo se, abych se ptal, a nikdy mi o tom sám od sebe nic nepověděl.“

Když tak Nancy Krišnu poslouchala, poprvé od chvíle, co ji vyslýchala policie, začala uvažovat, jestli nakonec nebyl Anton Herzog skutečně zapletený do nějakých tibetských nezákonných aktivit. Začínal se jí jevit jako naprosto perfektní adept. Sevřela ji paranoidní úzkost – možná byl součástí toho všeho i Dan Fischer.

„Krišno, myslíte, že by Anton mohl být špion? Mohla ho naverbovat nějaká tajná služba, která rozpoznala jeho názory a schopnosti?“

Krišna posměšně odfrkl.

„Myslím, že to naprosto nepřichází v úvahu. Nenáviděl americkou vládu za to, že odmítla v Tibetu zakročit, a měla byste ho slyšet, jak mluvil o politicích obecně. Měl za to, že celý svět nese vinu na tom, že zaprodal Tibet. Všichni za to mohli: Američané, Britové, Francouzi, Němci, Italové, dokonce i Indové… Devastací tibetské kultury v roce 1959 byla pravděpodobně zničena první mírová vláda na světě. Podle Antona za to, že byla pošlapaná militaristickým sousedem, mohl celý svět, a celý svět mu proto taky mohl být ukradený…“ Nancy se zabrala do vlastních myšlenek. Něco na tom bylo, pro koho by asi tak chtěl Herzog pracovat? Považoval všechny vlády světa za viníky tibetské tragédie. Ale proč se tedy celé ty roky dřel jako mezek? A co ve skutečnosti v Tibetu dělal?

12

K jeskyni kouzelníků nevedla džunglí žádná cesta – jen nekonečný prales, překypující životem a zvuky.

Opatův zástupce s holí v ruce šel v čele skupiny a systematicky překračoval spadlé větve a přikrčoval se pod haluzemi tropické vegetace plazící se až k zemi. Znal cestu. Vysoko nad vinoucím se zástupem promáčených mnichů poskakovali ve větvích barevní ptáci. Pohybovali se pomalu mezi popínavými rostlinami a masivními kmeny stromů starověkého lesa.

Občas se nějaký mnich zastavil a natáhl se po velkém listu připomínajícím pádlo, které běžně v těchto částech Pemaka rostly. Zastrčil si špičku listu do úst a zahnal žízeň dešťovou vodou. Potom si utřel čelo a znovu se vydal na náročný pochod po svazích džungle.

Co pár minut zástupce zastavil a ohlédl se na dlouhý zástup klestící si cestu podrostem za ním. Uprostřed procesí ležel na nosítkách, které nesli čtyři mniši, cizinec. Pouhý pohled na něj ho naplnil hrůzou. Neustále ho pronásledovala otázka: mohl se tenhle zničený muž skutečně dostat do Šangri-la? Sám sebe přesvědčoval, že to není možné. Šangri-la samotné bylo jako země mrtvých: nikdo, kdo se tam dostal, se nevrátil, aby o tom mohl vyprávět. Musel uhnout z trasy, ocitnout se někde jinde – v horách bylo mnoho podivných míst, spousta způsobů, jak mohl lidský život přijít vniveč. Snažil se přesvědčit sám sebe, ale otázka mu stále vířila v hlavě.

S úzkostlivým výrazem ve tváři zástupce v duchu celou skupinu popoháněl. Ten cizinec byl špatné znamení – zvěstovatel zkázy.

Vroucně si přál mít víc času, aby si s ním mohl promluvit, zjistit, kdo to je. Ale takový přepych si nemohl dovolit.

Vojáci jim byli v patách. To bylo jisté. Opatův zástupce předpokládal, že už nejspíš vyrazili. Za normálních okolností by měli jeho mniši výhodu – znalost džungle by jim umožnila postupovat rychleji než plahočícím se vojákům. Ale nosítka postup zoufale brzdila, pohybovali se jen zlomkem normální rychlosti.

Tohle ale nebyla jediná obava, která stravovala jeho duši – bylo tu další nebezpečí, na něž nechtěl raději ani myslet. Prohlížel si džungli a oči se mu zúžily na dvě štěrbiny. Někde v dálce, za křikem opic a bzučením hmyzu, se blížil další nepřítel. Starý muž se začal potichu modlit.

13

Nancy si prohlížela Herzogův životopis, který právě objevila na intranetu Tribune.

„Tohle je zajímavé,“ prohlásila a Krišna se k ní otočil. „Vypadá to, že poté, co získal za článek o dalajlamovi a McLeod Gandž Pulitzerovu cenu, odmítl minimálně devět nabídek na povýšení, včetně místa v Londýně a Tokiu.“

Podívala se na Krišnu.

„Vím, že měl tuhle práci rád, ale odmítnout takhle vysoké posty je skutečně neobvyklé. Vždyť ani neměl rodinu, kvůli které by se nechtěl stěhovat.“

Zamračila se. „Tak proč tedy?“ zeptala se spíš sama sebe.

Krišna se usmál a pokrčil rameny.

„Nejsem ten, koho byste se na tohle měla ptát. Řekl bych, že prostě chtěl zůstat v Dillí, blízko milovaného Tibetu… Nevím…“

Nancy znovu projela životopis. Lidský život smrsknutý do pracovních úspěchů. Co to vlastně přes veškerou pečlivost a svědomitost archivování Tribune o Herzogovi vypovídalo?

„Tady není vůbec nic, co by nám pomohlo alespoň něco vysvětlit… Nemyslím si, že by se v kolonce pracovní zkušenosti objevilo špion, ale tohle resumé nám neposkytuje jediné vodítko. To, že se Číňané a Indové naprosto zbláznili, musí mít nějaký důvod. A koneckonců je pořád ještě pohřešovaný.“

Krišna se v křesle opřel.

„Pokud na tom sejde, tak podle mě se musel náhodou dostat do blízkosti vojenské základny. Podobné věci vždycky Číňany namíchnou…“

„Určitě to nemůže být tak jednoduché. Vím, že v zemích, jako je Čína, vždycky vyvádí, když omylem vyfotíte letiště nebo něco podobného, ale tohle mi přijde daleko složitější. Chci říct, že soudě podle zážitků z dnešního rána Indové souhlasí s tím, že měl něco za lubem, a stejně tak věří, že je na útěku v pemakské oblasti Tibetu a že ho Číňané pronásledují. To je trochu jiné kafe než zatčení za fotografování ve vojenské oblasti a vyhoštění ze země – to je přeci docela běžná procedura, nebo ne?“

Krišna přikývl. „Ano, to ano, to máte pravdu…“ odpověděl tiše. Nancy na chvíli ztichla a potom se obrátila, aby se mohla zpříma podívat na Krišnu, hluboce zabraného do svých myšlenek.

„Díval jste se do volně přístupných databází?“

Krišna přikývl, aniž by se jí podíval do očí.

„Ano. Nic zajímavého jsem neobjevil.“

Z toho, jak se na ni podíval, usoudila, že mu její prosba nebyla vůbec příjemná. Zadíval se na stůl. „Musím říct, že jc opravdu zvláštní prověřovat vlastního kolegu.“

„Krišno, opravdu se omlouvám, že se na Antona takhle ptám. Jsem si jistá, že vám Dan Fischer dal jasné instrukce, abyste mě v tomhle směru nijak nepodporoval. A vím, co myslíte tím, že je to zvláštní. Ale jsem si jistá, že děláme správnou věc. Snažíme se mu pomoct. Soudě podle zkušenosti z policejní stanice, je v opravdu velkém průšvihu a nezdá se, že by vedení dělalo něco zásadního, aby mu pomohlo, když použiji hodně velký eufemismus. Musíme se pokusit s tím pohnout, nikdo jiný to za nás neudělá.“

Rozhostilo se ticho. Nancy měla pocit, že do celé té záhady kolem Antona Herzoga vůbec nijak neproniká. Zvedla se a zničehonic na ni padla obrovská únava – přehnala se přes ni vlna neuvěřitelného vyčerpání pásmovou nemocí. Kdyby si položila hlavu na stůl, okamžitě by usnula.

Jenže se jí nechtělo jet zpátky do bytu a spát – vlastně se jí tam vůbec nechtělo. Co když se policie vrátí a znovu ji odvedou? Možná ji tentokrát prostě šoupnou do cely a nadobro na ni zapomenou. Najednou si uvědomila, proč je hrozba bušící tajné policie na dveře ve čtyři hodiny ráno tak silnou pákou na ovládání lidí. Bylo to děsivé závaží, které jste s sebou dnem i nocí museli vláčet: místo pomyšlení, že je vaše postel nejbezpečnějším místem na světě, jste se začali bát chodit spát. Chtěla zavolat Danu Fischerovi, aby se jí dostalo ujištění, že ji noviny ochrání, ale nechtěla, aby věděl, co si myslí.

Nejhorší na tom bylo, uvažovala, že události toho dne možná začínaly ovlivňovat její úsudek: vyčerpání, nepříjemná cesta na policejní stanici, neskutečné horko. Přemýšlela, jestli kdyby se pořádně vyspala a nevznášela se nad ní hrozba vězení, by se na takové otázky vůbec ptala.

Začínala zvažovat, zda by nebylo nakonec nejlepší, aby se vrátila do bytu a trochu si odpočinula, když její pohled zachytil balíček s podivnou trumpetou z kosti, který nechala ležet na pohovce. Na chvíli ji napadlo, že by ji ukázala Krišnovi a zeptala se, jestli mu to něco říká nebo jestli by nezvládl přečíst nápis na ní. Ale nikam by to nevedlo, potřebovala na to odborníka – někoho, jako byl Herzog, uvědomila si s notnou dávkou ironie.

„Krišno,“ zeptala se pomalu, „je tu v Dillí někdo, s kým by Anton mohl probírat svou práci na tibetských starožitnostech?“

Vypadalo to, že tahle poznámka Krišnu vyděsila. Chvíli mlčel, vraštil obočí, jako by měl pocit, že už zachází příliš daleko. Ale Nancy neměla na vybranou, musela šťourat a Krišna byl nejlepší vodítko, které momentálně měla. „Znáte někoho,“ pokračovala, „kdo někdy Pemako navštívil?“

„Pokud vím,“ dal se Krišna neochotně do řeči, „tak tam kromě Antona vyrazila jen hrstka cizinců.“

Odmlčel se a potom docela nenuceně, jako kdyby si nemyslel, že by tahle informace mohla být nějak užitečná, dodal: „Je tu jeden člověk. Jmenuje se Jack Adams. Je to Američan. Anton se s ním docela dobře znal – ale neřekl bych, že by se nějak přátelili.“

Nancy si prohlížela jeho zneklidněnou tvář. Viděla, že začíná uvažovat o tom, kam tohle celé povede. Pomyslela si, že celý jeho život se zničehonic naprosto rozložil. Vlastně hned dvakrát: nejprve když Herzog zmizel a podruhé když se tu objevila ona a začala čmuchat kolem soukromých záležitostí jeho kolegy a přítele. Bylo jí ho líto. Věděla, že je to dobrý člověk, že má čisté úmysly, a podezřívala ho, že jedním z důvodů, proč nestál o povýšení, byl fakt, že mu připadaly manažerské odpovědnosti tak nějak špinavé a aféra Herzog byla přesně jednou z těch věcí, do nichž se nikdy nechtěl zaplést. Zvolil si skromné působiště a dal přednost tomu, že se nikdy nezaplete do politikaření novin, před veškerou pomíjivou slávou. Sledovala ho, jak si poposedl na židli. Byl očividně dost nesvůj, a to ji znepokojovalo. „Pokud vám, Krišno, připadám vlezlá a necitlivá, tak se omlouvám, ale já se opravdu snažím našemu kolegovi pomoct. Chci, aby se Anton vrátil živý – kdybych tam venku byla já nebo vy, ráda bych věřila tomu, že se někdo snaží přijít na to, co se nám stalo.“

Znělo to lacině. Jen velice těžko se jí vysvětlovala nutkavá potřeba něco udělat. Začínala mít pocit, že ji něco pohání, nějaká síla, kterou nedokázala ovládat. Netušila, jak by měla pokračovat. Začínala být všetečná. Pokud by měla zjistit něco dalšího, bude muset být taková dál. Takže čekala a připadala si hloupě. Krišna nakonec pokrčil rameny. „Nancy,“ vypravil ze sebe, „Jacka Adamse nijak neznám. Je to americký obchodník se starožitnostmi a antropolog. Vím jen, že byl v Pemaku, protože jednou tady v kanceláři nechal Antonovi vzkaz, v němž mu oznamoval, že se odtamtud právě vrátil.“

Poprvé od okamžiku, kdy ji v kanceláři přivítal, vypadal naprosto zoufale. Shrbil se v křesle.

„Nedokážu odpovědět na všechny tyhle otázky. Je mi líto, že Anton zmizel. Je to hrozné. Chci pomoct s jeho hledáním, ale Dan Fischer říkal, že nejlepší bude nedělat nic a nechat to na policii. Já prostě nevím, co dělat…“

„Proč Pemako navštívilo tak málo cizinců?“ zeptala se Nancy. Věděla, že tahle otázka bude Krišnovi vadit mnohem méně – potřebovala se dostat od tématu Antona a jeho soukromého života, nebo by se stáhl do své ulity úplně. S jistotou věděla, že mu obecný rozhovor nebude vadit, stejně jako když jí prozradí pár informací o věcech a místech. Podezírala ho, že se prostě jen bojí, aby se nenechal zatáhnout do životů ostatních lidí a jejich problémů.

„Po celá desetiletí leželo mimo dosah cizinců. Lidem se tam podařilo proklouznout jen výjimečně: nejčastěji to byli botanici nebo horolezci. Většinu času ale VSB odmítal vydávat povolení, a když už jste povolení dostala, vztahovalo se vždycky jen na okrajové oblasti, nikdy na centrální část…“

„Co je to VSB?“

„Výbor pro společenskou bezpečnost. Čínská tajná služba – nebo jedna její odnož. VSB je v Tibetu velice aktivní. Pokud je pravda, že tam Anton pořád ještě je a že ho někdo hledá, potom to bude VSB, kdo se ho snaží vypátrat. Není to zrovna parta milých lidí – abych tak velice zjednodušeně řekl.“

„Chápu. Zní to jako zajímavé místo.“

„Taky je. Kdyby se nenacházelo v těch končinách, navštěvovalo by ho výrazně víc návštěvníků. Je neuvěřitelně nádherné, roste tam spousta vzácných orchidejí a žije tam mnoho zajímavých zvířat, ale probíhá tamtudy sporná hranice s Indií a je odříznuté od zbytku Tibetu, de facto je to další stát. Je to také kolébka bónismu.“

Dostává se do varu, pomyslela si. Znovu se uvolnil. Položila další neškodnou otázku.

„Nevěděla jsem, že v Tibetu se praktikují i jiná náboženství. Myslela jsem, že je to starodávná teokracie.“

Krišna zamyšleně přikývl.

„Tibet je mnohem složitější. Bónismus je starý. Starší než buddhismus. Existoval dávno před lamy. Pronásledovali ho a snažili se ho vymýtit. Nazývali ho černou magií, ale udržel se na místech, jako je Pemako. Anton toho o něm hodně věděl. Poslouchat ho, jak mluví o Tibetu, byl jedinečný zážitek – je to tak výřečný člověk.“

„Takže v Pemaku nežijí buddhisté?“

„To nevím. Pemako je rozhodně posvátnou oblastí tibetského buddhismu. Anton se připojil k lámům, kteří se tam vydávají na pouti.

Je to jeden z nejdůležitějších ‚beyulů‘ neboli skrytých rájů. Beyuly mají sloužit jako útočiště, když svět upadne do temnoty. Ale netuším, jestli tam mají nějaké chrámy.

Kdyby tu byl Anton, dokázal by o těchto věcech mluvit celé dny. Znal by všechny odpovědi. Říkal, že jakmile se jednou dostanete do tropických údolí v této oblasti, hranice mezi materiálním a duchovním světem se rozostří. Je jednoduché mezi nimi přecházet tam a zpátky…“

„Je mi to jasné,“ přikývla Nancy a pomyslela si, že jí jasné není vůbec nic. Krišna vypadal naprosto vážně. Věřila v Herzogův rozum. Ale celá tahle debata o duchovních světech byla velice neobvyklá. Nečekala, že bude první den v Dillí diskutovat o podobných věcech. „Jak to, že je Adams takový odborník?“

K jejímu překvapení vypadal Krišna najednou rozpačitě.

„Tohle bude znít bizarně, ale vede společnost Po stopách yettiho. Bere bohaté Američany a Evropany na výpravy do Himálaje, při nichž hledají yettiho…“

„Cože? To je absurdní…“

Takže je to cvok, napadlo ji, anebo prostě jen cynik. Pocítila hluboké zklamání. Byl to nejspíš jeden z mnoha ginem nasáklých snílků žijících svůj život ve vyhnanství na periferiích východních měst. Představila si ho: svobodný chlapík, jenž si užívá s místními děvčaty, které vodí za nos, příliš pyšný na to, co dokázal, než aby se vrátil zpátky na Západ. V Nancyině hlavě se zrodil nepříjemný obraz Adamse a ona se ho snažila zahnat.

Krišna se její reakci zlehka usmál. „Neměla byste být tak pohrdavá. Možná v Americe je yetti tak trochu vtip, ale v Tibetu a Indii tomu tak není. Existuje velké množství přesvědčivých záznamů o bytostech podobných člověku, které byly spatřeny v Himálaji. V dnešní době máme spousty důkazů.“

Na chvíli zaváhal. „Adamse jsem potkal jen několikrát,“ pokračoval, „vždy to bylo s Antonem, a abych byl upřímný, připadal mi trochu otravný. A nemyslím, že by ho měl Anton nějak v lásce. Měli společný zájem, toť vše. Setkávali se vždy po pár měsících. Byli to velice odlišní lidé.“

„Proč je otravný?“

Krišna se odmlčel a zamračil se na ni.

„Je velmi neomalený,“ odpověděl, „hlučný, pořád žvaní a vytahuje se. Je to naprostý stereotyp příliš sebejistého Američana v cizině. Omlouvám se, ale je to pravda.“

Přestože to bylo hrubé, přišlo to Nancy zábavné.

„Ne všichni Američani jsou takoví.“

„Ne. To samozřejmě ne. Chci říct, že je to velký macho. Podle mě mu je něco mezi pětatřiceti a čtyřiceti a je to velice schopný horolezec. Jsem si jistý, že už jste tenhle typ potkala. Anton mi jednou řekl, že se Adams nechal vyhodit z Yale kvůli nějakému příšernému faux pas, něčemu, co veřejnost zatraceně popudilo, ale předtím získal dva doktoráty – jeden z genetiky a druhý z paleoantropologie. Je autorem spousty teorií o tom, že lidstvo je mnohem starší, než v současné době věříme, a než si uřízl tu ostudu, co mu zlomila vaz, říkal všem profesorům, že jsou banda starých oslů…“

„Takže si o něm Anton myslel, že je cvok?“

„Ne, to vůbec ne. O to mi přesně jde. Neřekl bych, že ho Anton nějak zvlášť dobře znal, ale rozhodně si o něm nemyslel, že je cvok. Vlastně byl přesvědčený, že Adams se ve svém oboru opravdu vyzná. Nejspíš by řekl, že Adams je světovou kapacitou a že rozhodně můžeme diskutovat, zda je moderní člověk mnohem, mnohem starší, než se v současnosti domníváme. Anton často poukazoval na to, jak absurdní jsou naše teorie, jak jsou všechny založené na hrstce starých kostí vykopaných ve východní Africe. Ale Anton zároveň chápal, proč ho z Yale vyhodili. A já s ním souhlasím. Je hrubý a jsem si téměř jistý, že když chce, umí být velice neurvalý.“

„Tak proč pořádá výpravy Po stopách yettiho?“

„Je na dně. Anton mi jednou řekl, že z Adamse nikdy nebude dobrý obchodník se starožitnostmi, protože se nedokáže s žádným kouskem své sbírky rozloučit, a navíc dobrá polovina těch věcí nemá jediný doklad o původu. Na mezinárodním trhu nemůžete prodat nic, u čeho nedokážete prokázat původ – vlastně se toho nemůžete ani zbavit. Má to zabránit lidem v rabování hrobek, vykrádání klášterů a tak podobně. Adams tyhle věci kupuje, protože to má rád a protože si je jisty, že se mu jednoho dne připlete do cesty něco velkého.“

„Co má to něco velkého být?“

„Však víte, maltézský sokol nebo diamant z Topkapi nebo možná buddhistický ekvivalent svitků od Mrtvého moře. Anton tvrdil, že má bujnou fantazii – že je příliš důvěřivý. Ale nejspíš opravdu věří, že najde jasné důkazy antropologický moderního člověka, stejného, jako jsem já anebo vy, jenž kráčel po zemi před miliony let.“

„A co evoluce?“

„Existuje mnoho druhů zvířat, které se nevyvíjely po miliony let, a Adams tvrdí, že s lidmi je to naprosto stejné. Všechny fosilní nálezy hominidů, které byly během let vykopány, všechny Lucy a další chybějící články, o nichž čtete v novinách, nejsou vůbec naši předci. Jsou to naši současníci, protože naši předkové žili ve stejné době. A jednoho dne někdo najde neporušenou kostru Homo sapiens datovanou do doby jednoho milionu let před naším letopočtem, která prokáže, že všechny naše představy o dějinách a evoluci jsou mylné. Adams se domnívá, že Himálaj je právě takové místo, protože je tak vysoký. Lidé by tam přežili povodně a kataklyzmata, jež sužovala zemi po celá tisíciletí.“

„Ale to je šílené, ne?“

„Možná. Možná ne. Anton si na něj vždycky udělal čas. Říkával, že kdyby za sto tisíc let archeologové zkoumali jen okolí Konga, v místech, kde žijí Pygmejové, pak by si mohli myslet, že Pygmejové byli jediní lidé, kteří v naší době žili. Datování je čistě jen o fosilních důkazech, a když se na ty, které máme k dispozici, podíváte, vešly by se vám všechny najeden velký jídelní stůl. Jen těžko to můžete považovat za dostatečně hodnotný statistický vzorek života raných hominidů. Podle Adamse jsme nalezli jen pozůstatky jiného druhu hominidů, kteří žili ve stejné době jako naši předkové – a jejich kosti jsme vůbec nenašli. Věří, že se tak jednoho dne stane.“

„No, vážně to zní velice výstředně.“

„Nicméně do Indie původně nepřišel kvůli obchodu se starožitnostmi, ale aby tu pokračoval ve svém výzkumu. Je tu v Dillí už pár let – stal se součástí inventáře. Brzy mu ale došly peníze. Pořád nakupuje starožitnosti, kusy starých kostí a další podobnou veteš. Je sběratel, jako Anton – nadšenec. Ale nedostával plat, takže musel začít s výpravami Po stopách yettiho.“

„Myslíte, že bych se s ním mohla ještě dnes sejít?“

Krišna se neusmál.

„Žije v Dillí a vždycky má hluboko do kapsy. Pokud mu řeknete, že byste měla zájem zúčastnit se expedice do Pemaka a jste ochotná zaplatit nemalou sumu, pak myslím, že se s vámi velice rád setká.“

14

„Jezte! Nebojte se, je to vegetariánská strava. Já jsem také vegetarián. Doufám, že máte čínské jídlo rád.“

Plukovník Jen seděl v křesle s vysokým opěradlem u jednoho z dlouhých stolů v knihovně. Mluvil plynně tibetský a zlehka se přitom usmíval. Proti němu v čistém, oranžovém šatu seděl mnich Dorgen Trungpa. Ošetřili mu modřiny a z nosu a uší vymyli krev, ale pořád ho ještě svíral strach a nedůvěra.

Plukovník, aniž by z mnicha sklouzl pohledem, polkl doušek vody. Na stole před nimi byl naservírovaný bohatý výběr jídel čerstvě připravených plukovníkovým kuchařem v klášterní kuchyni. „Velice, opravdu velice lituji událostí dnešního dne,“ promluvil vlídným tónem plukovník. „Kéž bychom přijeli o pár minut dřív…“

Dorgen Trungpa zíral na jídlo, které před ním leželo. Plukovník se na něj usmál.

„No tak. Jezte!“ pobídl ho. „Musíte mít hlad. Tohle není žádná past. Prosím, jezte. Moc vás o to prosím. Je to pro vaše dobro.“

Aniž by jen na vteřinu uhnul pohledem z tváře plukovníka, mnich nabral plnou lžíci jednoho pokrmu a hladově ji spolkl. Potom další. Pustil se do jídla, měl opravdu veliký hlad.

Plukovník sledoval každý mnichův pohyb, a když vycítil, že nadešel správný okamžik, znovu promluvil: „Jako malého chlapce mě můj dědeček, vysoce postavený funkcionář komunistické strany, vzal do Čungšanských hor na jihu Číny. V dávných dobách, když byla Čína zemí moudrosti, než ji zničil komunismus, tam žili taoističtí básníci.“ Mladý muž přestal žvýkat a překvapeně plukovníka poslouchal.

„Je to tak nádherné místo,“ pokračoval Jen. „Bílá oblaka se kupí kolem vrcholků hor a údolí jsou plná deště a mlhy. Skromná obydlí dřevorubců jsou jedinými lidskými sídly a vzdálený zvuk sekyry nesoucí se horami je jediným hlasem civilizace…“

Plukovník se na chvíli odmlčel, ztracen ve snění.

„Cesty starých básníků,“ pokračoval poté, „vedou skrze dlouhé rokle zasypané sutí a balvany. Podél nich se řítí divoké řeky a rosou pokryté traviny porůstají okraje kaňonu. Lišejník obrůstá kameny ležící na stezce, borovice šepotají a voda vždy jiskří. Cesta vede mezi vinnou révou a skalními jeskyněmi ke skrytým chýším hluboko v horách, kde se bílá oblaka setkávají se sněhem. Je to jiný svět.“

Plukovník teď naléhavě šeptal, jako by se bál, že by ho mohl slyšet třeba jen jeho vlastní sluha.

„Celé dny jsme kráčeli tou nádhernou scenérií a nakonec jsme se zastavili v rozbořené svatyni. Tam jsme se utábořili na sedm dní a můj dědeček mi vyprávěl o světě, Číně a minulosti – o věcech, o nichž se v Pekingu už nesmí hovořit. O zakázaných věcech. Učil mě taoismu, alchymii a Cestě.

Můj dědeček pocházel z aristokratické rodiny. Moji předci byli básníky a vlastníky půdy, kteří sloužili na císařském dvoře. Po Kulturní revoluci předsedy Maa přišli o veškerý majetek a bohatství a ti, co nebyli zavražděni, byli posláni obdělávat půdu. Dědeček přežil díky tomu, že vstoupil do komunistické strany a zavrhl svou minulost. Stal se z něj vysoký funkcionář v Pekingu, ale v hloubi srdce se nikdy Cesty nevzdal. Učil mě a představil starodávnému bratrstvu, jež v Číně přežívá v tajnosti navzdory všem čistkám.“

Plukovník se na chvíli odmlčel a potom se naklonil k vyděšenému mnichovi. „Kdyby se kdokoliv z mých nadřízených,“ zašeptal, „dozvěděl jen jediné slovo z toho, co jsem vám teď u tohoto stolu pověděl, nedožil bych se konce dne. Riskuji svůj život a životy své rodiny. Vím, že váš lama byl bódhisattva. Vím, že to byl moudrý muž. Jsem na vaší straně. Pracuji pro VSB, ale to je jen maska. Ve skutečnosti jsem činný v tajném bratrstvu – toužíme se zbavit komunistického jha a vrátit Čínu na cestu moudrosti. Věřím, že vaši vysocí lámové znají polohu ztraceného království Šangri-la. Doufám, že se nám podaří ve starodávné knihovně Šangri-la nalézt nejmocnější artefakt světa: dávno ztracenou knihu Dzyan. Se znalostmi, které kniha Dzyan obsahuje, konečně dokážeme Čínu osvobodit a vrátit ji na starou cestu taa. Ten, kdo vlastní knihu Dzyan, ovládá osud lidstva. Patřila k majetku Čingischána, Alexandra Velikého, Karla Velikého a Napoleona, v každé době hrála svou roli a vždy se záhadně znovu vrátila do knihovny Šangri-la. Kniha Dzyan je naší poslední nadějí. Prosím vás, abyste mi pomohl nalézt Šangri-la – musíme se spojit s vašimi lamy…“

V knihovně se rozhostilo ticho. Déšť bez ustání bubnoval do střechy. Dorgen Trungpa užasle hleděl na plukovníka, ohromený tím, co slyšel. Vůbec netušil, co by měl říct nebo udělat.

15

Nad Dillí se rozprostřela noc. Dusné a přeplněné tržiště osvětlovaly ohně a lampióny. Žebráci a jogíni, v nejhustším davu lidí a přitom jaksi mimo něj, vybírali almužny od kolemjdoucích. Ve snaze projít se lidé strkali se zvířaty a dopravními prostředky. Velbloudi, koně, osli a posvátné krávy se potulovali tam, kde se jim zrovna zlíbilo, přičemž je chránil zákon a mohli se nerušeně procházet po indických ulicích. Obrovské náklaďáky naložené krabicemi a zakryté plachtami si razily cestu davem, který halily do oblaků naftových zplodin a neustále hrozily povážlivě se naklánějícím nákladem na korbách.

Krišna kráčel před Nancy a vedl ji skrz všechen ten chaos. Chvíli trvalo, než se ho Nancy podařilo přesvědčit, aby ji vzal k Adamsovi. Koneckonců byla jeho nadřízenou a kromě toho ji mohl jen horko těžko nechat, aby se sama hned první noc v Indii ponořila do jednoho z nejrušnějších dillíských tržišť.

S každou další hodinou, která uběhla od výslechu na policejní stanici, rostlo Nancyino rozhořčení a sebejistota. S policejní šikanou na jedné straně, a jak se jí zatím zdálo, bez pomoci Dana Fischera na druhé se její novinářské instinkty rozhodly vzít věci do vlastních rukou. A kromě toho, pomyslela si trochu škodolibě, jí Dan Fischer řekl, aby napsala nějakou story z místa, a kde by měla hledat spíš, než na rušném nočním tržišti?

Sledovala Krišnu kráčejícího před ní. Jeho tělo bylo ztuhlé a napjaté, a tím se naprosto lišilo od většiny davu. Nezdálo se, že by mu tlačenice byla nějak příjemná; byl příliš útlocitný, příliš vzdělaný a příliš zvyklý pohybovat se mezi indickou mocenskou elitou. Na druhou stranu se to příliš nelišilo od jejího bloumání drsnými čtvrtěmi hlavního města – nikdy se tam necítila moc dobře, ale říkala si, že by se měla pokusit svou nechuť k tomuhle prostředí zamaskovat.

Prošli starou branou do Kašmírského seráje, hlavního bazaru, v němž se to hemžilo lidmi z celé Střední Asie: pasáky ovcí z Balúčistánu, Paštúny z Kábulu se zrzavými vousy, Sikkimy v červeném oděvu a kónických čepicích s pery. Muži se dohadovali a uzavírali obchody. Kluci kopali do karavanních psů a dávali žrát koním seno nebo na zádech vláčeli veliké plastové kanystry od benzinu. Tržiště tvořilo staré viktoriánské náměstí postavené Brity u nádraží. Po stranách tržiště se tyčila schodiště zakončená tmavou arkádou, uvnitř které si úspěšnější obchodníci vystavěli své obchůdky. Každý výklenek zazdili a umístili do něj, v závislosti na úspěšnosti majitele, více či méně odolné dveře. Uvnitř těchto temných výklenků se odehrával obchod všeho druhu: půjčování peněz, opravy bot, kování koní, výroba klíčů.

Nancy by nikdy nevěřila, že takovéhle místo existuje. Zašla nad barevností a hustotou davu, který ji obklopoval. Vtom ji Krišna chytil za rukáv a protáhl ji kolem hloučku dohadujících se tádžických řidičů kamionů, kteří se přeli se svým hindským vedoucím o výplatu, kterou jim za jejich poslední cestu dlužil.

S úsměvem se naklonila ke Krišnovi. „Co proboha dělá Američan na takovémhle místě?“ zavolala na něj.

S očima upřenýma do tlačenice kolem nich na ni zakřičel zpátky: „Je to dobré místo pro nelegální obchod se starožitnostmi. Pořád ještě se sem dostává spousta věcí z Afghánistánu přes Chajbarský průsmyk a z Číny po karakorumské dálnici. Staří obchodníci provezou cokoliv. Kdybyste se to pokusila pronést do letadla a chytili by vás, posedíte si hodně dlouho ve vězení…“

Zavrtěla hlavou, ani se nesnažila ve všem tom hluku odpovídat. Co to dělám? pomyslela si najednou. Zaplavila ji vlna únavy a jako by s sebou začínala odplavovat všechnu její sebedůvěru. Neměla bych jet raději domů a vyspat se? Rada Dana Fischera byla naprosto rozumná a ona měla být novinářkou, ne soukromým detektivem. Výkyvy nálad ji začínaly mást; chvíli měla pocit, že kráčí nad propastí a pod ní není nic než ledová, temná, do nekonečna se vinoucí průrva. Pokusila se ten obraz setřást. Teď už bylo příliš pozdě. Krišna stoupal po schodech, viděla, jak prošel dřevěnými dveřmi do jednoho z tajemných výklenků. Následovala ho. Na vrcholu se zastavila a zběžně se ohlédla na hemžící se tržiště.

Klidně by tu člověk mohl strávit měsíc tím, že by tohle místo prozkoumával, pomyslela si, a co potom zbytek Dillí. Přesně v to doufala, když se rozhodla sbalit si věci a nechat za sebou starý život s protivně známou rutinou, rituály, které ji už dávno znudily a vysávaly z ní energii: koupit si cestou do práce kelímek kávy v obchodě na rohu, nudný newsroom s řadami stolů ve stejné barvě, jakou měla podlaha, oběd v kantýně nebo, když svítilo sluníčko, venku na trávníku. Teď byla tady a tenhle obrovský kontinent čekal na to, až ho prozkoumá, jiný svět, tak fascinující a plný nových zážitků. Kéž by to všechno nezačalo takhle, pomyslela si smutně, kéž by se Herzog zničehonic objevil v zaprášených ulicích. Byla by to všechno mnohem větší legrace. Ale to se nikdy nestane, Herzog byl pryč a ji zaplavoval děsivý pocit, že už se možná nikdy nevrátí.

16

Uvnitř to v ambitu vypadalo, jako kdyby se spojil turecký harém s přírodovědným muzeem. Z klenutého stropu zastřešujícího zhruba dvacet metrů čtverečních visely dvě obrovské, pohádkové lampy. Osvětlovaly rozsáhlou sbírku starožitností, starodávných fosílií a kostí všech tvarů, druhů a velikostí. Na zdech visely nádherné pestrobarevné perské koberce a pokrývaly i podlahu. Všude kolem se tísnily starobylé stolky a skříňky z Číny a Japonska a na každé myslitelné ploše ležely tisíce věcí. Nancy usoudila, že to musela být tibetská sbírka Jacka Adamse.

Z té podívané se člověku opravdu tajil dech. Uprostřed místnosti, na jediném volném místě, seděl Krišna na hromadě polštářů a mluvil s malým, asi dvanáctiletým indickým hochem. Chlapec měl na sobě šalvar kamíz, dlouhé pytlovité kalhoty, jež nosili Paštúni, obnošené kožené pantofle a bílou čapku. Měl napjatý výraz, a jakmile Nancy vešla, lehce se jí uklonil.

„Pojďte sem,“ vyzval Krišna Nancy. „Tohle je Kim, Jackův asistent. Kime, tohle je Nancy Kellyová z Herald Tribune.“

Krišna se otočil zpátky k chlapci a dál s ním hindsky hovořil. Nancy se prodrala vším tím zmatkem a postavila se na rohož.

„Kim přivede pana Adamse,“ oznámil ji Krišna, když se zastavila vedle něj.

Chlapec se znovu, tentokrát oběma, poklonil a propletl se věcmi do zadní části místnosti a zmizel dveřmi, jichž si předtím Nancy vůbec nevšimla, do zadního traktu výklenku.

Krišna na ni kývl. Vypadal trochu nervózně. „Adams je tady, máme štěstí. Napadlo mě, že by vlastně mohl být na jedné ze svých výprav. Zeptejte se ho na cestu do Pemaka, a jakmile upoutáte jeho pozornost, zeptejte se na Antona… Vzhledem k vašim novinářským doporučením budete určitě vědět, co máte dělat…“

Ze tmy se ozvalo šramocení a před nimi se objevil vysoký, silně opálený běloch. Měl na krátko ostříhané světlé vlasy a nebesky modré oči. Pohyboval se s nonšalancí a sršela z něj nahromaděná energie, pod tenkou košilí se mu rýsovaly svaly. Nancy bylo okamžitě jasné, co Krišna myslel tou machistickou arogancí, přestože si pouze utřel ruce do hadru, který cestou k nim odhodil na zem. Je namyšlený a vyžaduje zvláštní zacházení, ozval se její novinářský instinkt, jako vždy při jednání s komplikovaným zákazníkem. Když chtěl, uměl být okouzlující, ale měl sklony k podrazáctví a výbuchům vzteku – rozhodně vypadal jako někdo, kdo hraje zásadně jen za sebe a všichni ostatní jsou mu ukradení.

„Takže vy chcete jet do Tibetu?“ zeptal se a s napřaženou rukou jim šel v ústrety.

Nancy potřásla nabízenou rukou a přemýšlela, jak by měla dál pokračovat. Byl mazaný, podezírala ho, že by ji mohl velice rychle prokouknout. Měla k němu být raději od samého začátku upřímná? Zatímco si s ním Krišna vyměňoval ostražité pozdravy, uvažovala Nancy o tom, jak perfektně vykalkulovaný je tenhle jeho obraz drsného cestovatele. Adams se vybavil kanceláří na úžasně malebném místě, sbírkou starožitností, a to všechno podtrhl vlastní postavou drsného dobrodruha a horolezce. Nebylo pochyb, že to všechno je základní ingrediencí jeho prodejní strategie, ale o tohle ona zájem neměla. Rozhodně byl pohledný, o tom nebylo pochyb, a musel být zvyklý na to, že mu ženy padají k nohám, něčeho podobného si šlo nevšimnout jen opravdu stěží. Dělil svůj život mezi lesk a dobrodružství.

Zarazila se: lidé vždy do určité míry dokážou vycítit, co si o nich myslíte, napadlo ji. Obzvláště, když vás probodávají jiskřícíma očima, jako kdyby uvažovali o vašich záměrech ve chvíli, kdy se vy snažíte vyhodnotit ty jejich. Měla by si dávat větší pozor. Koneckonců by mohl něco vědět o té trumpetě z kosti. Přinesla ji s sebou v pouzdře přehozeném přes rameno. Když jí Adams pustil ruku, pokusila se Nancy dostat do své role. „Ano. Přesně tak,“ prohlásila žoviálně a zaníceně, „potřebuji se dostat do Pemaka. Tak rychle, jak jen je to možné.“

„Jo tak,“ odvětil a rukou si třel tvář.

Dokonce i jeho projev byl lehce teatrální – možná ho unavovalo jednání s turisty, kteří zrovna vystoupili z letadla ze Států. Ona samozřejmě také před chvílí přiletěla, ale nacestovala se služebně opravdu hodně a doufala, že už zná většinu těch fíglů, jak z turistů vyždímat peníze. Charismaticky je, o tom není sporu, uvažovala, ale s tou pózou světáka to přehání.

Všichni se usadili na polštáře a Kim jim přinesl čaj. „V Pemaku jsem byl loni v létě,“ vykládal Adams, „vzal jsem to přes průsmyk Su La. Je to nebezpečné místo – nikdy ho nikdo pořádně nezmapoval, žádné mosty už tam nestojí a momentálně jsou tam stovky čínských vojáků a všichni se z vás budou snažit dostat co nejvíc peněz. A jsou tam čarodějnice…“

Krišna se vedle ní netrpělivě ošíval.

„Jaké čarodějnice?“ skočil mu do řeči.

„Jedové čarodějnice. Pemako je jimi proslavené. Jsou to staré dámy, které žijí ve vsích. Tráví turisty, aby je mohly zbavit jejich ‚Či‘, jejich životní energie.“

Nancy povytáhla obočí. „Povězte mi,“ vložila se do jejich rozhovoru, „kolik mě to bude stát?“

„Podívejme se, zdá se, že máme mezi sebou neohroženou cestovatelku?“ vypadalo to, že se jí Adams pošklebuje. Nancy se naštvala, přestože se snažila pořád si říkat, že tohle je součást hry, nic, s čím by se měla nějak trápit.

„Ne tak docela,“ odvětila rázně. „Pemako se asi sotva může měřit s džunglí na Borneu, co?“

Adamsovi přeběhl přes tvář stín. Otočil se, zadíval se na velkou kost ležící na stolku vedle nich a zvedl ji. Když znovu promluvil, jeho chování se změnilo, už se neusmíval.

„Vidíte to? Tohle je jací stehenní kost.“ Pleskl se jí do dlaně levačky. „Jak je příbuzný velblouda, ale je hubenější, línější, a dokonce toho i víc sežere. Tibeťané jsou na jacích závislí stejně jako beduíni na velbloudech. Získávají od nich mléko, jedí jejich maso, jejich oční bulvy, varlata, a dokonce si pomocí jejich másla svítí lampami.“

Potěžkal kost, jako by to byla nějaká hůl. Pak ji, aniž by se usmál, probodl pohledem. „Možná, slečno Kellyová, věříte veškeré té propagandě o Tibetu. Ze to bylo mírumilovné, šťastné místo, kde dalajlamové vládli spokojené civilizaci, než se objevili zlí Číňané.“

Podal jí kost. Neochotně si ji od něj vzala, zaražená tou náhlou změnou nálady. Tenhle chlap je minutu od minuty divnější, pomyslela si.

„Kost, kterou držíte, byla používaná jako nástroj,“ pokračoval Adams. „Pokud rolníci spáchali nějaký trestný čin, dokonce i něco naprosto triviálního, jako je krádež trochy kaše, aby nakrmili hladovějící rodinu, chytili je a drželi, zatímco jim kulaté konce dvou takovýchhle stehenních kostí tlačili ke spánkům. Když byl vyvinutý dostatečný tlak, rolníkovi vypadly oči z důlků. A spravedlnosti ve feudálním království velkých lamů bylo učiněno zadost.“

Nancy znechuceně upustila kost na koberec. Adams ji zvedl a opatrně ji položil zpátky na stůl. Pohodil hlavou a znovu ji provrtal tím blahosklonným pohledem.

„Klišé, která kolují na amerických večeřích o magickém, duchovním Východu jsou hodně vzdálená pravdě. Tibet byl vždycky nebezpečným místem plným násilí pro ty, kdo mu nerozumí. A nebojím se tvrdit, že s buddhismem mají jen málo společného, je to okultní království, kde vždycky vládla černá magie. Není a nikdy to nebyla buddhistická země míru…“

Krišna se už neudržel.

„Dobře, Adamsi, dost vašich názorů. Chcete tu práci, nebo ne? Nepřišli jsme sem na přednášku a já sám americké večírky navštěvuji jen výjimečně.“

Adams se na něj zadíval. „Nebude to levné,“ odvětil obchodním tónem.

„Kolik?“

„Kdy chcete jet, kolik lidí a jaký je účel vaší cesty?“

Krišna mrkl na Nancy.

„Jen já,“ odpověděla rychle. „A nechci na naši cestu upozorňovat ani čínské, ani indické úřady. Důvod samotný vám sdělím, až se dostaneme do Pemaka.“

Adams se usmál, jako kdyby ho nic z toho nepřekvapilo.

„Chápu. Tak jo, řekněme padesát tisíc dolarů za desetidenní cestu, všechny šerpy a potřebné vybavení. Jediné, co potřebuji, jsou peníze předem.“

„Cože?“ Nancy zalapala po dechu. „O cestování po Tibetu toho moc nevím, ale tohle mi připadá absolutně přehnané. Za takovou cenu bychom si určitě mohli najmout armádu šerpů.“

„To byste mohla, a mohla byste dokonce i podplatil čínské imigrační úředníky – ale jakmile byste se vydala do Pemaka beze mě, nikdo by o vás už nikdy neslyšel.“

„Vážně nechápu,“ přerušil ho Krišna, „jak můžete s takovými cenami fungovat. Oba dva víme, že jsou absurdní…“

„Jistě, pokud si to myslíte, potom hodně štěstí s hledáním někoho jiného, kdo vás tam vezme,“ odpálil suše a přezíravě Adams. Dopil svůj čaj a vypadal, že se chystá jejich setkání ukončit. I Krišna se začínal zvedat, když se ozvala Nancy. „Pane Adamsi, poslyšte, možná bychom se mohli domluvit. Tolik peněz nemám. Jsem novinářka, ne milionářka.“ Adams jí věnoval ostrý pohled. „Promyslím to,“ odpověděl po chvíli. „Kdy chcete jet?“

Krišna se díval na Nancy naprosto nechápavě. Uvědomila si, že tu schůzku navrhl jen proto, aby jí ukázal, co je Adams zač. Ona od toho čekala něco jiného – nebo ne? Nevěděla, jestli byla od začátku rozhodnutá odjet. Přestávala si být jistá, co ji vlastně žene vpřed. Měla pocit, že ji pohání nějaké vyšší poslání, ale nedokázala tomu porozumět. Jestli mě tam může vzít, tak proč bych neměla jet? uvažovala. Jenže za tu cenu si to nemohla dovolit, to bylo jisté. Bude s ním muset smlouvat – jak, to přesně nevěděla.

„Co nejdřív. Mám tak trochu naspěch.“

Chvíli všichni mlčeli. Krišna se tvářil nevěřícně a zděšeně a Nancy si s Adamsem upřeně hleděli do očí. Nancy si znovu uvědomila, že ten muž je až provokativně pohledný, i když ji jeho drsný a robustní vzhled nijak zvlášť neohromoval. „Tak si můžete vybrat,“ oznámil jí Adams. „Můj kolega letí dneska v noci – mohli bychom se dostat do letadla. Pokud ne, budete muset počkat minimálně další dva týdny. Pravidelné linky nepřicházejí v úvahu – jestliže se tam chcete dostat nepozorovaně, musíte letět soukromým letadlem.“

„Dnes v kolik hodin?“

„O půlnoci. Z terminálu pro malé letouny na letišti Indiry Gándhíové.“

Nancy zaplavila vlna adrenalinu a poprvé od výslechu měla pocit, že znovu získává vládu nad svým osudem. Přesně to chtěla: dobrodružství a šanci se proslavit. Možná se jí nakonec podaří Herzoga najít. Kdyby tak měla víc peněz. Měla ale jen pět tisíc dolarů v cestovních šecích, které si s sebou do Indie přivezla, a potom úspory – ty by si ale musela nechat poslat ze Států, což by trvalo několik dní, možná dokonce i týdnů, a navíc to bylo stejně jen patnáct tisíc dolarů. Cítila, že Krišna začíná čím dál víc panikařit, ale vůbec ji to v tu chvíli nezajímalo.

„Jaká je vaše nejnižší možná cena?“

„Promyslím to,“ odvětil Adams. A znovu jí věnoval ten blahosklonný pohled. Co to dělám? uvažovala Nancy s rostoucí nervozitou a nadšením. Jisté bylo, že se nechávala strhnout. Ale k jakému konci? Nikdy svou cenu nesníží natolik, aby si tu cestu mohla dovolit, a navíc nic z toho nebylo vyloženě nutné.

Indická policie ji nepochybně obtěžovala, ale proč se pouštěla do boje s větrnými mlýny s mužem, který byl z poloviny ztělesněním machistického klišé a tu druhou polovinu nedokázala pochopit? Znovu zaznamenala Krišnovy rozpaky a věděla, že jí chce říct, aby na ten obchod zapomněla. Že chce protestovat, že je jednoznačně na straně Dana Fischera. V žádném případě jí tenhle útěk s tímhle naprosto nespolehlivým mužem nemohl schválit. Jenže ona nechtěla zůstat v Dillí, poflakovat se kolem, čekat, až ji znovu zatknou nebo pošlou zpátky do New Yorku – což byla v mnoha ohledech dost nepříjemná vyhlídka. A byla si docela jistá tím, že ani indická policie, ani Američané nepojedou do Tibetu Antona Herzoga hledat.

Ale vážně je to ten pravý důvod, který mě k tomu nutí? pomyslela si znovu. Nechápala vlastní nutkání nastoupit do toho letadla, přeletět Himálaj a dostat se do magického království, jež za ním leželo. Pokrčila nad tím rameny. Zničehonic se znovu vrátila do reality a představa se rozplynula. Ten nápad byl šílený. Vždyť zrovna přijela do Dillí. Jak Dan, tak policie jí přikázali, aby nikam nejezdila. Bude mít čas o tom uvažovat později.

„Na rovinu vám řeknu, kolik mám,“ úsečně sdělila Adamsovi. Potom, jakoby mimochodem, dodala: „A je tu ještě jedna věc, s níž byste mi mohl poradit, kdybyste byl tak laskav. Chtěla bych znát původ jisté staré kosti, kterou mi dal jeden starý přítel. Mohl byste se na ni podívat?“

Adams rychle přikývl.

„Jistě.“

Krišnovi se očividně ze srdce ulevilo, že se hovor stočil jiným směrem. Nancy vyndala z tašky balíček a položila ho na koberec. Herzogův novinářský průkaz už předtím uložila do tašky. Adams se napjatě, možná až nedočkavě naklonil dopředu. Rozmotala provázek a poté pomalu rozbalovala špinavou látku, dokud se neobjevila podivná kost s kovovým náustkem.

„Mohu?“ Nafoukaná obchodnická maska Jacka Adamse zmizela. Nahradila ji jiná, napadlo Nancy, tvář profesionálního archeologa. Přikývla. Sáhl po ní, jako kdyby to byla váza nevyčíslitelné hodnoty nebo jiná starodávná cennost. Držel ji v rukou a prohlížel ze všech úhlů, pomalu ji natáčel tak a hned zas onak. Potom si začal náustek prohlížet zblízka. Zavolal hindsky na Kima a chlapec přiběhl s malou lupou. Adams si ji přiložil k pravému oku a dál se věnoval zkoumání kovového náustku. Nakonec pustil lupu do dlaně a s naprosto vážným výrazem se obrátil k Nancy.

„Víte, co to je?“ V jeho hlase byla jasně čitelná hluboká nedůvěra.

„Myslím, že se tomu říká trubka z kosti…“ odvětila nejistě.

„Přiložte si ji ke rtům a jemně foukněte.“

Váhavě si vložila náustek mezi rty a foukla. Ze staré kosti se ozvalo děsivé, strašidelné zakvílení. Adams pomalu přikývl.

„Používali ji při tibetských tantrických ceremoniálech. Ale trumpety z kosti jsou mnohem starší. Vyskytovaly se již v době bronzové a nejspíš i v dobách ještě starších. Soudě podle stavu kosti bych řekl, že je velmi, velmi stará.“

„Podle čeho tak odhadujete?“

„Tafonomie. Studium datování a rozkladu starých kostí. Na tento obor se specializuji. Musel bych to samozřejmě ověřit, ale když se na ni takhle dívám, mohu vám říct, že je minimálně dvacet tisíc let stará. Je ovšem pravděpodobné, že je mnohem, mnohem starší.“

„Je vyrobená ze stehenní kosti mrtvého člověka,“ dodal vzápětí téměř nepřítomně.

Nancy se znechuceně otřásla.

„Blé! Ještě něco?“

Rychle vrátila kost zpátky do balíčku a otřela si ruce o koberec. Zdálo se, že Adamse její přecitlivělost opravdu překvapila.

„Žádný strach. Pochybuji, že by ji předchozí majitel nějak postrádal. Víte, co to je nebeský pohřeb?“

Nancy zavrtěla hlavou.

„V mnoha částech Himálaje mrtvé nepohřbívají, protože na horských svazích neroste dostatečné množství dřeva, aby je mohli spálit, místo toho je nechávají na horských vrcholcích. V Tibetu kněží mrtvoly rozsekají a předhodí supům, aby duše mohla rychle projít bardem – světem mezi životem a smrtí. Když ptáci dokonají své dílo, kněží se vrátí, rozlámou zbývající kosti a rozptýlí je, jako kdyby to byl prach. Někdy některé kosti zbudou.“

Ukázal na kost ležící na koberci.

„Nejvíce kostí v Himálaji nacházíme v oblastech starodávných nebeských pohřbů, vysoko v horách. Tahle by ale mohla pocházet z náčelnického pohřebního pahorku ve Střední Asii nebo odněkud ze západu, možná z Evropy.“

Podezřívavě se na ni podíval.

„Mohla byste mi říct, kde přesně jste ji získala? Není z téhle oblasti, že?“

Nancy zmlkla. Chvíli si kost prohlížela, než se rozhodla.

„Proč se ptáte? Poznáváte ty symboly?“

Na chvíli se odmlčel, na tak dlouho, aby si byla jistá, že jí neříká celou pravdu.

„Ano a ne. Řekl bych, že dýka a svastika jsou árijského původu. Árjové byli původní dobyvatelé Indie. Přitáhli ze středoasijských stepí před čtyřmi nebo pěti tisíci lety ve stejné době, kdy probíhala migrace na západ do Evropy. Na subkontinent s sebou přinesli vlastní náboženství, takový protohinduismus. Svastika, na kterou v této části světa můžete narazit kdekoliv, je typický árijský symbol.“

Jeho hlas se vytratil, jak se dál věnoval prohlížení náustku.

„A ta písmena?“ zeptala se Nancy.

Adams záměrně ignoroval její dotaz a místo toho ji probodl pohledem.

„Kde jste to vzala?“

„Od Antona Herzoga. Poslal mi ji do kanceláře.“

Její odpověď vyvolala u Jacka Adamse smíšenou reakci. Evidentně se naježil. Krišna jí pověděl, že Anton Adamse neměl zrovna rád, a z toho, jak se zatvářil, bylo jasné, že ta antipatie byla vzájemná. A pak tu bylo ještě něco jiného: začal si kost prohlížet pozorněji, jako kdyby najednou získala mnohem větší důležitost. Když viděla, jak se na ni dychtivě dívá, lačným, nenasytným pohledem, znovu znervózněla. Začala kost balit do hadru a sledovala přitom Adamse, jenž se přinutil k úsměvu, přestože měl oči pořád ještě přilepené ke kosti.

„Poslyšte. Znám Herzoga. Mohu vám pomoct,“ prohlásil. „Mohu zjistit, o co přesně se jedná – když mi ji tu necháte…“

Nancy se zarazila.

„Ale co ta písmena? Znamenají něco? Víte, odkud pochází?“

„Ne.“

Lhal, tím si byla jistá. A přitom dál naléhal, v zoufalé snaze ji přesvědčit.

„Heleďte, já ji vezmu do dillíského muzea.“ Ukázal do zadního traktu místnosti směrem ke dveřím. „Mají veškeré vybavení. Můžeme ji časově zařadit pomocí měření fáze rozkladu jejích radioaktivních izotopů… Není to stoprocentní a tahle kost je hodně znečištěná, ale za pokus to stojí… a můžu se podívat i na ta písmena – zjistit, odkud pochází. A mohu porovnat vzor náustku s ostatními z mojí a muzejní sbírky. Všechny tam znám.“

„Nejdřív mi řekněte, proč si myslíte, že mi Anton tu kost poslal.“ Viděla, že je zmatený – nejspíš uvažoval, proč se proboha na něco podobného ptá, pokud Herzoga skutečně zná nebo pokud jí ji Herzog skutečně dal.

„Herzog měl určité teorie,“ odvětil opatrně, „o Tibetu a dějinách lidstva…“

Čekala, až bude pokračovat.

„Z rozdílných důvodů jsme oba hledali důkazy…“

Podívala se na Krišnu a potom zpátky na Adamse. „Důkazy, že se Charles Darwin mýlil?“ nadhodila.

„Pokud jde o mě, pak ano, něco v tom smyslu.“ Adams začínal být netrpělivý.

„A Anton: není ani archeolog, ani paleontolog.“

„Ne,“ odpověděl Adams po chvíli ticha. „Naše zájmy se překrývaly, toť vše. Čas od času jsme se o našem výzkumu pobavili.“

Nancy nakrabatila čelo.

„O jakém výzkumu?“

Znovu se odmlčel. Vypadalo to, že nemá zrovna chuť být dvakrát sdílný. Potřebovala něco víc, nějakou stopu, kterou by mohla sledovat, vodítko, jež by naznačilo, čím se Herzog celé ty roky doopravdy zabýval.

„Pane Adamsi,“ naléhala na něj, „potřebuji vaši pomoc. Právě jsem přijela a Anton není momentálně ve městě. Povězte mi, po čem Anton pátral, a já vás nechám tu kost zkoumat.“

Podezřívavě si ji přeměřil a potom pomalu přikývl.

„Dobře. Řeknu vám, co vím, ale moc toho není.“ Ztichl, evidentně přemýšlel, odkud by měl začít. Jak někomu, kdo nezná Tibet, přiblížit Antona Herzoga.

„Anton měl pár podivných nápadů.“ Zadíval se na trumpetu z kosti. „Je svým způsobem hledač pokladů.“

„Měla jsem za to, že jste říkal, že není archeolog.“

„To není. Poklad, který hledá, se od tohohle všeho docela liší.“ Mávnutím ruky ukázal na celou místnost. „Hledal starodávné nositele tajného vědění. Lámové jim říkají terma.“

„Co jsou zač?“

„Poslyšte, já vážně nevím. Chrámy, posvátné texty, krásná údolí, brány do jiných světů – kdo ví? Lámové napsali celé knihy o termách, ale člověk nikdy neví, jestli jim správně rozumí, nebo jestli je nebere příliš doslovně. Všechny jsou velmi neurčité. Tak to s ezoterickými tradicemi chodí. Já osobně vůbec žádné z nich nerozumím, a abych byl upřímný, nijak mě nezajímají. Zdá se, že dodnes žijí lámové, kteří vědí, kde se tyto věci nacházejí, vědí, jak je najít a přinést je zpět do tohoto světa.“

Nevěřícně na něj zírala. Teď působil jako blázen Herzog a tajemství kolem něj houstlo každou minutou.

Jack Adams se zjevně snažil od Herzogových podivných zájmů distancovat. „Podívejte,“ pokračoval, „Anton má vážně pár hodně praštěných představ, kterým nehovím. Nikdy jsme se o nich nijak zvlášť nebavili… Občas mluví víc jako lama než lámové samotní. Nosí mi kosti, ptá se na jejich dataci nebo přinese starodávné modlitební mlýnky či jiné posvátné předměty. Já jsem za každý důkaz vděčný a on chce, abych zjistil, jestli hledá ve správné části Himálaje. Chtěl vědět, zda je na správné cestě, abych tak archeologicky řekl. Aby našel to, co hledal, potřeboval se dostat blízko oblastem nejstaršího lidského osídlení. Termy, které hledal, se datují tisíce a tisíce let nazpět, jsou nesmírně staré.“

„To je velice neobvyklé,“ přemýšlela Nancy nahlas. „Zní to naprosto šíleně a vůbec tomu nerozumím. Každý tvrdí, že to byl nesmírně inteligentní muž.“ Nechápavě svraštila obočí.

„To taky je,“ zavrčel Adams. „Jenom ho poslouchat je samo o sobě radost. Nikdo toho o Tibetu neví tolik jako on, zároveň má ovšem rovnocenné znalosti o spoustě dalších témat. Je to starý brach, hodně čte a hodně přemýšlí. Je to polyhistor – vážně ohromující, sakra.“

„Opravdu věřil, že by mohl tyhle ‚termy v Tibetu najít?“

„Jistěže v Tibetu. Není první inteligentní člověk, který tam nahoře hledá tajný ráj nebo ztracený pramen moudrosti, a jsem si jistý, že nebude ani poslední… Tibet se pyšní dlouhou tradicí objevitelů, kteří měli ezoterické zájmy: Sven Hedin, Aurel Stein, dokonce i nacisté poslali do Tibetu expedici, čert ví, co hledali.“

„Chápu. A nic víc nevíte?“

„Jak jsem vám řekl,“ odpověděl, aniž by se jí podíval do očí, „o detailech jsme se téměř nebavili. Sháním kosti, pazourky, lokace starodávných osídlení a podobné věci. To se od Antonových cílů dost liší. Netouží po tom, aby dokázal, že se někdo mýlí – při hledání důkazů existence pradávného člověka. Bere to jako fakt. Potřebuje lokalizovat ztracená království, protože věří, že ho dovedou k jeho konečné metě. A co si myslí ostatní, to ho vůbec nezajímá.“

Najednou se Adams zasmál. „A rozhodně byste si proti němu nevsadila, je to nejchytřejší člověk, jakého jsem kdy potkal.“

Nancy nešťastně vzdychla.

„Díky za pomoc.“

Zvedla se. Adams se také vyškrábal na nohy.

„A kost? Mohu si ji půjčit?“

„Popřemýšlím o tom.“

Postoj Jacka Adamse se změnil. Začínal vypadat zoufale. Nechtěl, aby jejich rozhovor skončil. Velká změna oproti první chvíli, kdy vstoupila do podivné kanceláře přeplněné starožitnostmi a kusy lidských a zvířecích koster, blesklo jí hlavou.

„Kde vlastně Anton je?“ zeptal se trochu uvolněnějším tónem. „Odjel na pár dní s Mayou do horské chaty odpočívat?“

Koutkem oka zahlédla, jak Krišna provinile zbledl. Snažila se zůstat v klidu a nedat na sobě znát, že vůbec netuší, kdo Maya je. Podívala se na Adamse a odpověděla tak rázně, jak jen dokázala. „Ne, prostě jen není ve městě. Pracuje na článku.“

Přešla ke dveřím.

Adams jí šel v patách, a teď jí dokonce položil ruku na rameno, na její vkus příliš ztěžka. „Poslyšte,“ zkusil to ještě jednou, „vezmu vás do Pemaka za deset tisíc dolarů se vším všudy, když mě necháte tu kost prozkoumat a řeknete mi, kde je Anton.“

„Promyslím to a zavolám vám,“ zakoktala se Nancy, vymanila se z těžkého sevření a protáhla se dveřmi do parné dillíské noci.

17

„Jeskyně kouzelníků.“

Se zábleskem vítězství v očích zapíchl plukovník Jen prst do čínské vojenské mapy. Kapitán natahoval krk – byli sami ve staré knihovně. Na mapě se zleva doprava táhl Himálaj. Mezi majestátními horami se vinula řeka Cangpo, vyvěrající poblíž svaté hory Kailás na západě a razící si cestu východně skrz hluboká údolí, cestou napájená vodou z tajících ledovců. V polovině himálajského pohoří se řeka prudce stáčela na jih, řítila se přes útesy soutěsky Cangpo dolů do údolí Pemaka. Na sedmnácti kilometrech spadla z pěti tisíc sto metrů do výšky šestnácti set metrů. V Pemaku pokračovala mnohem klidnějším tempem přes les, dokud znovu nezmizela v další neproniknutelné soutěsce. O dvaatřicet kilometrů dál a devět set metrů níž se napojila na posvátnou indickou řeku Brahmaputru.

Plukovník Jen věděl, že cesta bude náročná. Hory, řeka, zelená skvrna pemakského pralesa. V porovnání s tímhle byl celý zbytek Číny i Tibetu velice dobře zakreslený. Na mapách byly cesty, vesnice, třeba i přistávací plochy pro vrtulníky a tak dále. Ale tahle mapa Pemaka byla skoro nepoužitelná – stejně dobře by mohla pocházet z dětské pohádkové knížky. Plukovník Jen zavrtěl hlavou.

„Mnich mi řekl, že míří s cizincem do jeskyně kouzelníků – vchod do jeskynního systému by měl být tady.“

Dloubl do mapy kousek od místa, kde zakreslil lokaci litangské gompy. „Pokud se tam nedostaneme před nimi, ztratíme šanci je dostihnout. Neumíte si představit, jak je to frustrující. Minuli jsme se s nimi jen o pár hodin.“

„Pane,“ ozval se kapitán potichu, „mám jednatřicet mužů připravených vyrazit. A jak jste žádal, řekl jsem armádnímu důstojníkovi, že chcete, aby držel u gompy stráž, takže nás už nebude obtěžovat. Nařídil jsem mužům, aby zde nechali veškeré vybavení. Budeme se pohybovat rychleji. Mniši mají jen šest sedm hodin náskok. Brzy je doženeme.“ Plukovník Jen znovu zavrtěl hlavou a prohlížel si značně nedokonalou mapu. I to málo, co na ní viděl, nebylo přesné. Cestou do gompy přes průsmyk Su La postupovali podél východního břehu Cangpo až k lanovému mostu. Ten se už před drahnou dobou zřítil do prudkého proudu. Museli se spolehnout na jediné zrezivělé ocelové lano, které nebylo vůbec na mapě zakreslené, a našli ho sedmnáct kilometrů po proudu od gompy. Kdyby lanový most zůstal neporušený, dostali by se do kláštera dřív, než tam vtrhli vojáci a všechno zničili.

Podobné souhry nepředvídatelných událostí plukovníka Jena znervózňovaly. Vzhlédl od mapy. „Mniši cestují rychle,“ prohlásil. „Nepotřebují jíst a ani tolik odpočívat jako vojáci. Viděl jsem vysoko v Himálaji cestovat osamělé mnichy úplně bez ničeho, jen s brašnou plnou ječmenné mouky, kterou se živili. Byl jsem svědkem jejich vytrvalosti, před níž by se olympijský maratonec roztřásl. Třeba i víc než dva tři týdny se dovedou pohybovat velice rychle ve dne v noci, aniž by museli spát. Kdokoliv jiný by tam nahoře umrzl nebo zemřel vyčerpáním, ale tihle mniši dovedou udržet vlastní teplo a vytvářet si energii díky znalostem jógy. Nepodceňujte jejich sílu. Musíme se do jeskyní dostat před nimi, nebo je ztratíme navždy.“

Kapitán v tom neviděl žádný zádrhel.

„To je nemůžeme sledovat do jeskyní? Můžeme s sebou vzít dynamit nebo je vykouřit.“

Plukovník Jen se zadíval na kapitána se smrtelně vážným výrazem. „Kapitáne, nikdo netuší, kam ty jeskyně vedou. Po Himálaji kolují zvěsti o celých podzemních městech. Jednou jsem v Zikace, v západním Tibetu, potkal starověrce z Moskvy, jednoho z těch ruských křesťanů, kteří nosí černé šaty a dlouhé vousy. Vyprávěl o ztraceném městě Čud. Slyšel jste někdy o Čudu?“

„Ne, pane.“

„Starověrec mi vyprávěl, že je ještě pořád můžete slyšet v jejich podzemních katedrálách zpívat – během svátků slyšet pod nohama zvonit jejich zvony… Dejte na má slova, kapitáne, o Himálaji víme jen velmi málo – naším úkolem není nic jiného, než se dostat do Šangri-la a získat, co potřebujeme. Jsme jenom zloději. Nechceme rušit spící krále – pokud se tak stane, nikdy se nevrátíme živí. Žádný dynamit, žádný kouř. Musíme mnichy chytit, a jestliže to bude nezbytné, donutit je, aby nám ukázali cestu, a poté zmizet tak tiše, jak jen to bude možné.“ Kapitán byl zjevně na pochybách. Plukovník Jen odsunul nepoužitelnou mapu na stranu.

„Jste skeptický, kapitáne. Ale já vysoko v horách a na západě Číny viděl věci, které by vás opravdu vyvedly z míry. Projížděl jsem stepí S‘-čchuan a slyšel v tunelech pod sebou ozvěnu koňských kopyt. Na tržištích v Kašgaru jsem spatřil podivné postavy – postavy, jež se vydaly přímo do pouště Gobi, oděné v šatech, které se nosily před dávnou dobou, a jež s sebou měly zcela neznámé mince z dávné doby před vládou vévody z Čchou. Připlížil jsem se k nim díky všem svým schopnostem, jimž jsem se naučil jako mladý důstojník tajné služby, a doslova mi zmizely před očima. Nepodceňujte mnichy – nemusí mít zbraně nebo vojenské náklaďáky, ale vládnou jinými silami…“

S těmi slovy si plukovník rozhodně nasadil čepici a smotal mapu. „Musíme okamžitě vyrazit. Pokud někdo zůstane pozadu, bude ponechán napospas džungli.“

18

Nancy s Krišnou neprohodili ani slovo, dokud se pohodlně neusadili na zadních sedadlech služebního auta Herald Tribune a firemní řidič se nerozjel. Na tržišti byl na rozhovor příliš velký hluk a Nancy se musela soustředit ze všech sil na to, aby ji nezašlápli procházející velbloudi nebo neokradly zákeřně se usmívající děti ulice. A navíc ji zcela pohltila snaha srovnat si v hlavě, co se dozvěděla.

Herzog zjevně po něčem pátral, po něčem, co mu zabralo celá léta, uvažovala, a Jack Adams s pravdou velice šetřil. O tom, po čem Herzog pátral, věděl mnohem víc, než jí řekl, a Nancy byla přesvědčená, že rozpoznal symboly na náustku trumpety z kosti. Instinktivně vycítila lež a byla si jistá, že to má něco společného s předtuchou o původu trumpety v západní Evropě a ne v Tibetu. Ještě podivnější byla ovšem jeho reakce na fakt, že Herzog poslal trumpetu z Tibetu, kdy snížil cenu, aby se mohl dozvědět víc. A potom tu samozřejmě ještě byla Maya.

Nancy se proplétala za Krišnou beze slova davem zpátky na hlavní ulici. Bůhví, co se mu honilo hlavou. Pomyslela si, že si teď možná ještě víc láme hlavu s jejími plány. „Kdo je Maya?“ zeptala se hned poté, co se auto odlepilo od chodníku. Krišna se otočil a zadíval se z okénka.

„Nancy, prosím vás. Myslím, že jsme toho za jeden den stihli až dost.“

„Proč se vyhýbáte odpovědi?“

Začínala mít vztek. Copak opravdu nikdo nechtěl, aby se o Antonu Herzogovi něco dozvěděla? Byla otrávená z Krišny a naštvaná na Dana Fischera, že jejímu indickému kolegovi nařídil, aby jí nijak nepomáhal. Přesně to se totiž dělo. A navíc měla pocit, že kdyby dala najevo své skutečně pocity, jenom by tím Krišnu ještě víc naštvala.

„Krišno, musíte mi pomoct. Maya je Antonova snoubenka, viďte?“

Otočil se k ní, ale dál mlčel.

„Musí mít také strach. Vím, že nechcete strkat nos do Antonových věcí, ale vážně si myslím, že byste neměl být tak tajnůstkářský. Pamatujte na to, že jsme přece kolegové a jediné, co chci, je pomoct Antonovi.“ Zkoumala výraz Krišnovy tváře – nezahlédla v ní snad přece jen nějaké známky, že se jí ho podařilo obměkčit?

„Měli bychom jí pomoct, jestli můžeme. Musí si dělat obrovské starosti. Jste s ní ve spojení?“

„Ne,“ přerušil po chvíli ticha Krišna své mlčení.

„Tak bychom ji asi měli kontaktovat. Mohli bychom ji uklidnit. S kým jiným by si mohla popovídat?“

Napjatě čekala, jestli Krišna konečně promluví a poskytne jí alespoň nějaké informace. Řeč jejich těl přesně odpovídala tomu, co se odehrávalo v jejich nitru: Nancy v pozoru, napjatá a vnímavá, Krišna nahrbený a oči přivřené. Pak najednou jeho rezervovanost zmizela.

„Nevím, co jí mám říkat,“ vyhrkl. „Proto jí nezvedám telefon. Nevím, co bych jí měl říct.“

Chudák ženská, pomyslela si Nancy. A chudák Krišna. Byl to naprosto nesprávný člověk na pozici poradce pro trpící milenku.

„Volala do kanceláře?“

Krišna se znovu stáhl do sebe. „Několikrát,“ zamumlal.

„To neznamená, že jí teď nemůžeme zavolat zpátky… není na to pozdě.“ Potom ji něco napadlo. „Nebo ji navštívíme. Víte, kde bydlí?“

„Nemyslím, že je to dobrý nápad.“

„Krišno, musí být k smrti vyděšená a hrozně osamělá. Kde bydlí? Víte to?“

Znovu zavládlo ticho. „Krišno,“ naléhala na něj, „Anton by chtěl, abychom jí pomohli, nebo ne? Určitě by doufal, že ji někdo alespoň uklidní a pokusí se ji utěšit. Nic víc udělat nemusíme. Souhlasím, zapomeňme na Tibet, Jacka Adamse a trumpetu z kosti – ale vážně ji nemůžeme nechat trpět samotnou.“

Zadržela dech, Krišna v duchu sváděl boj sám se sebou, nakonec vzdychl a vzhlédl.

„Rumeliho ulice ve Starém Dillí. Bydlí v Rumeliho ulici. Ale to bude konec našeho pátrání, ano? Už žádné další hraní na detektivy. Pojedeme ji utěšit, toť vše.“

Nancy přikývla a vší silou se snažila tvářit, že to myslí vážně.

19

Nancy o krok ustoupila od nízkých dveří a rozhlédla se po opuštěné ulici. Stále žádná reakce. Krišna čekal v autě o dvacet metrů dál, odmítl s ní jít ke dveřím. Poté, co ho přesvědčila, aby navštívili Mayu, spolu téměř nepromluvili. Usoudila, že mu to všechno dělá veliké starosti. Ona sama se hrozně bála, že když otevře pusu, mohl by změnit názor a za Mayou ji nevzít.

Nakonec uslyšela šramocení a dveře se maličko pootevřely. Z šera uvnitř si ji prohlížel ženský obličej. Jestli tohle byla Maya, pak byla mnohem mladší, než Nancy čekala – může jí být kolem pětatřiceti, pomyslela si, a má jemné rysy a nádherné, tmavé oči. Vypadala vyděšeně. Nancy jí podala ruku.

„Dobrý den, jmenuji se Nancy Kellyová. Jsem z Tribune, jsem kolegyně Antona. Vy jste Maya?“

Žena mlčela a ruku jí nepodala. Nancy zalovila v kapse pro svůj novinářský průkaz s logem Herald Tribune a podržela ho tak, aby si žena mohla přečíst nápis a podívat se na fotku. Mluví anglicky? napadlo najednou Nancy. Ví vůbec, čím se Anton Herzog živil? Tváří v tvář mlčící ženě Nancy zjistila, že ji napadá celá řada možností. Možná ta žena vůbec netušila, čím se Herzog živí, možná spolu mluvili jen hindsky či nějakým indickým dialektem. Nebo se Krišna nemýlil a měli by ji raději nechat v jejím zármutku samotnou. Nebo možná dokonce vůbec netrpěla a byla zvyklá na dlouhá období samoty, zatímco si Herzog užíval své lásky k dobrodružství – možná dokonce i přesně věděla, kde je. Poprvé Nancy napadlo, že ve snaze najít Herzoga zašla příliš daleko – a v ten okamžik žena promluvila.

„Co chcete?“ měla tichý, smutný hlas.

„Přijela jsem za vámi kvůli Antonovi.“

„Co o něm víte?“ zeptala se přiškrceným hlasem plným skrývaných emocí.

Nancy se najednou udělalo slabo. Co si proboha myslí, že dělá, vtrhnout téhle ženě do života – ženě, o níž nic nevěděla – se svými vlastními nadějemi a obavami?

„Myslím, že je v Tibetu. Dělám si o něj starosti.“

Maya – Nancy si teď byla jistá, že to musí být ona – chvíli váhala. „Pojďte dál,“ vyzvala ji nakonec. Otevřela dveře a Nancy se vydala za ní. Jakmile vstoupila uvnitř, Maya se otočila a zamkla za ní. Nancy zpozorovala, že se jí přitom třesou ruce. A pak si všimla ještě něčeho. Úžasem otevřela ústa. Maya byla těhotná.

„Pojďte se, prosím, posadit,“ vedla ji Maya pomalu domem.

Vešli do tmavého obývacího pokoje se zataženými závěsy. V pokoji stála dvě křesla a gauč. Nancy se nemotorně usadila do křesla. Maya se uvelebila na kraji pohovky a čekala, až Nancy začne mluvit.

„Omlouvám se, že jsem vás takhle přepadla…“ začala. „Kolega mi říkal, abych vás nechala na pokoji. Ale já nemohla.“

„Je mrtvý, to jste mi přišla říct?“ zeptala se Maya zpříma, tvář zkřivenou nejspíš strachem, napadlo Nancy. Rychle zavrtěla hlavou.

„Ozval se vám?“ ptala se Maya dál.

„Ne.“

„Tak proč jste přišla?“

Nancy se zhluboka nadechla.

„Protože se ho snažím najít a myslela jsem, že byste mohla vědět, proč se vypravil do Tibetu.“

Maya vypadala zoufale. Musela očekávat nějaké zprávy – že je Herzog naživu a daří se mu dobře nebo že je v nemocnici v Tibetu anebo že je mrtvý. Jakékoliv zprávy by byly lepší než nic, ale Nancy pro ni neměla vůbec žádné informace.

„Moc mě to mrzí, nemáme na vás telefonní číslo…“

Maya se sklesle dívala na podlahu s jednou rukou zlehka položenou na břiše. Musela být v šestém nebo sedmém měsíci, napadlo Nancy: ale bylo to dítě Antona Herzoga? Vtom se jí Maya podívala do očí.

„Nevím, co mám dělat,“ hlesla hlasem plným zoufalství. Nancy si nemohla pomoct. Zvedla se a objala ji.

Samozřejmě že to bylo Herzogovo dítě. A teď, když byl pryč, kdo se o tuhle ženu a jejího potomka postará? Jak Nancy hladila Mayu po zádech a šeptala utěšující slova, sklouzla pohledem k její ruce, jestli má snubní prstýnek, ale na prstech nespatřila jedinou ozdobu. Takže nedostane ani výslužné od novin.

„Nevzdávejte to, určitě se to spraví,“ Nancy se zoufale snažila. Maya zavrtěla hlavou, výraz její tváře se navzdory Nancyině snaze o optimismus nezměnil.

„Ne. Nevrátí se.“

„Jak to myslíte?“

Po tvářích se Maye koulely slzy.

„Řekl, že to je největší příběh jeho života. Největší příběh, jaký kdy svět poznal – ale nejspíš se už asi nevrátí. Řekl, že se pokusí. Řekl, že svět se musí dozvědět pravdu…“ hlas se jí zlomil pod tíhou emocí.

„Jaký příběh? Jak to myslíte? O čem to mluvíte? Myslíte příběh o tání ledovců?“

Maya si otřela oči a sebrala dostatek sil, aby mohla dál mluvit.

„Ne. To nemělo s ledovci nic společného – to byla normální práce. Tohle bylo mnohem, mnohem větší.“

Zvedla se a přešla ke komodě se spoustou šuplíků u protější zdi pokoje. Nancy s rostoucím zmatkem sledovala, jak si Maya kleká a vytahuje spodní zásuvku. Byla plná čistě vyžehleného prádla. Opatrně dala na stranu několik vrstev ubrousků a ubrusů, položila je na vršek komody a poté vyndala středně velkou hnědou obálku.

„Tohle mi nechal. Řekl mi, že když se do dvou měsíců nevrátí, mám to otevřít. Pokud se do té doby nevrátí, mám na něj prý zapomenout – mám dál žít svůj život.“

Téměř obřadně položila obálku na pohovku.

„Otevřela jste to?“

„Ne. Bála jsem se, že když to otevřu, už se nikdy nevrátí. Bála jsem se, abych ho tím neproklela.“

Nancy se hnalo hlavou tisíce myšlenek, veškerou pozornost upnula na nevinně vyhlížející manilovou obálku.

„Ale co může být uvnitř?“ uvažovala nahlas.

„Netuším.“

Nancy se podívala na Mayu. Ale žena jí pohled neopětovala. „Mayo, musíme se podívat. Musíte to otevřít. Anton je teď už pryč déle než tři měsíce. Mohlo by tam být něco, co by nám ho pomohlo najít.“ Maya začala znovu popotahovat a Nancy ji objala kolem ramen a snažila se ji znovu utišit.

„Neplačte, prosím. Najdeme ho. Slibuji. Proto jsem za vámi přišla; snažím se vám pomoct. Ale musíme se podívat dovnitř, pro případ, že by tam mohlo být něco, co nám pomůže.“

Maya se postupně uklidnila a přestala vzlykat.

„Mayo, poslouchejte mě,“ naléhala na ni jemně Nancy. „Musíte to otevřít pro Antonovo vlastní dobro.“

Rozhostilo se dlouhé ticho, které po chvíli přerušila Maya: „Otevřete to vy, prosím. Já nemůžu.“

Nancy nečekala ani vteřinu. Vzala obálku, opatrně ji otevřela a vyndala její obsah. Několikastránkový dopis, fotografie a pár malých kovových předmětů.

Otevřela dopis. V záhlaví stála osudová slova „Poslední vůle Antona Herzoga“. Srdce jí divoce tlouklo. Nancy přelétla stránku pohledem. Indický právník byl vykonavatelem a druhý právník ze stejné firmy ověřil Herzogův podpis. Bylo to stručné a výstižné. Všechny své sochy a starožitnosti odkázal dillískému muzeu, veškeré prostředky na Herzogově indickém a americkém účtu, ve výši necelých sedmdesáti tisíc dolarů, měly připadnout Maye. Alespoň nějaké dobré zprávy, jestli se poslední vůle dá vůbec tak chápat. Zbytek dopisu tvořil inventář starožitností, které nechal Herzog v kanceláři a v bytě. Nancy vzala do ruky fotografii. Byla stará, černobílá a měla zohýbané rohy. Dívala se na vysokého, štíhlého padesátníka stojícího na schodech. Usmíval se.

Na vrcholku schodiště nad vchodem do budovy stálo „Hotel Buenos Aires“. Nic víc. Otočila fotku. Perem na ní bylo napsáno: „Felix o matčiných narozeninách, B. A. 1957.“

Šťastnější dny v Buenos Aires, pomyslela si Nancy. Ale kdo byl Felix? Znovu zalovila v obálce. Medaile. Dvě staré válečné medaile. Vyndala je ven a okamžitě k vlastní hrůze jednu poznala. Vyděšeně sebou cukla. V ruce držela Železný kříž, tradiční vyznamenání vojáků německé armády. Druhá medaile ji vyvedla z rovnováhy úplně. Měla velice jednoduchý tvar. Nancy připadalo, že jí zmrzla krev v žilách: dýka ozdobená svastikou, naprosto stejný symbol, jaký byl vyrytý na náustku starodávné trubky. Rychle se snažila uklidnit, ale Maya si jejího chvilkového šoku všimla.

„Co se děje? Co tam je?“

„Nic. Omlouvám se.“

„Co je v tom dopise?“

„Je to Antonova závěť. Nechal vám peníze, zabezpečil vás.“

„Takže je mrtvý?“

„Ne. To nevíme. Musel to udělat jako pojistku. Pro případ, že by se mu něco stalo. Ale to neznamená, že je mrtvý. Nesmíme ztrácet naději.“

Viděla, že se Maya brzy znovu rozpláče. Rychle jí podala fotografii. „Znáte toho muže?“

Chvíli si ji prohlížela.

„Ne.“

„Jmenuje se Felix, říká vám to něco?“

„Ne.“

„A tohle?“

Maya se podívala na medaile a přikývla.

„Ano. Anton je míval v šupleti u stolu. Jednou jsem se ho zeptala, co znamenají, a on mi vysvětlil, že je to rodinné dědictví, nic víc. Řekl, že je jednoho dne dá našemu dítěti.“

Zčervenala a ztichla. Rukou si dál hladila břicho. Nancy zběsile tlouklo srdce. Byla si jistá, že symbol medaile se svastikou a dýkou byl totožný s tím na náustku trumpety z kosti, nemohla však pochopit, jak je to možné. A kdo byl ten muž na fotografii a co měl společného s medailemi? Evidentně to byl někdo velice důležitý – avšak ne Herzogův otec. Nazývat vlastního otce jménem bylo příliš divné, obzvlášť když ve stejné větě hovořil o matce právě jako „matce“.

Co ji to vůbec napadlo? Krišna přeci říkal, že Herzogův otec padl v bitvě u Stalingradu v roce 1944. Možná šlo o Herzogova nevlastního otce nebo strýce.

Opatrně vrátila dopis a neobvyklé medaile do obálky, a tu pak položila na gauč.

„Mayo, prosím vás: pokuste se vzpomenout si. Zmínil se Anton někdy o příběhu, na kterém pracoval?“

„Ne. O práci mluvil jen výjimečně. Občas mi o ní sice trochu povídal, ale tentokrát mi dokonce ani do poslední chvíle neřekl, že odjíždí, a navíc se vůbec nechoval normálně. Řekl mi, že musí odjet – pro dobro lidstva. Cítil se kvůli tomu hrozně provinile, ale odjet musel.“ Nancy přeběhl mráz po zádech. Znělo to jako novinářský svátý grál. Největší příběh Antona Herzoga – nebo by to mohl být její příběh, kdyby měla dost odvahy popadnout příležitost za pačesy. Uvědomila si, že se dvě protichůdné části její osobnosti perou a srdce jí přitom zběsile tluče. Tvrdá, riskující část jejího já, která z ní činila vynikající novinářku, už snila o slávě; tímhle by se mohla nadobro proslavit, mohla by zachránit Antona Herzoga, a navíc sklidit i mezinárodní ceny. Její soudné, konzervativní já se zoufale snažilo zkrotit její ambice. Uvědomovala si, že o celé situaci téměř nic neví, kromě toho že Herzoga hledají kvůli obvinění ze špionáže a ji teprve před několika hodinami propustili z vězení, kde jí vyhrožovali desítkami let za mřížemi.

Jako vždycky sama se sebou uzavřela dohodu. Stejný kompromis jako vždy, kompromis, který její život často postrčil k nějakému dobrodružství a díky kterému mohla vždy předstírat, že se nechystala udělat nic zbrklého. Bude pokračovat v pátrání po Herzogovi. Jednoduše se toho kolem něj točilo tolik, že to nemohla dost dobře ignorovat. Těch podivných okolností a provokativních stop bylo zkrátka příliš. Nemohla ho ponechat osudu, přestože Dan Fischer chtěl, aby přesně to udělala. A teď, když se setkala s Mayou, už to rozhodně nemůže nechat plavat. Ale neodjede z Dillí, alespoň ne hned – do této chvíle vždy policii poslouchala. Pouhé pomyšlení, že by se mohla znovu dostat do výslechové místnosti, ji naplnilo děsem. Věděla, že kdyby ji tam vzali podruhé, nespatřila by denní světlo hodně, hodně dlouho.

„Mayo, nesmíte si dělat starosti. Zjistím, co se Antonovi stalo, ať už je to cokoliv.“

Někdo vzadu za domem zapnul rádio. Do přízračné atmosféry vtrhly uklidňující tóny klasické indické hudby – Nancy za to byla opravdu vděčná. Maya vzala obálku a zamířila do haly. Nancy otevřela dveře a vyšla na ulici. Ovanul ji horký a dusný vzduch. Byla ráda, že se z depresivní atmosféry zaprášeného domu plného strachu a úzkosti dostala ven.

Zrovna se chtěla rozloučit, když Maya zašeptala: „Neotáčejte se. Sledují vás.“

Nancy zaplavila vlna paniky.

„Cože? Kdo?“ zašeptala s očima přilepenýma na těch Mayiných.

Maya přejela ulici pohledem, aniž by pohnula hlavou. Nancy si také nenápadně ulici prohlédla a snažila se tvářit, že jen hledá svého řidiče. Elegantní kombík s černými skly parkoval o třicet metrů dál. V tak chudé čtvrti vypadal naprosto nepatřičně. Všechno její sebevědomí a bezstarostnost okamžitě vzaly za své. Otočila se zpět k Maye, bylo jasné, že je teď hodně vyděšená.

„Nevím, co jsou zač,“ promluvila Indka se sklopenou hlavou, „ale mě také sledují. Na shledanou.“

20

Na zpáteční cestě spolu téměř nepromluvili. Nancy si uvědomovala, že vypadá rozrušeně, a doufala, že to Krišna bude připisovat jejímu setkání s Mayou, nikoli tomu, že nějaká tajná služba sleduje každý její krok. Opatrně, jak se auto proplétalo dillískou dopravou, zkontrolovala, jestli jsou pořád ještě za nimi. Pokaždé, když se letmo ohlédla, uviděla černý kombík.

Pomyslela si, že jí je Krišna za to, že mlčí, vděčný. Nejspíš se mu ulevilo, že se přestala ptát. Nancy se na oplátku rozhodla, že mu nic neřekne o medailích ani o závěti. A pro sebe si nechá i podrobnosti rozhovoru s Mayou: především teorii o úmyslném a vědomém odjezdu Antona Herzoga z Dillí na výpravu, při níž by mohl přijít o život a ze které se zřejmě nevrátí. Věděla, že kdyby tohle Krišnovi řekla, začal by být ještě nervóznější z toho, co by mohla udělat – a možná by dokonce zavolal Danu Fischerovi a nahlásil by, že neposlouchá příkazy. Do ideálního pracovního vztahu s novým kolegou to mělo zatraceně daleko, ale co jiného mohla dělat? A tak to břemeno obav – obav, o co se tu ve skutečnosti jedná, obav z toho, kdo ji vlastně sleduje, a z celé té prachmizerné záležitosti – spočívalo jen na jejích bedrech.

Po návratu do kanceláře začal Krišna neklidně přecházet po neuklizené místnosti. Nancy seděla u Herzogova stolu s hlavou v dlaních a přemýšlela, co má proboha udělat teď a kdo že to sleduje každý její pohyb. Na jednu stranu doufala, že je to policie: to by byla asi nejlepší ze všech zlověstných možností, než kdyby šlo o nějakého neznámého nepřítele. V každém případě jí to komplikovalo život, nepochybovala, že její aktivity budou vypadat jako snaha o spojení s tím, koho považovali za jejího spolupachatele-špiona.

Krišna se rozvalil na gauč. Vypadal vyčerpaně. Podívala se na něj skrz propletené prsty. Co čekal, že udělá? Prostě na všechno zapomene? Bezděčně si vše snad už posté přehrála v hlavě. Pohled jí sklouzl na fotografii Anny Herzogové, jež ovdověla po ročním manželství a byla nucena odletět do Argentiny, než její dítě oslavilo třetí narozeniny. Najednou ji napadlo, proč si tahle mladá žena ze všech míst na světě zvolila právě Argentinu. Možná tam měla příbuzné. Snad prostě jen chtěla nechat všechno za sebou. Ale možná tu šlo o něco jiného. Její novinářská hlava si nemohla pomoct a musela nad tím uvažovat. Něco ji napadlo.

„Krišno, je ‚Herzog‘ dívčí jméno Antonovy matky?“

Vzdychl a podíval se na ni.

„Nechápu, na co se ptáte.“

Z toho, jak odměřeně s ní mluvil, jí bylo jasné, že se mu o tom nechce mluvit, ale nemohla si pomoct.

„Když se Anton Herzog narodil, dostal příjmení po otci, nebo po matce? Přijdou-li ženy o manžela před narozením potomka, někdy mu poté dají své příjmení – dívčí jméno, které používaly, než se vdaly. Nebo možná nebyla ani vdaná? Řekla bych, že během druhé světové války muselo být zařizování některých záležitostí dost náročné, možná vůbec neměli čas do toho praštit.“

„Může vám to připadat zvláštní, Nancy,“ odvětil Krišna upjatě, „ale ni nikdy mě nenapadlo prověřovat manželský stav Antonových rodičů.“

Z Krišnova hlasu přímo čišela podrážděnost. Nancy mrzelo, že mu takhle vtrhla do života a tolik mu ho ztrpčovala. Napadlo ji, že na ni teď hledí skoro až s averzí. Jako by mu její přístup, její osobnost přišla svým způsobem otravná. Návštěva Mayi byla evidentně poslední kapkou. Zjevně se domníval, že to bylo naprosto necitlivé, navzdory veškeré snaze se tvářit, že jde o projev soucitu s Antonovou snoubenkou.

Mrzelo ji to. Ale něco uvnitř ní se zatvrdilo, jakási elementární houževnatost, a ona se to prostě musela dozvědět. Pravda ji poháněla. Vždycky musela všechno vypátrat, všechno si spojit. Už dříve se dostala do komplikovaných situací: několikrát jí vyhrožovali lidé, jež kvůli článku prověřovala. Pokud chtěla být dobrou investigativní novinářkou, bylo nebezpečí součástí jejího povolání. Přesto si musela přiznat, že podezření z mezinárodní špionáže představovalo mnohem, mnohem větší problém, a když se k tomu přičetla rozrůstající se sbírka podivných a naprosto nepochopitelných stop – medaile, trumpeta z kosti, řeči o největším příběhu všech dob –, nikdy se s ničím podobným nesetkala.

Tahle tvrdohlavost – alespoň předpokládala, že za to mohla ona – jí prozatím jako novinářce hodně pomohla. Bez ohledu na to, jak zdlouhavé a nepodstatné se vyšetřování občas zdálo, člověk mohl mít občas štěstí a do klína mu spadla perla nevyčíslitelné hodnoty. Devadesát devět procent času ji úmorná dřina s podružnými detaily neposunula vůbec nikam, ale vždycky v jeden okamžik, při únavném prověřování něčí výpovědi se náhle objevila nějaká klíčová nesrovnalost nebo životopisný detail, který odhalil jejich skutečné motivy nebo pravou povahu. Potřebovala něco, čeho by se mohla chytit; byla jako horolezkyně na skále hledající úchyty s pocitem, že na hladkém povrchu své nevědomosti může kdykoliv uklouznout a spadnout dolů.

Krišna jí neochotně zapnul Herzogův počítač. Jakmile se načetl systém, pustila se Nancy do přihlašování do mezinárodní informační databáze, do níž měl Tribune zaplacený přístup. Přemýšlela přitom« nahlas, vědoma si Krišnovy upjaté přítomnosti.

„Myslím, že v Mnichově jsou dnes hlavní noviny Süddeutsche Zeitung. Řekla bych, že jimi byly i tehdy. Podíváme se do jejich digitalizovaného archívu, jestli tam nenajdeme nějaký záznam o Herzogově rodině.“

Začala psát.

„Takže, Antonův otec zemřel u Stalingradu, tedy v roce 1944. Předpokládejme, že se jeho rodiče vzali v roce 43 a že se Anton narodil ve třiačtyřicátém nebo ve čtyřiačtyřicátém. Takže zkusíme prohledat digitalizovaný archív z letních měsíců roku 1943 a budeme se dívat po oznámení o narození, svatbách a úmrtích. Lidé se tehdy brali a měli děti narychlo, nikdy jste nevěděli, jestli se otec vrátí domů…“

Nancy zadala klíčová slova a stiskla ENTER: „svatba Herzog“ zadala německy. V květnu nic. V červnu nic. A pak: bingo.

„Tady! To musí být oni. Zasnoubení: Anna Herzogová, dcera Karla Herzoga a Marie Herzogové s Felixem Königem, 12. srpna 1943.“ Stěží mohla uvěřit tomu, co četla. Takže ten starý muž na fotografii byl Antonův otec – jmenoval se Felix König. Proto si Anton celé ty roky tu fotku schovával a žárlivě ji střežil spolu s medailemi. To ale nedávalo vůbec smysl. Antonův otec měl přece zemřít u Stalingradu v roce 1944 a fotografie byla datována v Buenos Aires 1957. Zavrtěla hlavou, začala uvažovat nahlas a znovu si přečeda zprávu.

„To musí být ona,“ hlas měla plný nejistoty, „těžko by se v té době vdaly dvě Anny Herzogové. Takže Antonův otec se jmenoval Felix König. Herzog je matčino dívčí jméno.“

Krišna jí skočil do řeči. „Dobře, tak už to víte. A co kdybyste se teď zabavila průzkumem Dillí a psaním reportáží o dění ve městě, než se to celé vyřeší s policií?“

„Ano, ano, samozřejmě, proč ne.“ Nancy ale Krišnovo naléhání sotva slyšela. Netušila, jak mohlo cokoliv z toho pomoct, ale ze zkušenosti věděla, že je na dobré cestě. Našla bolavé místo, na které mohla dál tlačit. „Otázka zní,“ pokračovala, „kdo je Felix König?“ Ztichla a prohlížela si výsledky vyhledávání. Ve virtuální realitě se pohybovala velká spousta Felixů Konigů – akademici a jejich fádní webové stránky, jeden umělec, šéfkuchař z Hamburku. Ale nikdo, kdo by mohl být aspoň hypoteticky Antonovým otcem. Cítila, že Krišna čeká, a věděla, že si přeje, aby tahle stopa byla slepá.

Nakonec se k němu otočila. „Nic. Vůbec nic tu není.“

21

Mniši se znovu zastavili, tentokrát pod širokým, lišejníkem porostlým skalním převisem hluboko v džungli. Bylo příjemné uniknout z nekonečného deště, který stále smáčel lesní porost a působil v záplavě listoví takový hluk, že na sebe museli téměř křičet, aby jeden druhého slyšel.

Vyčerpaní leželi jako padlí po bitvě, všelijak zkroucení do podivných pozic ve snaze si co nejvíc odpočinout. Stát zůstal pouze opatův zástupce: podezřívavě si prohlížel prales. Učitelka byla také stále ve střehu, trpělivě seděla na bobku a sledovala, jak se cizincova hruď pomalu zvedá a zase klesá. Čekala, že každý jeho výdech bude poslední. Přesně jak jí opatův zástupce přikázal, za celou dobu pochodu z něj nespustila oči, dokonce, ani když mnichové, kteří ho nesli, klouzali a klopýtali v hustém lesním podrostu.

Opatrně mu sundala vlhký hadr z čela a očí a láskyplně mu začala otírat tvář. V té chvíli mu na klíční kosti přistál komár a začal v kruzích obcházet mužův ohryzek. Opatrně odložila hadr a jemně se snažila hmyz odehnat.

Jak se naklonila, muž zničehonic otevřel oči dokořán. Ztuhla. Nikdy předtím neviděla modré oči, a tyhle byly modré jako vzácný živý korál, tak modré jako tibetská bezoblačná obloha uprostřed léta, kdy ani kapička nenarušuje křišťálový vzduch. Vyděšeně vykřikla, ale jakmile to udělala, ucítila, jak jí jeho velké, kostnaté ruce sevřely ramena, a ona začala křičet ještě hlasitěji. Ve vteřině vyskočili čtyři mniši na nohy a chytili muže za ruce. Učitelka upadla na zem, zůstala ležet a naříkala, zatímco mniši zápolili s ďábelskou bytostí. Během chvilky byl u nich opatův zástupce. Bílý muž se uklidnil, přestože dál zrychleně dýchal. Skelný pohled upíral do dálky jako člověk trpící v deliriu. „Kdo jste?“ zeptal se opatův zástupce s hlasem plným obav ve snaze dostat znovu situaci pod kontrolu.

Žádná odpověď. Mužův hrudník se zvedal a klesal. Potom pomalu otočil hlavu tak, aby se mohl podívat na tazatele zpříma. Vypadalo to, že má v očích slzy, ale usmíval se. „Byl jsem v Šangri-la,“ pronesl extatickým hlasem.

Doktor, který stál vedle opatova zástupce, se k němu naklonil. „Blouzní,“ zašeptal.

Přes tvář bílého muže přelétl výraz plný zlosti – zdálo se, že slyšel doktorova slova nebo alespoň vytušil jeho pochyby.

„Byl jsem tam.“

Poté se vyčerpaně^sesul. Zavřel oči. „Šel jsem ve stopách Felixe Königa,“ pronesl velice tiše, téměř šeptem.

Opatův zástupce se k němu naklonil a modlil se, aby muž znovu neupadl do bezvědomí.

„Kdo je Felix König? Je to nějaký váš společník? Je mrtvý?“

Pronikavé modré oči se znovu otevřely, a přestože hlavou ani nepohnul, rozzářené panenky se na opatova zástupce upřely s maximální intenzitou. Muž se slabě usmál.

„Felix König není mrtvý… zajali ho.“

„Kdo?“

„Rusové. Odvlekli ho na Sibiř.“

Opatův zástupce si pomyslel, že bílý muž je určitě blázen nebo je v deliriu: v Tibetu rozhodně žádní Rusové nebyli. Ještě chvíli si muže prohlížel a naposledy se pokusil z něj dostat smysluplnou odpověď.

„Povězte mi: kdo jste a co děláte v Pemaku?“ promluvil velice pomalu.

„Byli jsme v Šangri-la. Viděli jsme knihu Dzyan.“

Muž ztichl. Opatův zástupce se otočil k mnichovi-lékaři. „Co si o tom myslíte?“ zeptal se velice tiše.

Doktor se zamračil.

„Fantazíruje. Musíme ho donutit, aby se najedl a napil.“

„Můžete mu dát něco na horečku?“

„Ano. Dovolte mi se ho na něco zeptat.“

Opatův zástupce přikývl. Doktor si klekl tak, aby byl cizincovu uchu co nejblíže.

„Víte, kde teď jste?“

Muž znovu zavřel oči, ale rty se mu pohnuly. „Samozřejmě.

V Německu. Před druhou světovou válkou,“ šeptal téměř neslyšně. „Felix König byl na univerzitě v Mnichově… profesorem orientálních jazyků. Byl to tak dobrý student… mluvil všemi jazyky Východu… nebyl voják.“

Oba Tibeťané na sebe nechápavě hleděli, zatímco se mužův hlas vytratil.

„Připravte mu dýmku,“ prohlásil opatův zástupce, neboť nevěděl, co jiného dělat.

Doktor na něj letmo pohlédl.

„Dýmka mu uleví od bolesti a pomůže mu při mluvení, ale zároveň se mu začnou zdát sny.“

Doktor se natáhl po kabele a vyndal dlouhou dýmku a malý kožený balíček s tabákem, zápalkami, kovovými špendlíky a malými, mastnými kuličkami žlutohnědého opia. Opatův zástupce se naklonil k bílému muži a zašeptal mu do ucha otázku, na kterou dokážou lidské bytosti vždy odpovědět, pokud jim zbývá alespoň zrnko zdravého rozumu. „Jak se jmenujete?“

Pozdě. Byl pryč, utekl do vlastní říše snění. Opatův zástupce zavrtěl hlavou a znovu se zadíval do deštěm bičovaného pralesa. Hluboko z žaludku mu sálal pocit, z něhož se mu dělalo mdlo. Potom se znovu podíval na člověka, který vypadal jako mrtvý. Viděl, jak se mu kostnatý hrudník zvedá a klesá. Kde se ten zbídačený muž nyní nachází?

O čem ve svém blouznění sní?

Anton Herzog, tak se totiž vyzáblý, modrooký muž ležící na vlhké zemi pod skalním převisem jmenoval, snil o velkém městě. Dokázal Mnichov před sebou vidět i cítit: široké bulváry, elegantní předválečné mosty klenoucí se přes Isar, ulice zaplavené nezaměstnanými v tmavých oděvech. Nikdy v Mnichově nebyl, ale Felix König mu ho popisoval snad tisíckrát, takže teď se na něj díval Felixovýma očima. Byl to Mnichov třicátých let, kdy byl König na vrcholu sil, kdy tam žil a pracoval jako světoznámý badatel. Tehdy to bylo temné město, které opustila Štěstěna, kde nebyla práce, peníze na nové šaty, dokonce ani peníze na opravu silnic – svět svírala Velká hospodářská krize.

Anton Herzog nechal džungli a mnichy daleko za sebou a ve snu kráčel zatuchlými chodbami mnichovské univerzity, dokud nedošel ke dveřím Felixe Königa. Ten právě seděl uvnitř za stolem obklopený zaprášenými knihami v sanskrtu, tibetštině, bhútánštině, čínštině a spoustě dalších méně známých dialektů. V Herzogově představě byl Felix König mladý, svalnatý muž s blonďatými, vlnitými vlasy a chlapecky přívětivým vzhledem, zahloubaný do starodávných knih. Jeho intelekt byl legendární – dokonce už na vídeňském gymnáziu učitelé žasli nad jeho schopností se soustředit a cílevědomostí. Jednou Herzogovi pověděl, že tyto vlastnosti získal při žních v rodné vsi, kde se jako chlapec celé dny dřel ve slunečním žáru.

Ve snu viděl Herzog přes vrcholky střech město. Na jihu, nad Alpami, se schylovalo k bouři. Wotan, starověký germánský bůh války, se probouzel z dlouhého spánku, schylovalo se k druhé světové válce, válce, která zavede Felixe Königa do pekla a zpět. Chudák Felix König pracoval ve své knihovně, ničeho nedbaje se spokojeně věnoval svému soukromému zájmu o dějiny a původ germánského lidu, hluboce fascinovaný starými záhadami, jako byl sen o Atlantidě. Mladý vědec seděl za stolem, skláněl se nad starověkými texty dávno mrtvých civilizací.

Ale Anton Herzog ucítil na tváři déšť. Kde byl? V Mnichově, nebo v Tibetu? Znovu otevřel oči a znovu ucítil ruce tibetského doktora, který ho jemně otíral vlhkým ručníkem, a spatřil nad sebou temnou skálu, okolní džungli a vytrvalý déšť. Nechtěl, aby ho cokoliv tahalo pryč od jeho snů a vizí, nechtěl je opustit. Chtěl jít zpět ke Königovým dveřím. Sténal, snažil se bránit a pokoušel se odvrátit tvář, ale doktor ho nenechal o samotě, a pak ucítil ruce, které ho popadly za ramena a posadily. Doktor mu mezi rty vsunul dýmku a nutil ho dýchat. Udělal, co měl; lahodný dým mu naplnil plíce, a jako by mu vplul do mozku, zahalil bolest a schoval veškerý možný smutek.

Kouřil dýmku, dokud nebyla prázdná, a poté mu mniši dovolili znovu si lehnout. Slyšel doktorův hlas, který mu kladl otázky. Chtěl mluvit; chtěl mnichům pomoct, vyprávět jim, co viděl, říct jim, kdo je a proč následoval Felixe Königa. Snažil se soustředit na doktorovu tvář, ale spatřil jen jemnou mlhu.

Teď viděl Felixe Königa naprosto jasně ve fakultní jídelně mnichovské univerzity, jak mluví se dvěma muži. Začal doktorovi popisovat scénu, nebo si alespoň myslel, že tak činí – ale možná vůbec nemluvil, možná se mu věty, které říkal, jen zdály. Věděl, co jsou ti dva muži zač, Felix mu onu scénu několikrát popisoval: Karl Haushofer a jeho univerzitní asistent Rudolf Hess. Haushofer, vysoce postavený profesor, muž s podivnými okultními sklony a vysokým intelektem, prorok německého lidu, a Hess, jeden z démonů, jenž zatáhne milované Německo do propasti a války, jeden z Hitlerových nejbližších nohsledů.

Bylo příliš brzy, než aby tohle všechno König věděl, a dokonce i když si Herzog myslel, že mluví s doktorem, snažil se vykřiknout a varovat toho mladého muže, říct mu, aby si dával pozor. Vyhni se jim! chtěl zavolat. Ale mluvili tiše, tihle ďábelští muži, vysvětlovali Königovi, že potřebují přeložit rukopisy z tibetštiny a čínštiny a že v blízké budoucnosti plánují vyslat do Tibetu expedici. Kdyby se Königovi ta práce líbila, možná by mohl na nějaké z expedicí doprovázet Haushofera. Mladý Felix si prohlížel dokumenty, rukopisy, které nikdy předtím neviděl, napsané v dávno zapomenutých jazycích, jež vysvětlovaly původ árijské rasy a mýtus o Šangri-la, ráji v oblacích. Nikdy v životě podobné písemné prameny neviděl. Byl to naprostý poklad. S tímhle by si mohl udělat akademické jméno – navždy by se stal nesmrtelným. Herzog se teď snažil doktorovi říct, že tady to všechno začalo, že během měsíce se König dostavil na první zasedání společnosti Thule, ezoterické skupiny mužů žíznících po poznání pravé minulosti. Herzogovi pluly před očima obrazy: I-ťingy orákulum, které Königovi ve společnosti Thule představili.

Herzog poprvé spatřil doktorovu tvář jasně. Skláněl se nad ním. „Co ti muži doufali, že v Tibetu najdou?“ zeptal se hlasem obtěžkaným obavami.

Opatův zástupce dřepěl vedle doktora a zděšeně naslouchal. Anton Herzog vznášející se vysoko na křídlech opia začal mluvit plynuleji.

„Věřili, že před mnoha tisíci lety existovala na Dálném východě vysoce rozvinutá civilizace – civilizace, jež byla dílem lidí, kteří přežili zhroucení starověkého Mu, známého také jako Lemurie, velkého kontinentu, jenž kdysi existoval kdesi uprostřed Tichého oceánu, uvnitř Prstence ohně. Tihle uprchlíci z Mu byli starodávnými Árji, předky německého lidu, vybudovali nový domov před celou věčností v místech, kde je dnes poušť Gobi, a založili prosperující civilizaci, neuchopitelně vzdálenou od padlých ras podlidí, které se protloukaly svou krušnou existencí ve zbytku světa…“

Opatův zástupce poslouchal Antona Herzoga s výrazem plným neblahé předtuchy. Několikrát se pokusil nemocného cizince přerušit a položit mu otázky, které by záplavě podivných informací daly nějaký smysl. Ale zdálo se, že ho zubožený muž uslyšel teprve teď, protože se konečně otočil a poslouchal zástupcovu otázku. „Proč tato tichomořská civilizace zmizela ve vlnách?“

Anton Herzog nevěděl, nebo si nedokázal vzpomenout. Ale věděl o víře v cyklické oddělování zrna od plev v dějinách lidské rasy, které pomalu, ale jistě obnovovalo lidstvo, až se jednoho dne narodí nadčlověk, árijský nadčlověk, jenž se stane spasitelem světa – německým Ježíšem. V souladu s touto teorií alchymistického čištění nadřazené rasy skrze řadu zkoušek byla tato druhá civilizace později zničena obrovským kataklyzmatem, které mohlo být údajně nukleárního původu. Úrodná vlast se změnila v dnešní poušť Gobi a ti, kdo přežili, árijští králové, se vydali na východ a na jih a vytvořili nové hlavní město – rozsáhlé podzemní království pod Himalájem, odkud mohli nadále vládnout světu. Jméno tohoto města je Šangri-la. Někteří tvrdí, že leží jihozápadně od Lhasy poblíž kláštera Zikace. Jiné zdroje jsou toho názoru, že se nachází pod horou Kanchenjunga, a další, že je v Afghánistánu nebo v Nepálu. „Nakonec,“ pokračoval Herzog, „v květnu 1935 se König připojil ke své první expedici společnosti Thule do Tibetu.“

Opatův zástupce zděšeně naslouchal.

„Takže jejich cílem bylo Šangri-la.“

„Ano,“ odvětil Herzog. „Měli lokalizovat Šangri-la a ustavit kontakt s Mistry, a především měli získat ztracené vědění árijské rasy: moudrost ze samotné Lemurie, která by vysvětlila, jak udělat z jakéhokoliv člověka nadčlověka, součást nadřazené rasy, předurčené vládnout světu. Nejprve se vydali na západ k hoře Kailás a do Zikace, poté do hor na sever od Lhasy, než nakonec zamířili na východ, do málo známé oblasti Pemaka. Tam zmizeli…“

„Co se stalo?“ zeptal se opatův zástupce.

„Po pěti měsících,“ pokračoval Herzog, pot mu teď tekl po tvářích a doktor se ho znovu snažil ochladit mokrým hadrem, „vešel Felix König na německé zastupitelství v Bombaji, byl sám a vypadalo to, že se zbláznil. Nedokázal vysvětlit, co se stalo s dalšími členy výpravy, a odmítal říct, kde byl, ale prohlásil, že Německo míří špatným směrem a že se německý lid nechal svést na scestí. Poslali ho lodí do Hamburku, po příjezdu zatkli, poslali do blázince v Alpách, propustili ho z armády a zbavili všech výsad. Stal se z něj zlomený, vyčerpaný muž. A pak se objevil paprsek světla: Anna, nádherná, temperamentní dvaadvacetiletá dívka, která ho – podle celého jejich okolí – dokázala rozptýlit a utěšit. Vzali se ve čtyřiačtyřicátém roce.“ Herzogovi začaly téct slzy, mísily se s potem a on se zadíval poloslepýma očima nahoru. Na pralesní vegetaci. Nebo to byly bavorské Alpy? Nevěděl. Doktor mu znovu otřel čelo. „Je to pravda,“ prohlásil Herzog, „to, co říkám, všechno je to pravda. Věříte mi?“

Opatův zástupce se podíval pochmurně na doktora, který mu pohled oplatil. Chvíli všichni mlčeli. Herzog se potil a v návalech deliria plakal, ačkoli se opatovu zástupci zdálo, že mluví s čím dál víc jasnější hlavou, navzdory tomu, že jeho vyprávění bylo velice podivné.

„Věříme vám,“ ujistil ho tiše opatův zástupce a Herzog se na něj zadíval – jasnýma modrýma očima za závojem slz.

„Pak vám musím povědět, že se König zapletl do spiknutí, které mělo zavraždit Hitlera. Když do jeho domu dorazila tajná policie, byli manželi teprve tři dny. Dokonce ještě ani neměli čas zaregistrovat svůj svazek na radnici; policisté ho Anně doslova vyrvali z náručí. Dostalo se mu pekelného výběru: buď Osvětim, nebo ruská fronta. Následujícího dne seskočil König v hodnosti poručíka padákem do Kesselu, obleženého trojúhelníku Němci okupovaného území západně od Stalingradu. Byl listopad 1944. Vedl jedenáct mladých mužů, žádný z nich nebyl starší osmnácti let. Naposledy ho viděli vést jednotku při útoku za svítání, snažili se dobýt přízemí opuštěného obchodního domu – jen další padlý voják během brutálních bojů na východní frontě…“

Potom Antona Herzoga přemohlo vyčerpání.

„Takže Felix König zemřel, a tím skončil jeho sen o nalezení Šangri-la?“ podařilo se opatovu zástupci vykoktat otázku.

Herzog ztěžka a dlouze vzdychl. „Ne,“ ze všech sil se snažil přemoci únavu a odpovědět, „vy mi nerozumíte. Tohle všechno mi sám vyprávěl, naučil mě používat I-ťing. Slíbil jsem mu, že se také vydám do Šangri-la. Felix König byl můj otec.“

22

Co měla proboha dělat? Stalo se toho tolik a tak rychle. Nancyin svět se otočil vzhůru nohama. Kamkoliv se podívala, objevovaly se další a další záhady. V tu chvíli se nicméně cítila mnohem víc nabitá energií a soustředěná, než během celého svého dřívějšího, monotónního života v New Yorku.

Podívala se na hodinky: bylo osm. Do odletu letadla, kterým by se mohla dostat bez vědomí úřadů do Tibetu, zbývaly čtyři hodiny. Jen těžko si mohla nalhávat, že ji ta představa neláká. Křivda z nespravedlivého zatčení, nedostatek podpory Herzoga ze strany novin a Dana Fischera, šance dostat se k největšímu příběhu všech dob a teď i vážnost situace, v níž se nacházela Herzogova snoubenka, to všechno ji pohánělo, aby se pokusila do toho rozjetého vlaku naskočit – ale stále ještě váhala, zatím se nedokázala rozhodnout. Krišnovy argumenty dávaly smysl, byly úplně logické. Větší bláznovství, než vydat se za Antonem Herzogem do Tibetu, by si člověk sotva představil. Navíc nebylo jisté, jestli Herzog vůbec ještě v Tibetu je. Dan jí dal jasné pokyny, podle nichž měla zůstat v Dillí a napsat pár featurů z místa; policie ji propustila pod podmínkou, že zůstane ve městě.

V životě už pár unáhlených rozhodnutí udělala, ale ještě nikdy se nedostala do běhu událostí, z nichž nebezpečí přímo čišelo.

Krišna si musel jít zavolat. Slyšela, jak mluví ve své kanceláři, ale jednotlivým slovům nerozuměla. Připadala si bezmocně a osaměle.

Z nějakého naprosto nepochopitelného důvodu nedokázala přestat na Antona Herzoga myslet. Mátlo ji, že ho všichni opustili, stejně jako to, jak silnou loajalitu vůči němu pociťovala – bylo by mnohem jednodušší nechat jeho osud v rukou Dana a policie. Obdivovala ho jako kolegu, ale koneckonců nebyli ani přáteli. A sotva potřeboval, aby se ho vydal hledat ještě někdo další. Už takhle pročesávaly zástupy agentů hory a planiny Dálného východu ve snaze ho najít. Obdivuj ho, říkala si v duchu, ale nikam se nežeň a nenalhávej si, že bys ho mohla zachránit.

Podle všeho, co se dozvěděla, chtěl Anton Herzog zmizet. Tuhle stranu mince nevzala pořádně v potaz. Možná nechtěl být součástí Mayina života. Možná chtěl utéct, než se dítě narodí. Přeci o něm vždycky slýchala, že je přesvědčený starý mládenec. Ale přes logiku vlastního rozumu ji stále něco nenechávalo na pokoji. Hlavou se jí honily nezodpovězené otázky: co Herzog vlastně celé ty roky v Indii dělal? Co vlastně dělal v Tibetu? Proč držel ochrannou ruku nad její kariérou? Co z jeho minulosti ho hnalo do takových krajností, co bylo příčinou jeho posedlosti a riskantního chování? A ze všeho nejvíc chtěla vědět, co je to za velký příběh, kvůli kterému Herzog zmizel v Tibetu, jako velký lovec hledající jakési bájné zvíře?

Navzdory všem otázkám, všem těm varovným slovům, která říkala v duchu sama sobě, věděla, že se musí pokusit – nic jiného nemohla udělat. A pokud to podstoupí, něco uvnitř jí napovídalo, že se všechny stopy z posledních dvaceti čtyř hodin nějak spojí: rozporuplná rodinná historie, zneklidňující fakt, že se na medaili z druhé světové války nachází stejný symbol jako na starodávné trumpetě z kosti – a dokonce i náhlé nadšení Jacka Adamse pro cestu do Tibetu: všechno by to do sebe zapadlo, všechno by to začalo dávat smysl.

Potom jí náhodou padl zrak na orákulum. Celé její tělo zaplavila vlna adrenalinu. V tu chvíli jí to přišlo naprosto logické. Natáhla se po knize, a zatímco Krišna ve vedlejší místnosti pořád něco mumlal, položila otázku a šestkrát hodila mincí.

Orákulum, prosím, pomoz mi. Musíš mi říct, co mám dělat.

Hexagram 42, Přibývání. Vyhledala ho.

Hexagram 42 Po Přibývání následuje hexagram 43 Průlom. Přibývání vede k Průlomu. Odpověď na vaši otázku obsahují obě definice.

Dvě definice za cenu jedné, pomyslela si. Nalistovala konec knihy a vyhledala si číslo 42, Přibývání. Nejistě si prolétla text ve snaze pochopit jeho tajuplný význam. Pomalu, jako mizící opar za slunečného dne, jí začínala rada dávat naprosto jasný smysl. Naskočila jí z toho na rukou husí kůže. Orákulum jí nabízelo naprosto jasný návrh toho, co by měla udělat. Stálo tam:

Je prospěšné vykonat velké činy.

Je prospěšné překročit velkou vodu.

Himálaj! málem vykřikla nahlas. Orákulum jí určitě říkalo, aby se vydala přes Himálaj do Tibetu.

Deset párů želvích krunýřů tomu nemůže odporovat. Ustavičná vytrvalost nese dar.

Král jej ukazuje bohu. Zdar!

Král? Málem spadla ze židle. Král se německy řekne „König“. To nemohla být náhoda.

Přibývá mu i neblahými událostmi.

Bez úhony, jestliže jsi opravdový a kráčíš středem a knížete zpravuješ s pečetí.

Orákulum vědělo, že ji potkaly nešťastné události, ale že jí to, co přišlo po nich, vlilo novou krev do žil. Jak? Jak to mohlo vědět? Byl kníže to samé co král? To netušila. Otočila na definici hexagramu číslo 43. Měl zlověstný název Průlom.

Průlom

Člověk musí na královském dvoře svou věc předložit rozhodně.

Musí být ohlášena pravdivě. Nebezpečí!

Musí zpravit své vlastní město.

Není ku prospěchu sáhnout po zbraních.

Je prospěšné něco podniknout.

Panebože! pomyslela si. Jestliže do těch slov nepromítala své vlastní přehnané očekávání a neviděla významy, kde žádné nebyly, zdálo se, jako by jí Orákulum říkalo, aby jela. Byla si tím téměř jistá – vzkazovalo jí: Vstaň, jeď do Tibetu a najdi krále. Najdi Königa – Herzoga. Bude to nebezpečné, bude muset zpravit své město – uvažovala, jestli to znamená, že by se měla usmířit s Danem Fischerem, všechno mu vysvětlit, nebo se možná usmířit s Krišnou. To naléhání vypadalo velice neodbytně. Měla by hned odjet.

Bylo to neuvěřitelné. V úžasu a úlevou vydechla. Zavřela knihu, chvíli zůstala sedět a snažila se srovnat si myšlenky. Jakmile knihu odložila, zaplavily ji pochybnosti. Možná se do těch starodávných definic až příliš začetla. Nejspíš to byla náhoda, že se tam mluvilo o králi a nebezpečí. A pak zauvažovala, jestli to vůbec hraje nějakou roli. To, jak si to vyložila, bylo samo o sobě dostatečně přesvědčivé. Zjevně chtěla do Tibetu jet. Tajemná slova starověké knihy ji jen postrčila kupředu, donutila ji rozhodnout se: pojede do Tibetu. Najde Antona Herzoga a – nedokázala popřít, že ji to nesmírně lákalo – odhalí jeho obrovský příběh.

Krišna se vrátil do pokoje s podnosem s čajem. Nancy sledovala, jak ho pokládá na stůl a potom z něj opatrně bere dva šálky. Myslí si, že mě přesvědčil, napadlo ji, myslí si, že jsem to vzdala, chudák.

„Krišno?“

„Ano.“

„Můžete mi, prosím, zavolat taxi? Pojedu do bytu.“

Něco v jejím hlase ji zradilo, vzápětí si to uvědomila. Se svěšenou hlavou se Krišna usadil ke svému šálku čaje. Viděla, že se mu třesou ruce, a okamžitě litovala, že ho tak vyděsila.

„Nancy,“ oslovil ji tiše, „nemáte v plánu spojit se s tím Jackem Adamsem, že ne? Nebudete v tomhle nesmyslu dál pokračovat?“

„Váš názor znám a můžete si být jistý, že všem naprosto jasně vysvětlím, že jste byl v každém ohledu proti. Ještě jsem se nerozhodla, co udělám. Jestli vám to není úplně proti mysli, bylo by skvělé, kdybyste mi mohl trošku pomoct. O Antonově rodině musí existovat víc informací. Zavolejte našim německým zpravodajům a nějak je přimějte, aby nám pomohli.“

Krišna ale vrtěl hlavou. „Nancy, nechci s tím mít už nic společného. Dan Fischer jasně řekl, že máte zůstat v Dillí, a nijak nenaznačil, že bychom měli pátrat po Antonově zmizení. Tribune není soukromá detektivní kancelář, jsou to noviny, které musíme nějak naplnit.“

„Vy opravdu věříte tomu, co jste právě řekl, Krišno? Nebo si jen prostě chcete krýt záda?“ zeptala se zostra Nancy. Krišna se na ni zpříma zadíval a chvíli mlčel.

„Při vší úctě,“ prohlásil, aniž by se snažil potlačit vztek, „o této části světa toho víte jen velmi málo. Vím, že jako novinářka máte vynikající pověst, ale nejste odbornice na tento region. Nemluvíte místními jazyky. Bylo mi řečeno, že jste famózní, ale impulzivní a že budete potřebovat hodně pomoci s adaptací na místní prostředí,“ vmetl jí bez obalu do tváře. „Netušil jsem, že první den strávím tím, že se vám budu snažit vymluvit podobně bláznivý nápad, ale pokud to spadá do oblasti mých kompetencí jakožto vašeho poradce, pak to musím udělat.“

„A já si vašich rad cením,“ odvětila mnohem tišeji Nancy, přestože i jí cloumal vztek. „Vaše rady jsem vyslechla. Od chvíle, kdy jsem přijela, nic jiného ani nedělám. Díky. Tak a teď jsem se, jakožto inteligentní, samostatně myslící jedinec, vybavený veškerými vašimi radami, rozhodla. Pojedu a hotovo. Pokud byste mi chtěl pomoct, najděte všechno, co můžete, o Felixů Königovi. Jestli něco objevíte, budu na telefonu.“

„Na telefonu s největší pravděpodobností budete, dokud také nezmizíte,“ prohlásil Krišna.

„Hádal jste se takhle i s Antonem? Nebo na to byl příliš velká legenda? Příliš silná osobnost? Příliš muž? Chováte se takhle jenom k mladým novinářkám?“

„To by stačilo!“ zakřičel na ni Krišna. „Anton tuhle oblast znal mnohem lépe než vy. Zpochybňovat jeho úsudek by bylo naprosto nevhodné. Teď jste jednoduše arogantní.“

„To je zajímavé,“ opáčila Nancy. „U mužů se tomu obvykle říká odhodlání. Ale u žen je to vždycky arogance.“

Krišna na to jen pokrčil rameny. „Nemá cenu, abych se proti podobně absurdnímu obvinění nějak obhajoval.“

„Souhlasím, je to zbytečné, stejně jako celá tahle diskuse,“ prohlásila Nancy. „Omlouvám se, nemohu vás nutit, abyste se na to díval mýma očima. Ale Dana Fischera ujistím, že jste udělal, co jste mohl, abyste mi vysvětlil, jak hloupý nápad to je. Nikdo vám nebude nic vyčítat, to vám slibuji.“ Nancy vzala do ruky Herzogův výtisk orákula a popadla sako přehozené přes opěradlo židle.

„Jen doufám, že dokážete se svým svědomím žít,“ pronesla a odešla z kanceláře.

23

Nancy klečela na podlaze ložnice a cpala oblečení z kufru do malého batohu. Ať už udělá cokoliv, ať už z Indie odjede nebo ne, chtěla z tohohle místa zmizet. Zatkli ji tu a celý byt byl nasáklý vzpomínkami na Antona Herzoga. Chtěla se vypařit, setřást pronásledovatele ze své stopy, získat prostor na přemýšlení.

Byt se topil v šeru, rozhodla se nerozsvěcet. Byla si téměř jistá, že taxík, který ji odvezl do bytu, někdo sledoval, i když možná začínala být ze všeho toho napětí paranoidní. Teď jí zrovna bylo líp v šeru. Jestli ji sledují – ať je to kdokoliv – bude pro ně alespoň těžší zjistit, co dělá.

Co by si měla zabalit? A kam půjde? Do hotelu? Do hor? Do Tibetu? Bude tam zima, napadlo ji. Ve skutečnosti netušila, co vlastně dělá. Když hodila do batohu svetr a fleecovou bundu, stáhl se jí žaludek, jako by se celé její tělo napjalo a začalo si uvědomovat blížící se nebezpečí. Stočila zateplené prádlo do válečku a nacpala ho do boční kapsy. Ještě orákulum. Listovala jeho stránkami a pak ho opatrně zastrčila do zadní kapsy. Usoudila, že musí Herzogovi chybět. Dá mu ho, až se nakonec potkají. Jestli se potkají – o neúspěchu vůbec neuvažovala, nemohla, ačkoliv všechno zatím hrálo proti ní.

Do nočního ticha zakvílela siréna, a Nancy sebou leknutím trhla. Vstala. Kufr nechala ležet na zemi v ložnici na stejném místě, kam ho odhodila, když poprvé přijela z letiště. Šíleným balením ho úplně rozhrabala a šaty se válely všude kolem. Vešla do haly, chvíli se rozhlížela po obývacím pokoji a Herzogově neuvěřitelné hromadě starožitností. Pomyslela si, že by se v tomhle bytě mohlo krásně bydlet – bylo to skvělé místo pro party a elegantní večírky. Zaplavila ji lítost, že mohla v Dillí žít úžasným životem zámožného cizince – a teď se z ní místo toho měl stát uprchlík. Rychle podobné úvahy zahnala, než stihly nahlodat její odhodlání.

Před odchodem z bytu chtěla ještě prověřit jednu stopu. Nechtěla tenhle telefonát absolvovat před Krišnou, ale teď, když byla sama, měla pocit, že to zvládne. Přešla přes přeplněný obývací pokoj a posadila se k Herzogovu psacímu stolu, zapnula počítač a přihlásila se jako host. Ve vteřině měla číslo, které potřebovala. Na chvilku se zastavila, aby si srovnala myšlenky, zhluboka se nadechla a číslo vytočila. Telefon zvonil asi minutu a zrovna, když už to chtěla vzdát, se ozval mužský hlas s americkým přízvukem. Na vteřinu zaváhala a skoro zavěsila. Netušila, jak zareaguje, až uslyší jeho hlas, a teď to věděla: cítila se naprosto neuvěřitelně zmateně.

„Ahoj, Jamesi. To jsem já. Nancy. Omlouvám se, že volám takhle brzy.“

„Nancy – myslel jsem, že jsme se domluvili, že spolu nebudeme komunikovat.“

Cítila v jeho hlase napětí a znepokojení a věděla přesně, co si myslí.

„Jamesi, nevolám kvůli nám. Tohle je pracovní telefonát. Náš vztah skončil – uvědomuji si to.“

Jen co to řekla, věděla, že jí to nikdy neuvěří. Dokázala si ho představit, jak drží telefon, pohlednou tvář má zamračenou a pochybovačně přivírá zelené oči. Už si o její duševní zdraví dělal starosti. Ze začátku snášela jejich rozchod velice špatně a stále ještě o všem, co říkala, pochyboval.

„Myslím to vážně, Jamesi. Potřebuji tvou pomoc. Potřebuji se zeptat na něco ohledně Jižní Ameriky.“4

Slyšela, jak se do jeho hlasu vkrádá nedůvěra. „Myslel jsem, že jsi v Dillí.“

„Ano, teď tu jsem.“

„Cože? Tak proč děláš na článku o Jižní Americe?“

„Potřebuji nějaké informace o někom z Buenos Aires. Pomůžeš mi?“

„O kom?“ přerušil ji strohou otázkou.

„O Antonovi. O Antonu Herzogovi. Už to nejspíš víš – zmizel v Tibetu. Potřebuji, abys našel všechno, co můžeš, o jeho rodině a mládí v Argentině.“

„Cože! To chceš, abych prověřoval Antonovu rodinu? To myslíš vážně, Nancy?“

„Ano. Naprosto vážně.“

„Hele, netuším, co tím sleduješ. Jenom si myslím, že to není dobrý nápad. Možná bychom měli tenhle rozhovor ukončit.“

„Jamesi, máš pravdu, neměli bychom spolu mluvit.“ Začínal se jí zmocňovat vztek. „Ale ty jsi jediný člověk, kterého znám, jenž má potřebné znalosti. A jsi jediný, komu v tomhle můžu věřit. Udělej to pro mě, pro to, co mezi námi bylo. Prosím.“

Znovu se rozhostilo ticho. Když opět promluvil, zněl jeho hlas měkce. „Dobře. Dobře, podívám se. Co přesně potřebuješ vědět?“

„Cokoliv. Všechno, co můžeš zjistit. Jsem přesvědčená, že Antonovo zázemí dokáže osvětlit jeho zmizení. Může ale být mnohem komplikovanější, než se na první pohled zdá. Nemůžu to vysvětlovat, nemám moc času. Potřebuju ty informace hned. Nebo alespoň nějaké. Něco.“ Teď byla klidnější a pochopila, že se ulevilo i Jamesovi.

„Tak jo. Uvidíme, co se mi podaří zjistit. Ale je tu opravdu brzy – někteří lidé chodí do práce až pozdě dopoledne. Pro začátek zavolám na pár míst a zhruba za dvacet minut ti brnknu zpátky. Ale možná nebudu nic moc vědět.“

„To je skvělé, Jamesi, stačí mi úplně cokoliv. Díky.“

24

Nancy tiše přecházela po pokoji a čekala na telefonát. Uběhlo dvacet minut, potom třicet. Připadalo jí to jako věčnost. V jedné chvíli přešla k oknu obrácenému do ulice, odhrnula kousek rolety a spatřila dole trpělivě a zároveň výhrůžně čekat černé auto. Přeběhl jí z toho mráz po zádech. Jestli to byla policie, pak určitě odposlouchávají její telefon. Jestli chce zůstat na svobodě, bude si muset dávat pozor na to, co říká. Ale její rozhovor, pomyslela si, nakonec přece zase jen dokazuje její nevinu. Nechtěla osem tuto teorii zkoušet v praxi. Velice pochybovala, že by mohla počítat s presumpcí neviny.

Nakonec telefon zazvonil.

„Nancy.“

„Jamesi. Díkybohu.“

Chvíli přemýšlela, jestli jí neřekne, že si to rozmyslel.

„Našel jsem něco o Antonovi…“

Zdálo se, jako by byl v šoku.

„Povídej.“

S perfektním načasováním pomalu projela pod okny bytu sanitka se zapnutou sirénou.

„Moment, Jamesi, vydrž…“

Prošla Herzogovou vycíděnou kuchyní k oknu, z něhož se nabízel výhled na malý dvorek.

„Co jsi říkal?“

„Podíval jsem se na Annu Herzogovou. Vydrž, kde mám poznámky…“

Chvíli bylo ticho. Frustrovaně zavřela oči. Dokázala si ho představit v přecpané kanceláři, jak sedí u neuklizeného stolu a hrabe se v hromadách papírů. Přála si, aby sebou hodil.

„Anna Herzogová,“ ozval se znovu, „Bulvár de Recoleta, Buenos Aires, se vdala v roce 1954 za Gustava Deutsche. Byl to německý emigrant, který v tom samém roce přijel do Buenos Aires.“

„Takže Deutsch byl Antonův nevlastní otec?“

Ale co potom ta fotografie, napadlo ji; tajemná fotka Felixe Königa na schodech hotelu v Buenos Aires, navrátilce ze země mrtvých, jež údajně vznikla v roce 1957?

„Moment, ne tak rychle,“ opáčil James. „Z obvyklých zdrojů jsem nic víc získat nedokázal. Neexistují žádné fotografie ani Anny Herzogové, ani Gustava Deutsche. Takže jsem zavolal našemu kontaktu v Centru Simona Wiesenthala: víš, koho myslím, ty lovce nacistů. Mají v Buenos Aires kancelář. Je to vždycky tak trochu výstřel naslepo, ale pokud jde o německé emigranty z tohoto období, vždycky to stojí za pokus; hodně nacistů skončilo v Argentině. A něco vyplavalo na povrch. Abych to zkrátil, zrovna jsem domluvil s jedním mužem – jedním z vůbec nejaktivnějších lovců nacistů. Říkal, že mají na Deutsche spis. Už je po smrti – zemřel v roce 1972, ale v padesátých letech na něj začali vést složku, protože existovalo podezření, že jeho skutečné jméno je Felix König, významný akademik a člen čehosi, čemu se říkalo společnost Thule, jakési okultní skupiny svázané s nacistickým režimem.“

„Panebože.“

„Zajímavé, viď? Netušil jsem, že má Anton tak temnou minulost.“

„Ale jak přišlo Centrum Simona Wiesenthala na to, že Felix König přežil válku? Anton vždycky tvrdil, že padl u Stalingradu.“

„Ano, a přesně v tenhle moment to začíná být opravdu podivné. Centrum Simona Wiesenthala o válečných záznamech Felixe Königa vědělo a je pravda, že oficiálně je vedený jako ztracen v akci, pravděpodobně mrtvy. Naposledy ho viděli vést četu do opuštěné budovy v první linii. U Stalingradu padly stovky tisíc Němců. Ale válečné záznamy odtamtud jsou tak trochu ztrátou času – buď se ti podařilo se vrátit do Německa, nebo tě zabili v boji, nebo jsi padla do ruského zajetí. Protože dostat se do zajetí bylo zhruba totéž, jako být po smrti. Vojáci, kteří se nedokázali vrátit domů, byli běžně ve válečných záznamech vedeni jako pohřešovaní, pravděpodobně mrtví, přesně jako Felix König. Takže, Herr Deutsch tedy přijel do Argentiny v roce 1954 a měl za sebou devět let v sibiřském gulagu. Neexistují žádné jeho válečné záznamy, ale to není zas až tak neobvyklé. Tvrdil, že byl jedním ze sta tisíců německých vojáků, kteří byli u Stalingradu zajati, a že byl jedním z mála šťastlivců, kteří se odtamtud dostali – většina zajatců zmizela v gulazích, slehla se po nich země. V době Deutschova příjezdu v roce 1954 žila Anna Herzogová s jiným Němcem, Freddiem Klausem, jenž pracoval jako mechanik v servisu v Recoletě. Ale teď přichází to nejdůležitější: jakmile se na scéně objevil Deutsch, Anna Herzogová dala Klausovi kopačky a vdala se za Deutsche. Proto mělo Centrum Simona Wiesenthala podezření, že Deutsch je ve skutečnosti Felix König, původní manžel Anny Herzogové…“

Nancy jen stěží dokázala uvěřit tomu, co říkal. Z kuchyňského okna se přes střechy domů dívala na noční Dillí. Světla města ozařovala oblohu na jihu. Nebyly vidět žádné hvězdy, jen oranžový závoj smogu a vysoko nad ním černé nebe.

„Zní to téměř romanticky,“ prohlásila. „Pořád ho po všech těch letech milovala. Čekala na něj.“

To byl ale nápad – dokonce i tam existovala láska, čistá láska, mezi zločinci a ztracenými dušemi nacistické revoluce. A co to znamenalo pro svět? Že láska byla připravená odpustit naprosto všechno; že dokázala nad vším přivřít oči; že byla nakonec ve své podstatě – takřka ďábelsky – amorální? V dálce viděla světla letadla, které pomalu stoupalo nad dillíské střechy. Každou chvíli těžkopádně vystoupá nad oblaka.

„Ale mají pro to nějaký důkaz?“

„Mají – a tomu nebudeš věřit. ‚Deutsch‘, nebo možná bych měl říct König, skončil jako knihovník v knihovně Buenos Aires. Staral se o sekci orientálních jazyků. Uměl číst a psát čínsky a tibetský, a proto si bylo Centrum Simona Wiesenthala tak jisté, že Deutsch a König jsou jeden a tentýž člověk. Společnost Thule, nacistická organizace, které byl Felix König členem, vyslala do Tibetu expedici, jež měla hledat starou ztracenou árijskou moudrost. Felix König se měl k expedici připojit, protože uměl číst a psát tibetský – což je, jak se mnou budeš asi souhlasit, vzácná schopnost.“

„Neuvěřitelné. Takže Antonův celoživotní zájem o Tibet…“

„Musí být svázaný s jeho vztahem k otci, přesně to si myslím,“ opáčil James, a dokončil tak větu, nad kterou Nancy váhala. Naprosto ji to šokovalo. Antonův otec byl členem nějakého podivného esoterického kultu a tibetolog. Nevěděla jistě, jestli se chce dozvědět víc, a už vůbec netušila, zda chce nastoupit do letadla teď, když se zdálo, jako by se noc plnila temnými stíny děsivých duchů z evropské minulosti.

Chvíli oba mlčeli. Nakonec jako první promluvila Nancy. „Ale co za ztracenou árijskou vědomost proboha nacisté v Tibetu hledali – a co to vlastně znamená? A co vůbec byla zač ta společnost Thule?“

„Netuším, ale pokusím se to zjistit. Náš zdroj v Centru Simona Wiesenthala není zrovna ochotný spolupracovník; řekl mi jenom, že to byla jedna z mnoha bláznivých okultních společností, kterých se v Evropě mezi válkami vyrojily mraky. Neměl jsem možnost zjistit víc. Chtěl jsem ti hned zavolat. Zadal jsem to na internetu a dostal miliony odkazů na články, ale nestihl jsem je projet. Vůbec by mě nenapadlo, že se něco podobného může objevit… O co tu jde, Nancy? Co Anton dělá?“

Nancy se snažila si všechny nové informace nějak uspořádat. Zaměstnalo ji to natolik, že si ani pořádně nevychutnala to, jak se Jamesův tón změnil z litujícího skepticismu na dychtivou zvědavost. „Zatím nemám tušení, Jamesi.“

Najednou zaslechla před bytem hluk. Ozýval se z hlavního schodiště, bouchnutí nebo rána a pak ticho. Zděšeně ztuhla.

„Musím jít.“

„Nancy, co se děje? Jsi v pořádku?“

„Nemůžu mluvit. Musím něco zařídit. Díky za pomoc.“

Vrátila sluchátko do vidlice a potom po špičkách přešla pokojem do chodby a zastavila se naproti vchodovým dveřím. Bylo v nich kukátko. Podívala se do něj. Srdce jí divoce tlouklo. Nic. Možná se jen vracel nějaký soused domů. Ale pak ji napadlo, že možná někdo leží přitisknutý k zemi a čeká hned vedle dveří, aby nebyl vidět. Nemohla uvěřit, že hovor s Jamesem ukončila tak stroze; před několika měsíci by dala cokoliv za to, aby s ním mohla mluvit alespoň po telefonu. Ale teď neměla čas na něj myslet. Zoufale se toužila dostat z bytu pryč. Zhluboka se nadechla a sebrala odvahu. Musí udělat ještě jednu věc a pak zmizí.

Vrátila se zpátky k počítači a sedla si k němu. Jak jí prsty kmitaly po klávesnici, uvažovala, jestli někdy někdo jiný v Indii zadal heslo „Thule Gesellschaft“, název čehosi, co pracovníci Centra Simona Wiesenthala označili za bizarní kult; kult z druhé poloviny světa, více než půl století starý. Nikdo kromě Antona Herzoga. Čekala, když zoufale pomalé připojení na chvilku zamrzlo a potom začalo klapat a bzučet.

Nakonec se objevila stránka s odkazy. Přesně jak James řekl, mohla vybírat z tisíců stránek. Ale to samo o sobě nic neznamenalo. Mohli jste na internetu zadat cokoliv a téměř stoprocentně by se vám objevilo pár tisíc odkazů. Nancy potřebovala věrohodný zdroj, ne jen nějaký starý článek. Projížděla odkazy a nakonec jí padl zrak na starý článek z Guardianu – spolehlivých britských novin.

Nalevo od článku byl umístěný obrázek označený jako „Symbol společnosti Thule“. Byla to dýka ozdobená svastikou, shodná s medailí a detailem na trumpetě z kosti. Nancy se stáhlo hrdlo. Jako kdyby se dříve vzdálené zlo začalo drát do jejího světa a mohla si za to sama, s každým krokem, který udělala při vyšetřování Herzogovy aféry, nabývalo zlo kolem ní na síle. Chtěla vypnout počítač a utéct pryč, ale místo toho se s děsivou fascinací pustila do čtení celého článku:

FEATURE, ČERVEN 1979

Thule Gesellschaft neboli společnost Thule založil 17. srpna 1918 v hotelu Four Seasons v Mnichově německý okultista Rudolf von Sebottendorff. Jejím cílem bylo propagovat myšlenky o původu modrooké a blonďaté árijské rasy. Její členové věřili, že Thule představovala jejich mytickou árijskou vlast.

V době, kdy společnost vznikla, zrovna skončila první světová válka a komunističtí revolucionáři plánovali svržení německé vlády. Adolf Hitler byl jedním z milionu poražených a rozzlobených vojáků, kteří se vrátili z fronty. Právě mu udělili Železný kříž, nejvyšší německé vyznamenání za statečnost, a stejně jako mnoho jiných vojáků i on byl, navzdory porážce, zapálený vlastenec.

Společnost Thule se rozhodla využít nestabilních poměrů a v roce 1919 zahájila činnost Německé dělnické strany, DAP. Vznikla za účelem šíření představ o německé a árijské nadřazenosti mezi německým obyvatelstvem. V následujícím roce se z Německé dělnické strany stala Národně socialistická německá dělnická strana, NSDAP, politický nástroj, skrze nějž se Hitler dostal k moci. Později začala být NSDAP známá jako nacistická strana.

Mezi první členy společnosti Thule patřil Dietrich Eckart, movitý německý vydavatel a mistr černé magie. Právě Eckart rozpoznal Hitlerovy schopnosti poté, co ho viděl mluvit v mnichovské pivnici. Vzal Hitlera pod svá křídla a naučil ho okultnímu umění charismatických projevů, přesvědčování mas a řečnickým dovednostem.

Hitler ve svém řečnickém a propagandistickém talentu, jak dokazují dějiny, Eckarta vysoce předčil. Eckart zemřel v roce 1923 na poškození plic způsobené yperitem v zákopech, ale před smrtí sdělil dalším členům společnosti Thule: „Následujte Hitlera. Bude tančit, ale to já mu udal tón. Dali jsme mu prostředky, aby s Nimi mohl komunikovat. Netruchlete pro mě. Ovlivnil jsem dějiny víc než jakýkoliv jiný Němec.“

Před konečným převzetím moci strávil Hitler nějaký čas ve vězení. Během té doby ho několikrát navštívil generál Karl Haushofer, další člen společnosti Thule. Haushofer, profesor mnichovské univerzity, s Hitlerem dlouze rozmlouval, vyprávěl mu, že cestoval do Tibetu a studoval u nejvyšších tibetských lamů. Společnost Thule věřila, že pravlastí árijské rasy je Island, avšak poté, co byl svět zničený během kataklyzmatu, museli Árjové strávit nějaký čas v Himálaji. Haushofer tohle věděl, ale více než dějiny ho zajímala moc.

Haushofer věřil, že tibetské tajné mystické lóže disponují znalostí „nadčlověka“, která jim byla svěřena do opatrování árijskými králi. Byl přesvědčený o tom, že s použitím starodávných árijských okultních praktik by mohli tibetští svati muži nějaký způsobem přetvořit normálního člověka v nadčlověka. Právě po této moci a znalosti nacisté bažili. Schopnost masové hypnózy a masového ovlivňování, které Eckart Hitlera naučil, byla v porovnání s mocí nadčlověka ničím. Jakmile získala Hitlerova nacistická strana dostatek peněz, vypravili do Tibetu expedici, která měla za úkol lokalizovat ztracené království Šangri-la, v němž měla sídlit velká lóže Nejvyšších mistrů.

Vydali se hledat jednu věc, jež měla podle nich obsahovat tajemství nadčlověka – Das Buch des Ringes – Knihu kruhu. Takhle Němci pojmenovali to, co západní ezoterická tradice znala pod názvem, který jí dala ruská okultistka Madam Blavatská: „kniha Dzyan“.

Nacisté se však nedomnívali, že je tato kniha dílem Tibeťanů, a proto odmítali používat tibetský název. Věřili, že knihu vytvořili staří Árjové. Podle tradice je vázaná v temně černé kůži z dnes již vyhynulého zvířete, na přední straně je obraz zlatého kruhu, kolem něhož je ovinutý had, jenž požírá vlastní ocas.

Nacisté knihu nikdy nenašli. Tibetští lámové včetně dalajlamy v současné době její existenci popírají a od čínské invaze do Tibetu v roce 1959 bylo zničeno tolik klášterů a knihoven, že se pravděpodobně nikdy nedozvíme o této mytické knize pravdu. Za zmínku však stojí, že když se čínská komunistická strana o knize dozvěděla, projevila touhu ji převést do takzvaného bezpečí do Pekingu. Oficiální stranická doktrína knihu nazývá prostě „Černá kniha“ a označuje ji za falešné znamení a pověru, která by byla schopna podnítit kontrarevoluční aktivity.

Nancy četla s rostoucí hrůzou, nejprve jí nedocházelo, co všechno tohle v důsledku znamená. Zoufale klikla na několik dalších odkazů, ale ty jen příběh potvrzovaly a informace pojímaly jiným způsobem.

Pokud je všechno tohle pravda, pomyslela si, pak nacistické hnutí ve své podstatě vyrašilo z okultistické společnosti nebo bylo v okultismu, a obzvláště ve společnosti Thule, jejímž členem se stal Antonův otec, alespoň velice pevně zakořeněno. Nancy o tom nikdy předtím neslyšela a z té představy jí běhal mráz po zádech. Ta samá společnost vyslala do Tibetu expedici, která hledala starodávnou árijskou památku, Das Buch des Ringes neboli knihu Dzyan, jež podle nich obsahovala tajemství nadčlověka. Bylo to šílené, naprosto šílené, ale začala uvažovat o tom, jestli cílem Herzogovy cesty do Tibetu nebyla náhodou právě kniha Dzyan.

Nancy se odhlásila. Připadala si malátná a zmatená. Přistihla se, že ji hluboce znepokojuje představa, že Tibet neprohledávali ve snaze objevit árijskou relikvii jen okultisté, ale že se do vlastního pátrání pustil i Anton Herzog. Ať už ho k tomu vedlo cokoliv, a jeho důvody nedokázala odhadnout, vydal se za svým otcem skrz velice temný a zlověstný příběh. Určitě věřil, že kniha Dzyan existuje, nebo možná chtěl jen pochopit, odkud pochází a jakého podivného dědictví se mu dostalo. Netušila. Seděla potmě zmatená z toho, co se dozvěděla.

Co má teď dělat? Ke komu by se měla obrátit pro radu? Neměla žádnou zkušenost, z níž by se mohla poučit, do téhle chvíle znala jen bezúhonný život, který vede valná většina lidstva v západním světě. Vše, co si myslela, všechny její názory dokonale korespondovaly s tou verzí reality, jež byla přednášena ve školách a na univerzitách. Jen matně si uvědomovala, že existují i jiné pohledy na život a dějiny, ale nikdy se nezamýšlela nad tím, co vlastně znamenají. Ale teď, v Indii a Tibetu, se na ni nové přístupy ke světu valily bez ustání. Její někdejší život v New Yorku najednou připomínal vzdušný zámek. Začala uvažovat, jestli celé ty roky nebyla náhodou náměsíčná.

Vzpomněla si, že Herzog kdysi napsal na stranu dvě článek, který tehdy vyvolal poměrně živou debatu. Kdy to bylo? Před zhruba deseti lety – nebyla si vůbec jistá. Ostře vystupoval proti materialismu, proti materialistickému pohledu na realitu a historii. Navrhoval – teď si vzpomínala, že mýtus a magie se prolínají veškerými seizmickými okamžiky dějin, že téměř všech významných milníků v historii dosáhla hrstka jedinců jednajících ve jménu vyššího záměru: revolucionáři, náboženští fanatici, křižáci a jejich následovníci, budovatelé impérií. Všichni obdivovali jeho výřečnost – mysleli si, že to zveličuje, ačkoli velice krásně a květnatě –, ten chlap uměl v každém případě psát. Vyvolalo to velkou debatu v dopisech čtenářů: někteří významní odborníci a několik učenců mluvilo vzdělaně o tom, co je „skutečné“. Nancy začínala zvažovat, že byl možná Herzog blíž skutečnosti než všichni ostatní. Možná ale jen o skutečných hnacích motorech dějin neměla ponětí. Žila svůj život v temnotě.

Pak si uvědomila, že se musí pohnout. Musí se dostat z bytu tak rychle, jak jen to je možné. Vzpomněla si na orákulum a jeho naléhání, téměř nahlas vykřičenou radu, aby jela do Tibetu. Napadal ji jen jeden člověk, jemuž by mohlo všechno tohle šílenství dávat nějaký smysl. Zalovila v kapse po vizitce Jacka Adamse a vytočila jeho telefonní číslo. Byla si naprosto jistá, že poznal symbol na trumpetě z kosti, a dokonce i písmo. A byl ochotný snížit cenu, jen aby se dozvěděl něco dalšího. Měla poměrně velkou jistotu, že ví víc, než dává najevo, a stejně ji nikdo jiný do Pemaka dopravit nedokázal. Telefon zvedl po prvním zazvonění. Kvůli hluku v pozadí téměř nic neslyšela. Pomyslela si, že musí být někde v baru. Mohla tam jet a zkusit ho najít, pak by nemusela vůbec zmiňovat fakt, že chce stihnout letadlo. Jestli telefon odposlouchávali, mohla zabránit policii, aby se o jejích plánech dozvěděla.

„Pan Adams?“

„Ano.“

„Potřebuji s vámi mluvit o tom, co jsme dnes probírali – ale nemohu to rozebírat po telefonu. Potřebuji se s vámi sejít tváří v tvář. Musíme se setkat hned.“

Pomyslela si, že je to skutečně absurdní požadavek, ale zoufale si přála, aby souhlasil. Slyšela, jak se hluk baru vytratil, musel odejít někam, kde byl větší klid. Odpověděl okamžitě a smrtelně vážně.

„Přijeďte do Rickova baru v hotelu Tádž Mahal na Mansinghově ulici. Budu tam na vás čekat.“

25

Automobil pomalu vyjel na ulici a vydal se podél zahrad Lodhi. Zahrady byly ztichlé, v temnotě se rýsovalo jen několik osamělých postav, které si připravovaly lůžko nebo si povídaly mezi řídce rostoucími stromy. Kdesi za nimi ve tmě se nacházely zdevastované, gotické pozůstatky Humajúnovy hrobky. Dívala se na prázdný prostor, bezmyšlenkovitě a naprosto klidně. V tu chvíli si připadala tak prázdná, odtržená od reality, jako kdyby do Indie vůbec nepřijela, jako kdyby to všechno byl jen sen.

Znovu si vzpomněla na orákulum, světélko v temnotách Antona Herzoga. Možná že orákulum prostě jen zajišťuje, aby se vám v životě dostalo toho, po čem toužíte, přemýšlela, když auto zastavilo za nákladním vozem a kolem nich začal houstnout noční provoz. Toužila v životě po vzrušení a v poslední době si zoufale přála jakékoliv rozptýlení, které by ji odvedlo od minulosti a jejího zlomeného srdce. A teď se jí ho dostávalo vrchovatou měrou. Dostane se ti přesně toho, co si přeješ, zauvažovala, ale nikdy nemůžeš vědět, co to s sebou přinese, dokud se to nestane. Nemohla uvěřit tomu, že právě mluvila s Jamesem a že jí to nezpůsobilo téměř žádnou bolest. Tajemství Herzogova původu ji zaujalo natolik, že přestala řešit svou minulost. Ale opravdu jí byl James lhostejný? Za nový pohled na svět se platilo.

Doprava se krátce dala do rychlejšího pohybu, jako krev v ucpané tepně. Usnula, zdálo se jí o knize Dzyan, jejíž černý přebal zdobil do kruhu stočený had. Ležela před ní uprostřed hořících ruin dávno ztraceného města. Natáhla ruku, aby ji vzala, ale ležela mimo její dosah.

Plameny všude kolem dosahovaly výš a výš. Žár ji nutil couvat. Kniha Dzyan uprostřed pekla ale hořet nezačala.

Vzbudil ji řidičův hlas. „Jsme tady, memsáhib. Vzbuďte se, prosím.“

S námahou otevřela oči, nejraději by mu zaplatila, aby ji nechal spát celou noc. Byla celá ztuhlá a unavená, protáhla si krk a podívala se ven přes čelní sklo. Před nimi se tyčil úchvatný přední vchod hotelu Tádž Mahal, evidentně šesti – možná sedmihvězdičkového zařízení, pomyslela si, soudě podle atria plného mramoru, zlata a řady limuzín bentley čekajících před taxíkem, až z nich na třpytící se nádvoří vystoupí krásné mladé indické dvojice. Připomínalo jí to filmové premiéry nebo módní přehlídky.

Za chvíli přišla řada na ni. S velkou námahou se posadila a vzala si tašku. Zrovna chtěla otevřít dveře, když tak učinil sluha v livreji.

V khaki kalhotách a bílé košili si přišla naprosto nevhodně oblečená. Vystoupila z auta, zaplatila řidiči a rychle prošla do klimatizované haly velikými dvojitými dveřmi, jež se otevřely dřív, než k nim došla.

Obrovský, vychlazený prostor haly se topil v mramoru, kterému dominovala fontána z kouřového skla ve tvaru tulipánu. Kolem ní stály stoly a židle, v nichž byla uprostřed všeho toho luxusu usazena elegantní indická smetánka. Vysoký strop zdobily snad třímetrové lustry poseté mughalskými motivy, připomínaly Nancy nádherné perské koberce, jež visely v Metropolitním muzeu v New Yorku.

Elegantně oděný sikhský portýr jí ukázal kudy do Rickova baru a Nancy se připojila ke spoustě mladých Indů oblečených podle poslední módy, dcerám a synům pohádkově bohatých oligarchů, kteří šli stejným směrem. Cestou se podívala na hodinky. Bylo půl desáté. Tihle lidé zjevně přišli na večeři. Co proboha dělal Jack Adams na takovém místě?

Minula skupinku mladých indických žen v nádherných sárích a proběhla další chodbou obloženou bílým mramorem. V Rickově baru ji přivítala scéna jako z hollywoodského filmu. Napravo od ní se podél celé místnosti táhl jasně zelený barový pult, na židličkách podél něj se rozvalovali ještě luxusněji oblečení mladí Indové. Napravo přetékaly pohovky a židle lidmi a všude kolem se proplétali číšníci, natahovali se po napřažených rukou, aby sebrali prázdné nádobí, a zároveň se snažili neplést se hostům pod nohy.

Tohle bylo to poslední, co by Nancy po dni plném hrozných zážitků očekávala, že uvidí. Místnost jasně ozařovala světla a hluk byl tak velký, že jen stěží slyšela číšníka. „Memsáhib, mohu vám pomoci? Dala byste si něco k pití? Nebo někoho hledáte?“

„Ano. Pana Adamse. Znáte ho?“ Přejížděla očima po místnosti. „Ano, memsáhib. Pojďte prosím za mnou.“

Snažila se při prodírání se davem držet těsně za číšníkem, až konečně došli na druhý konec místnosti. V rohu, na kraji pohodlného křesla, seděl lehce nesvůj Jack Adams. Mluvil s baculatým Indem, kterému mohlo táhnout na třicet. Ind se opíral ve svém křesle a z řeči jejich těl bylo poměrně jasné, jaký je mezi nimi vztah. Adams se mu snaží prodat nějaké starožitnosti, pomyslela si Nancy. Číšník se naklonil k rozvalujícímu se muži a poté něco zašeptal Adamsovi do ucha. Přikývl, aniž by se usmál. Napadlo ji, že byl možná uprostřed důležitého obchodního jednání. Zvedl se a sklonil ke svému společníkovi, který téměř neznatelně kývl hlavou, a rychle přešel k ní. Vypadal velice napjatě.

„Tak jste dorazila. O co tedy jde?“

Zhluboka se nadechla.

„Chci chytit to dnešní letadlo. Mám pět tisíc dolarů v cestovních šecích. Nechám je proplatit u vrátnice a můžete si půjčit tu kost. Víc vám nabídnout nemůžu – ale dostanete kost, jak jste chtěl. Jen se musím dnes v noci dostat do letadla.“

Jack Adams se ohlédl na buclatého Inda a potom zpátky na ni. Jestli mel nějaké pochybnosti, zdálo se, že se rozhodl velice rychle. „Dobře,“ odvětil. „Za dvě minuty se sejdeme u vrátnice.“

O pět minut později dokončil hotelový zaměstnanec s perfektní manikúrou počítání nových bankovek a přesunul je po mramorové desce do Nancyiných čekajících rukou. Má finanční rezerva pro nový život v Dillí, pomyslela si smutně. A teď se ji chystám dát tomuhle naprosto nespolehlivému chlapovi, jen pro potěšení z letu do Tibetu, kterým se vystavím ještě mnohem většímu nebezpečí.

Zničehonic ji vzal Adams za loket. „Jděte rovnou k výtahu,“ zasyčel jí šeptem do ucha, „sjeďte s ním do prvního podzemního podlaží. Zahněte doprava a vejděte do druhých dveří označených Jen pro personál. V chodbě počkejte.“

Chvatně ji popostrčil směrem k řadě výtahů na druhé straně mramorem dlážděné chodby a sám rychle vyběhl schody vedoucí k restauraci Marchan. Nancy zmateně poslechla podivný příkaz a požádala chlapce obsluhujícího výtah, aby ji vzal do prvního patra pod zemí. Dveře se otevřely a ona zahnula doprava, jak jí řekl, a našla druhé dveře označené „Jen pro personál“. S tlukoucím srdcem je otevřela a vešla do chodby za nimi. Stejně jako ve zbytku hotelu tu nebylo ani smítko, avšak na rozdíl od něj byla chodba naprosto holá kromě dalších dveří na druhém konci a dvojích dveří na pravé straně označených „Skladiště“. Uvažovala, co dál, když tam Jack Adams vrazil dveřmi na druhém konci.

„Rychle, pojďte za mnou. Honem.“

Rozběhla se za ním. Prošli dveřmi a vynořili se v rohu hlučné podzemní kuchyně.

„Co tady děláme?“ zakřičela na něj v běhu kuchyní.

„Jdeme na prohlídku.“

Popadl ji za ruku, prosmýkli se kolem usmívajícího se kuchaře oblečeného v jasně bílém oděvu.

„Proč?“ zavolala na něj.

„Protože to vypadá, že nahoře je někdo, kdo by rád věděl, kam jedeme.“

Srdce jí na chvilku přestalo tlouct, ale Adams tak spěchal, že si její paniky ani nevšiml. Vlekl ji za sebou podél lesknoucích se kovových stolů, jež byly pokryty honosnými talíři s pokrmy, které čekaly, až je odnesou hotelovým hostům. Šéfkuchař se na ně usmíval zpoza kouřícího grilu a zavolal na ně hindsky. Adams mu odpověděl a kuchař se zasmál.

Musel si všimnout jednoho z těch, kteří ji sledovali – možná někdo postával v hale a hlídal ji, aniž by si ho všimla. Ale proč se jí nezeptal, kdo to je? Proč nechtěl zjistit, o co vlastně jde? Určitě ho muselo vyděsit, když zjistil, že se na ni někdo pověsil. Doběhli k lítačkám. Jack se podíval skrz ně, chytil Nancy a táhl ji za sebou. Octli se v obrovském podzemním nákladovém prostoru. Dodávky se zeleninou parkovaly vedle sebe s otevřenými dveřmi, někdo z kuchyně prohlížel obsah palety se salátem, která ležela na zemi.

„Tady,“ prohlásil Adams, když ji provedl kolem zásobovacích náklaďáků k otlučenému autu, jež čekalo s běžícím motorem.

„Dobrá,“ pokračoval, „moje auto necháme venku. Můžeme vyrazit, Kime?“

Podívala se oknem dovnitř a teprve teď v řidiči poznala Adamsova pomocníka Kima. Nechápala, co to má všechno znamenat, ale bez řečí se sklonila a vlezla si na zaprášené zadní sedadlo zavalené nejrůznějšími věcmi. Kim si přesedl na místo spolujezdce a Jack se chopil volantu. Šlápl na plyn, vyjel po nakládací rampě na příjezdovou silnici, po níž do hotelu jezdili dodavatelé. Projeli zadní bránou a vmísili se do rušného večerního provozu.

„Omlouvám se,“ prohodil Adams. „Ale museli jsme se odtamtud dostat tak rychle, jak jen to bylo možné. Viděl jsem, jak vás někdo pozoruje, když jste vyměňovala ty cestovní šeky, a věděl jsem, že nás někdo sledoval, jak spolu mluvíme v Rickově baru.“

„Obdivuji váš rychlý úsudek,“ sarkasticky opáčila Nancy.

„No, mám nějakou praxi. V obchodu se starožitnostmi si naděláte snadno nepřátele.“

Vyhnul se pomalému náklaďáku. Rozhostilo se ticho, Nancy se opřela v nepohodlném sedadle a přemýšlela o šťastné náhodě, díky níž se Adams domníval, že pronásledovaný je on. Rozhodně neměla v úmyslu mu to vymlouvat. Naposledy zahnul, na čele mu perlil pot.

„Tak vyrážíme. Za půl hodiny budeme na letišti Indiry Gándhíové, akorát abychom stihli let…“

26

Zatímco ho mniši nesli pralesem, snil Anton Herzog o svém mládí v Argentině. V pevném objetí opia, v transu, který tlumil jeho bolest a strach, sklouzl do dávné minulosti. Les se rozmazal a poté zmizel úplně. Ocitl se v zaprášeném, sluncem zalitém Buenos Aires roku 1954. Jeho matka, Anna, ho chystala do školy, když předními dveřmi vešel vysoký, na kost vyzáblý, plavovlasý muž a vstoupil přímo do kuchyně. Desetiletý Anton si hrál se snídaní a matka, která mu připravovala oběd, mu za to hubovala. Měl pocit, jako by se zase vrátil do dětství a sledoval matku se směsí dětského zmatení a obdivu. Zdola pozoroval, nesmírně vzdálen její ušlechtilé velikosti, jak se otočila a zůstala na toho muže nevěřícně zírat, jako kdyby viděla ducha. A potom Herzog uslyšel mužův hlas. „Anno, Anno,“ šeptal pořád dokola, znovu a znovu, jako kdyby nemohl uvěřit svým očím. Ozvala se rána – a uprostřed džungle sebou Herzog na nosítkách trhl a pokusil se natáhnout ruce –, viděl, že matka všechno upustila, šálek, který držela v jedné ruce, a talíř ve druhé. Byla úplně mimo sebe, vůbec si toho nevšimla. Místo toho přistoupila k cizímu muži, objala ho a přitiskla se k němu, jako kdyby se bála, že když to neudělá, rozplyne se jí ve větru.

V džungli se Herzogova ústa pohnula. „Gustav Deutsch,“ pronesl. Nosítka, na kterých ležel, se zakymácela, jak mniši vzadu překračovali veliký spadlý kmen stromu. Hlava se mu kymácela ze strany na stranu, ale tělo leželo pevně přivázané na místě, spadnout nemohl. Jeden z mnichů se snažil zachytit, co říká – zvláštní slova, hrdelní zvuky v jazyce, jejž neznal.

Hlavou házel ze strany na stranu, tělo na místě držely pevně popruhy a jeho myšlenky putovaly přes celý svět, přes lesknoucí se argentinské pampy. Teď si vybavoval své osmnácté narozeniny, kdy ho Gustav místo oslavy vzal o víkendu na krátkou túru. Seděli na úbočí hory, která shlížela na borovicový les, a Gustav prohlásil, že mu ten výhled velmi připomíná rodné Rakousko, zemi, již neviděl osmnáct let a kterou pravděpodobně už nikdy nespatří. S klidným lesem v pozadí mu Gustav Deutsch poprvé řekl: „Jsem tvůj otec. Mé pravé jméno je Felix König.“

Herzog si vzpomínal, jak se zvedl a odešel do lesů, kde plakal a plakal, dokud se nezačal snášet soumrak. Nevěděl přesně, proč pláče. Byl mladý a plný emocí. Nemohl to pochopit. I teď, když mu hlava na poskakujících nosítkách létala ze strany na stranu, si začaly Herzogovou ztrhanou tváří razit cestu slzy a vyplňovaly prohlubně ve vychrtlém obličeji. Pamatoval si, že když se nakonec vrátil, když ho děsivá houstnoucí temnota vyhnala zpět k otci – k muži, který byl jeho otcem, přestože to Anton nevěděl, našel Felixe Königa sedět na naprosto stejném místě, kde ho opustil. A pořád pozoroval temný borovicový les pod sebou. Vypadal vyčerpaně a staře. Vrátili se zpátky do kempu, zapálili oheň a otec mu vyprávěl příběhy o úchvatném Himálaji, o Indii, o bombajských tržištích s kořením, o posvátných asijských řekách a tibetských starodávných klášterech.

Mniši šli dál a dál – netušil, kam ho nesou, a vlastně už na tom vůbec nezáleželo – a jemu se před očima promítal celý život. Vzpomínal na studia orientálních jazyků na Harvardu, mladistvé nadšení, když mu nabídli pozici eléva ve Washington Post. Na dny strávené v Šanghaji, kdy pracoval jako novinář na volné noze. Tehdy byl za celý svůj život nejšťastnější. Na spoustu cest, během nichž objevoval čínský Divoký západ: úchvatná města podél Hedvábné stezky, rozlehlou Gobi a nekonečné písečné moře pouště Taklamakan. Každoroční cesty domů do Argentiny, kde trávil měsíc s rodiči. Na důchod se usadili v Pilaru – ovzduší tam bylo lepší a podařilo se jim našetřit dost peněz, aby si mohli koupit kousek půdy v pampě. V dálce se táhly lesy, řeky a hory. Vzpomínal si, jak ho otec učil používat I-ting, jak spolu vedli dlouhé rozhovory o Německu a válce. Vždycky byl posedlý válkou a tím, co v Německu nastartovalo sled následujících událostí. Celá civilizace jako by z břehů Rýna přes noc zmizela a nahradila ji úplně nová morálka, nový světový pořádek, nová etika. Pamatoval se na nekonečné, neustále se opakující rozhovory a otcovo naprosté nepochopení jeho vlastních motivů.

Jeden z mnichů si všiml, že tvář bílého muže se zkroutila do grimasy, zatnul pěsti a snažil se vykřiknout. Vyhublé tělo se napjalo, jako kdyby očekávalo útok. Kam mě to nesou? napadlo Herzoga, ale nedokázal přemýšlet. Nevěděl, kde je, a občas mu kolébavý pohyb nosítek připomínal loď v bouři. Ocitl se uprostřed neustále se vlnícího oceánu a pak letěl v bouřce a poté seděl ve stínu v zahradě v Buenos Aires. Hluk utichl nebo ho přestal vnímat. Jeho otec seděl vedle něj a vyprávěl mu o Šangri-la. „Viděl jsem ho,“ povídal. „Viděl jsem města a úchvatné oázy. Viděl jsem Šangri-la.“ Vyprávěl synovi, jak cestovali na mulách, jak měli podšívky fleecových kabátů se svastikou vycpané bankovkami Reichsbank a zlatými pruty. V Kónigových vzpomínkách se mísil Stalingrad a Mnichov s Bombají a Tibetem. Jeho minulost tryskala na povrch, dokud neztratil všechen pojem o realitě. Herzog se držel stop a vodítek, tu slovo, támhle věta, jako se ztroskotaný námořník drží kusu vyplaveného dřeva a doufá, že bude nakonec vynesen na suchou zem – na dosah toho, co se stalo jeho posedlostí a snem.

Jeho otec mluvil o místě nepopsatelného klidu, o údolí, kde se pagody tiskly ke strmým skalám jako nádherné vzácné orchideje. O místě, které jinak existovalo jen ve snech. Vyprávěl, že se tam dostali přes hory a skrz strmé rokliny. Trvalo jim to měsíce a stálo to život tří šerpů. Už to chtěli vzdát a vrátit se, když se jednou brzy ráno vzbudili a zjistili, že našli posla z království, který čekal na stezce před nimi. Posel byl starý Číňan, jenž hovořil neobvyklým druhem starodávné angličtiny a sliboval jim pohostinnost a odpočinek. Přijali poslovo pozvání a sledovali ho po zrádné cestě – cestě, kterou by sami nikdy nenašli. Nakonec po dalších dvou dnech náročného výstupu po vrcholcích zahalených v mracích dorazili na místo. Mezi pagodami vládlo hluboké ticho. Skrze soustředěnou meditaci ovládalo vyvolené bratrstvo Mistrů svět. Byli to vládcové podvědomí, jejich příkazy pronikaly až do nejzazších hlubin lidské duše.

Herzog si uvědomoval, že je při vědomí a nesní, že to byla jasná vzpomínka – bojoval s opiátovou mlhou, aby si na všechno vzpomněl. Bratrstvo vyvolených, vzpomínal si. Díky praktikám vyvinutým v dávných dobách nesmírně zdokonalili své mysli, nechali svá ega daleko za sebou, vstoupili do společného prostoru bytí, dokázali tak manipulovat s obavami a touhami lidstva. Pro ně byli jako bozi a všechno, čeho jsme v našem omezeném životě svědky, ať už to jsou války a zkáza nebo mír a dostatek, nejsou nic než zlomky jejich obřích plánů. Jejich duchovní mašinérie buduje a boří impéria; my nejsme tvůrci vlastních osudů. Jsme jen nevědoucí smrtelníci, řítící se od lásky k nenávisti a znovu zpět, opájíme se sebeklamem, že dokážeme ovlivnit události, že jsme aktivními hybateli vlastního osudu. Spíše jsme však vlastněni, jsme svým způsobem obděláváni, jsme živeni a rosteme, zatímco tito vládci žijí v přepychové nádheře, v palácích, které šplhají po zdech samotného nebe. A tam, v srdci paláce, v nejskrytější svatyni, na stole, mezi zdmi z leštěného zlata, držel jeho otec v rukou nejposvátnější a nejhledanější árijskou relikvii všech dob.

A co to bylo? zeptal se před mnoha lety Herzog a uprostřed džungle jeho vyprahlá ústa zformulovala neslyšitelně tutéž otázku – nikdo si toho nevšiml. Odpovědi se mu nedostalo. Jak to vypadalo? Ticho. Viděl Felix König Mistry? Ano. A proč odešel? Co se stalo s jeho společníky? Jak se do té nádherné země mohl dostat? Ticho. Zapomnění. Vůbec žádné vzpomínky. Stalo se něco, kvůli čemu ho z ráje vyhnali nebo se z něj vyhnal sám.

Záplava oslnivé smaragdové zeleně. Herzog ji viděl a věřil, že to bylo v minulosti nebo v příběhu, který mu jeho otec vyprávěl. Ale mohl to být i příkrov lesa zářící ve slunci. Znovu začal snít, sen ve snu; o vysokých cestách, zlatých silnicích, polích nádherných květin, kameni, soše, krystalu, Mistrovi, Králi, Královně, paláci, milence na ostrově kdesi v oblacích…

„Oblaka,“ zamumlal. Mniši ho dál nesli pralesem. A Herzog věděl, že je ztracený a že je sám.

27

Zaparkovali u odlehlé brány plotu ohrazujícího letiště. Vše kolem halila tma, zářila v ní jen světla letadel stoupajících na noční obloze. Nancy šla rychle za Jackem Adamsem k malé strážní budce, ve které se hlídač rozvaloval ve své židli a sledoval televizi. Nevěděla, jestli ho má prostě ignorovat nebo jestli by měla zalovit v tašce a vyhrabat pas.

Jack se k váhající Nancy otočil. „Postaral jsem se o to,“ prohlásil. „Prostě rovnou projděte.“

Přece nemůže být tak jednoduché opustit zemi bez vědomí úřadů, pomyslela si. Když se ohlédla přes rameno, viděla hlídače, jak dál sleduje televizi, jako kdyby tam vůbec nebyla.

„Jak jste to udělal?“ zasyčela na Jacka Adamse nebo spíš na jeho záda, protože nasadil takové tempo, že mu stěží stačila.

„Souhlasíte s tím, že to uděláme po mém?“ zeptal se, aniž by se otočil.

„Nejspíš mi nic jiného nezbývá.“

„Skvělé, tak teď sebou hoďte. Letadlo musí každou chvíli odstartovat.“

Pomyslela si, že se mohl aspoň pokusit být trochu přátelštější. Jak šla vedle něj, uvažovala, zdaje nervózní, nebo jestli se jen soustředí na práci. Zavrtěla hlavou. Letištní asfalt se rozprostíral ve tmě kolem jako obrovské černé jezero. V dálce blikala světla osamoceného letounu připraveného ke startu. Za ním zářila bílým světlem kontrolní věž a nízká střecha letištního terminálu.

„Čí je to vlastně letadlo?“

„Kamaráda. Chálida Husajna.“

Podívala se na Jacka, jako by čekala, že ještě něco dodá, možná jí o Chálidu Husajnovi poví víc, ale jeho rty se ani nehnuly. Minulo je malé letištní vozítko, jež za sebou táhlo šest vozíků naložených kufry. Po chvíli bylo jasné, ke kterému letadlu míří. Viděla vozidlo doplňující palivo a muže v šalvar kamízu, jenž čekal na vrcholu schodiště. Jack na něj zamával.

Motory letadla dělaly takový hluk, že nebylo vůbec nic slyšet, takže když došli ke schůdkům, muž prostě jen ukázal, aby nastoupili.

Jakmile se ocitli uvnitř, Nancy udělala přesně to, co jí bylo řečeno, a připoutala se vedle Jacka Adamse. Motory burácely a hlavní dveře zůstávaly otevřené. Chvatně přikývla, když se Jack zeptal, jestli je připravená vyrazit. Všimla si, že na palubě letadla se Jack konečně trochu uvolnil. Pak si uvědomila, že se v myšlenkách vrací k tomu, co jí řekl James a co se dozvěděla od Mayi a z internetu. Jen stěží to dokázala všechno pochopit a v hlavě se jí honilo tolik otázek, že se na celou záležitost nedokázala dívat z odstupu. Největší příběh v dějinách světa? Co tím Herzog myslel – nebo to bylo jenom chvástání před snoubenkou? A opravdu kniha Dzyan existovala? Obsahovaly staré pověsti zrnko pravdy? A co ten podivný piktograf, symbol na medaili, znak společnosti Thule?

Zoufale zavrtěla hlavou. A co Anton, jak dokázal nést břímě vědomí, že jeho otec byl členem podivné ezoterické sekty údajně zapojené do nejtajemnějších nacistických aktivit? Nikdo v Tribune o ničem takovém neměl ani ponětí, ale proč by o tom koneckonců něco vědět měli? Herzog měl nárok na soukromí a bylo fuk, jestli byl jeho otec oporou společnosti nebo sériovým vrahem. Byl to svobodný jedinec, každý má nárok na to, aby ho okolí posuzovalo podle jeho vlastních zásluh. Nancy nevěřila v genetickou předurčenost, že zlý člověk zplodí zlého syna. Nikdy by nikoho neodsoudila na základě hříchů jeho rodičů. Ale uvědomovala si, že už když zvažovala logiku tohoto stanoviska, smýšlela o Herzogovi jinak.

Možná proto, jak se Anton choval. Místo aby se snažil na podivné aktivity svého otce zapomenout, zdálo se, že se snaží proniknout do minulosti Felixe Königa a osvětlit ji. Tisíce Němců, desetitisíce, stovky tisíc, měly členy rodiny, kteří se úzce podíleli na hříších nacistického režimu. Ale vzkřísit jejich posedlost, ba co víc, udělat z toho kříšení hnací motor svého života, to bylo velice nenormální, dalo by se dokonce říct, že nebezpečné. Možná měl Anton na otcově práci čistě historicky zájem; bylo by šlechetné si tohle myslet. Ale on neměl zjevně problém opustit těhotnou partnerku, aby mohl následovat svůj sen.

Představa, že měli starověcí Árjové, předci moderních Němců, něco společného s tímto koutem světa, připadala Nancy za vlasy přitažená, i když na to samozřejmě nebyla žádná odbornice. Pořád se vracela k ústřední otázce: proč by se inteligentní člověk jako Herzog – a v tom by se s ní jistě všichni shodli – honil za nacistickým mýtem? Z toho mála, co se dověděla, tvořil nacistickou mytologii mišmaš severských bohů Wagnerova Prstenu Nibelungů se špetkou satanismu navrch. Ve většině historických prací z této doby, které četla, představoval důraz, jejž nacisté kladli na německou mytologii, čirou propagandu, růžové brýle stranických choutek po moci. Ale ve společnosti Thule nešlo jen o růžové brýle. Jestli mohla věřit článku v Guardian, byl to pramen, z něhož celá ďábelská ideologie prýštila. A bláhové nacisty, nebo alespoň část z nich, kromě fetišismu a rituálních představení přitahovala právě tahle část světa. Možná na tom, čemu věřili, bylo něco pravdy. Nebylo pochyb, že si to Anton Herzog zjevně myslel.

Letadlo začalo rolovat a Jack se konečně usmál. „Kočka vám sežrala jazyk?“ zeptal se.

Zarputile mu úsměv oplatila.

„Ne. Jsem jen trochu unavená. Všechno v pohodě?“

„Doufám,“ odvětil a jeho úsměv se vytratil.

„Jak se vám povedlo vyhnout se veškerým bezpečnostním kontrolám?“

„Mám přátele, když už ne na vysokých, tak alespoň na těch správných místech,“ odvětil Jack s pokrčením ramen.

„Vždycky je hezké vyrazit na výlet, trochu poznat okolí,“ opáčila Nancy ve snaze odlehčit situaci. Jack se neobtěžoval odpovědět.

Nancy uvažovala, proč se jeho nálady tak rychle střídají, proč byl jednu chvíli téměř sympaticky a vzápětí skoro protivný. Její přemítání o možné poruše Jackovy osobnosti přerušil Chálid Husajn, který se objevil ve dveřích kokpitu. Měl na sobě kalhoty šalvar kamíz a malou čepici – pakul. Byl to pohledný muž s takřka ženskými rysy, vysokými lícními kostmi a jemnou tváří, měl úhledně zastřižené vousy, jež rámovaly jeho široký úsměv. Trochu jiný kalibr než Jack, napadlo ji, ačkoliv byl určitě také svým způsobem nevyzpytatelný.

Chálid si sedl před ni na sedadlo pilota. „Jack mi řekl, že se chystáte na procházku po Tibetu,“ zavolal přes rameno. „Měla byste na sebe dávat mezi těmi prohnanými starými lamy pořádný pozor.“

„Co tím myslíte?“ zakřičela Nancy zpátky.

„Pěkně vás oškubou. Takovou hezkou holku, jako jste vy – plnou naivních představ o tibetském buddhismu. Možná se vás dokonce pokusí koupit jako manželku…“ Pořád se ještě usmíval, ačkoliv si Nancy nebyla jistá, jestli si dělal jen legraci.

„Zdá se, že si o nich nic moc dobrého nemyslíte,“ utrousila.

Chálid se připoutal a přátelsky poklepal kopilota po rameni. Kopilot, který už měl na hlavě sluchátka, mu ukázal zvednutý palec. Husajn se znovu otočil na sedadle a naklonil se k ní tak, aby nemusel křičet.

„To bude možná tím, že jsem tam nahoře strávil až moc času. Vím, co si vy ze Západu myslíte… a taky vím, jací lámové jsou.“

Nancy vrhla letmý pohled na Jacka. Usmíval se sám pro sebe, jízlivým, trochu ošklivým úsměškem, díky kterému vypadal jako liška.

„Viděl jsem lamy používat růžence jako počítadla,“ pokračoval mezitím Chálid, „počítali zisky a ztráty. Viděl jsem je připevnit modlitební mlýnky k vodním mlýnům, aby je nemuseli sami otáčet. Byl jsem v klášterech, v nichž se navenek odsuzuje zabíjení zvířat, ale kuchyňské spíže jsou tam nacpané jehněčím a jačím masem. A víte, jak zabíjejí zvířata?“

„Ne.“

„Shodí je z útesu, aby se zabila sama!“ Chálid se teď velice pobaveně plácnul do stehen. „Vidíte, jsou to velcí teologové, tihle lámové! Vědí, jak Buddhova slova obejít!“

„Myslím,“ skočil mu Jack do řeči, „že našeho hosta svými historkami z cest nudíš, Chálide… A ona ti stejně nevěří.“

Chálid si ho nevšímal.

„A ze všeho nejlepší jsou kláštery! Jednou jsem cestoval do oblasti Kongpo, projížděl jsem údolím a všechny řeholnice pracovaly na poli, sklízely pšenici. A víte co? Od pasu nahoru byly nahé, dřely se na pálícím slunci! To byl panečku pohled, to vám tedy povím. Zhruba stovka krásných mladých děvčat, všechny v nejlepším věku, a jak jsme je míjeli, každá z nich na mě dělala oči. Neuvěřitelné! Víte, v šestnácti je zavřou do klášterů – ale jsou to jenom lidi. Každopádně mě tu noc abatyše pozvala do kláštera, abych se podíval na ukázku vzácného tantrického obřadu…“

Jack Adams se začal smát.

„Teď jsi, Chálide, přišel i o poslední zbytky důvěryhodnosti. Jaké mladé děvče by se na tebe byť jen podívalo, ty starý paštúnský kozle?“

V té chvíli kopilot řekl Chálidovi něco v jazyce, kterému Nancy nerozuměla. Chálid popadl sluchátka a nasadil si je. „Tak jo,“ dodal mnohem vážnějším tónem, „dopovím tu historku později…“

„Slečna Kellyová bude jistě samou nedočkavostí jako na trní,“ opáčil Jack a poplácal ho po zádech.

„Prima kámoš,“ procedila Nancy skrz zuby, když zabočili k ranveji. „Jen se vás snažil pobavit,“ prohodil Jack s ironickým úsměvem. „Zajímavá představa zábavy. Je na tom, co říkal, něco pravdy?“

„Jistě. Něco ano. V každém náboženství máte špatné kněze, buddhismus není výjimkou.“

„Znělo to jako středověk.“

„Není to tak zlé – přehání, nebo spíš mluví o tom, jaké to bývalo. Dnes je to jiné. Tibet čelí útoku. Nic nezbystří mysl jako trocha útlaku, dokonce i bónisté se umravnili a postavili se za dalajlamu…“

„Bónisté jsou animisté?“

„Ne, ne tak docela. Nejsou to primitivové – je to sofistikovaná víra.

Představují v podstatě převrácený obraz tibetského buddhismu. Budete se na to muset zeptat Herzoga, až ho najdeme – ví o nich všechno. Myslím, že jsou stejně divní: bónisté a buddhisté. Nosí stejné oblečení a jejich gompy vypadají zvenku naprosto stejně jako buddhistické. Ale zdá se, že při rituálech uvnitř gompy je všechno obráceně.“

„Cože, to dělají všechno doslova pozpátku?“

„Ano. Nebo možná dalajlama a jeho parta to dělají pozpátku a bónismus to má správně. Kdo ví? Zeptejte se Antona. Dokonce i jejich svastika se točí v opačném směru než buddhistická – stejně jako ta nacistická.“

Přerušila ho.

„Takže v Tibetu jsou svastiky – měla jsem za to, že to je hinduistický symbol?“

„Všichni používají svastiky. Je to hinduistický i buddhistický symbol. S Tribun to musí jít z kopce, když jeho reportéři nevědí ani tohle…“

Zase byl jízlivý. Ten jeho obviňující, téměř nepřátelský výraz způsobil, že se zarazila a zauvažovala: co to s tím chlapem je? Přemýšlela, jestli má něco proti velkým společnostem, jestli jí pohrdal proto, že byla zaměstnankyní jedné takové velké firmy, novinářkou pracující pro velkou mediální korporaci. Protloukal se už tolik let na vlastní pěst, osamělý vlk, který se vystavuje neuvěřitelnému riziku kvůli čemusi, co považuje za svou práci. Napadlo ji, zda třeba z duše nepohrdá každým, kdo nevybočuje z řady, kdo se upsal jedné konkrétní organizaci. Jack Adams byl bezpochyby podivín a ona věděla naprosto přesně, proč ho Krišna neměl rád. To ta jeho nevyzpytatelnost. Chvílemi se choval jako akční hrdina, uhlazený, sebejistý a potom začal – stejně jako alkoholici nebo opuštěné duše – ničit všechno kolem. Všechno a ještě pravděpodobněji všechny, napadlo ji a zavrtěla se na sedadle.

Jack si vzal polštářek ze sedadla a nacpal si ho za hlavu.

„Trochu si dáchnu… Za pár hodin vyjde slunce… Nezapomeňte, že musíte být celou dobu připoutaná. Nad Himalájem je spousta vzduchových kapes – takhle malé letadlo se může propadnout o sto metrů během pár sekund. Viděl jsem lidi, kteří si takhle zlomili vaz o strop…“

„Je od vás milé, že máte zájem,“ opáčila.

„No, když si zlomíte vaz, nedostanu zaplaceno,“ odvětil neomaleně, ale přesto v jeho hlase opět zazněl náznak humoru. Potom zavřel oči.

Nancy se dívala z okna do tmy, motory řvaly a hluboko pod ní ubíhala světla Dillí.

28

V temnotě džungle si opatův zástupce podezřívavým prohledem měřil Antona Herzoga a zopakoval otázku, aby se ujistil, že mu bílý muž rozuměl.

„Přiletěl jste do Lhasy před čtyřmi měsíci?“

Herzog přikývl. Teď už byl klidnější a otevřel oči. Jeho sny vybledly. Viděl prales kolem sebe, slyšel klapání modlitebních růženců a mumlání mnichů. A cítil, že se tenhle starý muž, o němž věděl, že je to lama, bojí.

„Ano,“ opověděl Herzog potichu. „Pokud, jak říkáte, nyní máme sedmý měsíc, pak ano, jsou to čtyři měsíce nazpět.“

Opatův zástupce si s úlevou oddechl. Konečně začínala slova bílého muže dávat nějaký smysl. Vzal si trochu jídla a vody, jeho hlas zněl teď silněji a myšlenkové pochody dávaly větší smysl. Avšak jeho tvrzení bylo absurdní: nemohl se dostat do Šangri-la. Opatův zástupce mluvil nahlas a pomalu. Věděl, jak je rozum bílého muže křehký. „Proč jste přijel do Pemaka?“

„Vše, na čem jsem pracoval, mě vedlo k přesvědčení, že mám přinejmenším jasnou představu, kde bych měl hledat.“ Bílý muž se rozkašlal a pak pokračoval: „Triangulací, při níž jsem využil příběhy svého otce, svoje vlastní mnohaletá bádání v zaprášených knihovnách a stovkách himálajských klášterů a tisíce a tisíce hodin strávených diskusí s duchovními učiteli a mnichy, jsem omezil hledání na nejjižnější údolí Pemaka, jež se otevírá na dně údolí řeky Cangpo.“

„Jak jste si mohl být jistý?“

„Všechny důkazy mířily k Pemaku, ale nakonec, jen pro jistotu, jsem se ještě poradil s orákulem. V jednom z nejjasnějších čtení za celá léta, co ho používám, mi přikázalo, abych jel…“

Opatův zástupce se tvářil skepticky.

„A vy jste všeho hned nechal – své práce, říkáte, že jste novinář?“

„Moje práce je cestovat a hledat příběhy. Neměl jsem v plánu být pryč tak dlouho. Kromě toho, můj dosavadní život byl triviální, celou dobu jsem se vlastně jen připravoval na tuhle poslední cestu. Je mi jedno, co si o mně kdo myslí – tohle je konec. Noviny jsou mi naprosto ukradené, celý můj bývalý život je mi totálně ukradený.“

„Cestujete sám?“

„Ne. Cestoval jsem s tertonem, lamou jménem Thupten Jinpa. Najal jsem ho, aby mi pomohl najít bránu. Rozhodl jsem se, že s sebou nebudu brát šerpy, takže jsme si zásoby nesli sami. Studoval jsem tantrickou praxi, dokážu přežít s hrstí campy na den, i při namáhavé práci…“

Bílý muž se odmlčel a znovu se zběsile rozkašlal. Umírá, pomyslel si opatův zástupce. Ta myšlenka ho napadla naprosto klidně a zvažoval, jak dlouho to zničené tělo vydrží naživu. Možná jen do chvíle, než dovypráví svůj příběh. Potom se nejspíš vydá na cestu do Bar Thodal. Do jeskyní to nemůže vydržet, sestup by nepřežil.

„Sestoupili jsme do údolí Cangpo,“ tiše pokračoval muž. „Překročili jsme řeku pomocí kovového lana kousek od kláštera Litang – vašeho kláštera. Nechtěli jsme na sebe strhávat pozornost, proto jsme se vašim mnichům vyhnuli, vydali jsme se do džungle a orientovali se podle okolních vrcholků. Nakonec jsme se dostali k prvnímu cíli: malé opuštěné poustevně dva dny chůze od litangské gompy. Měli jsme v plánu provést tantrický rituál s metog čhalegem. Znáte ho?“

„Ne. Vím, že existuje, ale náš řád jeho používání zakazuje.“

„Je dobrý na očištění mysli a terton Jinpa byl přesvědčený, že by nám mohl ukázat cestu ke skryté stezce, o níž hovořil můj otec. Poustevnu tvořily jen čtyři kamenné zdi a střecha, která taktak dokázala ochránit před deštěm. Stála na malém kopci, obrostlém poli rododendronů, jimž ustoupila lesní vegetace. Přímo před chatrčí bylo malé políčko, kde jste mohl meditovat, s úžasným výhledem na okolní pole a na okraje bujícího lesa. Terton Jinpa začal připravovat pastu z rozdrcených okvětních lístků. Jeho recept obsahoval osmnáct různých druhů divokých květin, z nichž některé rostou pouze v údolí Pemaka a všechny obsahují vzácné fytochemikálie, jež stimulují určité části mozku nebo těla.

Dvacet jedna dní jsme se postili, během této doby jsme nic nejedli a vypili jsme denně jen hrnek vody, ve které jsme vylouhovali tertonův výtažek z rostlin. Pátý den jsem měl pocit, že zemřu. Bolela mě hlava, jako by mi ji drtili ve svěráku, a cítil jsem, jak mi škube v očích. Připadalo mi, že mám jazyk přilepený na patro, tváře se mi lepily na dásně. Jen stěží jsme zvládli zvednout ruce nebo nohy a prostě jsme jen seděli v tureckém sedu dnem a nocí před poustevnou. Pokud tedy nepršelo, v tom případě jsme se schovali do příšeří chatrče. Když jsem zavřel oči, jediné, co jsem viděl, slyšel a cítil, byla voda; valící se vlny nekonečného oceánu čerstvé vody. Patnáctý den jsem pocítil prapodivnou změnu. Všechna bolest začala ustupovat. Nejprve ji nahradila únava a závrať, ale i to zmizelo a měl jsem pocit, jako by moje mysl naplnila celé údolí. Jakmile jsem otevřel oči a podíval se na pestrobarevné motýly a ptáky, poletující před poustevnou z květiny na květinu, připadalo mi, že se s nimi vznáším a saji nektar z okvětních plátků nádherných planých orchidejí. Když jsem spatřil smrtící zelené a rudé kosočtverce zmijí, plazících se po zemi kolem mě, vůbec jsem se nebál. Měl jsem pocit, že žiji s hady v míru a oni mi nijak neublíží. Přišly k nám opice a něžně nás hladily, dokonce se jednou z lesa vynořil i jaguár, přešel pole a olízl mi tvář. Metog čhaleg se povedl, nechali jsme svá těla za sebou a vstoupili do údolí.

Dvacátý první den jsem se probudil, terton nám připravil rostlinný čaj, do něhož přimíchal malinko campy. Nechtěl jsem si ho vzít, tak moc jsem si přál zůstat ve stavu blaženého spojení s okolní přírodou, ale vnutil mi ho a trval na tom, abych ho vypil do poslední kapky. Potom jsme sbalili naši skromnou výbavu, a aniž bychom si vyměnili slovo, vyrazili jsme směrem, o němž jsme oba věděli, že jsme ho nezvolili my. Přestože jsme se nedrželi žádné stezky, ale pomalu se prodírali džunglí, ani jednou jsme byť na okamžik nezaváhali, neotočili se ani nezměnili směr. Vedl nás nějaký záhadný instinkt nebo rozum.

Takhle jsme postupovali po tři dny. Každých pět hodin jsme udělali krátkou pauzu, vypili trochu čaje z rostlin a campy. Nakonec jsme třetí den večer vyšli z lesa a začali se šplhat po suti směrem k průsmyku, jehož jsme si předtím všimli a který nebyl na žádné z map lamů zaznamenaný. Zdálo se, že stezka snad nikdy nebude mít konec, a já jsem ve svém oslabeném stavu – v té době jsem nejedl již téměř měsíc – začal blouznit. Skoro jsem nedokázal dát jednu nohu před druhou. Tehdy se stala katastrofa. Terton, který šel přede mnou, uklouzl na suti a ve vteřině sjel do rokliny a zmizel mi z očí. V naprostém zoufalství jsem se na poslední chvíli ubránil nutkání vrhnout se za ním. Nějak se mi podařilo udržet si poslední zbytky zdravého rozumu a krok za krokem jsem se plazil po té strmé stezce dolů na dno rokliny. Terton byl mrtvý.“

Anton Herzog se odmlčel. Pokud očekával nějakou reakci od opatova zástupce, nedočkal se. Slyšel jen déšť a vzdálené zvuky lesa: houkající zvířata, křik ptáků ve větvích. Opatův zástupce se vyděšeně a zmateně díval na muže před sebou. Netušil, co si má myslet, rozhodně nebyl schopen na to nic říct. Po chvilce ticha Herzog pokračoval.

„Hladový a s rozjitřenými smysly z několikatýdenního praktikování, jsem dlouho stál na dně rokle a nešťastně naříkal. Nějak se mi podařilo tertonovo tělo odtáhnout na kamenitý svah zalitý sluncem. Tam jsem v chladném, jiskřícím vzduchu hor připravil jeho tělo na nebeský pohřeb. Byl jsem tak zesláblý, že ačkoliv jsem měl s sebou indický armádní nůž, šlo mi to jen velice těžko. Jen co jsem ho rozsekal, začali se v netrpělivém očekávání hostiny slétat odporní supi bělohlaví. Vyšplhal jsem na skálu na úbočí kopce a padl jsem vyčerpáním.

V tomhle stavu jsem musel ležet dva dny a dvě noci, zabalený v chubě, kabátu z jačí vlny, vyhladovělý a na hranici šílenství. Neměl jsem žádný bylinkový čaj, který by udržoval můj mozek v chodu, a tělo začínalo vypovídat službu. Zíral jsem do temnoty, vznášel jsem se nad Himalájem a navštívil jsem měsíc a hvězdy. Padal jsem s tertonem do propasti a viděl jsem pod sebou moře věčnosti. Vyklouzl jsem z tohoto království a začal se mě zmocňovat pocit, že tohle nebude můj konec, že mě čeká ještě dlouhá cesta…

A v ten okamžik se něčí ruka dotkla mého ramene. Když se mi podařilo zaostřit vyčerpané oči, spatřil jsem asi šedesátiletého Číňana. Mluvil na mě a ke rtům mi přikládal láhev. Obsahovala sladkou tekutinu, jež mě zahřívala až v samotném nitru. Trochu jsem ožil, posadil se a zjistil, že muže doprovází několik šerpů. Sám cestoval v sedátku se závěsy, jež nesli čtyři šerpové. Mluvil se mnou čínsky, a když jsem mu vysvětlil, odkud jsem, oslovil mě precizní angličtinou s dokonalým přízvukem. ‚Vítejte. Měl jste veliké štěstí. Touto cestou procházíme jen jednou za deset let. Nepotřebujeme vnější svět kontaktovat moc často. Musíte s námi do našeho kláštera, pomůžeme vám znovu nabýt síly.“ Jen stěží jsem věřil vlastním uším. Měl jsem opravdu velké štěstí. Ale musel jsem se zeptat: Jsem za vaši nabídku velice vděčný. Ale možná byste mi mohl pomoct? Jsem daleko od Šangri-la? Jmenuje se tak váš klášter?‘

„Ne,“ odvětil Číňan. „Nejste daleko. Zůstaňte s námi. Uvidíte, že naše pohostinnost je opravdu velice štědrá.“

Jen stěží jsem dokázal ovládat radost. Otce, podle jeho vyprávění, pozval do Šangri-la starý Číňan, který hovořil krásnou angličtinou. Nejen že jsem unikl smrti, ale věřil jsem, že mě dovedou do srdce posvátného království. Zdrženlivost Číňana v odpovědi na otázku, zda se jejich klášter jmenuje Šangri-la, mě nepřekvapila. Všechno to odpovídalo mytologii, která to místo obestírá.

Pomohl mi do svých nosítek a dalších pět hodin kráčel vedle mě, zatímco se šerpové šplhali výš a výš, dokud jsme nakonec neprošli průsmykem a stezka nezačala ostře klesat…

Nejtlustší mnich přistoupil k opatovu zástupci a něco mu šeptal do ucha. Šepot radících se mnichů zněl Herzogovi jako šelestění listí. Hluboko uvnitř cítil, že se v džungli něco hýbe. Síla, něco si pro něho přicházelo. Věděl, že ho najdou, byla to jen otázka času. Neměl strach. Mohl toho teď udělat jen velice málo, doba, kdy měl nad tím, co se děje, nějakou kontrolu, byla dávno pryč. Řešilo se něco důležitého. Opatův zástupce vypadal velice nervózně, Herzog však nemohl zvednout hlavu, aby jeho výraz viděl na vlastní oči. „Nemůžeme tu zůstat ani o chvíli déle,“ oznámil mu. „Stmívá se, musíme okamžitě vyrazit. Vezmeme vás do bezpečí.“

„Do bezpečí?“ zeptal se Herzog s nadějí v hlase.

„Ano. Do svátého města Agarthi. Ale musíme okamžitě vyrazit.“ Opatův zástupce vydal rozkaz a celá společnost mnichů vyskočila na nohy. Nejmladší z nich znovu zvedli Herzoga ležícího na nosítkách. Cítil, jak se mu hlava naklonila dozadu, a opět začal známý houpavý pohyb. Vznáším se jako list ve větru, pomyslel si, nebo bárka na rozbouřeném moři. Za nosítky kráčel se zarputilým výrazem ve tváři starý lama, který vedl promáčený a urousaný zástup mnichů, prodírající se temnotou noci, v těsném objetí lesa, jehož pohyb nikdy neustával.

29

„Čomolungma! Čomolungma!“

Křik Nancy okamžitě probudil. Netušila, kdy usnula – pamatovala si, jak vzlétli, chvíli pozorovala Husajna a druhého pilota, zatímco letadlo stoupalo nocí směrem k Himálaji a Tibetu. Potom ji udolala pásmová nemoc a teď neměla nejmenší tušení, kolik času mezitím uběhlo. Viděla, jak se na ni kopilot culí a ukazuje rukou v rukavici na okno. Chálida Husajna nikde neviděla. Slunce, soudě podle toho, jak paprsky pronikaly skrz sklo předního okna, vyšlo už před nějakou dobou. Nancy neviděla nic než zářivou modř nebe. Protřela si ospalé oči, protáhla si krk a naklonila se, aby se mohla podívat.

„Čomolungma! Bohyně Matka vesmíru!“ prohlásil kopilot.

Naskytl se jí dech beroucí výhled. Nic podobného v životě neviděla. Na pravé straně, na úrovni letounu, se tyčila obrovská, nádherná bílá hora.

„Mount Everest?“

Pilot jí ukázal zdvižený palec. Sněhem pokrytá úbočí se tyčila k zvrásněnému vrcholku, který vypadal jako úžasný arabský šátek, zohýbaný a poskládaný tak, aby chránil cudnost tváře bohyně. Pod nimi se v nekonečné hloubce kolem úpatí hory vlnila řeka jako azurový náhrdelník. Všude kolem se na obzoru tyčily vrcholky hor – jako tisíce věřících natahujících se vzhůru, aby se dotkli nebes, napadlo Nancy. Rozlehlost hory vyvolávala představu čehosi většího, než byl člověk, něčeho stěží uchopitelného lidským rozumem. Letmo se podívala vedle sebe a zjistila, že Jack Adams je vzhůru – díval se dolů do nekonečné hlubiny údolí pod nimi. „Připomíná mi to,“ pronesl tiše, „něco, co jednou řekl Anton: Peklo je druh nebes. Údolí jsou jako hory posazené vzhůru nohama.“

Nancy se zamyšleně dívala na bezedné rozsedliny a strže, jež se rozevíraly všude kolem. Byla to pravda; vypadaly jako sádrové formy, s nimiž si jako malá hrála. Údolí byla zrcadlovým obrazem hor, napadlo ji, nebo jejich přirozeným opakem. Jin a Jang. Občas zahlédla vysokohorské údolí, záblesk smaragdové zeleně v šedobílém masivu hor.

„Opravdu nádherné peklo, řekla bych, skoro tak krásné jako nebe,“ opáčila. „Bylo by mi jedno, ve kterém z nich skončím.“

Naklonila se, takže se mohla podívat téměř přímo pod sebe: opravdu viděla na zelených svazích nalepená maličká obydlí?

„Zajímalo by mě,“ pronesla napůl pro sebe, „co o nás lidé, kteří žijí tam dole, vědí. Vsadím se, že jsou šťastnější než my.“

Jack se zasmál a ji napadlo, že se znovu vysmívá její nevědomosti. „Teď vážně mluvíte jako Anton,“ prohlásil místo toho. „Slyšel jsem ho vykládat o naprosté izolaci takových údolí – jak lidé, kteří tam žijí, dokážou přestát cokoliv, dokonce i atomovou válku a konec civilizace. Domníval se, že tato údolí jsou nejlepším úkrytem, o jakém se člověku kdy snilo.“

„Jsou všechna prozkoumaná?“

„Ne. Ani náhodou. Je to neproveditelný úkol. Dokonce je není ani možné zmapovat ze vzduchu. Kdo ví, co tam dole je? Znám šerpy, kteří přísahají na svou duši, že existují vyšší hory, než je Everest, a že tam jsou království a lidé, o nichž nevíme vůbec nic. A lámové považují využití některých údolí jako útočišť během poslední doby ledové za historický fakt. Semínka civilizace se tu mnohokrát udržela naživu, zatímco zbytek světa zmrzl nebo shořel…“

Nancy se nervózně zasmála, snažila se pochopit, co říká.

„A kdo tady mluví jako Anton?“

V tu chvíli druhý pilot ukázal pravou rukou směrem k roklině na úpatí veliké hory.

„Lhasa – letiště Gongkar!“

Letadlo opsalo ladný oblouk a začalo klesat k rokli.

Na přistávací ploše letiště ve výšce tři tisíce šest set metrů nad mořem vážně debatoval Jack a Husajn s dvojicí čínských vojáků. Nancy čekala na schůdcích letadla, poprvé v životě vdechovala řídký a chladný himálajský vzduch. Zdálo se, že čistota ovzduší zintenzivnila jas světla. Musela přivírat oči, aby něco viděla. Necelých dvě stě metrů od nich se pomalinku směrem k letadlu přibližovala tankovací cisterna. Všechno se koupalo v jasném, oslňujícím světle. Nancy byla nadšená a zároveň se jí trochu motala hlava.

Jednomu z vojáků se v ruce objevil balíček. Druhý kouřil a vypadal znuděně. Zdálo se, že se tím cosi vyřešilo. Jack kývl na Nancy, aby se k nim přidala. Nastoupila za ním do čekajícího armádního džípu. Chálid se bez rozloučení vypařil. V autě se nikdo neusmíval. Jack se rozhlížel po letišti, jako kdyby se bál, že se odkudkoliv může vyloupnout nějaké nebezpečí. Cítila všechno to napětí a nervozitu. Pokud by je chytili při pokusu o podplacení čínských vojáků, kdo ví, co by se stalo – jim i vojákům samotným. Projeli branou v plotu ohraničujícím letiště a zahnuli na prašnou cestu, za nimi se zvedala oblaka prachu, kterými pronikaly paprsky světla. S kašláním džíp zastavil a vojáci kývli na Jacka.

„Tady vystupujeme,“ prohodil Jack k Nancy. Vyskočila z vozu. Jakmile se ocitli na pevné zemi oba, auto se obrátilo a s řevem motoru projelo bránou nazpět. Oba stáli v oblaku prachu a s úlevou ho vykašlávali.

„Ježíši,“ prohlásil Jack, „pokaždé je to horší. Tak, teď pojďme zjistit, jestli seženeme nějaký odvoz dolů do Lhasy…“

Hlavně nenápadně, pomyslela si Nancy. Podplatit stráže, proplížit se kolem ostrahy – to všechno bylo samozřejmě nezákonné. Nikdy nic podobného neudělala. Věděla, že tohle je teprve začátek, že než tohle všechno skončí, poruší ještě spoustu nařízení.

„Pojďte,“ houkl na ni Jack, „výhledem se můžete kochat později.“

30

Kráčela po klikatém schodišti podél jasně rudých zdí, až se nakonec objevil před ní: palác Potala. Vznášel se jako osamělá loď na moři oblaků vysoko nad hlavním lhaským náměstím. Největší chrámy a kláštery západního Tibetu by se do něj vešly hned několikrát. Ale byl to smutný pohled, pomyslela si Nancy. Staletí překypoval životem: žily zde tisíce mnichů, uvnitř se nacházely rozlehlé knihovny a obrovské jídelny, jež dokázaly nasytit naráz stovky strávníků. Teď byla Potala opuštěná, prázdná a plná ozvěny jako opuštěné město. Zádní lámové nespěchali dovnitř ani ven velikými dveřmi, nikdo odtud neputoval do nejvzdálenějších koutů tibetské říše. Žádní mniši nezapalovali desítky tisíc lamp, jež lemovaly vnitřní chodby. Nebylo to třeba. Lidé už hymny dnem i nocí nezpívali v přeplněných místnostech, temných zákoutích a tichých chodbách.

Ne, Nancy bylo jasné, že palác je jen prázdná skořápka, památník zašlé velikosti. Na jeho nesymetrických rudo-bílých zdech bylo cosi destruktivního – připomínal jí jednu fotografii letadlové lodi Ark Royal, kterou kdysi viděla, poté co byla vyřazena ze služby a umístěna do suchého doku, než ji definitivně rozebrali. Na nejvyšším vrcholku nejvzdálenější zlaté věže se ve větru třepotala čínská vlajka. Hrstka mnichů pořád ještě udržovala zdání aktivity, ale ve skutečnosti srdce pevnosti – hlavní chrám – už dávno přestalo bít. Nejdůležitějšími návštěvníky paláce byli zestárlí správci s jalovcovými košťaty nebo mniši, které platila čínská tajná policie, aby čmuchali kolem. Všude kolem pobíhali čínští turisté a fotografovali se. Někteří z nich si koupili tradiční chuby a nechávali se v nich fotit s Potalou na pozadí.

Nancy s Jackem tam mlčky stáli. „Když jsem to viděl poprvé,“ ozval se nakonec Jack, „vůbec to takhle nevypadlo. Měl jsem z toho naprosto jiný pocit.“

Znělo to téměř zoufale, pomyslela si Nancy, jako kdyby mu na tom opravdu záleželo. Podívala se na něj, ale přišlo jí, že si palác prohlíží zcela lhostejně.

„Což je divné,“ pokračoval výrazně chladněji, „protože už tehdy byl dost opuštěný. Myslím, že lidé pořád ještě věřili, že by se Tibet mohl osvobodit, takže když se na tu budovu dívali, byla pro ně symbolem naděje, zatímco teď jim jen připomíná jejich neschopnost – neschopnost vyhnat Číňany.“

„Kdy to bylo?“

„Teď už jsou to roky. V době, kdy se do Tibetu téměř nedalo dostat – pokud jste tedy neměla spoustu peněz a nepřijela na výlet s průvodcem. Což jsem neudělal – byl jsem student, takže jsem stopoval z provincie S‘-čchuan. Byla to docela štreka. Jedenáct dní na korbě náklaďáku vezoucího mouku do Lhasy. Musel jsem celou cestu sedět vzadu, protože řidič měl panickou hrůzu z toho, že by ho mohli zastavit. Spal jsem na pytlích s moukou – což bylo ve skutečnosti docela pohodlné. Na konci jsem byl celý bílý – mouka se dostala do každého póru mého těla a každého milimetru oblečení. Jediný výhled mi poskytovala malá škvíra hned nad řidičovou kabinou. Musel jsem balancovat na špičkách na pytlích s moukou, abych něco viděl. Jedenáctý den jsme jeli přes lhaskou plošinu a já vykoukl ven. Na horizontu jsem spatřil bílé zdi a zlaté stupy potalského paláce. Nikdy jsem nezažil nic, co by se víc blížilo náboženskému vytržení…“

Ztichl. Zvláštní, napadlo Nancy. Znělo to naprosto upřímně. Hluboko v jeho ztrhané a prázdné duši pořád ještě něco zůstávalo, něco takřka čistého, téměř hloubavého, uvažovala. A pak tu byl jeho drsný zevnějšek, všechen ten cynismus a neústupnost – přemýšlela, v jakém poměru se v něm mísily, kolik něhy v něm vlastně zůstalo. Asi moc ne, usoudila, jen malinkaté zrníčko. Ale jistá si nebyla. Potom se k ní Jack naklonil – snad jí chtěl odhalit ještě něco, nějakou další rovinu svého vnitřního života, ale místo toho zašeptal: „Pojďme na Barkhorské tržiště a do chrámu Jokhang, tam je tibetská čtvrť. Ale nemluvte o ničem, co se týče cesty, dokud budeme mezi lidmi. Polovina těch takzvaných turistů jsou špioni. Platí je za to, aby chodili kolem a odposlouchávali rozhovory ostatních… Držte se blízko u mě a nemluvte, dokud nebudeme uvnitř čajovny Modrá lucerna.“ Rozhlédla se kolem po malých skupinkách Číňanů, kteří se navzájem fotili. Nevypadali jako špioni, ale co o tom věděla? Přehodila si batoh na druhé rameno a naposledy se podívala na nešťastný palác. Potom se vydala za Jackem přes náměstí.

31

Procházeli ulicemi plnými žebráků a poutníků, zmateně vyhlížejících kočovníků ze stepí a loudajících se turistů, až došli k chrámu Jokhang, jeho silné kamenné zdi připomínaly evropský středověký hrad. Jen tak mimochodem Jack Nancy vysvětlil, že tuhle podobnost často zdůrazňovali Číňané a antilamaistická propaganda. Důvodem pro masivní, silné zdi byl fakt, že stejně jako všechny gompy v Tibetu, i jokhangský klášter byl vystavěn tak, aby mohl sloužit jako pevnost.

„Tibet byla divoká a nebezpečná země,“ pověděl jí, „a než přišli Číňané, dalajlamovy kompetence nesahaly o moc dál než těsně za brány Lhasy. Existují pověsti o jeho emisarech na východě a západě Tibetu, které naházeli do příkopů a vysmáli se jim. Bylo třeba, aby se základny lamaismu dokázaly bránit nejen před čínskými a mongolskými nájezdníky, ale i před nepoddajnými tibetskými pány.“

Před chrámem Jokhang se rozprostíralo čtvercové náměstí a po obvodu masivních kamenných zdí se vinula kostkami dlážděná ulička. Tahle ulička, nacpaná mezi mohutné zdi a podsadité tibetské domy, které tvořily domorodou čtvrť, hostila obrovské tržiště. Nancy se dívala na Stánky a uvědomila si, že tento trh je mnohem více tibetský než ty, které se nacházely na jiných ulicích, jimiž prošli. Nebyly tam žádné čínské Stánky nabízející pečené ořechy a kuřecí pařátky, jak to viděla poblíž Potaly.

Nancy fascinovaně sledovala, jak doprostřed dlážděného náměstí přišel muž. Vypadal jako mladý mnich, štíhlý jako proutek s tváří opálenou do barvy týkového dřeva. Stál tam a napřahoval ruce k nebesům. Potom padl na kolena a nakonec si lehl na zem. Po chvíli zvedl své vyčerpané tělo, udělal krok vpřed a celý výstup znovu zopakoval. Pokaždé když si klekl na zem, musel mít určitě veliké bolesti, přesto se v jeho tváři zračilo naprosté štěstí. Z jaké dálky asi přichází? napadlo ji. Postupuje jako stonožka, vlastně i stejně pomalu. Taková úroveň náboženské oddanosti se v současné době na Západě už téměř nevidí.

Najednou si uvědomila, že neví, kam se poděl Jack. Podivný a dojemný výjev odvedl její pozornost. Zmateně se několikrát otočila, než ho zase našla: pokračoval uličkou do hlubin tržiště a o pořádný kus jí utekl. Kdyby nebyl tak vysoký a neměl blonďaté vlasy, ztratila by ho z dohledu. V duchu ho proklela a rychle se prodírala davem za ním. Po necelých padesáti metrech najednou zastavil, otočil se a se skloněnou hlavou prošel nízkými dveřmi do budovy, která musela být Modrou lucernou.

32

Zdi čajovny věkem a kouřem z lamp zčernaly, podlahu tvořily kusy břidlice a nábytek byl primitivní, ale masivní: nízké dřevěné lavice a mohutné stoly se třemi nohami. V místnosti jich stálo šest, kolem nich seděli mladí muži. Někteří měli na sobě levné čínské obleky, jiní sportovní oblečení. Pár z nich mělo na hlavě plstěný klobouk a všichni kouřili. Atmosféra v čajovně Nancy připomínala gangsterské podsvětí, s pohledem zavrtaným do země minula lavice. V úplném rohu místnosti stál malý bar a otevřené dveře za ním vedly zjevně do kuchyně. Malá okénka představovala v nezdravé temnotě jenom šedé šmouhy.

Jack mluvil s mužem za barem. Nancy nesměle přešla místnost, aby se k němu připojila, a přes veškerou tmu v lokále cítila, že si ji všichni prohlížejí. Otáčeli k ní tváře bez stopy úsměvu a ona se snažila nesetkat s žádným pohledem. Jack mluvil tibetský, takže když k němu přišla, musela počkat. Nerozuměla mu ani slovo a celou dobu přemítala o tom, co zatím zjistila a co to asi znamená.

Musela si přiznat, že litovala svojí impulzivnosti. Myslela si, že najít Herzoga bude užitečné, jakýmsi způsobem úctyhodné, že udělá něco dobrého pro svého kolegu, kterého vždycky obdivovala, možná až zbožňovala. Netušila, že zjistí, že je to ve skutečnosti podivný člověk dvou tváří. Nancy uvažovala, jestli by měla Jackovi říct, co zjistila, jak ji to mate a vyvolává to v ní zlé ušení. S Antonem Herzogem se nikdy nepřátelil, ale něco málo o Herzogových tužbách věděl. Mohl by jí pomoct to všechno pochopit. Nebo by mu možná měla říct, že se rozhodla odejít. Jackovi by to bylo jedno. Vzal by si peníze a už by o něm nikdy neslyšela. Dívala se, jak se dohaduje s barmanem, a přemýšlela o jeho neurvalosti, díky které ani nezaregistroval, že vedle něj stojí. Koneckonců byla jeho zaměstnavatelkou. Možná zjišťoval nějaké užitečné informace nebo hrál jednu z těch svých bizarních mocenských her, případně to byla prostě jen forma vzpoury: donutilo ji to mlasknout netrpělivě jazykem a protočit oči. Doufala, že si všimne, jak hrozně je znuděná.

Nejspíš to zafungovalo. Po necelé minutě odklopil barman část barové desky, vedl je k poslednímu prázdnému stolu a potichu se bavil s Jackem. Najednou se u nich objevila mladá tibetská dívka s červenými tvářemi a nesla dvě kouřící misky s polévkou, z kuchyně za ní vyšlo druhé děvče svírající velký samovar s čajem, který nalila do dvou šálků velikosti náprstků.

„Moma,“ prohlásil s úsměvem Jack a kývl na kouřící misky s jídlem. „Tibetské knedlíky. Snězte je. Dodají vám energii. A v Modré lucerně mě ještě nikdy neotrávili…“

Jack kývl na číšnice. Potom se naklonil přes stůl. „Setkáte se s Gunnem Lobsangem, je to můj přítel a zprostředkovatel ve Lhase. Prosím, nedělejte nebo neříkejte nic, čím byste ho mohla znervóznit.“

„Samozřejmě,“ opáčila Nancy. „Uvědomuji si, že tady zrovna nejsem ve svém živlu, ale nejsem úplný cvok.“

„To rád slyším,“ odvětil Jack se stopou břitkosti v hlase. „Mějte prostě na paměti, že tím, že s námi mluví, se vystavuje velkému riziku.“

„Jistě,“ odsekla a znovu se urazila. Jack zmlkl a nabral si plnou lžíci knedlíčků. Nancy vyčerpaně vzdychla a pustila se do svojí porce. Horké a chutné jídlo, přesně to potřebovala, cítila, jak se do ní vlévá nová energie.

Ulevilo se jí natolik, že začala znovu zvažovat, že by všechno Jackovi řekla, když se otevřely dveře a dovnitř vešel mladý vysoký Tibeťan. Měl na sobě kožený kovbojský klobouk, který si při vstupu do baru nesundal, a nepoddajné tvídové sako. Rozhlédl se po místnosti, zjevně si prohlížel, kdo tam sedí, a poté přešel k Nancyinu a Jackovu stolu. „Taši delek, Jacku. Dlouho jsme se neviděli.“

Oba muži se symbolicky objali.

„Kdo je tvá přítelkyně?“

„Nancy Kellyová. Dostali jsme se sem obvyklým způsobem…“

Tibeťan sepjal ruce jako při modlitbě a lehce se k ní naklonil.

„Rád vás poznávám, slečno Kellyová.“

Poté se obrátil přímo na Jacka a řekl něco tibetský.

„Můžeš jí věřit, Gunne,“ odpověděl Jack anglicky. „Ručím za ni.“

Gunn na ni vrhl letmý pohled a pohybem ruky si objednal čaj u jedné z dívek, které se motaly za barem. Znovu se obrátil k Jackovi.

„Co děláš zpátky v Tibetu, příteli? Víš, že se tu poměry dost zhoršily? Tenzina minulý měsíc zavřeli do vězení. Policie zatýká momentálně každého, kdo je napadne – dokonce i tibetské policisty. A mladé lidi zajímají jenom peníze – na svobodě jim už vůbec nezáleží…“

„To je holt kapitalismus – dělá z lidí sobce, které zajímá jenom jejich vlastní dobro. Neřekl bych, že Marxovi tak úplně docházelo, jak je to v rámci prevence revoluce účinné – ale Číňanům možná ano…“ prohlásil Jack a mnohomluvně pokrčil rameny.

Děvče se vrátilo se samovarem a náprstkem pro Gunna, jenž si vyndal z kapsy cigarety, poklepal jimi o stůl a nabídl Nancy a Jackovi. Oba odmítli.

Zapálil si cigaretu a zhluboka, s chutí potáhl. „Má to jedinou výhodu,“ pokračoval. „Člověk se teď může snáz pohybovat kolem. Dneska má každý svou cenu a není problém si ho koupit…“

Znovu si potáhl. Nancy si prohlížela jeho pohlednou tvář, jeho přítomnost rozptýlila na okamžik její vnitřní zmatek. Pohledný a předčasně zestárlý. Bylo pravidlem, že Tibeťané na rozdíl od bělochů stárli velice pozvolna, ale tvář Gunna Lobsanga pokrývaly v důsledku jeho nebezpečného a stresujícího života šrámy, Jack přikývl.

„Takže náš můžeš dostat do Pemaka?“

Tibeťan vyfoukl nosem dvě velká oblaka kouře a sledoval je, jak loví v polévce knedlíčky.

„Jistěže. Pokud do té díry opravdu chcete jet. Náklaďákem do Pome a odtamtud přechod přes Su La z bhakské gompy. Do Pome vás dostanu, ale odtamtud musíte sami.“

Gunn znovu přešel do tibetštiny. Po chvíli se Jack podíval na Nancy a usmál se.

„Gunna zajímá, jestli jste v dostatečné kondici na to, abyste přešla přes Su La. Otázka je na místě, jestli se vám to nepovede, umřeme všichni.“

Nancy se otočila na Tibeťana. Kývl na ni, nevypadal ani trochu nesvůj.

„Nemusíte si o mě dělat starosti,“ prohlásila kategoricky. Ale Gunn na ni nepřestával zírat, napadlo ji, že se ji snaží odhadnout.

„Proč vlastně chcete jet do Pemaka, slečno Kellyová?“ zeptal se nakonec.

Otázka ji překvapila. Nevěděla, co na to má říct, ale než dala dohromady odpověď, Jack ji předběhl.

„Hledáme Antona Herzoga – vydal se do Pemaka, ale ještě se nevrátil.“ Pokrčil rameny směrem k Nancy. „Promiňte, slečno Kellyová, ale ani Gunnovi, ani žádnému jinému příteli v Tibetu lhát nebudu. Kromě toho, Gunn Antona zná.“

Gunn si potáhl z cigarety a přejel pohledem z Nancy na Jacka.

„Takže jste Antonova přítelkyně?“ zeptal se.

„Ne, nejsem jeho přítelkyně, jsem znepokojená kolegyně. Oba pracujeme v International Herald Tribune.“

„A proč ho chcete najít?“

„Protože se ztratil.“

„Mnoho lidí se ztrácí, slečno Kellyová. Proč jeho?“

„Musím přiznat, že mé důvody jsou složité,“ opáčila Nancy. Jestliže bude kvůli nim ten muž tolik riskovat, měla by se snažit být natolik upřímná, jak jen může. Kromě toho, když mu to neřekne ona, Jack by to stejně vyklopil. „Vlastně si ani sama nejsem tak docela jistá. Ale celou dobu mám velice intenzivní pocit, že Anton Herzog je v hrozném nebezpečí. Možná je nebezpečný sám sobě. Myslím, že se neztratil jenom fyzicky, ale je tu ještě něco jiného, něco horšího: opravdu to nedokážu popsat. Potřebuje pomoc.“

„To jste v Dillí neříkala,“ ozval se Jack. Probodával ji pohledem.

„Trochu jsem o tom od té doby, co jsme přijeli, přemýšlela.“ Setkala se s jeho očima, cítila sílu, jeho pochyby a snažila se mu odolat.

Tibeťan začal znovu mluvit a Jack se k němu obrátil.

„Prošel tudy minulý rok – myslím, že to bylo v prosinci. Herzog je zvláštní člověk; mocný člověk. My Tibeťané mu říkáme bílý kouzelník. Viděl jsem ho tady v Modré lucerně mluvit s lidmi.“

Takže byl tady, napadlo Nancy. Od chvíle, co tu seděl, uběhly teprve tři měsíce. Co dělal? Odpočíval před tím, než vyrazil za svým bláznivým cílem. Nebo možná hledal stopy. Možná byl nervózní nebo natolik fascinovaný myšlenkou na to, co by mohl najít, že o nebezpečí vůbec neuvažoval. Přemýšlela o něm, o muži, k němuž vždy vzhlížela – kvůli jeho genialitě – jako k novináři se stejnými obavami, tužbami a profesionálními ambicemi, jako měla ona. Tehdy byla na opačném konci světa a nevěděla nic o společnosti Thule a knize Dzyan.

„Proč nepočkáte, až se vrátí? Pemako není zrovna výletní destinace,“ prohlásil Gunn.

„Moje slova,“ vložil se do toho ironicky Jack.

Nancy se nenamáhala na Jackův komentář reagovat. Místo toho upřela pohled na Tibeťana. „Není to tak jednoduché,“ začala. „Kdybych si myslela, že je jen na nějaké expedici a zdržel se, nelámala bych si s tím hlavu. Ale jak jsem řekla, jsem přesvědčená, že se mu přihodilo něco hrozného. Poslal jistý vzkaz, myslím, že to bylo volání o pomoc. Vypadalo to jako výzva. Jak jsem ale už říkala, nejsem si tím jistá.“

Gunn se na ni soucitně podíval.

„Jestli se něco Antonu Herzogovi stalo, nevím, co byste s tím mohla udělat. Pochybuji, že jste natolik zdatná horolezkyně jako on, a navíc on mluví plynně tibetský – a ví, jak tam dole přežít. Studoval tantrickou jógu. Pokud chce, může se z něj stát domorodec, jednou za pár let se vždycky znovu objeví…“

Přerušila ho. Až dosud jí vlastní nejistota radila, aby tenhle riskantní podnik zastavila, ale teď se přistihla, že ji jeho pesimismus naopak popohání kupředu.

„Víte, kam se vydal – řekl vám to, když jste se s ním viděl?“ zeptala se. Gunn se na chvíli odmlčel a hladil si bradu. Nancy si přitom všimla, že má na hřbetu ruky dvě bolestivě vypadající jizvy, jako by ho někdo pálil cigaretou. Napadlo ji, že ho možná kdysi mučili. Nejspíš Číňané, ale proč? Čím upoutal jejich pozornost?

„Ne,“ odpověděl Gunn pomalu. „Nepamatuji si, co říkal – ale v dnešní době jsou všichni poměrně uzavření. Jen chtěl, abych mu pomohl sehnat odvoz do Pome. Cestoval se společníkem…“

„S kým?“ ozvali se Nancy s Jackem najednou.

Nancy vůbec nenapadlo, že by Herzog nemusel cestovat sám nebo že by ve výzkumu mohl být zapojený ještě někdo jiný. Vždycky o něm přemýšlela jako o samotáři. Gunn Lobsang vyfoukl další obrovský oblak cigaretového kouře, který v přítmí čajovny zakryl celý jeho obličej. Potom se k nim naklonil blíž. „Cestoval s tertonem Thuptenem Jinpou,“ zašeptal chraplavě.

33

„Panebože,“ zašeptal Jack zděšeně. „Co proboha živého dělal s tertonem?“

Gunn Lobsang zavrtěl hlavou a zhluboka vzdychl.

„Nemám ponětí. Jak víš, takovým lidem se vyhýbám. Myslím, že Thupten Jinpa je bönický mistr, přestože by měl patřit k řádu Geluk, stejně jako dalajlama. Myslím, že je čaroděj.“

Nancy se už nedokázala ovládnout.

„Co to je terton?“

Oba muži na ni zůstali zírat, jako kdyby byla blázen. „Terton je lovec pokladů…“ začal nakonec Jack se ztrápeným výrazem. „On nebo ona dokážou najít termu. Alespoň to tvrdí… Využívají velice málo srozumitelné tantrické praktiky, které jim pomáhají přinést termy nazpět z vyšších světů…“

„A říkal jste, že terma je něco jako brána do jiného světa?“

Gunn mrkl na Jacka a znovu začal cosi mručet v rodném jazyce. Jack na něj mával rukou. „Gunne, je ve městě teprve dvě hodiny,“ odpověděl anglicky, „dej jí pokoj. Kromě toho, dalajlama tvrdí, že je dobré o kouzelnictví nevědět vůbec nic… Má čisté srdce – nemá tušení o černém bönismu a jeho magii…“

„Můžeš tomu říkat čisté srdce,“ skočil mu Tibeťan rozzlobeně do řeči, tentokrát anglicky, „ale víš moc dobře jako já, že s takovou nevinností, nebo tomu můžeme také říkat nevědomost, jde ruku v ruce obrovské nebezpečí.“

Nancy se v zoufalé snaze neztratit jedinou nit, která ji poutala k Antonu Herzogovi, pokusila Gunna Lobsanga uklidnit.

„Poslyšte, omlouvám se – nemám o tom všem nijak hluboké znalosti, ale sama jsem se na určitou pouť vydala a slyšela jsem, že tibetští poutníci by měli být respektováni a mělo by se jim pomáhat.“

Gunn zmlkl a rozhostilo se skličující ticho. Potom opět promluvil Jack a Nancy mu za to byla tentokrát velice vděčná. Obhajoval ji; snažil se dostat Tibeťana na jejich stranu. „Jak jsem už řekl,“ obrátil se k ní, „je velice těžké to definovat. Řekněme, že terma je posvátná znalost, která je v současné době schovaná, aby až nadejdou dny temna, mohla být znovu odhalena a mohla nám pomoct. Tertonové jsou mniši, kteří dokážou termu najít a znovu ji k nám přivést. Je to tak, viď, Gunne?“

Tibeťan se pořád ještě tvářil dost mrzutě.

„Ano.“

Zapálil si další cigaretu a upřel pohled na Nancy.

„Ale existuje mnoho černých kouzelníků, kteří chtějí moc termy ovládnout… proto jsou lidé vždycky vůči tem, kdo se je snaží vyhledat, podezřívaví.“

„Takže tertonové jsou černí kouzelníci?“ zeptala se Nancy.

„Ne. Ne vždycky. V minulosti existovali bílí mniši, kteří byli také tertony. I někteří velcí lámové patřili k tertonům. Ale dnes většina lidí chce, aby terma zůstala schovaná. Co kdyby padla do špatných rukou?“

Nancy se zoufale snažila soustředit. Souvislost s knihou Dzyan byla příliš jasná, než aby se dala ignorovat.

„Takže kniha Dzyan je terma?“

Výraz Gunna Lobsanga se okamžitě naprosto změnil. Z otráveného a povýšeného na ohromený. „Jak víte o knize Dzyan?“ zeptal se s otevřenou pusou.

„Četla jsem o ní – v novinovém článku. Jen mi připadala trochu jako terma.“

„Kniha Dzyan by mohla být terma, kdyby existovala – což je velice nepravděpodobné,“ opáčil Gunn Lobsang a dál probodával Nancy pohledem. „Kdyby existovala, byla by to nejcennější starožitnost na světě. Byla by to terma obsahující zvláštní znalost z velice, velice dávných dob – z doby před jedním nebo dvěma jugy. Znalost vytvoření nadčlověka… Někteří lámové tvrdí, že by to mohla být černá kniha.“

Černá kniha, Nancy okamžitě napadlo, že je to čínský název pro knihu Dzyan.

„Chcete tím říct, že má černé desky?“

„Ne. Myslel jsem tím, že je to zlo. Je to černá terma. Terma z temné strany – že ji z vyšších světů mohou přinést jen böničtí mistři nebo černí mniši.“

Jack Adams si teatrálně povzdechl.

„Tak jo, potřebuju pivo. Tohle začíná být na můj vkus moc vážné. Číšnice, tady! Pivo prosím!“

34

„Víc vám nemohu říct. Nemám nejmenší tušení, co Anton Herzog s tertonem Thuptenem Jinpou dělal…“

Gunn se na Nancy chladně zadíval. „Ale jedno vám mohu říct s jistotou,“ dodal. „Ani kouzelník jako on by nebyl tak hloupý, aby se snažil najít knihu Dzyan.“

Nancy Kellyová si tak jistá nebyla. Mnohem raději by uvítala, kdyby jí Gunn řekl cokoliv, co by vyvracelo všechno, co se dozvěděla o historii společnosti Thule a jejich tibetských výpravách, ale to se nestalo. Jemná vlákna připomínající pavučinu, jež poutala temný svět druhé světové války v Evropě se současným světem moderního Tibetu, začínala vypadat jako nezničitelná pouta. Přestože jí to zatím nedávalo úplný smysl, cítila, že její cesta nabírá nezadržitelný spád.

„Tuší někdo jiný, kam měli namířeno poté, co překročili Su La?“ Gunn Lobsang sklonil hlavu a chvíli přemýšlel.

„Tady ve Lhase asi těžko. Až se dostanete do bhakské gompy, zeptejte se tam. Možná by se vám tam mohlo povést najít pár Antonových šerpů…“

Gunn se zavrtěl na židli.

„Dobře,“ dodal, „řeknu vám, co udělám. Risknu to a budu předpokládat, že jste v dostatečné kondici.“ Nancy přikývla na znamení díků. „Jestli chcete vyrazit ještě dnes, musím se dát hned do práce. Až zjistím, kdo se chystá na východ po s-čchuanské silnici, přijdu vás vyzvednout. Myslím, se dnes ráno chystali do Amba vyrazit nějací khamští řidiči náklaďáků. Za určitý obnos vás vezmou s sebou.“

„Díky, příteli,“ opáčil Jack a energicky si s ním potřásl rukou.

Gunn se zvedl, pozvedl na rozloučenou kovbojský klobouk a zmizel. U jejich stolu se objevila číšnice s pivem Snow a postavila ho před Jacka. Poděkoval jí tibetský a poté se usmál na Nancy. „Jste si jistá, že taky nechcete jedno?“

„Na mě je trochu brzy. Asi tak o devět hodin…“

„Jak myslíte. Pomáhá mi to vyrovnat se s převýšením.“

„Povězte mi, pane Adamsi, věříte všem těm řečem o tertonech a termách?“ zeptala se Nancy.

Jack polkl několik velkých doušků piva přímo z láhve a utřel si rukávem ústa. „Přijde na to, co je pro vás věřit,“ odvětil. „Jak byste nazvala schopnost zastavit vlastní dýchání, srdce, a dokonce i mozkovou aktivitu? Nazvala byste to kouzlem? Přesně to v pokročilých stadiích meditace lámové dokážou. Pokud je připojíte na západní lékařské vybavení a budete monitorovat jejich životní funkce, žádné nenajdete. Dokonce ani na elektroencefalogramu. Jsou klinicky mrtví. Ale potom, po určitém čase – bum. Znovu se probudí, otevřou oči a postaví se. Je to kouzlo? Nebo jenom ovládání tělesných funkcí, které nejsme momentálně schopní vědecky vysvětlit…“

„Takže podle vás je to všechno skutečné?“

„Ne, o to tu nejde. Nikdy bych se neodvážil rozhodovat, co je a co není pro někoho skutečnost. Ale netvrdím, že se to nestává: levitace, zastavení životních funkcí a všechny další podivné věci, kterých dovedou lámové dosáhnout. Jen si myslím, že to věda zatím nedokáže vysvětlit – ale jednoho dne se jí to podaří. A pokud jde o tajné vědění, jež je ukryto ve vyšších světech, neznám jedinou kulturu, ve které by se umělci nebo proroci nespoléhali na znalost nebo schopnost, jež pramení odjinud. Takže myslím, že termy by mohly být něco podobného. Kdo ví? Nezavrhuji výsledky tantrického buddhismu – jen zpochybňuji teorii, která se za ním skrývá. Jedna věc je jistá…“ Jack se naklonil přes stůl, aby se ujistil, že je nikdo v zakouřené čajovně nemůže slyšet. „Podle mě je to všechno zatraceně temná magie,“ zašeptal jí chraplavě do ucha.

„A víte co?“ pokračoval ještě tišeji. „Gunnovi bych to nikdy neřekl, ale nemůžu si pomoct, trochu s těmi Číňany souhlasím…“ rychle se rozhlédl po místnosti. „Samozřejmě ne s jejich metodami ani s násilím a útlakem. Ale s tou nechutí – chápu jejich nechuť a znepokojení. Celý Tibet je jeden velký blázinec. Když sem Číňané vtrhli poprvé, našli tu pár opravdu děsivých věcí. Zhruba třetina Tibeťanů byla do těchto rituálů zatažená, ať už tak nebo onak, jako kněží, jeptišky nebo lámové a zbytek populace žil ve feudálním nevolnictví, dřeli se pro tuhle bandu pověrčivých kouzelníků. Lámové ovládali mysli rolníků stejně úspěšně, jako komunisté ovládají mysli dnešních lidí.“

Jack se znovu nervózně rozhlédl po místnosti, a v Nancy to vyvolalo jasný pocit, že by se ocitli ve velikém nebezpečí, kdyby někdo zaslechl byť jediné slovo z toho, co právě říkal.

„A říká se, že když Číňané vnikli do klášterů, našli tam tajné sklepy plné starodávných okultních návodů a mnichy, kteří praktikovali různé druhy zvrácených černých magií. Čínští vojáci, kteří si přes dva tisíce mnichů probojovali cestu do kláštera Zikace, vyprávějí historky o zvířecích a lidských obětech a rituálním pojídání masa v podzemních jeskyních…“

Nancy se zarazila. „Ale Jacku, no tak! To je čirá propaganda. Nemůžu uvěřit tomu, že jste na to skočil.“

„Může to být nakrásně přehnané, ale vsadím se s vámi, že na tom trocha pravdy je. Zeptejte se sama sebe, nakolik se tak vysoce hierarchizovaný kněžský aparát shoduje s buddhismem? Neshoduje, a to je fakt. Buddhismus je o naprostém opuštění ega a zřeknutí se záležitostí vnějšího světa. V tibetském náboženství vidím určitou vojenskou teokracii, spoustu různých hodností a výsad, mnoho tajemství a znalostí upíraných obyčejným lidem. A vážně nemám tušení, co mají tajemství, nebo ještě líp magie, společného s Buddhovým učením. Máme tu zatracenou hromadu moci nebo energie nebo many nebo jakkoliv tomu chcete říkat, která je ovládaná shora. Takže celá ta léta musí jít v Tibetu o něco jiného – o něco jiného, než jen o starý dobrý prostý buddhismus. Jediný problém je v tom, že se to jakožto cizinci nikdy nedozvíme. Lámové vytvářejí vlastní propagandu – tím si buďte jistá – prostřednictvím toho starého bracha, který pořád jezdí po světě, usmívá se na všechny kolem jako roztomilý plyšák…“

„Vážně mě překvapuje, že máte tak extrémní názory,“ skočila mu do řeči Nancy. „Když přijel dalajlama do New Yorku, slyšela jsem ho mluvit v Central Parku. Je to evidentně velice mírumilovný a osvícený muž. Je ztělesněním buddhismu tak, jak ho chápu já.“

„Je vidět, že jeho kouzlo na vás zabralo. Neznepokojuje vás, že je příbuzný s posledním dalajlamou, stejně jako s tím před ním? To je jen těžko demokracie, co? Spíš to vypadá jako dědičné privilegium, aspoň mně to tak přijde. Víte co, já jsem jenom obyčejný kluk z Oregonu, ale na základě toho, co vím, tvrdím, že celé to jejich náboženství je vystavěné na černé magii a pověrách. Kdyby se západní mnich prohlásil za vtělení Ježíše Krista, věřila byste mu? Ne! Proč jste tomu ochotná věřit jenom proto, že jsme v Tibetu? Uctívala byste jakéhokoliv západního mnicha jako božstvo stejným způsobem, jakým je uctíván dalajlama? Podle mě to je masová hypnóza; nebo pokud tomu budeme říkat magie, pak to vypadá spíš jako černá magie než jakákoliv jiná.“

Jack otočil láhev piva dnem vzhůru, vypil posledních pár loků a s bouchnutím postavil láhev na stůl.

„Nemějte mi to za zlé. Ale hned od začátku jsem tvrdil, že tihle hoši dokáží věci, které my na Západě nejsme schopní ani pochopit – a podezřívám je, že ve znalostech lidského myšlení jsou mnohem vyspělejší než my – spousta z nich mě pekelně děsí. A víte co? Přesně proto si myslím, že je na nich všech něco temného.“

Zavládlo ticho. Jack svíral ošlehanýma rukama horolezce prázdnou láhev. „Ale dost mých názorů,“ prohlásil po chvíli. „Rád bych věděl, co máte opravdu za lubem, Nancy Kellyová.“

Cítila, jak ji zaplavuje vlna adrenalinu.

„Co tím myslíte?“

„Víte naprosto přesně, co tím myslím. Jak to, že víte o knize Dzyan? A proč jste se potřebovala dostat do Tibetu potají – aniž byste prošla normálními imigračními procedurami? Nepašujete starožitnosti. A co Anton v Pemaku ve skutečnosti dělal? Vy to víte, viďte? Nebo to alespoň tušíte. A ten chlap v hale Tádže – toho jsem vůbec nezajímal já, že jo? Chci vědět, o co tu vlastně jde.“

Probodával ji upřeným pohledem modrých očí. Musela odpovědět. „Poslyšte, Jacku, pravda je taková, že nevím.“

„Víte mnohem víc, než říkáte, tím jsem si jistý.“

Měla v hlavě takový zmatek, že vůbec netušila, odkud by měla začít. Cítila ale, že si zaslouží lepší vysvětlení, než mu zatím dala. Kdyby se jí tak podařilo rozmotat vlastní pohnutky a dát jim nějakou logiku.

„Tak jo,“ spustila nakonec. „Indická a čínská policie jde po Antonovi. Obviňují ho ze špionáže. Nikdo v Tribune tomu nevěří. I já si myslím, že je to absurdní, jestli na tom tedy sejde. Jakmile jsem přijela do Dillí, zatkli mě, protože mi poslal tu kost, kterou jsem vám ukazovala. Vyslýchali mě; chtěli vědět, co mám s Herzogem společného. Chytali se každého stébla, ale bylo evidentní, že Anton má velké problémy. Nechali mě jít. Myslím, že mě sledovali a odposlouchávali mi telefon, proto jsem se chtěla o odletu domluvit osobně. Nejdřív jsem měla zlost, že mě zatkli, a taky proto, že se zdálo, že se vůbec nikdo nesnaží Antona najít – už je pohřešovaný tři měsíce. Všechno to bylo hrozně divné. Ale pak mě napadlo, že je to vlastně velice jednoduché – novinář dělá svou práci, represivní složky se ho snaží zastavit, prostě klasické schéma. Ale když jsem se do toho trochu ponořila, začalo to teprve být opravdu hodně podivné…“

Jack povytáhl obočí, ale mlčel.

„Zjistila jsem, že Antonův otec – Felix König – byl tibetolog a člen německé ezoterické sekty nazvané Thule, která prováděla výzkum historie Arjů a vyslala expedici do Tibetu. Zdá se, že König vyrazil do Tibetu, možná i víc než jen jednou, na výlet sponzorovaný nacisty, aby získal lamy na stranu Německa…“

Téměř prosebně se zadívala na Jacka – uvědomovala si, jak divně celé její vyprávění zní, a jen čekala na okamžik, kdy jí řekne, že se musela zbláznit. Ale dál mlčel, díval se na ni; z jeho výrazu bylo velice těžké něco vyčíst.

„Nacisté se domnívali, že tibetští lámové,“ pokračovala, „nebo nějaká tajná lóže v Tibetu, disponují znalostí nadčlověka, že vědí, jak z normální lidské bytosti vytvořit mnohem vyspělejší evoluční druh, jakéhosi vyššího člověka, zrozeného, aby vládl světu. Nacisté věřili, že jim tato znalost přináleží, protože to byla ve skutečnosti starodávná árijská vědomost… a že by jim mohla pomoct vyhrát válku. Vím, že to všechno zní dost šíleně, ale když jsem jela za Mayou, ukázala mi staré medaile, které jí Anton nechal, a jedna z nich byla medaile společnosti Thule, jež evidentně patřila Antonovu otci, Felixů Königovi. Je na ní naprosto stejný vzor jako na náustku trumpety z kosti.“

Oči Jacka Adamse se rozšířily úžasem.

„Jste si jistá? Ta trumpeta je neuvěřitelně stará.“

„Ano. Naprosto jistá. Dýka ozdobená svastikou. Zoufale toužili po znalosti nadčlověka, věřili, že toto vědění obsahuje kniha Dzyan – nazývali ji Das Buch des Ringes, Kniha Kruhu. Začali být jejím nalezením posedlí, proto ty expedice. Antonův výzkum s tím musel mít něco společného. Jinak to ani být nemohlo. To byl ten příběh, na kterém Anton pracoval – řekl Maye, že je to největší příběh, jaký kdy svět viděl…“

Nancyin hlas se vytratil. Přes Jackovu tvář přeběhl temný stín. „Ježíši, Nancy – proč jste mi tohle všechno neřekla, než jsme odjeli?“

„Přicházela jsem na to postupně. A pak jsem si chvíli myslela, že je to všechno příliš divné, a nemohla jsem to strávit. Potom mě napadlo, že to vzdám, vykašlu se na to, že je to nad moje síly a měla bych vám prostě zaplatit a jet domů.“

Chvíli bylo ticho, ale potom se na něj Nancy znovu zadívala.

„Ale co vy, Jacku? Proč jste byl připravený vzít mě do Tibetu za tak nízkou sumu? A co znamená ten symbol na trumpetě a odkud jsou ta písmena? Víte to celou dobu, nemám pravdu?“

Jack těžce vzdychl a zavrtěl hlavou.

„Ano a ne. Netuším, jaký je původ symbolu dýky se svastikou. Vůbec nic mi neříká – ale ano, je pravda, že jsem ta písmena poznal.“

„A co jsou zač?“

„Je to starší füthark.“

„Cože?“

„Runy. Je to prvních šest magických písmen nejstarší známé runové abecedy: F, U, Th, A, R, K. Známé jako starší futhark.“

„Jak na sobě mohla mít trumpeta, která je starší než dvacet tisíc let, evropský nápis? A jak by se proboha mohla objevit uprostřed Himálaje?“

„Přesně. Teď chápete, proč jsem se tak urputně snažil zjistit, odkud je. Podle mě je to jasný důkaz toho, že lidstvo je mnohem starší, než si myslíme. Že vyspělé civilizace existovaly před více než patnácti tisíci lety. Nález starodávné kosti s runovými nápisy tisíce kilometrů od severní Evropy je jednoduše neuvěřitelný. Teď jsem si naprosto jistý, že Herzog musel najít árijské království, které celá ta léta hledal. A já mám v plánu se tam dostat a přinést zpět jeho poklady a relikvie. Chci ukázat světu, že jsem měl pravdu. A můžu vám říct ještě jedno – jestli dokážu získat byť jen jediný slušný důkaz, podaří se mi mnohem víc, než jen smazat své dluhy.“

Oči se mu přitom leskly. Samozřejmě, pomyslela si Nancy, že by to byl obrovský poklad; vedle něj by Tutanchamonova hrobka vypadala úplně moderně.

„Jak moc si jste jistá těmi informacemi o Antonově otci?“ zamračil se Jack.

„Téměř stoprocentně. Víceméně je potvrdilo Centrum Simona Wiesenthala. Tedy, potvrdili, že měli podezření, že Antonovým otcem byl Felix König a že byl König odborným poradcem nacistů na poli tibetské kultury, že odjel do Tibetu a tak dále. Ale myšlenka, že Anton hledá knihu Dzyan, je čirá spekulace. Možná ho zajímá Tibet z jiných důvodů, i když fakt, že cestoval s tertonem Thuptenem Jinpou jen posiluje moje podezření. Už jen proto, že kniha Dzyan je terma a tertonové jsou jediní lidé, kteří vědí, jak ztracené termy najít. Jedna věc je ale jistá, König několikrát na náklady nacistického režimu navštívil Lhasu a je veřejně známé, že sem přijel proto, aby hledal ztracené árijské vědění a zprávy o původu árijské rasy.“

Zavládlo ticho. Nancy si netrpělivě prohlížela Jacka. Teď, když vyklopila všechno, co věděla, se jí ulevilo. Byla ráda, že se s ním podělila o své dohady o Herzogových aktivitách. Jack Adams by jí teď mohl pomoct ujasnit si, co byla pravda a co jen obyčejné výmysly okultistů z doby druhé světové války a bláznivých lamů. Prohlížela si ho; naklonil hlavu a vypadalo to, že je hluboce zabraný do vlastních myšlenek. Po chvíli začal nervózně seškrabávat etiketu z láhve. Nakonec na ni upřel pohled.

„Tak jo, Nancy Kellyová, tohle je opravdu velice zajímavá záležitost. Netvrdím, že všemu tomu ezoterickému nesmyslu věřím. Myslím, že nacisti byli ještě víc padlí na hlavu než lámové, ale vím, co tu hledali. Nebo si to alespoň myslím. Museli se snažit spojit se s Velkým bílým bratrstvem…“

35

„Celá léta jsem si na Velké bílé bratrstvo nevzpomněl. Když jsem byl mladší, kolem dvaceti, prováděl jsem jakýsi doktorandský výzkum v Káthmándú…“

Číšnice položila na stůl se zacinkáním další láhve. Jack jí poděkoval a jednu podal Nancy, která ji vděčně přijala.

„Nevím, jestli jste někdy v Káthmándú byla, ale přitahuje spoustu podivínů: hledače pravdy a podobnou sortu, lidi, kteří věří, že existují gumové znalí tajemství života, a lidi, kteří sami sebe považují za guruy. Omílají pořád dokola hromadu otřepaných mýtů, straší se navzájem historkami o tajných společnostech, děsivých kletbách a tak podobně. Na vrcholku všech těch legend a historek o guruech a tajných lóžích stojí Velké bílé bratrstvo. Údajně je to mystická tajná společnost Mistrů, kteří ovládají svět z podzemního království nebo údolí vysoko v Himálaji. Někteří lidé tvrdí, že se jejich království jmenuje Šangri-la. Jedni říkají, že Šangri-la je dobré místo a že by nikdy nemohlo být domovem takového bratrstva. Ale ať už je pravda kdekoliv, musím přiznat, že po celé Asii o nich existuje velké množství dokladů – nejsou to jenom historky vymyšlené hipíky.“

Lokl si piva.

„Nacisté se museli snažit spojit s Bratrstvem. Kdybyste do Káthmándú jela, narazila byste tam na lidi, kteří by tvrdili, že našli cestu do Šangri-la a s Bratrstvem se setkali, ale je to jenom hromada keců. Bratrstvo přijde k vám a pozve vás – vy je nenajdete… a pochybuji, že by o tom někdo z těch, kdo byli pozváni, později takhle vyprávěl…“ Nancy položila láhev na stůl.

„Ale co jsou proboha ti lidé zač?“

„Někteří tvrdí, že je to jakási univerzita pro osvícené. Vlastní obrovské knihovny plné ezoterického vědění. Pokud kniha Dzyan opravdu existuje, mohla by být v jedné z nich. Jiní si naopak stojí za tím, že navzdory svému názvu je Bratrstvo pod vlivem temných sil.“

„A co si myslíte vy?“ skočila mu Nancy do řeči.

„To jsem, myslím, řekl už dost jasně. Můj přístup k tomu všemu je lehce skeptický. Takže se domnívám, že pokud Bratrstvo opravdu existuje, je to spíš nějaká jeskynní komunita indických a tibetských okultistů. To ale neznamená, že nemají moc. Vlastně bych se nebál tvrdit, že pokud nacisté opravdu navštívili Tibet, mohlo za tím velice jednoduše stát pozvání Bratrstva, jejichž cílem bylo je zatáhnout do nějakého vlastního bláznivého plánu. Co já vím, možná za celou ideou druhé světové války stálo samotné Velké bílé bratrstvo…“

Nancy zaskočilo pivo.

„Cože! Teď si ze mě děláte srandu. Myslela jsem, že na černou magii nevěříte.“

Jack si položil prst na rty a nervózně se rozhlédl po místnosti.

„Pššt! Tiše. Donašeči jsou všude, dokonce i v Modré lucerně. Poslouchejte, vy mě nechápete: už jsem to řekl, není to tak, že bych nevěřil tomu, že se na světě dějí divné věci – jen prostě nejsem přesvědčený, že mají něco společného s magií. Tibetské tantrické praktiky nekončí u laciných triků, jako je levitace, tím si buďte jistá. Specialitou těchto hochů je telepatické ovládání mysli.“

Nancy se znepokojeně zamračila. Snažila se přijít na to, jestli to Jack myslí naprosto vážně. Z jeho naléhavého výrazu a nenápadného vyjadřování soudila, že je upřímný, ale i tak to bylo těžké odhadnout.

„Dobře,“ zhluboka se nadechla. „I kdyby na tom, co říkáte o Velkém bílém bratrstvu, bylo zrnko pravdy a skutečně někde existovalo, určitě musí představovat sílu dobra. Je to Velké bílé bratrstvo, nemám pravdu? Ne Velké černé bratrstvo. Proč by v tom případě měli mít něco společného s nacisty? Určitě by si ve své velké bílé moudrosti uvědomili, že nacisté jsou síla zla, že z jejich spojenectví nevzejde nic dobrého…“

Jack pokrčil rameny.

„To by bylo hezké, ale život není takhle jednoduchý. Bratrstvo by mělo být bílé a mělo by prosazovat dobro na světě. Ale kdo ví. Možná sešlo z cesty? Podle legendy jsou Mistři bratrstva v telepatickém spojení s jinými Mistry, kteří existují ve vyšších rovinách bytí. Tito Vyšší Mistři by měli být něco jako andělé, ale možná nejsou tím, co se o nich povídá. Možná lžou. Možná je celé Bratrstvo na scestí?“

Jack si znovu přihnul z láhve a rozhlédl se po místnosti, aby se ujistil, že je nikdo neposlouchá.

„Nadpozemské síly kontaktujete na vlastní nebezpečí,“ pokračoval potom. „Kdykoliv slyším někoho prohlašovat, že s ním navázaly spojení nějaké božské síly nebo UFO nebo tibetští Mistři, vždycky mě napadne: Tak jo, možná je to pravda, možná se s tebou ty síly spojily jenom proto, aby se vydávaly za něco dobrého, aby předstíraly, že pomáhají světu, ale ve skutečnosti se snaží škodit – využívají tě…“ Co to má do háje být? napadlo Nancy. Do čeho se to proboha zamotala? Dokonce i Jack Adams, kterého považovala – navzdory jeho excentrickému životnímu stylu – za v podstatě racionálního člověka, vybaveného tituly z prestižních univerzit, za obyčejného skeptika, jako byla ona sama, tu rozebíral ty nejbizarnější konspirační teorie, jaké kdy slyšela. Vlastně přesně proto byla tak vyděšená: Jack Adams byl vzdělaný muž, a přesto byl ochotný přijmout představu telepatických Mistrů a nacistů hledajících tajemství nadčlověka. S takhle podivným druhem skepse se ještě nikdy nesetkala. Byl natolik skeptický, že by o ničem neřekl, že je to skutečné, ale zároveň by ani netvrdil, že to neexistuje.

Jenže, uvažovala Nancy, kdo byla ona, aby ho z něčeho obviňovala? Když nad tím tak přemýšlela, byli by telepatičtí Mistři o tolik divnější než svět, který už znala? Svět plný globálních válek a náboženských konfliktů – a závodů v nukleárním zbrojení podněcovaných rozdílnými vizemi světových vlád? Byl západní svět méně nebo více bláznivý než svět vysoko v Himálaji? Uvědomila si, že jí v hlavě zní Jackova slova: jak by si mohla nárokovat právo určovat, co je a není možné? Velice rychle ztrácela schopnost podívat se na to s odstupem, začínala mít obavy, že by mohla ztratit schopnost rozlišovat mezi skutečností a výmysly. Nebo pro ni možná tyto termíny už tolik neznamenaly. V podobně konvenční kategorie ztratila víru.

„Jacku,“ zoufale se pokusila držet se nějakého řádu, „prostě mi naprosto jednoduše řekněte, co si myslíte. Snažil se Anton Herzog pokračovat v nacistickém výzkumu svého otce a najít Bratrstvo? Hledal knihu Dzyan a tajemství nadčlověka, ať už to je cokoliv?“

Už když ji pokládala, zněla otázka absurdně zjednodušeně, a Jack jí uklidnění, po kterém toužila, nemohl poskytnout. „Možná ano, možná ne,“ pokrčil rameny. „Vzhledem k tomu, co jste mi právě řekla o jeho otci, plus to, že Gunn prohlásil, že kniha Dzyan je terma – je to docela možné, obzvlášť, když naposledy cestoval s tertonem.“

Na chvíli se odmlčel, jako kdyby se snažil srovnat si myšlenky.

„Víte co, Nancy? Občas se vyplácí věřit těm nejbláznivějším teoriím, i když jste takový cynik jako já.“

„Co tím myslíte?“

„No, jestli všichni obyvatelé Tibetu spolu s nacisty a Antonem věří v existenci knihy Dzyan nebo Velkého bílého bratrstva nebo v reinkarnaci nebo v létající prasata, to je fuk, a já jsem jediný, kdo tomu nevěří, pak myslím, že bych měl držet jazyk za zuby. Jestli chceme Antona najít, musíme uvažovat jako on – takže nejspíš budeme muset všemu tomu, o čem jsem mluvil, věřit. Kromě toho, kdyby kniha Dzyan opravdu existovala, měla by miliónkrát větší hodnotu než diamant Koh-i-noor. Byla by to nejdůležitější památka všech dob.“ Skoro si olízl rty. Viděla, jak se v něm najednou díky vidině pokladu probouzí odhodlaný dobrodruh.

Samozřejmě, uvažovala Nancy, určitě si myslí, že by z toho mohl vytřískat nějaké peníze. Nejde jen o akademickou slávu. Na vteřinu pocítila zklamání, zklamání z toho, že jeho reakce nebyla stejná jako její, že hledání Antona a pravdy o tom, co celá ta léta v Tibetu dělal, mělo pro Jacka mnohem menší váhu než možnost pořádně se napakovat. Ale jestli ho navnadila vidina zisku, pak to bude muset stačit.

Dostala se už tak daleko a uvědomila si, že chce jít ještě dál. A kdyby k sobě měla být neúprosně upřímná, jasně by viděla, že v jádru je všechna její snaha sobecká: chtěla ten příběh, velký příběh, po kterém Anton pásl.

„Takže vyrazíme do Pemaka?“ zeptala se opatrně a Jack Adams se usmál.

„Jasně.“

„Myslíte, že se Antonovi stalo něco hrozného?“

„Kdo ví? Jedna věc je jistá, Anton je takový ten nezničitelný, šlachovitý typ. Je od přírody klikař. Možná se jenom poflakuje po starých klášterech a užívá si…“

„Nebo se možná už definitivně zbláznil…“ dodala Nancy tlumeně.

Jack zaklonil hlavu a vysál posledních pár kapek piva z láhve, ztěžka ji položil na stůl a potom se zadíval ke dveřím.

„Anebo obojí. Ale je jen jeden způsob, jak to zjistit. Kde je Gunn Lobsang, když ho potřebuješ?“

36

Vysoko na svahu hory, téměř na hranici, za kterou už nerostou stromy, se skupina mnichů znovu zastavila. Pod rozložitými korunami akáciových stromů hledali úkryt před deštěm. Údolí pod nimi vyplňovaly velké, vlnící se mraky.

Když zastavili, Antonu Herzogovi se ulevilo, přestože se obával, že je něco pronásleduje. Během pochodu se mu popruhy, jež držely jeho tělo na nosítkách, zařezávaly do těla a rozdíraly mu kůži do krve. Byl unavený z toho, jak se neustále snažil, aby mu hlava neposkakovala a zůstala chvíli nehybně na místě. Měl radost, že si od toho všeho na chvíli odpočine: snažil se dýchat pomaleji a uvolnit ruce a nohy. Možná už moc cesty nezbývalo. Možná už je od Agarthi dělila poslední část pochodu. Pevně v to doufal, věděl, že už toho moc nevydrží.

Opatův zástupce přešel k němu, přidřepl si a nabídl Herzogovi nově napěchovanou dýmku. Jak vdechoval sladký kouř, slyšel, že se starý lama postavil a zapředl rozhovor s dalšími mnichy. Herzog s velkou námahou otevřel oči. Prohlíželi si mapu. Po chvíli si k němu opatův zástupce znovu dřepl, podržel mu mapu před očima a špinavým nehtem ukázal do rohu promočeného papíru.

„Tady vás našel ten Číňan? Tady jste to chtěl vzdát?“

Herzog cítil, jak se mu krk plní hustým, medovým kouřem opia. Pod vlivem drogy se mu vrátilo nutkání mluvit. Krk už necítil, bolest v plicích odezněla a znovu ho zaplavil pocit míru a spokojenosti. Ale proč Číňan? Co tím lama myslel? Co mohl lama o podivném Číňanovi vědět? To už se na své cestě dostal tak daleko, že lámovi o tom zvláštním muži vyprávěl? Nevzpomínal si. Opium ho zbavovalo posledních zbytků schopnosti se plně soustředit. Myšlenky to nijak nezpomalilo, ale jeho mysl se teď potulovala, kde chtěla, nebyl schopný ji nijak ovládat.

„Ano,“ odpověděl tiše, před očima se mu objevil obraz elegantního Číňana. „Číňan. Přesně tak.“

„Prosím, soustřeďte se,“ přerušil ho naléhavě zástupce, „a podívejte se, kam na mapě ukazuji. Našel vás tady?“

Herzog se snažil soustředit se na mapu.

„Nevím. Zachránil nás. Odvedl nás odtamtud. Ale cesta trvala déle, než jsem si uvědomoval – nebyl jsem v dobrém stavu. Museli jsme projít vysokým průsmykem, který byl dobře schovaný. Při výstupu jsem v pravidelných intervalech upadal do spánku a s trhnutím se probouzel. Ale při sestupu se stezka svažovala tak prudce, že mě požádali, abych vystoupil z nosítek. Všichni jsme se k sobě přivázali a vytvořili dlouhou řadu, s Číňanem jsme stáli uprostřed a po obou stranách měli šerpy.“

„Ale povězte mi,“ opatův zástupce si začínal zoufat, „poznáváte na téhle mapě něco? Připomíná vám zobrazená krajina něco? Vybavuje se vám při pohledu na ni, kde jste byli?“

Herzog přestával vnímat. Mumlal, napůl pro sebe, napůl k doktorovi a díval se skrz opatova zástupce.

„Nevím. Cesta se po několika hodinách úplně vytratila. Museli jsme se plazit po skalní římse. Stovky metrů jsme se plazili podél okraje a pomalu se obtáčeli kolem velkého útesu. V propasti hluboko pod námi se jako had vlnila zelená řeka a razila si cestu skalnatým kaňonem.“ Opatův zástupce se zadíval na mapu. V rohu žádná řeka netekla, nebyla tam ani žádná rokle nebo strž. Vzdychl a spustil ruku podél těla. Smutnýma očima si prohlížel umírajícího muže. Herzog cítil, že starého lamu zklamal.

„Musíte mě chápat, byl jsem vyčerpaný. Když jsme se konečně dostali zpátky na cestu, zkolaboval jsem. Pomohli mi zpátky do nosítek, která jakýmsi záhadným způsobem šerpové na naší děsivé cestě dokázali nést s sebou. Jakmile jsem se znovu posadil, usnul jsem. Vzbudily mě až nadšené výkřiky šerpů, když se konečně na dohled objevil jejich domov. Proto nedokážu na vaší mapě vůbec nic poznat. Musíte mě chápat, nebyl jsem v o moc lepším stavu, než jsem teď…“

Herzog zmlkl. Opatův zástupce vrátil mapu zpátky jednomu z mnichů. Potom sepjal ruce. Chtěl se dozvědět víc, a ačkoliv to bylo zakázané a on se cítil provinile už jen proto, že se zeptal, chtěl slyšet, jak to místo vypadalo.

„A jaký byl jejich domov? Popište mi ho, prosím.“

Herzog zasněně zopakoval otázku s užaslýma očima upřenýma na nebe.

„Jaký byl? Nikdy jsem neviděl bujnější, zelenější údolí. Naprostá nádhera. Obklopovaly ho obrovské útesy, jež se nad ním vypínaly, ale protože měl v nejširším místě minimálně dva a půl kilometru, pořád tam proudil dostatek slunečního světla a v údolí jsem jasně viděl klášter obklopený domky a farmami, na polích byly zřetelně vidět skupinky úmorně pracujících lidí.“

Na vteřinu se tam znovu vrátil, džungle zmizela, bolest, která ho prve držela ve fyzickém světě, se rozplynula a on putoval minulostí do nádherného údolí. Mluvil. Slyšel ho opatův zástupce? Popisoval své vize, vzpomínky. Viděl, jak se Číňan hrdě zubí. Otočil se k němu. „To je taková krása,“ prohlásil ohromeně.

„Děkuji,“ odvětil Číňan. „Vždycky to tu takové bylo.“

Herzog najednou znovu zaostřil na opatova zástupce. Byl si jistý, že mluvil, a jen nesnil. Sebral veškerou sílu a odhodlaně upřel na zástupce pohled.

„Snažil jsem se od Číňana dozvědět víc. Řekl jsem: Vypadá to jako neuvěřitelně mírumilovné místo. Trpíte normálními společenskými problémy?“

Číňan se na mě hrdě usmál a odpověděl: „Neexistuje tu zločinnost ani nemoci. Lidé tu celý život žijí šťastně na vrcholu sil a nakonec zemřou ve spánku. Nepotřebujeme opraváře, vědce, právníky, téměř vůbec lékaře a rozhodně nepotřebujeme nikoho obracet na víru. Žijeme v naprostém souladu s taem a naše bytí plyne šťastně. Díky jednoduché stravě složené z rýže, čerstvého ovoce a zeleniny lidé málokdy onemocní, nepoužíváme cukr a velice málo solíme. K tomu připočtěte náročnou každodenní práci na čerstvém vzduchu. Proto lidé netrpí rakovinou ani žádnými jinými podobnými chorobami. Staří zde nakonec zemřou ve spánku, mírumilovně opustí toto žití, stejně jako to dělali na celém světě primitivní lidé před miliony let.

Každých deset let obdržíme zprávy z vnějšího světa. Avšak víme, že se tam neděje nic, co by se nedalo dokonce i s minimální snahou s desetiletým předstihem předvídat. Tao nikdy nezůstává v klidu, ale zároveň se ani nikdy nemění…“

„Takže tohle není klášter?“ Ukázal jsem směrem k hlavní budově, která stála uprostřed obklopená vesnickými domky.

„Ne. Ne ve smyslu, jak mu rozumí zbytek Tibetu. Je to jen obyčejný dům. Doufáme, že se nám podaří přimět Moudrost, aby jej učinila svým domovem, ale nejsme natolik arogantní, abychom se tam také zabydleli. Příležitostně jej navštěvujeme a nasloucháme tomu, co nám Moudrost sděluje.“

„Takže vy nejste Mistr nebo bratr nebo nějaký templář tohoto království?“

„Tohle není království a já nejsem ani jedno z toho, co jste jmenoval. Jsme komunita, jež chce pouze žít bez přílišného utrpení. Všichni neseme stejné břímě a děláme stejnou práci, zjistil jsem, že mám přirozené nadání ke studiu, a proto trávím více času těmito aktivitami než moji spoluobčané. Ale i já pracuji na polích, účastním se sklizně a dojím jaky.“

„Ale to zní jako komunistická společnost,“ skočil mu do řeči opatův zástupce. „Určitě jste se musel náhodou dostat do rudé Cíny…“ Herzog se usmál.

„Přesně to samé jsem si chvíli myslel i já. Ale potom jsem si uvědomil, že Číňan zmínil tao. Podíval jsem se do údolí, vycítil z dokonalých terasovitých rýžových políček úchvatnou atmosféru klidu a pochopil, že tohoto místa se nikdy nedotkl jed Kulturní revoluce.“

To místo bylo mnohem starší a rozumnější než jakákoliv ideologie Marxe nebo Mao Ce-tunga.

Ale tohle jsem já nehledal. Pokud ovšem skromnost tohoto muže neskrývala fakt, že se uvnitř zdí ‚domu Moudrosti4, jak ho nazval, snaží pomocí telepatie a starodávných postupů tantrické jógy ovlivnit chod světa.

Aniž bych ho chtěl jakkoliv urazit, zeptal jsem se Číňana, v co doufají, že ve světovém měřítku dosáhnou. Chce jejich komunita šířit vědění mezi ostatní lidi? Opouští údolí, aby se dostal do kontaktu s lidmi žijícími jinde? Jeho odpověď byla jednoduchá a jasná.

„Myslím, že jste mě nepochopil. Naším cílem není někoho něco učit. Hosté jsou tu vítáni, mohou se přidat k našemu způsobu života, ale nikomu bychom nechtěli ani na vteřinu náš životní styl vnucovat. Ale myslím, že chápu, o čem mluvíte. My tu v údolí známe spoustu věcí a moc dobře víme, že existují starodávná umění, jež umožňují člověku dospět do nehmotných rovin tohoto světa, dosáhnout na cizí mysli a ovlivnit je. Tyto sugesce, pokud se mají dostat ke všem lidem, musí být provedeny v symbolech, nikoli v jazyce, jinak by jim mohli rozumět jen mluvčí určitého jazyka, a kromě toho, symboly jsou mnohem mocnější.

Provozování takových aktivit však odporuje učení našeho řádu, podobné chování je tau velice vzdálené. Jak by mohl někdo žít šťastně, kdyby jednal jen na základě našich podvědomých sugescí a sám by o svém jednání nerozhodoval? Místo toho směřujeme naši energii na objevování a péči o tao. A jelikož se od tebe tao odvrátí, pokud jej hledáš, a přijde k tobě, jen když se od něj odvracíš, myslíme si, že je nejlepší nesnažit se ho najít. Jednoduše se snažíme pracovat vedle něj.

Soustředíme svou energii na to, abychom se ujistili, že žijeme podle taa, a jestliže uspějeme, potom znalost našeho štěstí vyteče z našeho údolí do údolí pod námi, tam nabere sílu a stane se z něj velká řeka, která se nakonec promění v samotnou Brahmaputru a její čirý proud zúrodní celou Indii a celý svět. Tao nás učí, že i když budeš jen klidně sedět v tiché místnosti a budeš myslet na ty správné věci, budou tvé myšlenky slyšet tisíce kilometrů daleko.“

Herzog ztichl. Znovu se usmíval se zasněným výrazem v očích. Opatova zástupce napadlo, že možná zapomněl na to, v jak hrozném je stavu. Zjistil, že se cizincovy nálady dokonce i pod vlivem opia zcela nevyzpytatelně mění. Ale chtěl se dozvědět víc.

„Věřil jste tomu, co vám říkal? Souhlasíte s tím – že dobra lze dosáhnout nečinností?“

Herzog se slabě zasmál.

„Ne. Jeho cíle byly chvályhodné, ale stále nevěřím tomu, že je jich možné dosáhnout tímto způsobem. Jestliže jste vy, v litangské gompě, o pár stovek kilometrů dál, o tomto místě a jeho učení nikdy neslyšeli, pochybuji, že by se někdy Indie, potažmo New York nebo Londýn měly o této idylické komunitě doslechnout. A kdyby se tak nakonec stalo, trvalo by celou věčnost, než by lidé změnili svět tak, aby se podobal životu v údolí. Lidé mají plné ruce práce sami se sebou.“

Herzog se odmlčel a rozkašlal se.

„Věděl jsem,“ podíval se na zástupce a jeho úsměv zmizel, „a Felix König na to přišel přede mnou, že jedině aktivní zásah a zručné využití árijských umění, jímž disponuje království Šangri-la, mohou změnit lidstvo k lepšímu a vyzvednout ho na vyšší evoluční úroveň. Doklopýtal jsem do údolí asketických mnichů, zanechali mě v tichosti a rozjímání o tau. Ačkoliv byla komunita úžasná, nebyla cílem mého hledání, a proto jsem byl k Číňanovi otevřený.“

Jsem velice vděčný za příležitost dozvědět se o vašem nádherném údolí, ale mým cílem je dostat se do království Šangri-la. Můžete mi pomoct? Můžete mě do něj nasměrovat nebo mě na mé cestě vést?‘

Poprvé od okamžiku, kdy jsem ho potkal, Číňan posmutněl.

„Ano. Jestliže na tom trváte, mohu vám ukázat cestu. Ale opravdu vás žádáme, abyste zůstal s námi. Věnujte své síly tomuto údolí, budete tu šťastný a váš příklad budou následovat další. Šangri-la není dobré místo. Lidé se tam ubírají jinou cestou než my. Nesnaží se vytvořit vzdělané lidstvo pomocí jednoduchého příkladu, ale skrz uplatňování moci a magie. Jsou připravení použít všechny metody, dokonce i metody, při nichž se obrátí na síly, jež podle našeho názoru nedokáží ovládat. Zůstaňte tady. Tohle je šťastné, mírumilovné místo.“

Byl to dobrý člověk a vadilo mi, že na něj musím naléhat, ale neopustil jsem svůj život, abych se stal farmářem a kazatelem, navzdory vší kráse onoho údolí. A pokud šlo o jeho hodnocení Šangri-la, dalo se čekat, že od mnicha v důchodu, který se bojí zaplést se s větším světem, uslyšíte přesně něco v podobném stylu.

‚Byl bych za vaši pomoc neskonale vděčný.‘

‚Budiž. Ale musím vás varovat, pokud odejdete, už nikdy se nebudete moct vrátit, nemohu vám nakreslit mapu nebo vám vysvětlit, jak se sem zpátky dostat. Cestu, po níž jsme sem přišli, cizinec nedokáže najít a do světa venku se karavana vydává jen jednou za deset let. A pokud byste nebyl v tak zoufalém stavu a tolik nepotřeboval naši pomoc, rozhodně bychom vám ji nenabízeli, a dokonce bychom vám ani nedovolili nás spatřit…‘

Z nějakého důvodu jsem cítil, jak se mi stahuje žaludek.

„Ale ze Šangri-la se mohu vrátit? Přece bych mohl odtamtud jít prostě zpátky po vlastních stopách.“

Číňan se usmál.

„To bohužel není možné.“

„Proč ne?“

„Protože po té cestě se jde jen jedním směrem.“

„Jak to?“

„Pojďte, jestli jste připravený. Ukážu vám to.“

Téměř okamžitě jsme vstali a vydali se na cestu. Podivný pocit lítosti mě opustil. Nakonec jsem se měl dostat do Šangri-la. Měl jsem se dostat na místo, po kterém jsem tolik toužil.

‚Kam přesně jdeme?‘ zeptal jsem se, když jsme nasedli do malého dvoukoláku taženého mladým jakem.

„Tam.“ Ukázal směrem k temným útesům na konci údolí. „Tam nahoru.“

Díval jsem se vzhůru, vrcholky hor halila mlha. Napadlo mě, že musel ukazovat na nějaký skrytý vchod do jeskyně. „Jeskyně, z níž by vybíhala temná chodba, která by mě nakonec dovedla do království Šangri-la. Ale jaká cesta by mohla být schůdná jen jedním směrem? Napadlo mě, že by mohlo jít o podzemní řeku. Po té by se rozhodně nedalo plout v obou směrech.“

Opatův zástupce znovu zvedl mapu. Hledal v ní údolí odpovídající velikosti, které by ohraničovaly obrovské hory. Mezitím Herzog pokračoval v popisu své cesty.

Po nějaké době jsme v rachotícím dvoukoláku minuli zelené louky a bujná rýžová pole na horním konci údolí. Kudykoliv jsme zrovna projížděli, lidé ustávali v práci, mávali nám nebo zdravili Číňana. Několikrát jsme zastavili, abychom si vzali kus čerstvého ovoce a aby si Číňan mohl chvilku popovídat s obyvateli.

Cesta se vytrácela na úpatí velikého útesu, který snad dosahoval až do nebes. V mládí jsem byl zkušeným horolezcem, ale ať jsem si útes prohlížel sebepečlivěji, neviděl jsem tam jedinou cestu, po níž by se dal zlézt. Stejně dobře to mohla být ledová stěna. Obrátil jsem se k Číňanovi.

„Tak kde je vstup?“

„Vteřinku, prosím. Nebyl jsem tu už šedesát let.“

Číňan začal pomalinku chodit kolem. Zdálo se, že se velice intenzivně soustředí. Uvědomil jsem si, že se musel pustit do nějakého druhu meditace, protože měl pohled upřený zhruba metr před sebe a tvář naprosto bez výrazu. Dostal se do hlubokého transu, najednou se zastavil, natáhl ruku před sebe, jako kdyby chytal imaginárního motýla. „Tady.“

Přešel jsem k němu a vůbec jsem nechápal, co tím myslí. A potom jsem ke svému údivu spatřil, že v ruce drží hedvábné vlákno. Bylo tak jemné, že bylo pouhým okem sotva patrné, ale viděl jsem, že se vine nahoru k nebi, přestože jsem ho po necelých dvou metrech ztratil z dohledu. Každopádně jsem měl pocit, že musí vést z okraje útesu a nějak tam nahoře musí být upevněné.

Silně, ale zároveň něžně za vlákno zatáhl. Na vteřinu jsem si představil zvoníka v dřevěném kostele nedaleko domu mých rodičů v pampě. Nevěděl jsem, co mám říct, protože Číňan měl při soustředění zavřené oči.

Překvapeně jsem potom spatřil, jak se nad jeho rukou objevila na vlákně smyčka. Někdo nebo něco, vysoko na nebi nad námi, spouštělo dolů hedvábné lanko. Ohromeně jsem v tichosti sledoval, jak se na zemi kolem našich nohou skládají smyčky z téměř průsvitného vlákna. Po nějakých čtyřech nebo pěti minutách hedvábná niť zesílila na hedvábné lano. Lama přikývl a nechal lano klesat, dokud na zemi nevytvořilo několik smyček. Poté za něj dvakrát zatáhl a pohyb náhle ustal. Hedvábný provaz visel ve vzduchu.

„Zvedněte, prosím, ruce,“ vyzval mě Číňan.

Sledoval jsem, jak mi uvazuje provaz v podpaždí a svazuje ho na zádech.

„Je dostatečně silný?“ zeptal jsem se s upřímným zděšením. Provaz totiž vypadal velice tence a jen stěží jsem si dokázal představit, že unese celou mou váhu.

„Ano.“

A potom bez jediného dalšího slova dvakrát za provaz nad mou hlavou silně zatahal, a já jsem ve vteřině ucítil trhnutí, jak se provaz pod mým podpaždím utáhl. Zvedl jsem se nad zem a nohy mi zůstaly viset ve vzduchu. Během vteřiny se Číňan zmenšil na velikost malé panenky. Viděl jsem, jak se otočil a nastoupil zpátky do povozu. Potom jsem ho už takřka nedokázal rozeznat. Stoupal jsem stále výš. Viděl jsem pod sebou celou vesnici a najednou jsem si ke své hrůze vzpomněl, jak mi Gustav vyprávěl o matné vzpomínce na toužebné vyhlížení přes nízké zdi Šangri-la, jak snil o tom, že poletí dolů do Smaragdového údolí, které se rozkládalo pod ním. Ale už bylo příliš pozdě, než abych mohl něco udělat.

Stoupal jsem výš a výš, jako pavouk lezoucí po pavučině, skrz mlhu a mraky, místy jsem jen velice těšně míjel skalní stěnu a jindy jsem visel v řídkém vzduchu tři metry od ní. Nakonec jsem po zhruba šesti minutách nebo možná ještě delší době konečně uviděl, kde bude moje cesta končit. Nade mnou se lano namotávalo přes kolo na dřevěném rameni vyčuhujícím z okraje útesu. Byl jsem od něj sotva šest metrů a rychle se přibližovalo. Vlna adrenalinu mi bouřila v žilách. Kdo na mě bude nahoře čekat, aby mě uvítal?

A najednou jsem se ocitl na vrcholu útesu, díval jsem se na velké, kamenné cimbuří, potom jsem ke své nesmírné hrůze spatřil, že na vrcholu každé části cimbuří je nabodnutá na špici kopí rozkládající se lidská hlava. Vyděšeně jsem vykřikl, začal kopat nohama a snažil se dostat zpátky dolů. Bylo to úplně absurdní a k ničemu, výraz obyčejného tělesného strachu. Chvíli jsem se jako bezmocná moucha chycená v pavučině houpal nad zemí. Před cimbuřím jsem spatřil hrbolatou zem, kolem které se tyčily klášterní zdi, a uprostřed nich se vypínala temná věž.

Najednou jsem měl společnost. Přede mnou se objevil padesátník orientálního vzhledu, oblečený v saténových šatech z devatenáctého století. Podal mi ruku a naklonil se dopředu. „Vítejte v Šangri-la,“ pozdravil mé lámanou angličtinou se silným přízvukem. „Lámové vás očekávají. Prosím, chyťte se mé ruky.“

Srdce mi divoce tlouklo, ale neměl jsem žádnou jinou možnost. Takže jsem udělal, oč mě žádal, a stiskl jeho dlaň. Ocitl jsem se na pevné zemi, na cestičce vedoucí k cimbuří. Muž si všiml, že mám popelavě bledou tvář a že se pořád ještě zděšeně dívám na lidské hlavy. Mávl rukou ve vzduchu. Jeho angličtina byla těžkopádná, mluvil přerývaně, ale naprosto srozumitelně.

„Omluvy za ty děsivé postavy. Důležité kvůli odrazení nevítaných návštěvníků. Ve věži pro vás připravený pokoj. Věřte, velmi pohodlný.“

Rozhodl jsem se, že to nejlepší, co mohu udělat, je snažit se budit dojem rozhodnosti a odhodlanosti. Jeho vysvětlení nechutné výstavky hlav bylo sotva dostatečné. Mohli to být lidští strašáci, ale zůstávala otázka, komu ty hlavy patřily a jak oběti k tomuhle zohavení přišly.

„Rád bych okamžitě mluvil s opatem tohoto místa,“ prohlásil jsem.

Orientálec se neusmál.

„Pojďte do věže. Lámové vás přijmou tam.“

Ukázal mi na svažující se kamenné schodiště. Viděl jsem, že vede do vydlážděné části mezi cimbuřím a klášterem. Byl jsem bezmocný, na jedné straně mě varovaly setnuté hlavy a na druhé mě čekaly nepředvídatelné věci. Zařídil jsem se podle jeho rady. Když jsem prošel kolem něj, všiml jsem si, že má meč. Předpokládal jsem, že ho nenosí jen pro parádu.

Společně jsme kráčeli po holé zemi ke klášterní bráně, na kterou silně zabušil pěstí. Vrata se otevřela a odhalila tmavé nádvoří. Dveřníka dělal podsaditý šerpa, kromě něj na nádvoří nikdo nebyl. Šel jsem za svým ztichlým průvodcem přes nádvoří, klenutými dveřmi do několika dalších kamenných chodeb, až jsme se nakonec ocitli u samotné velké věže. Uvnitř se majestátně vinulo široké schodiště, jež čas od času přerušovala odpočívadla, z nichž ústily dveře do místností. Stoupali jsme po schodech, a když jsme došli téměř až nahoru, ukázal na otevřené dveře a pokynul mi, abych vešel.

„Prosím. Umýt. Odpočinout.“

Měl jsem na výběr? Ne. I kdybych ho přemohl silou, kam bych utekl? Na cimbuří? Neměl jsem šanci se po hedvábném provaze dostat sám dolů, i kdyby se mi nikdo nesnažil bránit. A kdybych se měl pokusit utéct z kláštera zadem, přes Himálaj, byla by to jistá sebevražda. Nedokázal jsem si představit, že bych bez správného vybavení a zásob vydržel víc než pár dní.

Zhluboka jsem se nadechl, přikrčil se a prošel dveřmi. Ocitl jsem se v malé místnosti připomínající celu. Zrovna jsem se chtěl otočit a zeptat se, kdy se budu moct setkat s opatem, když se za mnou dveře s bouchnutím zavřely a v zámku zarachotil klíč. Obrátil jsem se, ale už bylo pozdě. Slyšel jsem jenom ozvěnu kroků sestupujících ze schodů. Zavrtěl jsem nad svou bláhovostí hlavou a začal se pečlivěji rozhlížet po místnosti. Stála tam postel, židle, stůl, mísa a džbán s vodou, okno – rozběhl jsem se k němu. Byla na něm přidělaná železná mříž. Přitiskl jsem na ni tvář a zadíval se dolů na klášter. Ocitl jsem se mnohem výš, než jsem se domníval. Měl jsem výhled na střechy a nádvoří přímo pod sebou. Nedíval jsem se na přední nádvoří, ale na vnitřní, skrytou svatyni.

Jak jsem tiskl obličej na mříže, spatřil jsem něco, při čem mi ztuhla krev v žilách, po zádech mi přeběhl mráz stejně ledový jako voda vytékající z tajících himálajských ledovců. Skupina šerpů neúnavně pracovala, nosili hromady dřeva a připravovali obrovskou vatru. Na vrcholu masivní vatry z klád a dřeva na podpal stála nejděsivější věc, jakou jsem v životě viděl: dřevěná klec v lidské velikosti.

Bylo naprosto jasné, že museli pracovat teprve půl hodiny, což podle mého odhadu přesně odpovídalo době, která uběhla od chvíle, kdy můj čínský přítel v údolí poprvé zatahal za provázek. Najednou mi došlo, co to znamená, a začal jsem zděšeně křičet. Myslím, že jsem ze sebe vyrážel nějaké patetické a bezmocné fráze jako: „Ne! Dobrý Bože, ne!“ – ale většinu času jsem kvílel strachy a kňoural jako zvíře. Opatův zástupce se zděšeně otřásl. Nikdy předtím nic takhle otřesného neslyšel. Mohlo opravdu takové místo existovat? Po cizincově bledé, vyzáblé tváři stékal při líčení těch úděsných zážitků studený pot – bylo to pro něj příliš živé a jasné, modré oči měl rozšířené strachem.

37

Když vyšli z tržiště na hlavní náměstí, začala si Nancy uvědomovat, že je lehce opilá. Dvě piva v třech a půl tisících metrech nebyla až tak dobrý nápad, jak Jack Adams tvrdil. Podlamovaly se jí nohy a obrysy budov se na jasně modrém pozadí oblohy jevily nepřirozeně ostré.

„Neměli bychom počkat, až se Gunn vrátí? Chtěli bychom vyrazit, jakmile se objeví, ne?“

„Žádný strach,“ odvětil Jack. „Je támhle, v čajovně Migu. A nezmiňujte se před ním o tom, o čem jsme zrovna mluvili – moje názory na tibetský buddhismus by neocenil.“

Jack před ní dlouhými kroky kráčel rušnou uličkou na náměstí. Nancy ho pomalu následovala, když najednou navzdory lehké opilosti vycítila nebezpečí. Jen pár metrů před ní k ní kráčel Tibeťan s rudým obličejem.

„Vrať se domů, Američanko.“

Tvářila se, že to neslyšela. Napůl se od něj odvrátila, ale koutkem oka zaregistrovala, jak se k ní blíží. „Dalajlama je hříšný osel!“ zakřičel.

Přidala do kroku, aby mu unikla, ale mladík zrychlil také. Jeho angličtina byla dobrá – zjevně se mu dostalo vzdělání. „Tibet je svobodný – nechceme, aby nás mniši nutili pracovat. Nechceme, aby nám cizinci vrátili dalajlamu. Tibet je dnes svobodný.“

Najednou se muž objevil vedle ní. Ucítila jeho ruce na ramenou, a než stihla zareagovat, otočil ji k sobě a popadl ji za límec košile. Z jeho dechu cítila alkohol a podle toho, jak ji držel, věděla, že má sílu. Oči mu plály zlostí.

„Proč jste přijela do Lhasy, podívat se do starých klášterů? Proč?“

Snažila se odpovědět.

„Nepřijela,“ hlas se jí vyděšeně třásl, „v žádném starém klášteře jsem nebyla…“

Naklonil se k ní blíž. Snažila se odtáhnout, ale přitáhl si ji k sobě, ohrnul ret a odhalil zuby, jako by ji chtěl kousnout.

„Kláštery jsou zlo. Utlačují nás. Dalajlama je diktátor. Teď máme demokracii – všichni lidé jsou si rovni. Američané by měli zůstat v Americe, ne se v Tibetu snažit dosazovat diktátory zpátky k moci.“

Muž se na ni díval, jako kdyby se měl rozplakat. V tu chvíli se vedle ní objevil Jack s Gunnem. Gunn vzal mladíka jemně, ale pevně za ruce a tiše k němu tibetský promlouval. Jack byl připravený zasáhnout, ale čekal, jaký budou mít Gunnova slova účinek. Tibeťan začal pomalu uvolňovat sevření – Gunn mu stále ještě domlouval.

Když chlapec svěsil ruce podél těla, Gunn ho vzal kolem ramen a odvedl ho zpátky na jeho místo na schodech. Nancy se znovu nadechla. Na pár vteřin ji to opravdu hodně vyděsilo. Gunn vrtěl hlavou, když se k nim vracel. Tvářil se velice smutně.

„Je to zlé. Podobně zmatených mladých lidí je tu čím dál víc. Ve škole je učí, že tibetská kultura je jen zástěrkou teokraticko-aristokratického vykořisťování. Číňané jim cpou do hlav komunistickou propagandu a oni jí věří. Ale když vyrostou, v srdcích vědí, že to není pravda, že není správné zahazovat vlastní minulost. Začnou být zmatení a nešťastní, protože se v nich to napětí neustále hromadí, a k tomu všemu není práce, takže pijí, kouří a hádají se…“

„Myslela jsem, že se lidem ve Lhase daří lépe,“ ozvala se Nancy, snažila se mluvit klidně, jako by ji to, co se stalo, nijak neovlivnilo. „Měla jsem za to, že nový Sky Train z Pekingu s sebou přinesl pracovní příležitosti a prosperitu.“

„To ano, ale ne pro Tibeťany. Abyste dostala pořádnou práci, musíte mluvit čínsky. Víc než osmdesát procent Tibeťanů je negramotných a čínsky umí jen málokdo. Našla byste tu spoustu mladých mužů, kteří se poflakují po lhaských čajovnách, hrají snooker, pijí čaj a chang – to je tibetská pálenka… Je to vážně smutné. Alespoň většina z nich jsou vlastenci. Ten chlapec je evidentně tragický případ – dokonce ani není na Tibet hrdý…“

Nancy se otočila zpátky ke schodům. Mladík tam seděl s hlavou mezi koleny, jako kdyby toho na něj bylo v tomto světě moc, jako kdyby ho život nakonec zlomil.

„Ale co se s těmi mladými lidmi stane? Seženou práci? Budou v pořádku?“

„Ne. Pro naštvané mladé muže, kteří se nechtějí učit čínsky, žádná práce není. Jsme druhořadými obyvateli v naší vlastní zemi. Pro Tibet je už příliš pozdě. Jsme ve své vlasti v početní menšině. Nevím, co s tím dělat…“

„Ale lidé stále ještě sní o svobodě – o svobodě bez Číňanů a o návratu dalajlamy domů?“

„Ne. Neznám nikoho, kdo by měl takový sen.“

Odmlčel se a zadíval se na zlaté stúpy vzdálené Potaly.

„Možná je to naše karma. Slyšel jsem pár mnichů mluvit o tom, že k čínské invazi došlo proto, že Tibeťané museli být potrestáni – příliš jsme se odklonili od buddhismu, lámové začali být velmi hamižní. Zavinili jsme si to my sami. A někteří lidé tvrdí, že je to součást božského plánu. Tím, že Číňané vtrhnou do Tibetu a zničí naši vlast, nás donutí utéci, a díky tomu přineseme světlo buddhismu do celého světa…“

Jack Adams ho sledoval s podrážděným výrazem. „Poslyš,“ skočil mu rázně do řeči, „víš, co mi tyhle bláznivé řeči připomínají? Připomínají mi Židy, kteří tvrdí, že holocaust byl nutné zlo. Že byli vražděni proto, že se příliš odchýlili od zákonů Tóry, a že nacisté jen prováděli boží práci. Že byli vyhnaní z domovů ve východní Evropě proto, aby se v Izraeli mohla zrodit Země zaslíbená… Nenechám se zatáhnout do logiky uvažování, podle které jsou pro fungování božského zákona nebo karmy, nebo jakkoliv tomu chceš říkat, nezbytné masové vraždy a ničení…“

Gunn se na oba cizince zadíval a slabě se usmál.

„Nemůžeš nám mít za zlé, že se snažíme najít důvod naprosté devastace našeho ducha, která probíhá už od roku 1959… Takový, o němž bychom mohli uvažovat. Jinak svět vypadá opravdu dost depresivně…“ Pokrčil rameny. Jack ho poplácal po zádech.

„Tibet ještě není historie, Gunne. Ještě dlouho nebude. Pojďte, jdeme sehnat odvoz.“

38

Plukovník Jen se na chvíli zastavil a za poslední hodinu si už posté otřel čelo. Po obličeji mu do očí stékala dešťová voda a mísila se s potem. Vedle něj stál v oranžových šatech Dorgen Trungpa, na němž nebyly patrné žádné známky únavy. Za ním se lesem vlnil zástup vojáků, který se s každým kilometrem prodlužoval, protože někteří muži, znavení pochodem a náročností terénu, začínali zaostávat. Většina vojáků neměla výcvik pro boj v džungli, a někteří z nich nebyli dokonce ani z venkova – pocházeli z velkých měst jako Čcheng-tu nebo Čchung-čching. V džungli byli tihle naprostí nováčci úplně ztracení, neschopní a vyděšení, neuměli se v lese vůbec orientovat.

Plukovníkovi nad hlavou pronikavě zavřeštěl papoušek ara a Jen sebou při tom zvuku prudce trhl.

„Pořád ještě držíme směr?“ zašeptal Dorgenu Trungpovi. Mnich od chvíle, kdy opustili klášterní pozemky a začali se proplétat bujnou lesní vegetací, mlčel. Plukovník Jen si prohlížel mnichovu apatickou tvář – možná si to chlapec rozmyslel? Možná se rozhodl, že je do jeskyní nedovede a místo toho je bude honit od čerta k ďáblu. Plukovník Jen měl pořád ještě mapu, ale mnich jim slíbil pomoc, slíbil, že jim ukáže nejlepší cestu.

„Cítím…“ ochraptěle zašeptal Trungpa, „… strach… něco není v pořádku.“

Plukovníku Jenovi se stáhlo hrdlo. S džunglí úplně nepočítal. Terén byl mnohem náročnější, než se domníval, a dokonce i mnichy, kteří se tu dokonale vyznali, děsilo, že by se měli od litangské gompy příliš vzdálit.

„Co se děje?“

Dorgen Trungpa si přitiskl prst na rty a zamračil se. Od chvíle, kdy mu plukovník Jen sdělil, že chce sledovat lamy do džungle, Dorgen Trungpa zlověstně mumlal cosi o strážcích lesa. Odmítal upřesnit, koho má tím označením na mysli, ale když o nich hovořil, přeběhl mu přes tvář stín.

Na les jako by se sneslo ticho. Plukovník Jen se začal pomalu rozhlížet kolem sebe, očima přejížděl po okolí a zoufale se snažil nalézt v nekonečné zeleni cokoliv neobvyklého. Nedokázal se zbavit pocitu, že se tam někde schovává cosi, co kráčí v jejich stopách a přibližuje se k nim. Rychle si sundal pušku z ramene, zvedl ji nad hlavu a ukázal mužům za sebou, aby udělali to samé. Vzkaz proběhl řadou vojáků. S lomozem si nachystali zbraně a zaujali palebnou pozici. Plukovník Jen viděl pár tváří – výraz nesmírné únavy, který se na nich zračil ještě před chvilkou, nahradil strach a zlá předtucha. Najednou se ozvalo šustění, jako by se lesní vegetací hnal vítr. Poté voják o pár metrů dál upustil zbraň.

„Migu! To je migu!“ křičel hrůzou.

Muži zpanikařili: uskočili z cesty, schovali se do podrostu, v panice ztratili veškerou kázeň. Jen na ně křičel, aby drželi pozice, když sebou najednou Dorgen Trungpa škubl bolestí. Mnich vypoulil oči a štíhlé ruce mu vystřelily ke krku. Potom přepadl dopředu. Plukovník Jen upustil pušku a zachytil padajícího mnicha. Oči měl napůl přivřené, hlava mu padala na jednu stranu. Potom se všechno rozmazalo. Plukovník Jen spatřil jenom malou opeřenou šipku zabodnutou do mnichova krku a poté mu něco prolétlo těsně kolem pravého ucha. Minulo ho to jen o vlásek. O vteřinu později ucítil, že se mu něco otřelo o bradu. Šipky z foukačky. Padl k zemi a odkutálel se pryč od mnichova těla. Odevšad se ozývala střelba, vojáci vyprazdňovali zásobníky do husté džungle. Plukovník Jen rychle vyskočil na nohy a v poslední chvíli zahlédl cosi, kohosi se zuřivou divošskou tváří, co se k němu blížilo s kamennou sekyrkou zvednutou nad hlavou.

Bez přemýšlení udělal plukovník Jen výpad vpřed a udeřil útočníka do prsou. Rána ho poslala přímo k zemi. Plukovník Jen znovu nabyl rovnováhu a podíval se zpět na cestu. Jeho muži byli masakrováni zleva i zprava, zmateně pobíhali a ze všech stran na ně dotíraly polonahé postavy mávající smrtícími zbraněmi z doby kamenné. Shora padaly sítě, v podrostu se otevíraly pasti, do kterých zděšení vojáci padali, a proti bezbranným mužům se houpaly klády prošpikované bodci s jedovatými hroty. Bitva už byla prohraná. Děsivá postava oblečená do zvířecích kůží s obludnou maskou na tváři si všimla plukovníka Jena stojícího necelých deset metrů od ní. Zvířecí muž děsivě zařval a pustil se za ním. Plukovník Jen měl pocit, jako by se proti němu obrátil celý les, jako kdyby všem děsivým věcem v Pemaku nařídil, aby ho chytily. Vrhl se do bujného podrostu a začal si jím razit cestu jako splašené zvíře.

Běžel o život.

39

Jejich náklaďák byl součástí konvoje složeného ze čtyř vozů mířících ze Lhasy přes tibetskou náhorní plošinu dolů do oblasti Kongpo a nakonec do samotné Číny. Cesta kopírující břeh Jarlung Cangpo se po zhruba třiceti kilometrech od Lhasy začala velice rychle zhoršovat. Cangpo se vinula stovky kilometrů na západ od Lhasy kolem nejposvátnější asijské hory Kailás, celou cestu ji napájely ledovce, dokud se nepropadla do Pemaka a nezačala prudce klesat k nekonečným indickým rovinám. Navzdory špatné kvalitě a strmosti cesty řidiči celou dobu zběsile kouřili cigaretu za cigaretou a přitom, jakoby mimoděk, točili volantem a drželi vůz na uzounké silnici. Občas se zápach pálících se brzdových destiček mísil s hustým cigaretovým kouřem a jejich tváře pokrývala rostoucí vrstva prachu a špíny.

Po pěti hodinách jízdy ze Lhasy se konečně úspěšně dostali přes první policejní kontrolu. Ošuměle oblečený policista vyšel z dřevěné chatrče a mávl na konvoj, aby zastavil. Táhl z něj chang a cigarety. Prohlédl si jejich dokumenty a poté je, aniž by se na cokoliv vyptával, pustil dál. Namačkali se do kabiny, oni tři a řidič. V okamžiku, kdy řidič přimáčkl nohou pedál a vyjel z kontrolního staniště, si Jack teatrálně oddychl úlevou.

„Myslím, že jsme v suchu. Policie v Kongpu bude ještě laxnější.“

„Kongpu?“ zeptala se Nancy.

„Další provincii, mezi Lhasou a Pemakem. Je to divočina – žije tam spousta barmských a ásámských etnických skupin.“

„Jako v Pemaku?“

„Ne. Není to tak divné jako Pemako, ale stejně je to Divoký západ.

Neplatí tam žádné zákony, je tam neuvěřitelná chudoba a veliká nehostinnost. Nemá moc velkou cenu se tam snažit nějak vládnout.“

Gunn mluvil s řidičem, ale zaslechl Jackův komentář a skočil mu do řeči. „Neposlouchejte ho, Nancy. Je to skutečný Tibet. Tvrdí venkované. Žádné výdobytky klášterního života.“

Výdobytky klášterního života! usmála se v duchu. To byl vážně vtip. Muselo se tam žít opravdu hrozně těžce, když vedle toho vypadal tibetský klášter jako příjemnější alternativa. V tu chvíli ukázal Gunn na silnici před nimi.

„Podívejte! Přesně to jsem myslel.“

Vedle cesty stáli dva mladí Tibeťané. Mohlo jim být mezi šestnácti a třiceti lety. Zírali na projíždějící konvoj. K rukám a kolenům měli přivázané dřevěné destičky, které chránily jejich kůži, když si klekali a skláněli se – což dělali při každém kroku. Gunn vysvětloval, že budou takhle pokračovat celou cestu až k paláci Potala.

„Chápete, co jsem myslel – jsou to tvrdí, věřící lidé. Opravdoví Tibeťané.“

Nancy se otočila, když je míjeli. Oba mladíci jí pohled opětovali. Za nimi tekla Jarlang Cangpo, Jack jí řekl, že ji nazývají „čističkou“, a všude kolem se k nebesům tyčily dech beroucí, nádherné hory.

To je ale místo! napadlo Nancy. Jak by tu někdo mohl strávit nějaký čas a od základů se nezměnit? Není divu, že se z Herzoga stal tak záhadný muž, na hony vzdálený zájmům západní žurnalistiky. Byl to jiný svět. Cítila, že už se jí začal zarývat pod kůži: kobaltově modré nebe, křišťálově čistý vzduch, velká zbožnost a těsné sepětí s přírodou, životem a smrtí. Pro život tu byly důležité jiné věci a normální záležitosti materiální existence tu vypadaly jednoduše a nepodstatně.

Felix König musel také před mnoha lety projít touto cestou. Snažila se představit si, jak musel Tibet prožívat. Ale v té chvíli jí došla fantazie: nedokázala odhadnout, jaké mohly být pohnutky takového muže; byl pro ni záhadnější než poutníci, které právě minuli na cestě. Jak si ospravedlnil práci pro nacistickou stranu? Možná neměl na vybranou, možná prostě a jednoduše takhle nepřemýšlel. S největší pravděpodobností se odmítl míchat do událostí, které se kolem něj v té době děly – chtěl jen pracovat, jet do Tibetu. Musel si tady na střeše světa připadat na hony vzdálený válečné Evropě. Možná se od toho všeho snažil utéct. Nebo byla vůči němu příliš velkorysá? Byl to vlastně fanatik, Göbbels nebo Himmler s vlastní bizarní teorií o původu německé rasy – odhodlaný pomoct nacistům jediným způsobem, který znal. Budoval pro ně mytologii zakotvenou v Himálaji, aby ospravedlnili násilí, jež páchali? Uvízla na mrtvém bodě – zbyly jí jen otázky a žádné odpovědi. Aby se trochu rozptýlila a přestala se tou spoustou otázek, které se jí honily hlavou a nikam nevedly, zabývat, obrátila se ke Gunnovi.

„Kde jste se naučil tak dobře anglicky?“

Řidič změnil při stoupání do kopce rychlost a motor děsivě řval. Gunn musel křičet, aby ho slyšela.

„V Dharamsale, v McLeod Gandž.“

„Takže jste byl v Indii? Proč jste se vrátil?“

„Stýskalo se mi po rodině… A zjistil jsem, že útěkem vlastní problémy nevyřešíte.“

„Nevěděla jsem, že je možné se vrátit.“

„Také by nemělo. Číňané jsou vůči těm, kteří se vrátili, paranoidní…“

„Jak se vám to povedlo?“

„Šel jsem pěšky – stejně jako všichni ostatní.“

„Není to nebezpečné?“

„V dnešní době je všechno nebezpečné.“

Jack zaslechl, o čem se baví.

„Řekni jí, Gunne, co se ti stalo na zpáteční cestě,“ vyzval ho lakonicky.

Gunn se zasmál.

„Ne!“

„Co se stalo?“ zajímala se Nancy, kterou jeho odmítnutí zaujalo.

„Ale nic…“

„Řekněte mi to, prosím!“

„Jestli to opravdu chcete vědět, tak vám to řeknu, ale líbit se vám to nebude.“

„Povídejte.“

„Musel jsem projít vysokohorskými průsmyky a byl jsem opravdu hodně vyčerpaný – šel jsem už jednadvacet dní a došla mi campa, víte, co to je, mouka z ječmene, jíme ji – a zrovna jsem se chystal si lehnout na svah hory, když mě zatkli nějací čínští vojáci…“

„To je hrozné. Jak jste je přesvědčil, aby vás pustili?“

Gunn se zasmál, hysterickým, skoro až šíleným smíchem, který Nancy zmátl.

„Nijak. Zavřeli mě do drongpského vězení – je to smradlavá díra.“

„Panebože, jak jste se odtamtud dostal?“

Jack se sarkasticky usmíval a sledoval Gunna přivřenýma očima. Ten se na něj zašklebil.

„No, byl jsem zoufalý,“ pokračoval. „Skoro jsem to dokázal, měl jsem na sebe pořádný vztek. Ale netušil jsem, co mám dělat. Strčili mě do cely se starým Tibeťanem. Řekl mi: Odsud se dostaneš jenom jedním způsobem – vezmi si cigaretu a popal si jí genitálie.“

Nancy zkřivila znechuceně obličej. To měl být vtip? napadlo ji. Podívala se na Jacka, který se nepříjemně culil.

„Je to pravda?“ zeptala se ho.

„Ano.“

„Jak by vám proboha mohlo popálení genitálií pomoct utéct?“ s obrovským znechucením se jí podařilo otázku vyslovit.

„Stařík mi řekl, že když to udělám pořádně, bude to vypadat jako hodně vážná pohlavní choroba a vězeňský doktor mě nejspíš vykopne ven…“

Nancy se znovu zašklebila odporem.

„Udělal jste to?“

„Ano. Samozřejmě. Zkusil bych cokoliv. Nejdřív jsem to trénoval na ruce.“

Ukázal jí hřbet ruky, aby si mohla dobře prohlédnout jizvy, kterých si všimla už dřív. Každá popálenina vytvořila strašlivě pravidelné kolečko z lesklé, zkrabacené kůže.

„To je příšerné,“ okomentovala to Nancy. Gunn přikývl a pokračoval: „Potom jsem udělal, co mi stařík navrhl. Udělalo se mi hrozně zle, dostal jsem vysokou horečku a všude kolem se mi objevila spousta bílého hnisu a vřídků…“

Nancy se od něj odtáhla.

„O tom nepochybuju. A co na to řekl doktor?“

„Věnoval mi jediný pohled a přikázal seržantovi, aby mě propustil, protože bude do dvou týdnů po mně, a kdybych umřel ve vězení, vypadalo by to špatně.“

„To je nejpříšernější historka, jakou jsem kdy slyšela…“

Jack se pořád ještě ušklíbal. „Gunne,“ ozval se, „nikdy jsem si neuvědomil, jak umíš okouzlit ženy.“

„Varoval jsem ji, že se jí to nebude líbit.“

„Příště vaše varování poslechnu,“ prohlásila Nancy se zarputilým úsměvem.

Všichni tři ztichli, náklaďák se dál kodrcal po cestě.

40

Jak začali klesat z vysek Tibetské plošiny, počasí se změnilo. Změnila se i flóra a fauna. Když se dostali do Kongpa, přestaly být hory tak holé, a když dorazili do Bayi, malého ošklivého městečka, kde bylo možné se dostat přes řeku, obklopily je husté lesy a vlhkost začala dosahovat tropických hodnot.

Cesta se ještě víc zhoršila. Na dně roklin ležely opuštěné náklaďáky, jejich řidiče zahubil jediný okamžik nepozornosti a Nancy viděla, jak se řidič, který zuřivě točil volantem a vybíral jednu prudkou zatáčku za druhou, potí. Cítila závrať, jako kdyby se měli každou chvíli překlopit a padat a padat, stovky a stovky metrů. Ze strmého srázu pod nimi a z vraků náklaďáků se jí nepříjemně točila hlava. První řidič v konvoji nakonec zastavil na odpočívadle vedle silnice a prohlásil, že dneska se už dál nepojede. Byla skoro tma.

Vyskočili z kabiny. Gunn jim vyjednal, že se s nimi řidiči rozdělí o jídlo. Nancy s radostí sledovala, jak se brzy uprostřed odpočívadla vesele rozhořel ohýnek. Řidiči byli veselá parta. Nancy si dokázala představit, že jim jejich životní styl mohli jiní mladí Tibeťané, nebo dokonce i Číňané závidět. Cestovali a podívali se do celého Tibetu a Číny. Ale přestože dostávali na tibetské poměry dobrý plat, byli stále velmi chudí.

Na ohni se vařila campa smíchaná s jačím máslem, „postupně tomu přijdete na chuť“, prohlásil Jack, když se Nancy zatvářila znechuceně. Ale nic jiného k jídlu neměla, nenapadlo ji, že by si měla sbalit proviant – s jakou chutí by si teď dala čokoládu nebo mušli tyčinku. Snědla campu, vypila vodu, která chutnala po benzinu, a zapila to několika hrnky vařícího čaje s jačím máslem, jenž chutnal stejně odporně. Neuměla ani slovo tibetský, Jack a Gunn se bavili s řidiči a ona osaměla. Soustředěně si je prohlížela, jejich tváře zářily oranžovým světlem z ohně.

Byla to skoro legrace, napadlo ji, a ta myšlenka ji docela překvapila. Legrace, pokud by se jí podařilo zahnat černé myšlenky, které ji znervózňovaly, zlověstný šepot z minulosti. Noc byla jasná, nikdy v životě neviděla tolik hvězd, stejně jako nikdy nevdechovala tak čistý, chladný vzduch. Jeden z mladších řidičů posbíral plechovky, poté skupinu obešel naopak služebně nejstarší řidič a každému do čajového hrnku nalil trochu chungu. Nancy si jednou lokla a oznámila ostatním, že si jde lehnout. Jack si vyměnil pár slov s jejich řidičem a dohodli se, že může spát v kabině náklaďáku. Řidič ji odvedl k autu a zbytek skupinky to ocenil potleskem a smíchem, což ho velice zahanbilo. Nancy se cítila trapně, když zjistila, že jí uvolnili nejluxusnější nocleh v táboře, přestože ho tvořil jen pruh molitanu a špinavá deka. V kabině si rozsvítila a vybalila tlusté ponožky – v noci bude pořádná zima a uvnitř nebylo žádné vytápění. Vytáhla si spacák a zároveň s ním vypadlo na sedadlo i orákulum. Nancy se zarazila. Uvažovala, jestli by se s ním měla poradit, ale nenapadaly ji žádné otázky. Nebo jich spíše měla tisíce, ale měla pocit, že jsou příliš zmatené, stejně jako její myšlenky, než aby jimi orákulum obtěžovala. A chtěla vůbec znát odpovědi, které by jí mohlo dát? Byl Felix König zaslepený sobec, vědomě naivní ve své akademické posedlosti? Byl Anton Herzog jednoduše blázen, kterého jeho původ připravil o zdravý rozum? Nedokázala si představit, jak by mohlo orákulum na takové otázky odpovědět.

Naklonila se nad matraci a pečlivě na ni rozložila spacák. V té chvíli se ozvalo klepání na dveře.

„Prosím?“

„Je všechno v pohodě?“ zeptal se Jack.

„Pětihvězdičkový luxus,“ houkla na něj. „Pojďte dál a podívejte, o co tam venku přicházíte.“

Strčil hlavu do dveří, okamžitě si všimla, že zabodl pohled do orákula, které leželo otevřené na židli.

„Copak jsem v Tibetu poslední člověk, který má všech pět pohromadě?“ prohlásil a vyčerpaně si povzdechl.

Na chvilku si připadala zahanbeně. Usmál se na ni, jako kdyby ji právě přistihl, jak si čte dívčí román. „Příště se nejspíš budete rozhodovat podle čajových lístků.“

„Funguje to,“ prohlásil pevně Nancy. „Nevěřila jsem tomu, dokud jsem to nezkusila – ale opravdu to funguje, odpovídá to na otázky, které položíte.“

„Samozřejmě.“ Něco hledal v kapse ve dveřích.

„Nikdy jste to nezkusil?“

„Ne. Nic mi to neříká. Samozřejmě mi Anton mnohokrát vykládal, jak smrtelně důležité to je, a vím, že s ním většina Asie souhlasí, ale já se od toho držím dál…“

„Měl byste to zkusit.“

„Ne, díky. Já to prostě nechápu. Proč by mi to mělo chtít pomáhat? Tomu nerozumím. Může vám to blbnout hlavu, odpovídat na otázky tak, aby vás to poslalo kdovíkam, nebo vám to naprosto zničilo život. Já prostě nechápu lidi s optimistickou a vypočítavou vírou v to, že všechny neznámé síly ve vesmíru se jim jednoduše snaží pomoct. Proč si to myslí? Dokážu si představit, že by to docela dobře bylo spíš úplně naopak.“

„Krišna mi říkal, že občas orákulum opravdu sděluje věci, které nechcete vědět.“

Jack se usmál.

„Nebo možná ano – jen si to vědomě nepřipouštíte…“

„I kdyby to byla pravda, pořád vám to pomáhá dostat se do vlastního podvědomí.“

„Nebo vám to pomáhá projektovat vlastní názory, ať už vědomé nebo ne, na nějaké bizarní texty. Je to jako smyčka se zpětnou vazbou. A kromě toho je možná lepší nechat podvědomí na pokoji. Možná existuje důvod, proč jsou všechny ty temné potřeby potlačené – poslední věc, kterou chcete, je se jimi prohrabovat a nechat je, aby začaly dělat vlastní rozhodnutí.“

Nancy zavřela knihu.

„Vy se snažíte tvářit jako veliký světák, ale ve skutečnosti jste konzervativní. Jste skoro pověrčivý, jako staromilský buran, který nechce věřit ničemu, co nezná. Můžete odvézt kluka z Oregonu, ale dokážete dostat Oregon z kluka?“

To ho rozesmálo. „Ne, máte pravdu. Jsem jenom balík. Samozřejmě že jsem procestoval větší kus světa, než se vám kdy v té vaší samolibosti z Východního pobřeží povede. Jasně že jsem se obtěžoval s tím, abych se o téhle oblasti dozvěděl každou zatracenou kravinu. Ale jsem velice rád, že jste vážila tu dalekou cestu z té své enklávy v Park Slope, abyste mi mohla sdělit, jaký jsem omezenec. Úplně jste mi tím zničila veškeré iluze.“

„Dobře, dobře, neříkám, že jsem lepší než vy.“

Zazubil se na ni. Měla pocit, že mu je úplně fuk, co si o něm myslí. Samozřejmě že je, napadlo ji. Proč by taky nebylo?

„Možná se snáz shodneme na tom, že se neshodneme,“ prohlásila Nancy a pocítila k tomu nevyzpytatelnému muži jistou náklonnost. Byl jako počasí. Znovu se usmála: bouřící a pak hned slunečný a nakonec vás zasype krupobitím. V podstatě na tom vůbec nezáleželo. Dokonce jí to už ani nevadilo.

„Tak jo, vy jste šéf,“ opáčil a ona si uvědomila, že i tohle je mu jedno.

„Ano, měl byste na to myslet častěji. Jsem ta s šekovou knížkou, nezapomínejte.“

Znovu se na ni zazubil. „Pokud proti tomu orákulum nic vážného nenamítá, šel bych do hajan.“ S tím se rozloučil, kývl na ni a zavřel za sebou dveře auta.

Nancy se uvelebila ve spacáku, ale věděla, že jen tak neusne. Bylo příjemné se po celém dni stráveném vsedě v hrkajícím náklaďáku natáhnout. Přemýšlela o tom, co Jack řekl, a uvažovala, jestli na tom není špetka pravdy, jestli se pomocí orákula skutečně nezískával přístup k podvědomým pudům, a nevytahovaly se tak na povrch. Pokud to tak bylo – a rozhodně to neznělo nevěrohodně, co na tom bylo tak hrozně špatného? Vážně není lepší svoje niterné myšlenky a obavy znát, než je odmítat? Ale co když vás přemohou? Stanete se v tu chvíli šíleným fanatikem, Felixem Königem? Nacistou toužícím po moci? Nebo dokonce Antonem Herzogem? O tom Jack mluvil?

Položila orákulum vedle spacáku. Všimla si, že s ním zachází velice opatrně, jako kdyby to byla tikající bomba. Znovu si lehla a snažila se myslet na jiné věci. Pokud půjde všechno dobře, už zítra vstoupí do Pemaka. A cestou uvidí, jak se žije ve skutečné gompě, mimo dosah čínské mocenské základny ve Lhase. Takovými myšlenkami se zaobírala několik minut, než ji nepřemohl spánek.

41

V šest hodin ráno už byli zase na cestě a konvoj se nezastavil, dokud se nedostali k bhakské gompě, místu, kde vystupovali. Seskočili z náklaďáku, zůstali stát u cesty a sledovali, jak konvoj burácí pryč po vlnící se cestě a zvedá za sebou obrovská oblaka prachu. Nancy viděla, že se zatahuje, zdálo se, že brzy začne pršet. Hodili si batohy na záda a vydali se po strmé cestě, která se svažovala po zarostlém úbočí směrem k Jarlung Cangpo. Začalo jemně mrholit a přes vrcholky hor, které přehrazovaly jejich cestu do Pemaka, se převalil vzdálený hrom. Cesta je dovedla k nejužšímu místu řeky, k průrvě s kamennými břehy, jež neměla na šířku víc než deset metrů. V hloubce pod nimi se valila voda. Přešli po nově opraveném provazovém mostě, který se pod nimi houpal a komíhal. Nancy se bála, ale snažila se to před svými společníky skrýt. Pod nimi se hnala hluboká zelená voda směrem k místům, kde, jak jí Gunn vysvětlil, se z ní staly slavné pemakské vodopády.

Na druhé straně mostu byla cesta jasně značená a dobře prošlapaná – lemovaly ji modlitební vlaječky. Pak se cesta rozdělovala, jedna část vedla do starého lesa a přímo k průsmyku Su La a druhá po proudu řeky a po necelých pěti stech metrech končila na trávníku bhakské gompy.

Přes mrholení byl na chůzi perfektní den, nebyla ani moc zima a kolem nelétali žádní moskyti ani pakomáři. V příjemném počasí Nancy připadlo, že se velice rychle ocitli na trávníku kláštera tváří v tvář osamělému štíhlému mnichovi.

Z původní gompy, vybudované v šestnáctém století, zbyly jenom ruiny, ale kolem nich stálo několik podstatně novějších staveb. Mnich s úzkým obličejem oblečený v oranžových šatech a rašícími šedivými vlasy na vyholené hlavě je všechny přivítal a okamžitě začal mluvit s Jackem a Gunnem tibetský. Poté je uvedl do budovy, kde se podle všeho mniši stravovali, a usadil je ke stolu u plápolajícího krbu. Objevil se jiný mnich s velkým zásobníkem plným máslového čaje připomínajícího polévku. Nancy se napila, protože měla žízeň, ale chuť jí pořád ještě přišla divná a nepříjemná. Jako čaj s mlékem, který stál celý den na slunci, napadlo ji. Chvíli poté se ve dveřích objevili tři šerpové. Gunn s Jackem se s nimi pustili do hovoru, který se zjevně točil kolem zdlouhavého vyjednávání. Bylo jasné, že ani jedna strana nehodlá ustoupit, a trvalo půl hodiny, než si ťukli hrnky a stvrdili dohodu.

„Všechno v pořádku?“ zeptala se Nancy Jacka a ten přikývl. „V pohodě, nezatěžujte svůj velký newyorský mozek.“ Kysele se na něj usmála, Jack úmyslně pomalu zamrkal a potom se otočil zpátky ke Gunnovi a šerpům. Čekala je hromada práce, chtěli vyrazit co nejdřív.

Servírovali se mísy campy. Nancy se ze všech sil snažila spolykat jí tolik, kolik jen zvládla, věděla, že je čeká dlouhý pochod, než se dostanou na hranici lesa a začne strmý výstup do zmrzlých výšek Su La. Při jídle k jejich stolu přistoupil starší lama a začal se vážně bavit s Jackem a Gunnem. Na oholené hlavě mu rašilo bílé strniště a vrásčité čelo a tvář svědčily o těžkém životě, možná tu byl už i v roce 1959, napadlo Nancy. Dozvěděla se totiž, že tehdy byl klášter vypleněn.

Trpělivě čekala, až jí poví, o čem se bavili. Po pár minutách si lama potřásl s Jackem rukou a odešel. Jack se zatvářil znepokojeně.

„To byl opat?“ zeptala se Nancy.

„Ne. Opat je ve vyhnanství v Nepálu. Postavil se proti dřevorubcům, kteří kousek odsud těží dřevo. Číňani ho vyhostili.“

„Kdo byl tedy ten muž?“

„Starší lama. Musím říct, že to není zrovna člověk na svém místě. Je zatracená ostuda, že tu není pořádný vůdce, který by opata nahradil.“

Nancy napadlo, že chodí kolem horké kaše. Musel se dozvědět nějaké špatné zprávy.

„Tak co říkal?“

Jack se na ni podíval a vzdychl.

„Včera tudy prošel kontingent čínských vojáků,“ oznámil jí. „Velká, dobře vyzbrojená skupina asi osmdesáti mužů. Mířili do litangské gompy.“

„Co měli za lubem?“

„To lama netuší. Ale tvrdil, že je to neobvyklé. Posádka v Metoku má být vystřídána až v září, takže byli zjevně na nějaké misi.“

Na chvíli zavládlo ustarané ticho, Gunn zavrtěl hlavou.

„Zeptal jste se ho na Antona?“ chtěla vědět Nancy.

„Ano. Byl tady před dvěma a půl měsíci s tertonem Thuptenem Jinpou. Mířili do rinchenpungské gompy, která je na půl cesty podél Jarlung Cangpo na druhé straně Su La, ale lama se domnívá, že tam nedorazili. Jeden z mnichů z rinchenpungské gompy se tu před šesti týdny zastavil na své cestě do Lhasy a tvrdil, že Antona ani tertona neviděl.“

„Možná cestoval pod jiným jménem?“

„Ne. Nemělo by to žádný smysl. Všichni v Rinchenpungu ho znají. Je slavný jogín.“

Na chvíli se Nancy zdálo, že se musela přeslechnout. „Kdo, Anton?“

„Ano,“ pokrčil Jack rameny. „Vypadá to, že Anton je svátý muž.“

Jack se tvářil velice podivně. Povytáhl obočí, jako kdyby se chtěl distancovat od toho, co právě říkal, jako kdyby mu to už takhle přišlo dostatečně znepokojující.

„Ukázalo se, že tady kolem má skvělou pověst. Měla byste slyšet, jak ten starý lama mlel o tom, jaký je Herzog moudrý muž. Zjevně umí dělat zázraky.“

Nancy si uvědomila, že má otevřenou pusu jako ohromené dítě. Zavřela ji. Herzog byl jako vlkodlak, napadlo ji, neustále se měnil v něco nového. Jen co si myslela, že začíná mít představu o tom, co je zač, objevila se nějaká informace, která ji donutila začít o všem uvažovat znova. V New Yorku platil za legendu, ale jeho legendární status se zakládal na známých pojmech: podivín, úžasně inteligentní, nekonvenční novinář tolerovaný nadřízenými díky svým geniálním příběhům. I v Tibetu o něm kolovaly mýty, ale z naprosto jiného těsta. Podívala se na Jacka, vypadalo to, že ji vybízí, aby spolu s ním pomlouvala lamu, ale tak nějak to nedokázala. Přikývla a dopila zbytek máslového čaje.

Celkovou náladu pokazily zprávy o vojácích. Gunn byl vážný a zamlklý, a když se ho Nancy zeptala, na co myslí, nijak se nerozpovídal. Venku na trávníku se připojili k šerpům. Po cestě jí Jack vysvětloval, že od konce čínsko-indické války o sporný kus hranic jsou v Pemaku neustále čínští vojáci, ale většinou se drží v Metoku nebo na jednom či dvou dobře známých předsunutých hlídkových stanovištích poblíž Došang La. V zahradě dali své věci šerpům a rozloučili se s Gunnem, který se tam chystal přenocovat a další den ráno si opatřit nějaký odvoz zpátky do Lhasy. Popřál jim hodně štěstí, potřásl si s Nancy rukou a Jacka poplácal po zádech.

„Hodně štěstí,“ řekl oběma. „Budete ho potřebovat.“

Přešli trávník a na druhém konci se Nancy otočila a spatřila, že Gunn pořád ještě stojí na stejném místě, jako stráž, tiskl dlaně k sobě a měl zavřené oči, jako by jim žehnal.

Za soumraku se dostali ven z lesa a rozbili tábor na mechem porostlé mýtině u cesty. Postavili dva stany, jeden pro šerpy a druhý pro Jacka s Nancy. Tohle Nancy trochu znervózňovalo, přestože nebyla v pozici, aby něco namítala. Mezi kameny na okraji paseky bublal potůček a pohled dolů na les a údolí pod nimi byl opravdu nádherný. S mizejícími posledními zbytky světla se Nancy zabalila do kabátku z ovčí kůže a snažila se vypít ještě jeden hrnek čaje z jačího másla. Když Jack ukončil rozhovor se šerpy, přistoupil k ní.

„Zrovna jsem si prohlížel menu našeho šéfkuchaře,“ zažertoval.

„Jako předkrm bych si dala uzeného lososa a jako hlavní chod linguini.“

„Obávám se, madam, že ani jedno není dnes večer v nabídce. Pouze produkty na jačí bázi. Dnes máme autentický večer tibetských nomádů.“

„Skvělé, už se nemůžu dočkat,“ opáčila Nancy.

„Žádný strach,“ uklidňoval ji a posadil se vedle ní. „Už to není daleko. Cítíte se dobře?“

Byla to první vlídná věc, kterou jí za celou dobu řekl, a Nancy to překvapilo tak, že skoro nedokázala odpovědět. „Ano, díky.“ Připadala si skoro trapně a rychle dodala: „Je mi fajn.“

„Zvažoval jsem,“ pokračoval Jack, „že bychom se měli vydat k litangské gompě, ale jestli se tam Anton nedostal, nemá to asi moc velký smysl.“

„Jaká jsou v Pemaku města?“

Jack se krátce a ostře zasmál.

„V Pemaku je jen Metok, pokud byste ho tedy nazvala městem, což je asi trochu přehnané. Je tu pár dalších vesnic, ale jsou tak blízko u Metoku, že bych se nesnažil dostat ani tam.“

„Proč ne?“

„Protože si myslím, že sc Anton chtěl Metoku a jeho okolí vyhnout.“

„Tak kde tedy?“

„Začněme s poustevnou Mandeldem. Vím, že to tam měl rád. Vzpomínám si, že o tom párkrát lyricky blábolil. Podle toho, co říkal, je to příšerná díra, hromada cihel a děravá střecha, ztracená v džungli a obklopená rododendronovým křovím. Ale myslím, že ho tam mohl někdo vidět, tak bychom se tam mohli trochu porozhlédnout a uvidíme, jestli něco najdeme. Šerpové znají cestu a nečeká nás tam žádný těžký výstup: podél řeky, tedy pokud nebudete mít nezvladatelné puzení drápat se do kopce a lézt do některé z těch děsných mrňavých barabizen, které slouží pro transcendentní meditace a praktikování tantry. Nezapomínejte, že se říká, že jedna noc strávená meditací v Pemaku vydá za tisíce nocí meditace kdekoliv jinde…“

Nancy to až tak podivně neznělo. Dokonce už tady na pomezí na ni měla krajina zvláštní vliv. Starodávný les a monumentální scenérie posilovaly její pocit malosti a křehkosti. Přesto cítila, že je součástí té nezměrnosti, byť jí naháněla téměř posvátnou hrůzu: když se dívala na skály a stromy, chápala, že byla stvořena z krajiny jen proto, aby ji obdivovala, byla přírodou, která se dívala sama na sebe.

Měla chuť donekonečna chodit po údolích zahalených do mlhy a temných lesích, putovat od gompy ke gompě v naději, že jednoho dne splyne s energií, kterou cítila kolem sebe. Věděla, že přesně v to věří jogíni, když podstupují dlouhé pouti, závislí jen na almužnách a dobrotě cizích Udí, spí v kopcích a údolích a polorozpadlých poustevnách. Najednou jí to všechno dávalo smysl: krajina takovou oddanost a pozornost vyžadovala, zasloužila si, aby po ní navěky kráčely nohy poustevníků.

Ale kde, napadlo ji, kde se ve vší té kráse a tajemnosti schovává Anton Herzog?

42

Opatův zástupce seděl vedle Herzoga jako přikovaný jeho příběhem. Napjatě poslouchal a mihotavé světlo ohně se odráželo od šumících listů nad nimi. Byla to pravda? Mohlo být opravdu možné, že se tenhle zničený člověk dostal do posvátného království? A pokud ano, popisoval ho správně? Pro opatova zástupce nebylo Šangri-la nikdy pohádkou, ale nepředstavoval si, že by mohlo vypadat tak, jak ho cizinec popisoval. Lamaistické tradice byly velice málo známé a v popisech místa si odporovaly. Cizinec ono místo popisoval jasně a detailně – ale všechny ty podrobnosti mohly stejně dobře vycházet z jeho vize nebo snu.

Neměl žádnou jistotu. Opatův zástupce si prohlížel Herzogovy skelné oči – oči šílence, muže, který pravděpodobně upadl do temnoty, nebo za to možná mohlo opium. I to ho stále více znepokojovalo: dýmky, které mu dávali, aby ho udrželi při vědomí, ho nakonec postrčí přes okraj do propasti lotofágů, kde nebylo možné oddělit realitu od fantazie. Přes všechny své pochybnosti si opatův zástupce nemohl pomoct a musel znovu přemýšlet o živosti cizincova příběhu. Když ho poslouchal, měl pocit, že i on viděl to místo a navštívil zvláštní království Šangri-la.

Doktor nalil Antonu Herzogovi do vyschlých úst trochu vody. Jeho vrásčitý krk se během bolestivého polykání stahoval, dokud nezačal lapat po dechu a lékař nedal láhev od jeho úst pryč. Opatův zástupce trpělivě čekal a pak, když měl pocit, že Herzog načerpal dostatek sil, se začal znovu vyptávat.

„A co se stalo potom? Co jste udělal?“

Herzog suše, bolestivě zakašlal a zadíval se svýma okouzlujícíma modrýma očima na zástupce.

„Nevím přesně, jak dlouho jsem zůstal stočený na podlaze pokoje v té děsivé věži. Nebyl jsem vůbec schopen přemýšlet, jen jsem se lehce pohupoval ze strany na stranu. Byl jsem v šoku, víte.“

„Ano, to jste určitě byl,“ utěšoval ho opatův zástupce.

Herzog znovu zakašlal.

„Zoufalství mě ochromilo,“ pokračoval, „myslel jsem, že tohle je konec všech těch let plných úsilí a pátrání. A naprosto jasně jsem viděl obrovskou propast zkušenosti a zklamání, která ležela mezi mnou a Felixem Königem a jeho společníky. Přišli do Tibetu z Německa jako germánští rytíři pochodující do boje. Byli otrlí z hrůz první světové války a těžkostí té doby, nějaké cimbuří vyzdobené lidskými hlavami by jim bylo naprosto ukradené. Ptal jsem se sám sebe, co jsem si celé ty roky myslel? Byl jsem tak naivní, představoval jsem si, že já, osamělý jedinec, jen o něco málo víc než amatérský akademik, bych se mohl vydat po stopách jedné z nejmocnějších a nejodhodlanějších skupin mužů v dějinách moderní Evropy, jejichž jediným etickým měřítkem byla neuhasitelná touha vybudovat lepší vlast.“

Opatův zástupce se zoufale toužil dozvědět, co se stalo potom. Nechtěl poslouchat Herzogovy úvahy. Řečem o vlasti a germánských rytířích nerozuměl.

„Povězte mi, co se stalo. Říkal jste, že jste ležel stočený na podlaze ve věži.“

„Ano. Ležel. A byl jsem absolutně zoufalý. Nikdy v životě jsem nezažil takovou hrůzu. Potom se najednou ozvalo zaklepání na dveře. Rozčílením jsem se celý třásl, s odhodláním přežít se mi nějak podařilo postavit se na nohy.“ Do pokoje vešel dobře upravený orientálec.

„Omlouvám se, že jsem vás musel nechat čekat.“ oslovil mě s lehkým úsměvem. „Jmenuji se Juen – jsem opatův asistent. Musíte mít hlad. Možná byste rád něco pojedl.“

Oči zástupce opata se roztáhly do velikosti podšálků.

„Nebál jste se, že vás na místě zavraždí? Proč jste se nepokusil schovat? Nebo ho napadnout?“

„Schovat?“ Herzog se suše zasmál. „Kam bych se tam měl schovat? A ano, šíleně jsem se bál o život, ale věděl jsem, že nemá smysl snažit se ho napadnout. I kdyby se mi to povedlo a já ho přemohl, venku by mě čekaly hordy dalších mužů. Uvědomil jsem si, že nemám na výběr. Za všech okolností musím svůj strach skrývat a dávat najevo odvahu, jíž jsem neměl, ani co by se za nehet vešlo. Stále jsem doufal, že když budu vystupovat jako někdo, s kým by mělo být nakládáno s respektem a zdvořilostí, odradím je, aby si na mě dovolovali. Vypadalo to jako zoufalá naděje, ale v tu chvíli jsem nic jiného nedokázal vymyslet.“

Takže jsem horlivě přitakal na nabídku něčeho k snědku a potom ho požádal: „Mohl byste mi, prosím, potvrdit, že budu mít možnost setkat se s hlavním lamou tohoto místa? Nebo jsem ve vašem klášteře vězněn?“

„Opat se k vám připojí při večeři,“ odvětil muž s úsměvem. „A pokud jde o to, jestli jste nebo nejste vězeň, všichni jsme tu vězni, i když to raději takto neříkáme. Ale je pravda, že odtud není možné odejít. Nevede odsud žádná cesta a v okolí není ve vzdálenosti nespočtu kilometrů žádné lidské obydlí. Samozřejmě nepočítám osadu pod námi, kterou jste již viděl. Slib našeho řádu nám zakazuje to místo navštěvovat. A oni nenavštěvují nás. Všichni jsme naši omezenou svobodu začali milovat – a jsem si jist, že si ji zamilujete i vy.“

Měl jsem pocit, jako bych měl spolknout vlastní jazyk, tak zoufale jsem toužil vykřiknout otázky, ale nějak se mi to nepodařilo. „Chápu,“ opáčil jsem co nejklidnějším hlasem, který jsem ze sebe dokázal vyloudit, „dál to proberu s opatem.“

Muž se znovu usmál, jako by souhlasil s tím, že by bylo zbytečné se o tom dál v tuto chvíli bavit. Šel jsem za ním ze schodů, několika různými dveřmi, až jsme se nakonec ocitli ve velké jídelně. Odsunul mi jednu židli u stolu a já se vyděšeně posadil. Pořád jsem se snažil zamaskovat své skutečné pocity a čekal, co se bude dít dál.

Čekání netrvalo dlouho. Za chvilku se dveře na druhém konci místnosti otevřely a u stolu se ke mně připojil velice starý šlachovitý Číňan.

„Vítejte v Šangri-la,“ pozdravil mě jemným, suchým hlasem. „Uspěl jste tam, kde mnozí jiní selhali.“

Opatův zástupce se zamračil a zkrabatilo se mu čelo.

„Ale co tím myslel?“ skočil Herzogovi do řeči. „Snažilo se najít Šangri-la mnoho lidí?“

Herzog se ztrácel hluboko ve svých vzpomínkách povzbuzených opiem. Jednoduchá otázka ho nedokázala vytáhnout ze snových hlubin. Zástupcovy otázky si nevšímal a pokračoval v popisu scény, kterou viděl před sebou, jako kdyby ten okamžik znovu prožíval a seděl před opatem Šangri-la.

Opat se odmlčel a pokynul sluhovi, aby nám oběma nalil jasmínový čaj. Přestože jsem byl stále ochromený panikou a strachem, nemohl jsem si nevšimnout, že šálky a konvice byly vyrobeny z velice vzácného porcelánu z doby dynastie Ming. Uvažoval jsem, jak jen je to možné. A co bylo ještě divnější, jak mohli používat ten neuvěřitelně cenný porcelán jako normální nádobí na čaj?

Uctivost čajového rituálu nedokázala z mojí hlavy vypudit zamordované lidské hlavy a klec v lidské velikosti. Nikdy mě nenapadlo, že by Šangri-la mohlo být něco jiného než orientální ráj, a teď se spíš zdálo, že se stanu obětí příšerné ceremonie v aztéckém stylu. Nezhroutil jsem se a nekřičel jednoduše proto, že jsem nemohl uvěřit, že se tohle všechno doopravdy děje. Všechno se to tak strašně vzdalovalo všem mým očekáváním. Myslím, že jsem byl v šoku a neschopný vnímat dění kolem sebe. Kromě toho si to všechno tak odporovalo – opatův obřadný klid, opatrné nalévání čaje a venku čekala hranice, zjevně i lidská oběť a hromada pozůstatků krvavého masakru!

Snažil jsem se to všechno pochopit a zatím opat pokračoval: „Nepochybuji, že máte spoustu otázek, ale nejprve mi dovolte, abych vám nabídl malé vysvětlení, které nám oběma ušetří čas. Lidé na celém světě sní o mýtu o Šangri-la. Někteří dokonce pochybují o tom, jestli vůbec existuje. Pár si jich dokonce myslí, že se ho jednoho dne pokusí najít, a pak je tu hrstka těch, kteří se sem skutečně vypraví. Tito lidé jsou obdarovaní zvláštními fyzickými a psychickými vlastnostmi.

V prvé řadě si musí udržet víru v místo, o jehož existenci není žádný důkaz, a to vyžaduje obrovský dar intuice a víry. Za druhé, průzkum, který je nutný k tomu, abyste měl alespoň minimální naději, že toto místo naleznete, vyžaduje nezměrné úsilí. A nakonec, vydat se na cestu vyžaduje schopnost dostat se do nemateriální sféry, a to samozřejmě znamená, že dotyčný musí mít vysoce rozvinutou psychiku.

My se zde v klášteře snažíme co nejvíce snaživým poutníkům pomáhat. Vysíláme mentální vzkazy, abychom je uvědomili o své existenci, stejným způsobem, jako se vysílá rádiové zpravodajství. Dnes se samozřejmě najde jen pár lidí, kteří se nedomnívají, že taková moc není výmysl, takže i když naši zprávu ve snu obdrží, pouští ji z hlavy s tím, že jsou to jen sny a nic jiného. Ale vždy se najde pár vnímavých jedinců, kteří si plně uvědomují své instinkty a intuici, a přesně takové lidi pochopitelně hledáme: lidi s obrovskou psychickou mocí a ctižádostí; lidi, kteří si přejí změnit svět. Během posledních tisíciletí k nám přicházeli další a další návštěvníci z rostoucích civilizací. Přijali jsme posly z Babylonu a Egypta, z Řecka a Říma, později z Británie a revoluční Francie a naposledy z nacistického Německa.

Vy sám jste se vyznamenal. Nalezl jste cestu do našeho království a po desítkách let mentálního úsilí a putování, jež vás dovedly téměř na hranici smrti, jste dorazil k našemu stolu, a tím pádem se dle posvátných tradic našeho Bratrstva stáváte řádným následníkem trůnu Šangri-la.“

Jen stěží jsem věřil vlastním uším. Napadlo mě, že jsem se konečně zbláznil. Vypadalo to, že tento opat, tento starý muž, který seděl přede mnou a srkal čaj z nevyčíslitelně cenného šálku, navrhoval, abych se stal novým králem Šangri-la. Netušil jsem, co bych měl dělat nebo říkat. Jako tonoucí stébla jsem se chytal svých původních záměrů, záměrů, které teď vypadaly naivně a bláhové, a snažil jsem se zformulovat nějaké rozumné žádosti. Nevěděl jsem, co bych měl tomu muži povědět, ale pociťoval jsem intenzivní nutkání říct alespoň něco – abych se stal znovu pánem svého osudu.

„Ušel jsem celou tu cestu,“ podařilo se mi ze sebe nakonec dostat, „abych našel ztracené árijské vědění. Nic jiného nehledám. A rád bych věděl, jak se z tohoto místa mohu dostat. Jsem moc vděčný za vaši pohostinnost, ale nemohu vás jen tak využít. Chtěl jsem toto místo jen navštívit a vidět, a teď jsem spokojený.“

„Vědění, které hledáte, je obsažené v knize Dzyan, jež je tisíce let stará a je uložena uvnitř zdí této citadely. Po vaší zítřejší korunovaci si budete moci knihu prohlédnout. Vlastně budete mít poté přístup úplně ke všemu, co si budete přát, protože budete král a budete moci všechno. Ale odejít nemůžete. Jste zvoleným nástupcem na trůn a váš osud se nachází zde, v našem království.“

Stařík viděl, že mě tato informace naprosto ochromila, že jsem zděšený na nejvyšší míru, a snažil se mě uklidnit.

„Nebuďte vyděšený nebo sklíčený. Máme tu vše, co byste si mohl přát. Lidé, kteří přichází ze světa venku, bývají obvykle zpočátku zdrcení – zdá se, že nikdo není schopen unést prvotní vidinu konce svého starého života. Ale slibuji vám, že po pár letech budete velice spokojený, vlastně si uvědomíte, jaké jste měl štěstí, že jste se z chaosu lidského života mohl vymanit. Z naší zkušenosti vyplývá, že každý, bez ohledu na to, jaké měl vazby, ať už citové nebo materiální, na vnější svět, se po pár letech spokojeně smíří s novým osudem. Vášně a odměny vnějšího světa v porovnání s vědomostmi a mocí, jimiž vládneme, blednou do ztracena.“

Jeho slova můj strach a paniku jen zesílila. Ať už ten muž říkal cokoliv, musel jsem se odtamtud dostat okamžitě pryč. Musí existovat nějaký způsob – musí odtud vést nějaká cesta. Stále jsem chtěl vidět knihu Dzyan, ale bez toho, abych musel absolvovat korunovaci. Mé touhy sváděly v hlavě lítý boj. Musím si zajistit únikovou cestu.

„Ale jak se zásobujete nezbytným zbožím, třeba tímto nádherným porcelánem, ze kterého pijeme, jestliže zůstáváte v izolaci od vnějšího světa?“ zeptal jsem se.

„Zaplavuje mě smutek z toho, že zjevně stále ještě doufáte, že byste mohl nalézt nějakou cestu, která by odsud vedla. Mohu vás ujistit, že to není možné. Ale abych odpověděl na vaši otázku, každých pět let vysoko položeným průsmykem nad klášterem přichází karavana a nechává nám zde tolik zboží, kolik potřebujeme. Platbu dáváme předem. S kupci nepřicházíme vůbec do kontaktu, a i kdyby se s nimi někdo od nás pokusil spojit, mají zvláštní příkaz pod hrozbou smrti s nikým od nás nehovořit, natož nám pomáhat.“

Už jsem nedokázal zůstat v klidu, moje maska spadla. Hlava mi padla do dlaní pod náporem drtivé síly mého zoufalství a strachu.

„Nedělejte si starosti,“ snažil se mě opat utěšit. „Musíte mi věřit, když vám říkám, že se vám zdejší pobyt bude opravdu velice líbit.“

Na výrazu zdejší pobyt mě cosi znepokojilo a najednou mě napadlo něco tak děsivého, až mi z toho přeběhl mráz po zádech.

„Jestli jsem novým králem, mohu se zeptat: Co se stane s tím starým?“

Opat stočil svůj zrak z mé tváře na dno nádherného šálku.

„Stávající král bude ze svého úřadu dnes v noci propuštěn. Stejně tak jeho královna. Král má královnu, obvykle Číňanku nebo Tibeťanku, ale jsou i zvláštní případy, kdy je jiné rasy. Ale dnes v noci jejich vláda končí.“

Srdce se mi na chvíli zastavilo.

„Cože? Proč? Kdo je stávající vládce?“

„Současný panovník je Němec. Jeden z pěti, kteří nás před mnoha lety navštívili a hledali vědění a moc. Samozřejmě je to již starý muž – avšak díky našemu podnebí a praktikování se stále těší dobrému zdraví. Ale náš zvyk přikazuje, aby s příchodem nového poutníka starý král odstoupil.“

Měl jsem pocit, že budu zvracet. Dokázal jsem myslet jen na klec a vatru. Snažil jsem se vší silou bojovat proti pravdě. V hlavě mi to vřelo.

„Jak může být stále naživu?“ snažil jsem se odvést svou pozornost jinam. „Musí mu být přes devadesát let.“

„Ano, ale vypadá mnohem mladší. Budete si o něm myslet, že je mu kolem pětapadesáti let. Naše tantrické praktikování zpomalující lidský metabolismus a k témuž přispívá unikátní podnebí tohoto údolí, zpomaluje přirozený proces stárnutí. Máme tu několik lamů, kterým je přes sto let.“

„A co ti zbývající čtyři Němci? Jeho společníci? Kde jsou?“

Muž vzhlédl a zadíval se na mě jasnýma očima.

„Stali se králi před ním,“ odvětil. „Zákon praví, že pokud existuje několik eventuálních panovníků, každý vládne pouze deset let. Vládli vymezený čas a teď jsou pryč.“

„Co tím myslíte, že jsou pryč? Kam odešli?“

„Odešli, aby se připojili k našim Mistrům ve vyšších světech.“

Pokusil jsem se polknout, ale měl jsem úplně suchá ústa. Opat byl blázen. Celé království bylo baštou černé magie a zla. Myslel jsem na varování vlídného muže v údolí pod námi. Měl pravdu, a já ho ve své bláhovosti neposlechl. Opat se mnou jednal s podlézavou úctou a tvářil se, že všechno, co tam dělají, je posvátné a on není nic než svátý muž, a přitom to byl jen krutý řezník. Vtom se zvedl k odchodu.

Uklonil se mi. „Díky, že jste tak trpělivě vyslechl mé vysvětlení. Všechny nově příchozí to vždy vyvede z míry. Zdá se mi, že se s tím vyrovnáváte velice dobře. Myslím, že byste se mohl vrátit do svého pokoje a trochu si odpočinout. Abdikační rituál proběhne za soumraku. Vaše přítomnost jakožto budoucího panovníka je nezbytná.“

S tím odešel z místnosti. Hrůza mě naprosto ochromila. Byl jsem uvězněný ve středověkém klášteře, obklopený bratrstvem mnichů, jejichž etické zásady se vzdalovaly jakýmkoliv civilizovaným pravidlům, a zjevně se chystali toho muže upálit zaživa.

Něco z toho, co říkal, mi přišlo pravdivé. Rozuměl jsem některým částem jeho popisu mentálně vysílaných vzkazů přicházejících ve snech a tlumeně rezonujících v jistých úrovních lidského vědomí. Koneckonců jsem se paličatě držel představy Šangri-la celá léta, aniž bych měl byť sebemenší důkaz o jeho existenci. Cítil jsem volání ve snech, a dokonce, i když jsem byl vzhůru, mě pronásledovalo naléhavé vábení sirén. Celou tu dobu jsem věděl, že je Šangri-la skutečné, a stejně dobře, jako jsem věděl, že slunce vychází na východě, mi bylo jasné, že se tam jednoho dne dostanu.

V krku mi při myšlence na klec a oheň rostl knedlík: tenhle osud jednoho dne potká i mě. Byla to nevyhnutelná jistota: upálí mě zaživa. Jestliže ne dnes v noci, jak jsem se ještě před chvílí obával, pak jednoho dne, až se nějaký chudák popere s Himalájem a navzdory všemu najde cestu do Šangri-la. Potom i mě pošlou k Mistrům, jak to nazval bláznivý opat. I já budu nucen abdikovat.

O pár minut později, když mě odvedli beze slova do pokoje, jsem se snažil znovu zapojit rozum. Posadil jsem se a přinutil se dýchat pomalu a zhluboka a poté jsem se pokusil si srovnat fakta. Lámové Šangri-la nemají v úmyslu mě někdy nechat odejít – to bylo naprosto jasné. Felix König mi řekl pravdu, když tvrdil, že jejich expedice dosáhla svého cíle, i to mi bylo jasné, a navíc podle opata nejenže byl jeden z Konigových společníků stále ještě naživu, ale právě teď vládl jako král Šangri-la, přestože ho čekal osud všech vladařů tohoto ďábelského místa. Nevěděl jsem však, jestli to znamenalo, že ho tu dlouhá léta věznili a očekával trest smrti upálením.

Ale stále ještě tu byl jeden naprosto nezvratitelný fakt, který mi dával poslední zrnko naděje: Felix König utekl. Dostal se zpátky do Indie. Našli ho, takže nebyla pravda, že odtud nevedla žádná cesta. Je pravda, že když se dostal do Bombaje, blouznil v šílenství a nikdy se mu už docela nepovedlo získat úplnou duševní rovnováhu, ale za to mohla i válka.

Faktem bylo, že mi Felix König vyprávěl, sice jen mlhavě a prapodivně, o tomto místě. Touha letět dolů do Smaragdového údolí, kterou mi popisoval, pro mě představovala takřka nezvratný důkaz. Dokázal jsem si velice jednoduše představit sám sebe jako odsouzeného krále, jak chodím po cimbuří a toužím se vrátit do zeleného údolí, místo toho, abych zarputile čekal na svého nástupce, který dole zatahá za provázek.

A pak mě napadlo ještě něco dalšího: Haushofer a Hess se o tibetské knize Dzyan nemýlili. Ale získali něco z toho kontaktu se Šangri-la?

Uplatnili někdy Königovi společníci svou královskou moc nějakým přesvědčivým způsobem, nebo je jednoduše obklopovali lámové jako obětinu zvolenou německou rasou na vrcholu své moci jakožto pouhé psychické a fyzické exempláře? Podněcovali lámové sny o Votanovi, a zasévali tak semínka války? Používali své hrozivé znalosti, aby v zahradách Evropy vypěstovali nový druh člověka s takovou vůlí a sebedůvěrou, aby byl hodným nástupcem barbarského trůnu Šangri-la? Nebo byla i ostatní Haushoferova tvrzení pravdivá? Představovala kniha Dzyan árijský artefakt, který přežil konec árijské civilizace v poušti Gobi, civilizace, jež povstávala z popela Lemurie, ztraceného tichooceánského kontinentu?

Všechny tyto otázky mi vířily v hlavě. Pokud se podrobím osudu a přijmu vězení a jistou smrt vládnoucího panovníka, potom budu moci najít na své otázky odpovědi. Napadlo mě, že je to ironické – získal bych většinu toho, po čem jsem toužil: přístup ke knize Dzyan, znalost nejhlubších tajemství neuvěřitelného masakru, který zdevastoval Evropu. Ale zaplatím za to vlastní inkarnací, vlastní násilnou smrtí. A zdálo se, že v tu chvíli mi mnohem víc, než na všech těch odpovědích, záleží na životě. Musím se z tohohle strašného místa dostat pryč. Musím najít únikovou cestu, kterou přede mnou našel i Felix König. Byl mým důkazem, že je to možné, ať si velký lama říkal, co chtěl…

43

Svítat začalo brzy, už kolem půl šesté. Nancy se pomalu probouzela, slyšela, že minimálně jeden z šerpů je již vzhůru a připravuje snídani. Přetočila se na lokty a zjistila, že je v přecpaném stanu sama. V pološeru začínajícího dne viděla Jackovy srovnané věci, všechno bylo připravené k odchodu. Vyklouzla ze spacáku, její dech vytvářel v chladném vzduchu velké obláčky páry. Obula si pohorky a chubu, chvíli zápasila s rukávy kabátu z ovčí kůže a potom se vypotácela ze stanu.

Snídani si odbyla velice rychle, všichni stáli, v tichosti pojídali campu z kovových hrnků a popíjeli máslový čaj. Jakmile sbalili stany a opláchli hrnky v potůčku, znovu vyrazili. Náročný výstup měl začít. S každým dalším krokem nabýval na náročnosti. Nancyiny plíce už nepracovaly automaticky. Musela se nutit s každým krokem nadechnout, aby do svých žil dostala dostatek kyslíku, který by jí umožnil pokračovat vpřed. Po půl hodině ztratila dva šerpy téměř z dohledu. Jack šel nějakých deset metrů před ní a další šerpa je jistil zezadu. Usoudila, že dává pozor, kdyby se objevilo nějaké nebezpečí. Přestože Jack kráčel na doslech, nedokázala si představit, že by se měla byť jen pokusit s ním prohodit pár slov. Jednoduše potřebovala veškerou sílu, aby se vůbec udržela na nohou.

Míjela hodina za hodinou a oni dál stoupali do kopce, i když se občas zastavili, aby se napili vody a máslového čaje. Nancy mlčela, šetřila slova, protože byla příliš vyčerpaná. Teplota nejprve spadla lehce pod nulu, později začalo pořádně mrznout a ostré svahy pokrýval sněhový poprašek. Věděla, že by průsmyk mohl být zasypaný sněhem, v tom případě by se museli vrátit, ale snažila se na to nemyslet.

Napadlo ji, že by to nahlodalo morálku výpravy. Obavy jí naháněla také akutní horská nemoc, která by také hodně rychle zhatila jejich šance dostat se do Pemaka. V momentě, kdy by propukla, a mohlo se to stát kdykoliv, by se museli okamžitě vrátit do nižší nadmořské výšky. Musela doufat, že bude mít štěstí, že všichni budou mít štěstí.

Kolem poledne se dostali k vrcholku průsmyku. Na svazích skoro nic nerostlo, přežít dokázaly jen lišejníky a mechy. Cestu halila mlha a valila se přes skalní rozsedlinu, kterou stoupali vzhůru k Su La. Nancy si uvědomovala, že ji začíná bolet hlava a že přestává být schopná určit, jestli je jí zima nebo teplo, přestože pořádně mrzlo. Dost ji to znepokojovalo a snažila se na známky naprostého vyčerpání nemyslet.

Šerpa, který kráčel za ní, ji došel a snažil se ji podpořit. Zdálo se, že se jí snaží říct, že už jsou skoro nahoře. Pokusila se usmát, ale nedokázala to, a pak najednou uklouzla a všechno zahalila tma. Další věc, kterou vnímala, byl stan, v němž seděla, někdo se jí snažil nalít do krku horký čaj a někdo další jí přes chubu a kabát z jehněčiny třel záda. Chvíli nebyla schopná slova, byla dezorientovaná a hlava ji bolela, jako by ji do ní někdo praštil. „Tak, ještě trochu,“ slyšela Jacka, který jí znovu přitiskl ke rtům hrnek s čajem. Napila se.

„Jsem v pořádku?“ zeptala se.

„Ano. Odpočineme si. Vypijte ještě trochu čaje. Vaše tělo se potřebuje zahřát.“

„Je to nadmořskou výškou?“

„Myslím, že ne. Spíš to vypadá na vyčerpání…“

Snažila se ho přesvědčit, že se cítí dobře, že by měli pokračovat dál, ale potom musela znovu usnout. Netušila, jak dlouho spala, ale když se vzbudila, cítila se o něco líp. Jakmile otevřela oči, objevil se jí před nimi tak neskutečný výjev, až si na chvíli myslela, že musí snít. Jack ležel vedle ní, tři šerpové dřepěli kolem nich a jejich bagáž napínala látkovou stěnu stanu. Vypadali jako doktoři na operačním sále. „Jacku?“

„Nancy, jste vzhůru. Fajn.“

„Co se stalo? Co tady všichni děláte?“

„Bavíme se – a udržujeme tu teplo.“

„Kolik je hodin?“

„Je ráno.“

„Pořád ještě?“

„Ehm… ne. Od chvíle, kdy jste usnula, uběhl den a noc.“

„Opravdu?“

„Jak se cítíte?“

„Myslím, že o něco lépe. Poslyšte, moc mě to mrzí…“

„Nemusí. Teď do vás zkusíme vpravit nějakou snídani a pak uvidíme, jestli zvládnete další pochod. Na vrchol je to už jen pár set metrů. Máme štěstí, že jste vyhlásila pauzu tady, jsme tu v závětří.“ Začal se soukat ze spacáku, šerpové jako na povel vyklouzli ze stanu ven do sněhu, jako tuleni klouzající dírou v ledu.

„Hned jsem zpátky s nějakou snídaní,“ oznámil jí.

„Campou?“

„Ano. Nebojte, na menu tohohle hotelu campa nikdy nechybí.“ Podařilo se jí zasmát se, i když trochu ochraptěle, a dívala se za ním, jak mizí ze stanu. Cítila se o něco lépe. Předtím ji zaplavilo tak intenzivní vyčerpání, až měla pocit, že neudělá ani krok – potom jí došlo, že ho nakonec ani neudělala. Její tělo celou tu eskapádu prostě odpískalo, nezávisle na její vůli se rozhodlo, že čeho je moc, toho je příliš, a ignorovalo pokyny její mysli.

Ve stanu se po odchodu tří mužů citelně ochladilo. Za chvíli se znovu objevil Jack a podal jí dva hrnky, jeden s čajem a druhý po okraj naplněný campou.

„Příkazy z hotelového nemocničního stanu říkají, že musíte oboje sníst a vypít do dna bez jakýchkoliv stížností, a potom znovu vyhodnotíme váš stav.“

To není tak hrozné, napadlo ji s úsměvem, měla relativní pohodlí a teplo. Jack čekal, až se nají a napije. To, co jí přinesl, ovšem chutnalo jako vlhké piliny. Musel si o ni dělat starosti. Mohl by přeci přijít na nebezpečném svahu o peníze, a o to určitě nestál. Za každou cenu držte naživu své sponzory – to musela být jeho základní mantra. Ale možná byla vůči němu nespravedlivá. Možná o ni měl opravdu starost. Začínala si uvědomovat, že není takový žoldák, jak jí Krišna tvrdil.

Napadlo ji, že Herzog musel být hodně drsný muž. Bylo mu šedesát. Absolvovat takový výstup bylo zatraceně náročné i v jejím věku, ale všichni tvrdili, že pořád dokázal slézat himálajské vrcholy. Tělesná síla a vůle, to vás dostane na špičky hor. V jeho věku ale vůle musí být vynikající, aby nahradila sílu, která z těla pomalu mizí. Aby ve svém věku Herzog tenhle výstup zvládl, musel mít železnou vůli. Anebo, napadlo ji pochmurně, být opravdu kouzelník, schopný dostat se pomocí čar touhle strží nahoru, změnit podobu reality. To nebylo možné, ale koneckonců, co vlastně možné bylo? Neměla už nejmenší tušení a nedokázala si to ani představit.

44

Finální výstup nebyl tak náročný, jak Nancy očekávala. Možná se aklimatizovala nebo si možná díky čtyřiadvacetihodinovému spánku pořádně odpočinula: ať už tak, nebo tak, vrcholu průsmyku ve čtyřech tisících metrech dosáhla, aniž by si musela znovu odpočinout. Nejprve si neuvědomila, že už jsou nahoře. Všimla si jen, že skupina zastavila. Na chvíli se předklonila a snažila se popadnout dech. Když se poté zvedla, spatřila několik velkých hromad kamení a stovky modlitebních vlaječek třepotajících se v mlze. Vzduch byl nasycený ledovými krystalky a nebylo vidět dál než na dvacet metrů. Nejspíš se odsud naskýtal úchvatný pohled, ale to nemohla nijak zjistit. Jakmile došli k první hromadě kamení, začali šerpové zpívat a přivazovat malé kousky látek na masivně vyhlížející stožáry. Nadšeně si začali povídat s Jackem. Nancy chtěla vědět, o čem mluví.

„Říkali, že bychom si měli užít zimu, dokud můžeme,“ zasmál se Jack vesele, i on měl dobrou náladu. „Jakmile sestoupíme o nějakých dvanáct až patnáct set metrů, budeme se péct ve vlastní šťávě.“

Těžko se tomu věřilo, ale ani ne hodinu poté, co vyrazili dolů, se mlha rozpustila, a oni před sebou jasně viděli cestu a okolní krajinu. Nacházeli se na horním konci údolí porostlého bujnou tropickou vegetací. Stezka vypadala jako vlnitá černá čára zakusující se do prudkého svahu. Pomalu se svažovala, což byla příjemná změna po nemilosrdném několikadenním výstupu.

Plahočili se dolů. Kolem stezky se začínala objevovat vegetace: nejprve nízké kapradiny po kotníky, následované křovím do pasu. Když se dostali do zhruba třech tisíc metrů, znovu je obklopily stromy.

Přesně jak šerpové předpověděli, začali si svlékat oblečení, nejprve kabáty z ovčí kůže, poté chuby. Slunce stálo přímo nad jejich hlavami a na nebi nebyl ani mráček, který by jim poskytl trochu ochrany – všude kolem se klenula jen azurová báň bez poskvrnky a bujel hustý porost.

Cesta je vedla přes prales. Naprosté ticho, které vládlo ve vysokých polohách, nahradila kakofonie zvuků, hmyz a zvířata se prodírala podrostem, zkrátka život ve všech svých barvách a vitalitě. Na oběd se zastavili v opuštěné vesnici, kterou ze všech stran obklopovala obilná pole zčásti zarůstající pomalu se roztahující džunglí. Čaj a campu uvařili z vody, kterou vytáhli z opuštěné studně a důkladně vyčistili jódovými tabletami.

Jack Nancy tlumočil, a ona se tak mohla šerpů zeptat, jestli mají nějaké zkušenosti s tertony. Nejstarší šerpa, muž jménem Glumbuk Mergo, jim dlouze a naprosto upřímně vyprávěl o tom, jak jednou viděl tertona vytahovat termu z velikého balvanu. Stalo se to před mnoha lety, když byl ještě malý chlapec, dole, v jeho rodné vsi, která je dnes na čínském území. Mohutně gestikuloval a vykládal, jak viděl starého tertona, jenž se svlékl téměř do naha, a po třech dnech a nocích meditace se zvedl a před zraky celé vsi uhodil do balvanu kladivem. Ozval se výbuch, jako kdyby do nich uhodil blesk, všichni spadli na zem a strachy se schovávali. Když vzhlédli, spatřili děsivý bestiální přízrak, terdaka, strážce termy v duchovní sféře, jak bojuje s tertonem. Byly slyšet další exploze a všichni se utekli schovat do lesa. Jakmile znovu zavládlo ticho, vrátil se Glumbuk s několika dalšími mladými muži zpátky a našli tertona ležet na zádech s termou, v tomto případě to byla tlustá kniha vázaná v jačí kůži, spočívající na jeho hrudníku.

Jack jí tohle všechno s úsměvem překládal a mrkl na ni, když se dostali k pasáži s terdakem. Nancy mlčela, ale přemýšlela o Glumbukově jistotě, jeho absolutním přesvědčení, že přesně tohle viděl. Na vlastní oči, opakoval, a ukazoval si na oči, aby svým slovům dodal váhy. Poté jeden z šerpů poodešel a natrhal Nancy pár orchidejí. Ve skupince zavládla dobrá nálada, na hodinu zapomněli na nebezpečí, jež podstupují, a podivnou misi, na kterou se vydali.

Právě když šerpově balili petrolejový ohřívač, uvědomili si, že je někdo sleduje. Na tři metry se k jejich tábořišti přiblížil starý muž v červenooranžových šatech se zlatočervenou čelenkou na hlavě a teď si je tiše prohlížel s rukama sepjatýma před sebou v uvítacím a modlitebním gestu. Šerpově vypadali stejně zaraženě jako Nancy, nemohli uvěřit, že se k nim stařec dokázal připlížit. Na chvíli se zdálo, že i Jack ztratil řeč, ale nakonec se mu podařilo znovunabýt rovnováhy. Zvedl se, složil ruce k sobě a starému muži se poklonil, aby mu vzdal úctu.

Vyměnili si několik slov. Muž měl pronikavý hlas, mluvil v krátkých rychlých větách. Nancy se zdálo, že se Jack neustále na něco ptá. Mluvil dlouze, zjevně starému muži něco vykládal. Návštěvník se náhle otočil a ukázal dolů do údolí směrem k Metoku a spustil dlouhý monolog, který trval dvě nebo tři minuty. Jack po celou dobu vážně přikyvoval. Když muž domluvil, Jack mu nabídl čaj, příchozí ho ale rychlým pohybem ruky odmítl. Poklonil se a zmizel v džungli, aniž by přitom vydal jakýkoliv zvuk. Šerpové se s obavami dívali na Jacka a Glumbuk Mergo mu řekl cosi tibetský. I Nancy chtěla vědět, co starý muž říkal.

„Co se děje?“

Jack se mračil, řekl pár slov Glumbuku Mergovi a poté se obrátil k ní.

„Špatné zprávy. Ten muž, červený král, je mocný jogín. Zrovna přišel z Metoku.“

„A?“

„Číňané na cestě údolím terorizují každého, děsí lidi a vyhrožují jim mučením a smrtí.“

„Jak se mu kolem nich podařilo proklouznout?“

„Je to jogín – umí být neviditelný.“

Skoro nehnula brvou, když to uslyšela, natolik si už na zvláštnosti tibetského světa zvykla. Neznamenalo to, že tomu nutně věřila, spíš měla pocit, že nedůvěra není na místě, s ohledem na všechny ty podivné věci, které už zažila, a na to, jak uměl být místní terén matoucí. Ten červený král se koneckonců objevil zničehonic.

„Ale proč? O co jim jde?“

„O muže. Bílého muže – tvrdí, že je to špion.“

„Předpokládám, že myslí Antona?“

Jack se nenamáhal odpovědět.

„Co budeme dělat?“ zeptala se Nancy. Jack se tvářil zachmuřeně. „Máme problém. Červený král říkal, že bychom měli jít džunglí, ale pochybuji, že se to bude šerpům líbit.“

„Ptal jste se jich?“

Jack se zhluboka nadechl a otočil se ke Glumbuku Mergovi a jeho dvěma společníkům. V tichosti sledovali rozhovor obou cizinců. Chvíli mluvil tibetský, poté začali všichni tři Tibeťané vrtět hlavou. Dívali se do země a něco si mumlali pod vousy. Zdálo se, že opakují jedno slovo: „Migu, migu.“

„Co je migu?“ vyděšeně chtěla vědět Nancy.

„Migu je tibetské slovo proyettiho. Do džungle je tu nedostaneme. Tvrdí, že v okolí žije migu.“

„Cože?“ Nancy nemohla věřit vlastním uším. „Oni se opravdu bojí yettiho?“

„Samozřejmě. Proto je tahle vesnice opuštěná. ‚Migu se nastěhoval do této oblasti a rolníci se bojí.“

„Nabídněte jim nějaké peníze navíc.“

„To už jsem udělal.“ Otočil se a znovu se podíval na šerpy. „Jejich odpověď jste viděla.“

Zadívala se na tři muže. Pozorovali ji naprosto přesvědčeným pohledem. Nic na světě je nemohlo přimět vstoupit do lesa.

„Co budeme dělat?“

„Buď se vrátíme, nebo se vydáme do džungle sami,“ prohlásil Jack. „Na cestě nemůžeme zůstat ani o minutu déle, obzvlášť ne teď, když víme, co tu vojáci dělají. Počítal jsem s tím, že je podplatíme, kdybychom na ně narazili, už jsem to párkrát takhle udělal. Je to jenom banda opilců, ale tihle vojáci jsou tu speciálně proto, aby našli Herzoga – o tom není nejmenších pochyb. Zatknou nás a bůh ví, jak bychom se odtamtud dostávali.“

Odmlčel se. „Možná je Anton opravdu špion,“ dodal. „Možná ví Číňané něco, co my ne. Možná je celá ta věc s jeho otcem a nacistickou termou jenom zástěrka nebo náhoda.“ Znovu se zamyšleně odmlčel. „Ale nedokážu si představit, proč by se namáhal něco vyzvědět v Pemaku. Tady se nic zjistit nedá, a navíc to tu zná skrz naskrz.“ Zavládlo ticho. Nancy si prohlížela zpustošené pole. Vůbec to nedává smysl, pomyslela si. Herzog byl stíhanou osobou a nikdo netušil, co Číňané vědí. Podívala se nahoru údolím, směrem k vrcholkům a vstupu do Su La zahalenému v mlze. Nechtěla jít do džungle, protivila se jí – určitě byla zamořená hmyzem, hady a pijavicemi, a k tomu všemu ještě nebezpečnou divokou zvěří. Byla to hrozná možnost. Stezka byla relativně snadno schůdná, vinula se od osady k osadě, takže je od dalšího přístřeší dělilo vždy jen pár hodin. Prales naopak působil jako noční můra. Ale neměla v úmyslu se teď obrátit a vzdát to.

45

Během pár minut jim cesta zmizela z očí a ani řeku už nebylo slyšet. Podivné houkaní a klapání soupeřilo s bzučením hmyzu v podrostu. Miliony a miliony malých stvoření vyluzovaly celé kaskády zvuků. Jack podal Nancy repelent a poradil jí, aby jím nešetřila, ale zdálo se, že nemá žádný zvláštní účinek: co pár minut na sobě připlácla nějakého svačícího komára. Postupovali pomalu. Džungli protínaly jakési cestičky, bylo jich vlastně až moc, ale všechny byly velice úzké, zarostlé a občas se úplně vytrácely, a Nancy s Jackem se museli vracet po vlastních stopách.

Jejich nosiči je opustili, takže si museli nést batohy sami. Stan nechali u šerpů, ale vzali si s sebou petrolejový vařič, nádobí, spacáky, dva malé sáčky campy a dva kukri, o nichž se Nancy dozvěděla, že jsou to těžké nepálské nože. Spolu s láhvemi s vodou to vše tvořilo pořádně těžký náklad. Kromě toho si na sebe Nancy vzala triko s dlouhým rukávem, aby postavila mezi sebe a tisíce zástupců kousavého hmyzu poslední bariéru, díky tomu se při chůzi potila, bylo jí hrozné horko, ale ani náhodou nehodlala odhalit jen kousek kůže navíc, do kterého by se mohli komáři zakousnout.

Řídili se podle občasných záblesků jedné strany údolí: bylo téměř nemožné se ztratit, protože okolí vypadalo jako trychtýř, který sváděl dohromady je, Jarlung Cangpo a všechno ostatní, co se pohybovalo na jih směrem k hranici s indickou provincií Assam, jež z dálky připomínala útes. Přesto, jak jí Jack s vážnou tváří vysvětloval, mohli klidně, kdyby jedinkrát špatně uhnuli a začali se vracet zpátky, bloudit po údolí hodiny, nebo dokonce i celé dny. Na to neměli ani jídlo, ani vodu, takže museli držet kurz.

Po čtyřech hodinách Nancy zoufale bolely ruce od toho, jak musela neustále rozhrnovat podrost. Většinou stály od sebe stromy necelých deset metrů. Za tisíce let narostly tak, aby se všechny vrcholky korun podělily o sluneční paprsky. Ale v některých místech, kde se změnila půda nebo kde byl terén příkřejší, se objevovala hustá vegetace, která jim sahala až k ramenům, a z nižších větví stromů kolem visel jako záclona břečťan. Na jiných místech byla půda nasáklá vodou. Museli postupovat po spadlých, hnijících kmenech. Když si na jeden z nich Nancy stoupla, prolomil se. Málem se propadla do jeho útrob připomínajících rakev, plných černého hmyzu. Jindy se jim šlo dobře, půda pod jejich nohama byla tvrdá, a Nancy se zlepšila nálada. Stromy od sebe stály daleko a díky mohutným korunám poskytovaly dostatek stínu a vzduch byl příjemně chladný. Na některých místech viděli skoro sto metrů nad sebe. Zrovna když ji napadlo, že to nakonec není tak zlé, zahučeli do další hustě propletené zeleně, a museli si prosekávat mizející cestu a moc dobře si uvědomovali, že každou chvílí mohou narazit na nějakou neprostupnou překážku.

Začínalo se stmívat, když dorazili na dobře prošlapanou cestu, kudy musela chodívat zvířata. Z obou stran stezku svírala bujná vegetace, ale na samotné cestičce neležely žádné překážky, takže se nemuseli nijak zvlášť prosekávat. Nancy šla pár kroků za Jackem. Už nějakou chvíli nepromluvili ani slovo, těžko říct, jak dlouho. Soustředili se na odstraňování podrostu z cesty, překračování kořenů a samozřejmě si dávali pozor na hady, kteří by se mohli plazit přes cestu, nebo na místní pavouky, kteří se pohybovali nad nimi a o nichž bylo známo, že útočí na oběti pod sebou.

Nancy věděla, že všechny pralesní národy na celém světě dokázaly vždy poznat, kdo procházel jejich částí lesa, díky změně zvukových vzorců v podrostu. Zrovna o tom uvažovala a poslouchala rozmanité houkání a klepání, štěkání a rachocení, zvuky, které jí připomínaly cikády a neustále doplňovaly atmosféru džungle, když si najednou uvědomila, že v části lesa po její levici zvuk utichl. Ozývalo se jen osamělé opičí houkání, které znělo jako jakési varování. Snažila se prohlédnout mezi stromy – ale jasně viděla jen na vzdálenost tří metrů, teď si však byla jistá, nalevo a nad nimi se zvířata zastavila, hmyz a plazi najednou ztichli.

Snažila se zahnat strach, uvažovala, že za to nejspíš může její představivost nebo že se jen změnila akustika lesa, možná ten rozruch způsobil jelen nebo nějaký jiný velký savec. Znovu vyrazila, šla rychle, aby dohnala Jacka. Ale opice pořád houkala – a potom i ona najednou zmlkla. Jack se zastavil a zvedl ruku v gestu, kterým jí jasně dával najevo, aby byla potichu.

Téměř minutu stáli bez hnutí na místě, potom se k ní otočil. „Nemáte pocit, že nás něco sleduje?“ zašeptal.

„Mám,“ naléhavě mu šeptem odpověděla. „Zrovna jsem uvažovala nad tím, že by tam něco mohlo být schované.“

„Kde?“

Ukázala nalevo, tělem jí proudil adrenalin.

„Ano. Tam jsem to také cítil.“

Stáhlo se jí hrdlo.

„Co to je?“

Jack se na ni zamračil, husté blonďaté vlasy měl zmáčené potem. Nervózně zkrabatil čelo.

„Nemám zdání… Migu?“

„Jacku!“

Přitiskl si prst na rty. Bylo jí jasné, že si rozhodně nedělal legraci.

„Slyšela jste to?“ vyhrkl šeptem.

Mlčeli a čekali, jestli se znovu ozve zvuk, který Jack slyšel. A potom to zaslechla i Nancy, docela jasně. Vyděšeně vyvalila oči.

„Panebože. Bylo to zařvání nebo zavrčení nebo něco takového.“

Jack si otřel ostří kukri o kalhoty. Pohled upíral do hustého podrostu. Vůbec nic nebylo vidět. Stejně tak nebylo možné odhadnout vzdálenost. Stiskla mu ruku.

„Vraťme se.“

On ale neodpověděl. Místo toho se přikrčil a velice pomalu se začal plížit vpřed. Opatrně odhrnoval listí. Nancy se natáhla dopředu a zahákla Jackovi ruku za opasek, strašně se bála, že by ji mohlo něco popadnout a odvléct ji do džungle. Druhou rukou pevně svírala rukojeť kukri, připravená uštědřit alespoň jednu ránu s co největší silou, jaké byla schopná, čemukoliv, co se k nim mohlo blížit.

Najednou se Jack zastavil, slyšela, jak zděšeně zaklel. Nancy se posunula na úzké stezce vedle něj. Vegetace se změnila. O kousek dál se cesta rozšiřovala. Na pětačtyřicet metrů bylo dobře vidět a nějakých třicet metrů před nimi se jim naskytl nejpříšernější pohled, jaký kdy viděla: obrovský hnědý medvěd stojící na zadních, jenž zběsile hrabal předními tlapami ve vzduchu a zoufale se snažil zachytit velikou síť, která visela na větvi tyčícího se stromu. Síť byla spletená z liány a vypadalo to, že je uvnitř ní stočený do klubíčka člověk. Byla to past, past, kterou spustil nebožák, který teď visel stěsnaný v síti a trápil ho medvěd. V hlavě jí vířily myšlenky: co když se medvěd otočí a uvidí je, nebudou mít šanci, kukri nekukri. A co ten člověk v síti? Jak dlouho tam visel? Byl naživu?

Jack si tak tiše, jak jen to bylo možné, sundal batoh ze zad. Nancy na něj zděšeně zírala a přemýšlela, co má asi v plánu. Napadlo ji, že se ho určitě nebude snažit vyplašit. Možná by to mohlo fungovat – ačkoliv neměla nejmenší tušení, jak se má s obrovskými hnědými medvědy bojovat –, ale představila si, že by se zvíře mohlo prostě otočit, urvat Jackovi hlavu a potom se bleskově vypořádat s ní. Jack rozepnul kapsu batohu a pomalu vytáhl plastovou trubku o velikosti válečku. Zoufale se toužila zeptat, co se chystá udělat, ale věděla, že nesmí mluvit.

Couvl k ní a schoval se víc do podrostu na straně stezky. V tu chvíli si uvědomila, co je ta věc vlastně zač: signální světlice, která se používá, když se ztratíte v poušti nebo vysoko na horském svahu a doufáte, že vás pátrací skupina hledá. Jack se přesunul mimo stezku, světlicí v natažené ruce mířil na medvěda místo k nebi a vytáhl v dolní části šňůrku.

Ozvalo se ostré svištění, mnohem hlasitější, než Nancy čekala, následované obrovským zábleskem a klapáním, které trvalo pár vteřin a pak zmlklo. V okamžiku, kdy se zklidnila natolik, aby se podívala znovu na cestu, zjistila, že medvěd je pryč a ze světlince zbyl jenom silný, štiplavý zápach, který se vznášel ve vzduchu nad cestou a poté se o nějakých třicet metrů dál rozptýlil nalevo do džungle.

„Rychle,“ houkl Jack, „než se vrátí zpátky.“

Vyškrábali se z podrostu, běželi po cestě a zastavili se pod sítí. Teď, když byli přímo pod ní, viděli jasně, že člověk visící uvnitř je muž, Číňan oblečený ve špinavé uniformě. Nancy se dívala vzhůru, v pravé ruce spuštěné podél těla pořád ještě držela kukri.

„Voják?“ zeptala se.

„Nejspíš ano. Nezdá se, že by byl ozbrojený – zajímalo by mě, jak dlouho tam visí.“

„Jak ho dostaneme dolů?“

Jack se k ní překvapeně obrátil, jako kdyby ho ani nenapadlo, že by měli něco takového udělat.

„Musíme ho dostat dolů,“ prohlásila rozhodně. „Nemůže být nebezpečný. Stejně je nejspíš mrtvý.“

Jack zavrtěl hlavou a poté obešel strom. Na druhé straně bylo ke kameni, ležícímu poblíž kmenu a hned vedle stezky, přivázané lano. Muselo k němu být připevněné nějaké závaží, nějakým způsobem to muselo být celé vyvážené a připravené se spustit a zvednout, jakmile do sítě někdo vstoupí a uvolní nástražný drát. Jack zvedl kukri nad hlavu, aby jím lano přesekl, ale v tom okamžiku na něj Nancy zakřičela: „Ne! Nedělejte to – jestli to uděláte, zlomí si vaz. Podržte ten provaz výš a já ho přeseknu, potom ho dolů spustíme pomalu…“

Jack něco zavrčel, ale udělal, co po něm chtěla. Popadl provaz oběma rukama a obtočil ho kolem jedné z vyšších větví, aby nesla váhu sítě a její oběti. Nancy potěžkala kukri a odhadovala ránu, kterou bude muset napnutému lanu, pevně přivázanému ke kameni, uštědřit. A potom se jí ho podařilo přeseknout jedinou ranou, do níž dala tolik síly, že z kamene odlétly jiskry. Jacka lano vytáhlo na špičky a ruce mu vylétly do vzduchu. Rychle odhodila nůž, oběhla strom, postavila se pod síť a snažila se ji přidržet.

„Spusťte ho ještě trochu!“ vykřikla.

Jack se ho snažil o něco povytáhnout, potom vyskočil a náklad se o dalšího půl metru sesunul níž do jejího nastaveného náručí. Popadla ho, Jack lano pustil a síť s mužem a Nancy skončili na cestě na jedné hromadě. Rychle vyskočila na nohy, stálo ji to pár modřin, ale nijak vážně se nezranila. Bylo zřejmé, že muž v síti je naživu. Stočený do klubíčka, sténal v agónii.

„Má křeče,“ prohlásil Jack. „Možná tam nahoře visel pár dní. Skříplo mu to krevní oběh.“

„Co můžeme udělat?“

„Nic.“

„Aspoň mu zkusíme dát nějakou vodu, Jacku.“

Udělal, co mu řekla – přitiskl svou láhev s vodou k mužovým rtům. Rozhodně pro ně nepředstavoval žádné nebezpečí. Spíš vypadal, jako kdyby se už nikdy neměl narovnat. V každém případě nebyl ozbrojený a pořád ještě ležel zamotaný v síti. Zadívala se mu do tváře: byl pohledný, měl ostré lícní kosti, evidentně byl vysoký, přestože měl dlouhé ruce a nohy pořád ještě skrčené. Nedokázala přesně odhadnout, kolik mu mohlo být let – hádala, že něco přes třicet.

Jack sledoval, jak muž hltavě polyká každou kapku, kterou mu nabídl. Když pil už dobrou minutu, láhev mu od rtů odtáhl. „Mluvíte anglicky?“ zeptal se.

Číňan se na ně podíval koutkem oka, nedokázal pohnout bolavým krkem. „Ano,“ odpověděl slabým hlasem.

„Kdo jste?“

„Jsem plukovník Jen. Jsem důstojník VSB…“ škubl sebou bolestí. „Díky, že jste mě sundali.“

Nancy se podívala na Jacka.

„No tak, měli bychom ho z té sítě vymotat.“

Oba si klekli a začali vymotávat mužovy končetiny ze spletené pavučiny. Nakonec se jim ho podařilo uvolnit a převalili ho tak, aby ležel na okraji cesty. Pořád ještě sténal. Stáli nad ním a sledovali, jak se s obrovskou námahou pomalu převalil na záda a nakonec dokázal velice pozvolna napnout nohy a ruce, obličej se mu přitom zkřivil bolestí. Potom se znovu převalil na bok a upřel na Nancy pohled svých uhrančivých očí.

„Mohla byste mi, prosím, pomoct?“

Jack se podrážděně usmál.

„Dokáže odhadnout, že máte měkké srdce.“

„Co byste rád?“ zeptala se Nancy Číňana a Jacka si nevšímala. „Ještě trochu vody. Mám velikou žízeň.“

„No tak, Jacku. Opřeme ho o strom.“

Vzali ho v podpaží a opřeli o kmen, Nancy mu potom nalila do úst ještě trochu vody. Stále ještě žíznivě pil, když jí Jack poklepal na rameno. „Pojďte se mnou.“

Zamračila se a vstala. Co chce? Musí tomu muži pomoct, možná mu už začala houstnout krev. V každém případě byl extrémně dehydrovaný. Poodešla kousek dál po cestě za Jackem, jenž se k ní potom otočil. „Než se necháte příliš unést,“ naléhavě jí šeptal, „měla byste si uvědomit, že tenhle chlap může být součástí skupiny, která hledá Antona.“ Podíval se zpátky na cestu a na plukovníka Jena. „Už žádné skopičinky á la Florence Nightingaleová, dokud nám neřekne, kdo je a co tu dělá – svážu ho, než se mu vrátí síly.“

„Nemůžeme svázat důstojníka čínské tajné služby,“ zděšeně oponovala Nancy.

„Proč ne? Pak ho pustíme. Jinak nám nic neřekne.“

„Ale představte si, do jakých problémů by nás mohl dostat. To je šílené.“

„Nancy, právě jsme mu zachránili život – nevíme, kdo to je, může být nebezpečný, a navíc je docela dobře možné, že by mohl vědět, kde je Anton. Svážu ho. S největší pravděpodobností by s vámi udělal přesně to samé, kdyby se situace obrátila.“

Vzal jí láhev s vodou z ruky a protáhl se kolem ní. Vrátil se k čekajícímu Číňanovi. Klekl si vedle něj, rychlými řezy rozdělil liánu na několik kusů, kterými mu potom svázal kotníky a zápěstí. Muž pořád ještě přepadával bolestí dopředu a nekladl žádný odpor, byl příliš oslabený a hlava se mu komíhala ze strany na stranu, jak ho Jack Adams svazoval. Jakmile byl Jack hotový, přenesl v dřepu váhu zpátky na paty.

„Tak, můžete začít tím, že nám řeknete, co tady v tom lese hledáte.“

S obrovským úsilím zvedl Číňan hlavu a zadíval se na láhev s vodou.

„Samozřejmě dostanete napít – ale nejdřív chci slyšet odpověď na svou otázku.“

„Někoho hledám,“ snažil se ze sebe zjevně v obrovských bolestech vysoukat odpověď.

Jack přikývl. „Bílého muže? Antona Herzoga?“

Chvíli bylo ticho, jak se plukovník Jen snažil nasbírat síly.

„Ano“ Vypadal zmateně.

Nancy si klekla vedle Jacka. Už to nedokázala vydržet – vytrhla mu láhev z rukou.

„Tu máte. Pomůžu vám.“

Přiložila láhev k mužovým rtům a nechala ho pít, dokud nezačal lapat po dechu.

„Hledáte ho, protože je to špion?“ zeptala se. Muž mlčel. To ji rozzlobilo – nechtěla ho vidět trpět, ale zoufale toužila se dozvědět víc.

„Rozvážeme vás a dáme vám jídlo a pití a pomůžeme vám, pokud vy pomůžete nám. Jinak v džungli zemřete. My se také snažíme toho bílého muže najít.“

Číňan se snažil promluvit.

„Není to špion. Ale je to nebezpečný člověk.“

„Proč si myslíte, že je nebezpečný?“

Znovu bylo ticho. S obrovským náporem bolesti plukovník pohnul zády opřenými o strom.

„Má informaci. Musím ho najít.“

Ta slova Nancy zasáhla jako elektrický výboj. Něco ji napadlo.

„Ví,“ spustila rychle, „kde se nachází Černá kniha, že ano? Kniha Dzyan. To jste chtěl říct? Povězte mi to. Proto ho hledáte?“

Muž přikývl – nedokázala odhadnout, jestli ho to, že věděla, co hledá, překvapilo. Možná jeho údiv dosáhl nejzazší mez: už byl chycen do sítě, málem ho sežral medvěd a teď ho hluboko v nitru pemakské džungle vyslýchali dva cizinci. Nancy se podívala na Jacka, který nechápavě zíral na Číňana.

„Proč o něm tedy vaše vláda tvrdí, že je špion?“ vyhrkl najednou.

Mužovy oči se upřely na Jacka.

„Protože se ho bojí,“ odpověděl stroze, jako kdyby říkal něco, co je přeci naprosto zřejmé.

„Proč se ho bojí?“ chtěla vědět Nancy.

Číňanovy tmavé oči si je oba střídavě prohlížely – Nancy bylo jasné, že je zmatený, stále ještě byl příliš slabý, než aby dokázal přemýšlet s jasnou hlavou, a stále ještě se snažil vyhodnotit situaci, ve které se ocitl.

„Ta kniha,“ ozval se nakonec, „je v Číně známá svou mocí. Říká se, že dokáže vyvolat revoluce, že dokáže přinést změnu. Tisíce let byla ztracená. Komunistická strana se obává, že kdyby ji někdo znovu objevil, mohl by ji použít k tomu, aby ji svrhl. Sami komunisté se dostali k moci díky myšlence, kterou obsahuje kniha Komunistický manifest. Takže moc dobře vědí, že knihy umí být velice nebezpečné.“

„Kde je Herzog?“ zeptala se Nancy. Číňan znovu ztichl. „Řekněte nám, kde je,“ naléhala na něj. „Víte to, že ano?“

„Umírá,“ odvětil po chvilce.

Na vteřinu měla Nancy pocit, že se jí zastavilo srdce a plíce jí vypověděly službu. Herzog umírá? Nějakou dobu už o této možnosti neuvažovala. Zpočátku o něj měla obavy, ale zdálo se, že v Tibetu platí za mytickou postavu, kouzelníka. Začala ho považovat za neporazitelného, svými schopnostmi jí téměř naháněl strach.

„Co tím chcete proboha říct?“ zajíkla se.

„Mniši ho odnesli. Na nosítkách.“

„Kam?“

„Do Agarthi. Do posvátného města.“

„O čem to mluvíte?“ skočil mu do řeči Jack Adams. „V Pemaku žádná města nejsou.“

„Plukovníku Jene, víte, kam odešli? Můžeme ho najít?“ naléhala Nancy. Držela před ním láhev s vodou a zapřísahala ho, aby mluvil. „Skoro jsem je měl. Byl jsem kousek za nimi. Potom nás napadli.“

„Kdo?“ skočil mu Jack znovu do řeči.

„Nemám vůbec tušení. Stalo se to hrozně rychle. Mé muže zabili.“ Snažil se zvednout, ale znovu se skácel zády na kmen, námaha ho vyčerpala.

„Musím jít. Než ho ti druzí vojáci najdou. Rozvažte mě, prosím.“ Adams si dal ruce v bok a znechuceně zavrtěl hlavou.

„To vůbec nedává smysl, Nancy.“

Nevšímala si ho. Naléhavě se snažila muže přimět, aby se jí podíval do očí. „Jací vojáci?“ zeptala se. „Copak vojáci nespolupracují s vámi?“

„Ne. Vy mi nerozumíte. Musím tu knihu získat. Jen ona teď může zachránit Čínu.“

„Proč nechcete, aby ji dostali vojáci?“

„Odvezou ji do Pekingu a zničí ji, a všechno bude ztraceno.“

„Takže pracujete sám?“

Číňan ztěžka vzdychl a na vteřinu zavřel oči, než se podíval na provaz, který mu spoutával ruce a nohy. Zadíval se na ni ledovým pohledem – jeho hlas se naplnil novým odhodláním.

„Vy hledáte muže,“ řekl jí, „já hledám knihu. Pomozte mi, a já pomůžu vám. Beze mě ho nikdy nenajdete. Nikdy.“

Jack Adams tomu nemohl uvěřit.

„Kdo jste, plukovníku Jene – co jste proboha zač?“

„To nemusíte vědět. Stačí jen to, že chceme Čínu vrátit zpátky na cestu taa, změnit Čínu do podoby, kterou mívala v dávných dnech, v dnech před revolucí, kdy vládl císař.“

Nancy se snažila to všechno pochopit.

„Ale jak víte, že Herzog tu knihu našel?“

„Máme tajnou informační síť v klášterech. Anton Herzog je velký muž, pohybuje se v blízkosti taa. Pokud už teď nemá knihu ve svých rukou, pak ví, kde je.“

„Jak si můžete být tak jistý?“

„Informační síť to předpokládá, to nám naši lámové řekli. A orákulum to potvrdilo. Orákulum se nikdy nemýlí.“

Samozřejmě, napadlo Nancy. Přesně na to se měla zeptat orákula. Má Herzog termu? Měla to zkusit už dávno. A tenhle muž se orákula zeptal a ono mu odpovědělo. Uvědomila si, že poradit se s orákulem bylo pro něj naprosto přirozené: věřil ve staré čínské tradice, které komunistická strana zakázala, nezákonné pověry, vymazané, jelikož byly považovány za součást venkovské feudální utlačovatelské minulosti, zavrhnuté, protože je považovali za iracionální a nevědecké: nemaoistické.

„A komunistická strana, armáda – jak ty vědí, že by Herzog mohl tušit, kde kniha je?“

Plukovník Jen začínal znovu získávat pevnou půdu pod nohama, hlas měl čím dál tím silnější. „Mají k dispozici stejné zpravodajské informace jako já; proto musím jednat rychle. I oni po knize pátrají. Poslali vojáky, aby zabili Herzoga a knihu zničili. Jestli vás najdou, zabijí i vás. Mají v plánu odstranit každého, kdo ví o její existenci. Jestli mě nerozvážete, nikdy se z tohohle údolí nedostanete živí. To je fakt. Mám štěstí, že jste mě našli – ale vy jste na tom stejně. Všem nám požehnala štěstěna. Jen na chvilku a zlehka.“

To je šílené, přemýšlela Nancy. Část mysli jí říkala, že to všechno bylo naprosto bláznivé. Překročila Su La a dostala se do země šílenství a nebezpečí. Pemako nemohlo být nebi a zemi vzdálenější, vlastně to bylo peklo obydlené bláznivými okultistickými fantasty a vraždícími vojáky. Ba co víc, tenhle muž, tenhle čínský plukovník – renegát, který zpřetrhal vazby se svou oficiální roh‘ – tvrdil, že Herzog umírá a že jsou ve smrtelném nebezpečí. Slyšela jeho slova, jako kdyby k ní mluvil ve snu, ve snu plném hrůzy. Podívala se na Jacka Adamse. Jen stěží ji mohl uklidnit jeho výraz naprostého zděšení.

„Nancy, do čeho jste mě to proboha namočila?“ zeptal se jí potichu. S tím se nedokázala popasovat, měla pocit, že se každou chvíli rozpláče. Chtěla pokračovat, najít Herzoga, ale stejně tak odtamtud toužila utéct. A Jackův strach to všechno jenom zhoršoval. Kéž by jen zůstala v Dillí, kéž by nikdy nepřijela do Indie, napadlo ji.

„Omlouvám se,“ vypravila ze sebe nakonec. Těžko se jí hledala slova. „Nemám tušení, co se to děje. Vůbec ničemu z toho nerozumím.“

„No, tak co do háje budeme dělat? Musíme se odsud dostat. Musíme se okamžitě vrátit zpátky k průsmyku.“

Plukovník Jen zavrtěl hlavou.

„Na to už je pozdě. Na cestě sem bude čím dál tím víc vojáků. Zaplaví údolí Pemaka a zůstanou tu, dokud nenajdou Herzoga a dokud nezískají knihu.“

Jack se otočil a znechuceně se zadíval do džungle.

„Panebože, to je průšvih.“

46

„Musíme ho rozvázat,“ prohlásila Nancy. Vzala Jacka stranou a dohadovali se, zatímco vrhali kolem sebe do džungle vyděšené pohledy. Viděla, že Jack je stejně nervózní a obezřetný jako ona. „Nemá vůbec nic. Potřebuje naše jídlo a vodu. Nemá dokonce ani jódové tablety, takže nemůže pít vodu, kterou by v pralese našel. Jestli uteče, bude muset ztrácet čas tím, že bude hledat vesnici a riskovat, že narazí na vojáky, což určitě nechce. Je to otázka lidskosti. A já mu v každém případě věřím, navíc potřebujeme jeho pomoc.“

Jack se podíval přes rameno na plukovníka Jena, který pořád ještě seděl zády opřený o strom, kotníky a zápěstí měl pevně svázané k sobě.

„Nancy, mohl si nakrásně úplně všechno vymyslet. Možná přes Su La nepřicházejí žádní vojáci, možná nás chce obelstít a odvést do vojenského tábora. Kdo ví? Proč bychom mu měli byť jen na vteřinu věřit?“

„Nemůžeme ho tu nechat jen tak umřít nebo sežrat medvědem…“

V tu chvíli si Jack všiml, že Jen zběsile mává rukama ve vzduchu. „Co se zase děje?“ zeptal se Jack podrážděně.

Nancy se otočila. „Něco-není v pořádku…“ rychle vyrazila směrem k zajatci. „Co se děje?“ téměř na něj křičela.

Z jeho tváře poznala, že byl k smrti zděšený. Proč neodpověděl? Proč na ně prostě nezavolal? říkala si. „Přicházejí,“ vyhrkl s tváří zbrocenou potem, když se ocitla sotva pár metrů od něj. „Vojáci. Musíte mě dostat z cesty. Musíme se schovat. Prosím, rychle.“

Jack se objevil vedle Nancy. Byla to pravda, na cestě o kus dál slyšeli kroky, které se blížily směrem k nim. Nancy popadla batohy a hodila je do podrostu stejně jako všechno, co zbylo ze sítě. Jack vzal plukovníka Jena v podpaží a táhl ho do džungle. Nancy letmo zahlédla postavu v uniformě, která se vynořila na stezce třicet metrů od nich. Srdce jí divoce bilo, z hrůzy se jí dělalo zle, když se schovávala za strom.

O vteřinu později kolem nich prošla dlouhá řada čínských vojáků. Mohlo jich být minimálně třicet. Všichni nesli zbraně připravené ke střelbě. Nancy ležela jen kousek od cesty. Viděla, jak ji míjí jejich boty, zavřela oči a modlila se. Dvě minuty poté, co kolem ní produsal poslední pár vojenských bot, zvedla hlavu a rozhlédla se.

„Jacku?“ zašeptala ochraptěle.

„Tady jsem.“

S třesoucíma se rukama a nohama se plazila podrostem. Jack si podezřívavě měřil plukovníka Jena, který stále ještě ležel vedle něj na zemi, napůl schovaný ve vegetaci.

„Proč jste nezavolal svoje krajany na pomoc?“ zeptal se ho.

„Už jsem to říkal,“ odvětil Jen bez emocí. „Pracuji sám. Vojáci mají rozkaz zničit knihu. To nemohu dovolit. Stojím teď mimo zákon, budou mít příkaz zastřelit mě, jakmile mě uvidí.“

„Takže když vás rozvážu, budeme pokračovat v cestě společně?“

„Ano.“

Jack se podíval na Nancy, potom se naklonil k Jenovi a několika rychlými pohyby nožem uvolnil lano na jeho rukou a nohou. Číňan si protáhl končetiny a pokusil se poprvé postavit. Potácel se jako čerstvě narozené hříbě, nakláněl se ke kmenům a masivním keřům a pomalu se belhal po cestě. Namáhavě se napřimoval, masíroval si zápěstí a prohlížel stezku ve směru, kterým zmizeli vojáci. Teď když ho osvobodili ze sítě a křeče pominuly, změnil se v úplně jiného člověka. Nancy dokázala odhadnout, že to byl muž, s nímž bylo možné počítat: velice schopný a bezpochyby zvyklý prosazovat si svou.

„Musíme pokračovat tímto směrem dolů asi kilometr a půl,“ oznámil jim úsečně. „Potom nás čeká výstup po úbočí údolí. A jestli chceme mít ještě nějakou šanci, že je doženeme, musíme spěchat.“

„A kam nás to dovede?“ zeptal se Jack.

Plukovník Jen mluvil pevně a rozhodně a Nancy ho podezřívala, že není zvyklý na to, aby s ním někdo nesouhlasil.

„Mniši vzali Herzoga do Jeskyně kouzelníků. Je to vchod do starodávného podzemního systému chodeb, který spojuje všechny staré gompy v Tibetu a který také vede do Agarthi.“ Zostra se podíval na Jacka. „Posvátné město Agarthi, mimochodem, opravdu existuje,“ dodal sarkasticky.

„A vy znáte cestu?“ chtěl vědět Jack.

„Ne. Proto je musíme dohonit dřív, než vstoupí dovnitř. Nemůžeme je následovat do tunelů, to by byla jistá sebevražda. Moc času na ně neztrácíme, ale musíme spěchat.“

Když se chystali vyrazit, položila Nancy bývalému zajatci, z něhož se nyní – jak to tak vypadalo – stal jejich průvodce, ještě jednu otázku.

„Plukovníku Jene, jak dlouho jste tam visel?“

Podíval se na ni o něco vlídnějším pohledem, díky němuž zadoufala, že není zlý člověk.

„Prosím, říkejte mi Jene, nejste v čínské armádě.“

„Děkuji. Já jsem Nancy Kellyová a tohle je Jack Adams.“

„Abych odpověděl na vaši otázku, visel jsem tam asi tři hodiny.“

„Ale kdo tu past nastražil?“

„Řekl bych, že Mompové. Místní kmenový lid. Asi do ní chtěli chytit jelena.“

„A kdo vás napadl?“

„Jak jsem řekl, netuším.“

„Ale byli to lidé, nebo…“

„Nebo co?“ usmál se na ni plukovník Jen. „Migu? Viděl jsem jen lidi. Možná to byli taky Mompové. Nemají rádi ani mnichy, ani čínské vojáky.“ ^ Zdálo se, že je nad tím velice povznesený, nebo byl možná jenom pragmatik. Snad díky tomu ho v tak mladém věku povýšili do hodnosti plukovníka.

„Říkal jste, že jste s sebou měl další muže?“

„Ano. Tucet. Ale nebyli to dobří vojáci. Byli ze základny; branci, lafetáři. Nedrželi formaci, rozprchli se a padli.“

„Střílelo se?“

„Ne. Mompové mívají pušky jen velice zřídka, mají jiné zbraně. Ale teď musíme jít,“ prohlásil Jen a zadíval se na cestu. „Nemůžeme si dovolit ztratit už ani vteřinu. Vezmu vám batoh.“

Když mu Nancy podávala batoh, uvědomila si, že by mohl utéct s veškerými jejími zásobami jídla a vody. Na chvíli zaváhala, a on okamžitě pochopil, na co myslí.

„Nevezmu vám ho. Kdybych chtěl, přemůžu vás oba.“

Podíval se na Jacka, který se v reakci na to zamračil. „Mám výcvik,“ dodal a dál to nerozebíral.

„Je dobře, že jste cizinci a ne Číňané,“ prohlásil. „Může nám to pomoct při přesvědčování mnichů, aby nám vydali Antona Herzoga, pokud je ještě naživu. Mám na sobě armádní uniformu, předpokládám, že kdyby mě viděli přicházet samotného, nerozvinuli by červený koberec, a navíc teď, když jsem ztratil své muže, se musím spolehnout na jiné metody, než je hrubá síla…“

Otočil se a podíval se na cestu za nimi.

„Dávejte pozor na pasti na zvěř. Jakmile uhneme z hlavní stezky, budeme v bezpečí.“

47

Několik hodin pokračovali ostrou chůzí, postupně zdolávali příkrý svah údolí, které připomínalo obří mísu, a potom Jen vyhlásil přestávku. Nasadil vražedné tempo, a Nancy si tak s Jackem od okamžiku, kdy vyrazili na cestu, stihla vyměnit sotva pár slov. Nancy ztěžka oddechovala vyčerpáním, byla za pauzu vděčná. Dala si ruce v bok a několikrát se zhluboka nadechla. Natáhla se pro láhev s vodou a pořádně se napila.

Stáli uprostřed džungle u paty obrovského, břečťanem porostlého balvanu. Jen se rozhlížel kolem sebe, jako by něco hledal, a upřeně se díval do podrostu. Jack se k němu připojil, košili měl nasáklou potem a tvář měl zrudlou námahou.

„Proč jsme zastavili? Cesta je pořád dobrá.“

Jen si přidřepl a pokynul jim, aby udělali to samé.

„Hned vám ukážu proč.“

Chvilku se plazili po prudkém svahu, než se dostali na skalní římsu, necelých pět metrů dlouhou a asi dva metry širokou. Výhled Nancy téměř vyrazil dech – natolik si už zvykla na nekonečnou hradbu zeleně. Vůbec si neuvědomila, že vystoupali několik set metrů nad dno údolí, a teď se jim ze skalní římsy naskytl úchvatný pohled na prastarou vegetaci bující v údolí pod nimi. Jasně viděla, jak si Jarlung Cangpo razí svou cestu k horám na jihu. Slunce se už schovalo za vysoké hory, denního světla začalo ubývat.

„Támhle,“ prohlásil Jen. Nancy se k němu otočila. Ukazoval opačným směrem, na svah kopce. Sledovala jeho prst, nejdřív ale neviděla, co má na mysli.

„Na co se máme dívat?“ zeptala se stále ještě zadýchaně.

„Támhle. Těsně nad hranicí lesa. Tři kilometry od nás. To jsou oni.“ Nancy se skoro zastavilo srdce. Najednou je viděla, přímo nad hranicí lesa na prudkém svahu. Řadu malých postaviček, které namáhavě kráčely po něčem, co vypadlo jako úzká stezka. Jack zalovil v batohu a vytáhl malý dalekohled.

„Panebože,“ vydechl, když se skrz něj podíval. „Vidím mnichy, dva tucty, a ano, nosítka.“

Ruce se mu v údivu svezly podél těla. Nancy mu vytrhla dalekohled, sledovala hranici lesa, až našla zástup mužů. Ano, Jack měl pravdu. Napočítala dvacet čtyři mužů a skutečně někoho nesli. Musel to být Herzog. Stáhlo se jí hrdlo. Konečně ho viděla nebo téměř viděla, protože jeho tělo a hlavu zakrývala modrá pokrývka či roucho. Srdce jí tlouklo jako o závod, podala dalekohled Jenovi, který zástup mužů rychle prohlédl. Potom se k nim oběma otočil.

„Pojďme, nesmíme ztrácet čas,“ oznámil jim téměř komisně. „Za hodinu bude tma. A za dvě hodiny dorazí do jeskyní, a všechno bude ztraceno.“

48

Mniši konečně dospěli do úkrytu v Jeskyni kouzelníků. Stěny jeskyně pokrývala starodávná vyobrazení kouzelníků a šamanů, jejichž hlavy zdobily extravagantní čelenky a kteří tančili kolem ohně, a dávno vyhynulých zvířat lovených na tibetské náhorní plošině. Podlahu pokrývaly lidské a zvířecí kosti a na tmavém písku byly vidět černé pozůstatky dávno vyhaslých ohňů. Vzduch čpěl magií a smrtí. O tři metry hloub se jeskyně nořila do černočerné tmy a vybíhaly z ní stovky klikatících se chodeb, jež klesaly hluboko pod zemský povrch. Dokonce i od člověka, který znal cestu, vyžadoval každý další krok obrovské úsilí, protože neustále hrozilo, že zmizí v bezedných rozsedlinách nebo spadne do neviditelné díry, odkud už nikdo nikdy nenajde cestu zpět.

Opatův zástupce věděl, že nemohou váhat ani minutu. Opat říkal, že kdyby zjistili, že je někdo pronásleduje, mají vyhledat útočiště v Agarthi, hluboko uvnitř starodávného jeskynního systému. Nebudou v bezpečí, dokud se nedostanou do temného podzemního bludiště. Přesto stále ještě váhal. Hořkou pravdou bylo, že s sebou bílého muže nemohli vzít. Nebylo v jejich silách nést nosítka jeskyněmi a doktor tvrdil, že bílý muž bez nich cestu nepřežije. Až sem ho sice nesli jako nějakého svátého nebo krále, ale teď ho budou muset nechat na pospas vlkům nebo čínským vojákům. Buď ho tu nechají zemřít, nebo je všechny zajmou. Opatova zástupce to naplňovalo hlubokou lítostí, ale svým způsobem byl rád, že za něj rozhodla naléhavost jejich útěku a záludnost jeskynního systému. Cizinec byl nebezpečný kouzelník, fyzicky slabý, ale psychicky velice silný. Neměl by vstoupit do posvátného města Agarthi.

Opatův zástupce se naklonil dopředu, takže se jeho rty téměř dotýkaly mužova ucha. „Chvíli si odpočinete,“ řekl tiše, nebyl si jistý, jestli muž spí, čije vzhůru. „Na chvíli se vzdálím, bude to možná nějaký čas trvat, ale nebojte se, vrátíme se pro vás.“

Jeho srdce se těmto falešným slovům bouřilo, už když je vyslovoval – ale neměl na vybranou.

„Než půjdu,“ velice tiše vyslovoval otázku, „řekněte mi, prosím, jak jste utekl ze Šangri-la. A… a… musím vědět: viděl jste knihu Dzyan?“ Muž otevřel oči. Sepnul kostnaté prsty, jako by se modlil. Zadíval se na strop jeskyně – opatův zástupce přemýšlel, co tam asi vidí a jestli ví, kde je. „Začínám slábnout,“ šeptl. „Už jsme skoro na místě? Je tohle Agarthi? Jsem strašně vyčerpaný.“

Opatův zástupce mlčel, nedokázal na mužova slova najít odpověď. Jeskyni naplnilo hrozné ticho. Chápal bílý muž, co se děje? Uvědomil si, že ho opustí a nechají zemřít o samotě? Po chvíli – možná marně doufal, že se mu dostane ujištění – cizinec pokračoval.

„Povím vám, jak jsem utekl, a řeknu vám děsivou pravdu o knize Dzyan.“

Znovu zavládlo ticho, Herzog si srovnával myšlenky a v duchu se vracel o mnoho dní a nocí zpět do Šangri-la. Potom, naposledy, promluvil: „Jakmile jsem zjistil, jaký hrozný konec mě jako krále čeká, okamžitě jsem se rozhodl, že si pořádně prohlédnu klášter a okolí, nebo bych možná měl spíš říct, že jsem se chystal si projít své vězení…“ Opatův zástupce se ponořil do provinilého mlčení, vděčný za to, že se dozví, jak cizincův příběh skončí, a zděšený z toho, že ho zakrátko opustí a nechá ho tam zemřít.

„Sešel jsem ze schodů do přízemí,“ promluvil znovu charismatický hlas do tmy, „a potom jsem obešel věž ve směru, o němž jsem se domníval, že mě dovede na vnitřní nádvoří k té hrozné vatře. Ale narazil jsem jenom na zamčené dveře. Nikde nebyl nikdo, koho bych mohl poprosit o pomoc, otočil jsem se tedy a začal se potulovat prázdnými klášterními chodbami. Prošel jsem kolem jídelny, jež teď zela prázdnotou, a bez potíží jsem si prohlédl několik dalších místností.“

Všude vládlo ticho, které mě děsilo ještě víc. Nakonec jsem prošel dveřmi a zjistil jsem, že jsem na předním nádvoří na druhé straně masivní, dřevěné brány a hradby. U brány stál na stráži jediný šerpa.

V tu chvíli jsem dostal nápad. Přešel jsem nádvoří. ‚Kde je král?‘ zeptal jsem se šerpy nepálsky.

Šerpa sepjal ruce a uklonil se, potom ukázal směrem za mě. „Je na vrcholu věže, pane.“

Otočil jsem se, věž se tyčila proti jasně modré obloze a na jejím vrcholku se klenulo masivní cimbuří.

‚Mohu s ním mluvit?‘

‚Na to nedokážu odpovědět, pane. To je na Jeho Výsosti.‘

Pak mě napadlo ještě něco. Obrátil jsem se zpátky k šerpovi. ‚Můžete mi otevřít bránu? Rád bych se prošel po hradbách.‘

‚Omlouvám se, pane. Nemám dovoleno otevírat bránu pro nikoho jiného než pro opata.‘

‚Ani pro krále?‘

‚Ano, pane, ani pro krále.‘

Byl to robustní, podsaditý chlap, a přestože se teď usmíval a klaněl se, usoudil jsem, že kdybych se ho pokusil přemoct, velice rychle by mě porazil. To jsem nemohl riskovat.

‚Děkuji vám.‘

Šel jsem tak rychle, jak jen to šlo, aniž bych vzbuzoval pozornost, zpátky k věži. Nechtěl jsem v žádném případě působit uspěchaně nebo zoufale, ale celou dobu jsem se soustředil na jediný fakt: čas ubíhal. Za tři hodiny se setmí a já tušil, že tehdy se odehraje ten příšerný ceremoniál.

Spěchal jsem po schodech. Minul jsem dveře své cely. Široké schodiště se za ní zužovalo a začalo stoupat o poznání strměji, až končilo na střeše. Na konci byly pootevřené dveře a dovnitř dopadalo světlo. Opatrně jsem do nich strčil a vstoupil na střechu. Všude kolem se táhlo cimbuří a výhled dolů byl naprosto neuvěřitelný, ale neměl jsem čas to všechno vstřebávat, protože v okamžiku, kdy jsem se na střeše ocitl, můj zrak padl na krále.

Vypadal tak, jak ho opat popsal: Evropan, kterému mohlo být něco mezi padesáti a šedesáti lety. Na sobě měl bílé šaty se zlatým lemováním a díval se přes cimbuří, mého příchodu si vůbec nevšímal, výhled ho zcela pohltil. Na hlavě měl zlatou korunu a na zápěstích, krku a kotnících těžké, dusté zlaté obruče, které se třpytily v paprscích slunce.

Zastavil jsem se, po namáhavém výstupu do schodů jsem se snažil popadnout dech. Nezdálo se, že by si mě muž, navzdory hluku, který jsem dělal, všiml. Zůstal nehybný jako socha, ruce mu visely pod váhou obrovských zlatých náramků podél boků.

„Haló?“ zavolal jsem na něj nejistě.

„Jmenuji se Anton Herzog.“ Bez přemýšlení jsem přešel do němčiny.

Muž ke mně velice pomalu obrátil tvář. Jeho pohyb, kvůli váze zlata, připomínal hloubkového potápěče. Všiml jsem si, že zlatý kruh kolem jeho krku se mu nepříjemně zarýval pod bradu. Při pohledu na toho ubohého muže se mi žaludek stáhl hrůzou. Protože přesně to byl – ubohá, zničená lidská bytost, oblečená ve směšné, rádoby královské nádheře, čekající na příšerný osud.

Teď se díval na mě. Jasně jsem mu viděl do tváře. Jeho oči vypadaly jako dvě prázdné jeskyně – zbavené světla, duše, dokonce i naděje. Najednou promluvil. Hloubka smutku v jeho hlase mě vyděsila.

„Tak tedy je to pravda. Nakonec jste skutečně přišel.“

Strach začínal nade mnou získávat navrch.

„Poslouchejte.“ hlas se mi třásl, „nemám tušení, o co tu jde. Musíte mi pomoct. Musím se odsud okamžitě dostat.“

„Nemohu vám pomoct. Nemohu pomoct dokonce ani sám sobě. I když bych chtěl.“

Začínal jsem panikařit. Měl jsem pocit, že se nejspíš brzy zblázním. Zoufalstvím jsem skoro křičel. „Musíme odsud zmizet. Chtějí vás dnes v noci zavraždit. Upálí vás…“

Král se na mě díval mrtvýma očima. Zaplavila mě vlna lítosti a hlubokého smutku, že jsem něco takového vyslovil nahlas.

„Omlouvám se. Ale musíme se odsud oba dostat. Jste Němec, viďte? Přišel jste sem s Felixem Königem?“

Muž mou otázku ignoroval.

„Nemohu odejít. A vy také ne. Nevede odsud žádná cesta. Musíte přijmout svůj osud, jako to udělalo tolik králů před vámi.“ Na chvíli se odmlčel. „Tak dlouho jsem se připravoval na den vašeho příchodu.“ prohlásil hlasem plným emocí, „ale přesto ještě nechci odejít. Kéž bych mohl jako vládce světa strávit ještě pár hodin… pár dní.“

Z toho, jak se choval a jak mluvil, jsem měl pocit, že mu museli vymýt mozek.

„Poslouchejte mě. Musíte přestat takhle mluvit. Musí odtud vést nějaká cesta.“

„Ne, žádná tu není.“

„A co hedvábné lano, po kterém jsem se dostal nahoru?“

„Zastaví vás.“

„Tak zadem. Přes Himálaj?“

„Je to příliš daleko. K prvním náznakům zeleně jsou to stovky kilometrů. Nikdy se to nikomu nepodařilo. A i kdybyste to dokázal, což není možné, přivedou vás zpátky.“

„Ale karavany, které sem vozí věci z vnějšího světa, to zvládají.“

„Jsou na cestu vybaveny. Cestují s jaky naloženými zásobami a teplým oblečením. Osamocený jedinec tam nahoře rozhodně zahyne. Je to tam jako na měsíci.“

Přestával jsem se tváří v tvář jeho protivnému pesimismu ovládat, ztrácel jsem nervy.

„Jak tu můžete jen tak stát a přijmout, co s vámi udělají?“

„Jsem král Šangri-la. Přišel jsem z Německa, abych získal mnichy pro naši věc, našel knihu Dzyan a osvobodil nadčlověka. Dnes v noci se připojím k Mistrům na výšinách.“

Zněl jako rukojmí recitující mantru, kterou mu únosci vtloukli do hlavy.

„Mám v plánu pokusit se utéct, i kdybych přitom měl zemřít. Pojďte se mnou. Knihu Dzyan můžeme vzít s sebou.“

Pomalu, s velikou námahou zvedl král obtěžkaná zápěstí do výšky ramen a otočil je dlaněmi k sobě, jako by poprvé obdivoval své zlaté náramky.

„Dnes v noci shořím. Všechno, co ze mě zbude, budou velké kusy zlata a pár kostí, které rozhází po svahu za branami gompy. Ráno zlaté kruhy roztaví a vytvarují je tak, aby vám seděly – potom už o útěku nebudete moct snít.“

Samozřejmě, byla to pravda. Jak mohl doufat, že někam dojde, natož pak sám v liduprázdných horách? Jenom vyjít schody ve věži ho stálo ohromné úsilí. Představa, že by někam utíkal přes hory, byla naprosto nesmyslná.

„Můžeme to sundat…“

„Ne. To není možné. Ve svém království mohu jít, kam chci, kromě dílny. V každém případě nemám potřebnou dovednost, musel bych si useknout ruce a nohy…“

Napadlo mě, že je to opravdu bestiálně krutá metoda věznění. Jak zákeřní tihle lámové ze Šangri-la byli. Tvářili se jako světci, předstírali, že dohlíží na svět.

„Tohle je ďábelské místo. Tihle mniši nemají za zdmi kláštera vůbec žádnou moc, uvěznili vás a chtějí vás zavraždit…“

„To je lež!“ vykřikl nečekaně rozrušeně. „Jsem králem Šangri-la. Opat nám pomohl – skrze knihu Dzyan pomohl německému lidu vyhrát válku…“

Panebože, pomyslel jsem si, je tak mimo, že nemá nejmenší tušení o tom, co se děje ve venkovním světě. Měl jsem chuť s ním zatřást, aby se probral.

„O čem to, člověče, mluvíte? Německo válku prohrálo. Zvítězili Spojenci a všechny vaše sny byly zničeny… mniši vám vůbec nepomohli…“

Král se na mě zadíval se zvláštním výrazem ve tváři. Možná se to všechno snažil zpracovat. Mluvil jsem dál, ale teď mnohem přívětivějším tónem. Bál jsem se, že by pro něj mohla mít moje odhalení katastrofické následky.

„Japonsko a Německo prohrály. Zvítězila Amerika, Francie a Británie. Když vstoupili Rusové do Berlína, spáchal Hitler sebevraždu. Všechno je to dávno pryč. Tihle mniši vám vůbec nepomohli…“

A potom se mi začal smát. Smál se jako maniak a já si uvědomil, že bezděky ustupuji zpátky ke schodišti.

„Vy blázne. Vymyli vám mozek, přesně jak jsme chtěli. Německo válku neprohrálo. Které tři země se od roku 1945 staly ekonomickými velmocemi? Ve kterých třech zemích se lidé v roce 1945 dožívali v průměru nejvyššího věku? Které byly technicky nejvyspělejší, které měly nejlepší vzdělávací instituce a inženýry?“

Zůstal jsem na něj v šoku zírat. V hlavě jsem měl prázdno. Ušklíbl se na mě a nad hradbami opět zazněl jeho dutý smích.

„Spojené státy, Německo a Japonsko. Tyto tři země vyhrály válku, ne žádní takzvaní Spojenci. Mezi sebou se dohodly na mírových podmínkách. Tak jsme to chtěli. Kniha Dzyan to předpověděla dávno předtím. Ustavila se tři velká mocenská centra, která povedou lidstvo: jedno v Asii, druhé v Evropě a třetí v Severní Americe. Jsou hnacími motory světové materiální kultury – až se rozvine v plném květu, obětujeme se, abychom uvolnili obrovskou duševní sílu. Jen tak stvoříme opravdového nadčlověka.“

Sotva jsem potlačoval rostoucí nevolnost. Zoufale jsem se snažil poskládat nějaké argumenty.

„Mýlíte se,“ mluvil jsem čím dál tišeji. „Nacisté byli poraženi. Hitler zemřel v Berlíně.“

Král se na mě soucitně usmál.

„Chudáku. Kolik nacistů bylo souzeno? Symbolická hrstka. A souzeni a popraveni byli jen proto, že nebyli vůči nám loajální. Žádný jiný důvod to nemělo. A zbytek? Někteří přišli sem, spousta odešla do Ameriky, většina zůstala v Německu. Byli jsme nedotknutelní, protože jsme zvítězili. A pokud jde o Hitlera, dokonce i vy musíte vědět, že se jeho tělo nikdy nenašlo. Pečlivě odtud všechno sledujeme. Vedl jsem německý lid k velkému triumfu. Mnozí z nich byli vyzváni, aby se obětovali. Dává smysl, abych se k nim nyní připojil i já.“

Poprvé v životě jsem začal pochybovat o všem, co jsem věděl. Začal jsem pochybovat o základech mytologie, jež svobodný svět spojovala posledních šedesát let: hrdinný boj proti zlu a konečné vítězství. Faktem zůstávalo, že Německo, Japonsko a Amerika byly světovými velmocemi a jejich technologie a hmotná kultura ovládly svět. Jejich přístroje, počítače, lidský druh. Král se na mě znovu usmál.

„Poraženým není třeba o jejich porážce říkat.“ pokračoval měkkým, shovívaným hlasem. „Nechte je žít ve fantazii, když si to přejí, dovolte jim věřit, že navzdory tomu, co vidí na vlastní oči, neprohráli a jejich země neleží ve škarpě dějin. Jediné, na čem záleží, je urychlit příchod nadčlověka.“

Začínal jsem ztrácet půdu pod nohama. „A kniha Dzyan.“ zašeptal jsem, „udělala tohle všechno? Všechno to předpověděla?“

Králi zaníceně plály oči.

„Ano. Je zde. Je to naše dědictví. Spojuje světy, přemosťuje čas a vesmír. Všechny nás ovládá. Přivedla vás dnes sem a přivede i další. A vyvolá další světovou válku – válku, která bude Götterdämmerung, soumrakem bohů, válku, jejíž semínka už nyní zaséváme. Obětujeme obrovské množství lidí, abychom postoupili na další úroveň bytí. Budete králem. Povedete svět přes propast. Budete velkým ničitelem. Budete Kálí. Budete sama smrt.“

Jak jsem tam stál s mužem, jehož zlaté okovy zářily na slunci a i z něj vycházela pronikavá, děsivá záře, dostal jsem strach, že jsem úplně ztratil sám sebe. Připadal jsem si tak nepatrný, jako kdybych sklouzával pryč do bezedné temnoty. Cesta byla pro mě příliš náročná, desetiletí strávená hledáním, metog čhaleg, tertonova smrt, Smaragdové údolí, hnijící hlavy a dřevěná klec – nedokázal jsem to dál snášet, ale v uších mi pořád zněl králův hlas.

„Kniha Dzyan pochází z hlubin dávnověku. Pomohla člověku vymanit se z divošství, v němž před dávnou dobou existoval. Naše práce se blíží ke konci. Kéž bych jen mohl vidět její závěr. Tohoto privilegia se dostane vám, vám a vaší královně, kterou jsme též povolali.“

„Černá magie.“ hlavu jsem měl jako ve svěráku. „Tohle všechno je černá magie…“

„Ne. Je to hlas vesmíru. Každý, kdo se do knihy podívá, se dostane pod její nadvládu. Kniha je zodpovědná za všechno naše chování a uvažování. Kniha nás má všechny ve své moci…“

Král se na chvíli odmlčel. Choval se jako nábožensky fanatik. Musel jsem získat kontrolu nad tím, co se dělo. Musel jsem dokázat, že se mýlí. Téměř jsem na něj křičel: ‚Kdo knihu Dzyan stvořil? Napsal ji přece člověk, ne? Proto se přece může mýlit!‘

„Ne, nenapsal ji člověk. Napsala se sama. Představuje hlas vesmíru hovořícího sám k sobě.“

Byl jsem ohromený a neschopný slova.

„Co tím myslíte?“

„Poprvé se objevila ve vzoru na želvím krunýři před tisíci lety. Mudrci rozpoznali její moudrost. Přepsali ji na papyrus. Její moc začala narůstat. Začala spřádat své plány. Těm, kteří jí naslouchali, se vedlo dobře. Vznikl větší počet jejích kopií. Její moc rostla a rostla.“

Náhle, jak jsem poslouchal jeho slova, jsem začal mít pocit, jako kdybych se probudil z noční můry. Král se přede mnou zmenšil a znovu získal rozměry normálního člověka. Želví krunýř? Starověcí mudrcové? Kniha, jejíž moc rostla a spřádala své vlastní plány? Ze vzorců na želvím krunýři? Celé to byla hromada nesmyslů. S úlevou jsem si uvědomil, že už ho nemusím poslouchat ani vteřinu.

Musel jsem okamžitě zmizet. Bylo naprosto jasné, že tenhle bláznivý král nebude žádného útěku schopný. Postaraly se o to zlaté náramky, a navíc měl úplně vymytý mozek. Já jsem ovšem neměl v plánu nechat se těmito luxusními okovy spoutat. Musel jsem jeho bláznivá slova přestat vnímat a začít se soustředit na útěk.

Otočil jsem se na patě a seběhl schody ve věži. Dlouho jsem za sebou slyšel ozvěnu králových slov. Dostal jsem nápad. Ještě mi zbylo trochu prášku metog čhaleg tertona Thuptena Jinpy. Přestože jsem se ještě zcela z jeho posledního užití nevzpamatoval, musel jsem to risknout a znovu ho použít. Doufal jsem – byla to zoufalá naděje, ale nic jiného jsem neměl, že mi pomůže dostat se přes hory k nejbližší obchodní stezce nebo osadě. Kdyby to nevyšlo, alespoň bych zemřel v horách, pod svou taktovkou, na vzduchu, a ne na nechutné pohřební hranici. A rozhodl jsem se, že než odejdu, pokud to bude jen trochu možné, ukradnu knihu Dzyan.

Opatův zástupce, ponořený spolu s cizincem do tajemství Šangri-la, žasl nad tím, co slyšel. Opium cizince unášelo dál: byl úžasným vypravěčem, germánským bardem spřádajícím nádherný a prapodivný příběh, který okouzloval všechny, kdo naslouchali. Hluboké jeskyně je volaly do neznáma. Opatova zástupce napadlo, že tohoto muže nezachránil, že ho zradil. Příběh o útěku, jejž mu cizinec vyprávěl, končil tady na tomto starodávném místě. Znovu ho zradí, jako ho zradili předtím. Opatův zástupce se v temnotě otřásl a zadíval se na prastaré kameny nad nimi. Hlas umírajícího muže zatím prostupoval temnotou.

49

Jen je vedl ke stezce, která se šplhala výš a výš, po strmějších částech museli šplhat po čtyřech. Chvíli se cesta vinula podél potoka a oni klopýtali a klouzali po kamenech porostlých mokrým lišejníkem. Jen šel vepředu, udával tempo, jako kdyby mu nikdy neměla dojít energie. Pohyboval se tak rychle, že dokonce i zkušený horolezec Jack lehce sípal a Nancy měla pocit, že jí prasknou plíce.

Najednou zastavili. Nancy si otřela z čela pot a prach. Viděla, že Jack stojí s rukama opřenýma v pase a Jen neklidně přechází sem a tam po pískovcovém převisu. Pak jí najednou došlo, co se děje, a udělalo se jí z toho mdlo: stáli na okraji propasti, jež se rozevírala přímo před nimi. Byla to velice hluboká trhlina, která musela v úbočí hory vzniknout před dávnou dobou, během geologického kataklysmatu. Propast byla skoro tři metry široká a poblíž místa, kde stáli, ležel provaz. Byl omotaný kolem stromu, plazil se dál po pískovci, mizel za hranou trhliny a Nancy si dokázala představit druhý konec přivázaný ke stromu naproti. Někdo ho přesekl a zbyl z něj jen roztřepený konec. To udělali mniši, aby tím zničili jedinou cestu přes propast.

Podívala se na Jena, poprvé od okamžiku, kdy se jejich cesty střetly, se zdálo, že ztratil svůj obvyklý klid. Dokonce i poté, co ho vysvobodili ze sítě, si dokázal udržet jistou netečnost, ale teď viděla, že je velice rozrušený.

Jack pořád ještě funěl. „Skoro bychom to mohli přeskočit, úplně to k tomu láká.“

Nancy přistoupila k okraji. Dno průrvy nebylo vůbec vidět. Kamenné okraje se strmě svažovaly dolů, na svazích se občas objevil nějaký zakrslý stromek. Ať si Jack myslel, co chtěl, ona by průrvu rozhodně přeskočit nedokázala. Jen zavrtěl hlavou a cosi si mumlal pro sebe čínsky. Naklonil se dopředu a prohlížel si propast nalevo a napravo tak daleko, jak jen dohlédl. Nevypadalo to, že by se někde poblíž nacházel nějaký užší bod, kromě toho džungle kolem byla neproniknutelná. Vyšplhat se třicet metrů na jednu nebo druhou stranu by trvalo hodiny.

Aniž by jim řekl, co dělá, sundal si Jen batoh, vytáhl Nancyino kukri, které nesl po celou dobu jejich pochodu, a zmizel v džungli. Jack s Nancy na sebe chvíli nechápavě zírali a poté uslyšeli bouchání. Znělo to, jako kdyby Jen kácel strom.

Když se podívali na cestu za sebou, všimli si, že Jen seká kukri do kmene asi desetimetrového stromu. Byl štíhlý, ne širší než lidský krk. Nancy si nedokázala představit, že by to mohlo stačit. Jen se k nim otočil.

„Můžete zatím osekat větve,“ udýchaně na ně volal, „než ho podetnu, abychom ho mohli po cestě odtáhnout k převisu.“

Rozběhli se k němu a Jack se pustil do odsekávání nižších větví. Nancy je zatím tahala pryč a shazovala ze srázu. Po několikaminutové horečné práci se Jen prosekal kmenem, ale strom zůstával tvrdohlavě stát, horní větve zaklesnuté do korun okolních stromů. Jen frustrovaně vzdychl, chytil se kmene jednou rukou, vytáhl se o kus výš a volnou rukou začal do větví zuřivě sekat. Jack zachytil jednu z horních větví, vší silou za ni zatáhl a s výkřikem plným zlosti a vyčerpání strhl strom na zem. Jen se rychle pustil do osekávání zbývajících větví a během pár minut už kmen táhli k okraji propasti. Nancy nemohla skoro uvěřit, že se jim to povedlo tak rychle. Všichni tři se z té námahy koupali ve vlastním potu, ale z tváří obou mužů se dalo jasně vyčíst, že se chtějí dostat na druhou stranu průrvy tak rychle, jak jen to bude možné.

Jakmile se ocitli na kraji, položili kmen přes trhlinu. Jen se bez zaváhání chytil oběma rukama a na chvíli zmizel z dohledu za okrajem průrvy a pak ho Nancy spatřila, jak ručkuje nad propastí jako opice na stromě. Vypadalo to jednoduše, ale z představy, že by to musela také absolvovat, se Nancy zamotala hlava a strachy se jí zvedl žaludek. Jen se na druhém konci vytáhl na cestu a obratně navázal provaz, který si vzal z Jackova batohu, na zbytek původního lana a most byl znovu funkční. Teď si mohli stoupnout na kmen a ve výšce ramen visel provaz, kterého se mohli přidržovat.

„Jděte první,“ vyzval ji Jack chraplavě.

Na strach nebyl čas, ten přijde až později, napadlo Nancy. Nedívala se pod sebe a pomalu se přesouvala na druhou stranu. Za sebou slyšela Jacka. Provaz se kýval a vrzal, jak jeho pomoci oba využívali. Na druhé straně si zhluboka oddechla a uvědomila si, že se celá třese. Všichni mlčeli a znovu se vydali na cestu.

Začínalo se stmívat. V posledních zbytcích světla se prodírali vzhůru, dokud znovu nepřekročili hranici lesa a vegetace kolem ubylo. Nancy uvažovala, že musí být blízko prudkého svahu, na kterém zahlédli mnichy a Herzoga. Poprvé od chvíle, kdy se vyškrábali na vyhlídku, viděli celé údolí zarostlé bujnou vegetací a zhruba kilometr od nich se mihotala malá světýlka.

Jen ukázal na dno údolí. „Pátrací oddíly.“

Noc je skryla ve svém náručí a Nancy si uvědomila – tak trochu odtažitě, jako kdyby nebyla nijak se svým osudem spjatá, že si začíná sahat na dno svých sil. Ale zároveň byla tak blízko cíle nebo alespoň nějakému bodu zlomu. Nedokázala si už představit, co by ji ještě mohlo potkat, jestliže se jí podaří Antona Herzoga dostihnout.

V Dillí měla o Herzogovi naprosto jasnou představu – zdvořilý, zapálený, excentrický muž, ale v zásadě člověk bez problémů popsatelný slovy jejich společné profese, slovy z jejich běžného světa. K tomuto obrazu se však přidávala jedna komplikovaná, rozporuplná vrstva za druhou. V každé etapě jejího putování se na sebe vršily nové identity a motivy a ona úplně ztratila představu o tom, jaký by mohl ve skutečnosti být. Měla dojem, že v životě nikoho takového, jako byl on, nepotkala. Jeho schopnosti a osobnost jí připadaly takřka neomezené, nezařaditelné a přesahující normální hranice.

A zdálo se, že z rušných dillíských ulic k tomuto strmému výběžku, poslednímu kamennému mostu, na němž dokonce nerostl ani lišejník či mech, holému mysu, který ji dovede k jejímu osudu, ušla velice dlouhou cestu.

Podívala se na stezku. Ve tmě dokázala poznat jen to, že Jen pokračuje vpřed. Je naprosto neúnavný, napadlo ji. Co jej tak pohánělo, tak tlačilo – byla to nějaká vnitřní síla nebo něco zvenčí, něco v neklidné noci, jakási starodávná síla hor, jež přesahovala jejich chápání?

Všimla si, že se Jen otočil ke skále, sklopil hlavu a zmizel.

„Našel to!“ křičel Jack a spěchal k díře ve svahu.

Nancy se s tlukoucím srdcem a s vypětím posledních sil vydala za ním.

50

V temnotě uslyšela Nancy hlas. Zastřený, zoufalý hlas, který se plukovníku Jenovi téměř nepodobal.

„Jsou pryč. Nestihli jsme to.“

Tlumený zvuk se odrážel od skal. Nancy byla příliš ohromená, než aby dokázala něco říct, ale slyšela, jak vedle ní Jack zklamaně vzdychl.

„Nenechali tu nějaké znamení, nějakou stopu?“ zeptal se.

Nancy ještě nestihla po závěrečném sprintu k jeskyni popadnout dech. Opřela se rukou o vlhkou zeď. Předklonila se. Měla pocit, že bude asi zvracet.

„Počkejte. Podívejte.“ Jenův hlas se změnil.

Nancy se otočila a zjistila, že se Jen dívá do tmy vedle vchodu do jeskyně. Přidřepl si a škrtl zapalovačem. Slabé světýlko vrhalo na zeď mihotavé stíny. Ve stínu, v pološeru tam něco zahlédla. Zadívala se pozorněji. Něco leželo na zemi. S dalším škrtnutím zapalovače jí došlo, že to není věc. Byl to člověk.

„Je to Herzog?“ zalapala po dechu. Ve vteřině stála vedle Jena. „Je mrtvý?“

Postava ležela pár metrů od nich u dohasínajících zbytků ohně – ve tmě si ho nejdřív vůbec nevšimli. Přes tělo byla přetažená igelitová plachta, hlavu měl stočenou k rameni. Nejevil žádné známky života. Jack zavrtěl hlavou, klekl si vedle nehybného člověka a prohlížel si jeho tvář.

„Panebože,“ zašeptal. „To je on. Musel mít příšernou horečku – stěží ho poznávám.“

Muž měl vyzáblé tváře stažené do ohavných prohlubní, kůže, jež je překrývala, vypadala jako pergamen. Rozcuchané, šedé vlasy se mu lepily k lebce. Tvář měl tak bílou a bledou, že bylo velice těžké si představit, že mu pod kůží kdy proudila krev. Jen nesměle přitiskl dva prsty na jeho krk a hledal puls.

Zničehonic se Herzogovy potemnělé oči otevřely jako oči nějakého plaza.

„Ježíši Kriste,“ vyhrkl Jack a vyděšeně ucukl.

„Rychle, pomozte mu,“ vložila se do toho Nancy. „Dejte mu nějakou vodu.“

Jack se přehraboval v batohu.

„Nepotřebuje jenom vodu. Potřebuje léky.“

Vytáhl lahvičku s prášky. Jen se na ni nejistě zadíval.

„Pochybuji, že se nám podaří je do něj dostat.“

Herzog začal vydávat jakýsi zvuk a oči mu námahou vylézaly z důlků.

„Dý… dý…“

Zpočátku to znělo jako chrčení umírajícího, ale potom pochopili, že se snaží promluvit. Jen se podíval na oba cizince s tichou prosbou.

„Co říká? Co chce?“

„Netuším,“ odvětil Jack.

„Dým…“ sípal Herzog, „dým…“

Potom to Nancy uviděla.

„Dýmku!“ skoro vykřikla. „Leží támhle na zemi. Dýmku – chce dýmku…“

Téměř na dosah od umírajícího muže ležela štíhlá černá opiová dýmka.

„Jene, udělejte něco. Podejte mu ji. Zoufaleji chce. Musí mít strašné bolesti.“

„Jen předal zapalovač Jackovi a zvedl dýmku. Podíval se dovnitř. Je prázdná – měli bychom začít doufat, že tu někde ještě trochu je…“

Nancy nevěřícně zírala na tvář umírajícího muže, která vypadala jako holá lebka. Znovu otevřel oschlé rty. Viděla, že se jeho jazyk pohybuje. Jack vyndal z batohu láhev s vodou a podal ji Nancy.

Odšroubovala uzávěr, přiložila mu ji k ústům a opatrně mu nechala stéct do hrdla pár kapek. Muž k ní pomalu obrátil pohled a dostal ze sebe jen:

„Opasek.“

Jen odhrnul modrou přikrývku a odhalil zdevastované, vyhublé tělo, oblečené do chabých cárů špinavého oblečení, se zbídačenýma bosýma nohama pokrytýma boláky. Kolem na kost vyhublých boků měl opasek na peníze, Jen ho s trhnutím odepnul, zalovil v něm a vyndal kuličku opia.

Jen rychle ohřál opium na špičce nože. Jakmile začalo doutnat, nacpal ho do dýmky. Potom zasunul nefritový náustek Herzogovi mezi rty a podržel ho tam.

„Vdechněte to. Dýchejte,“ přikázal mu.

Na chvíli bylo ticho, všichni se dívali na žhnoucí uhlíky v dýmce. Když se Herzog nadechl, uhlíky se rozzářily. „Nepřestávejte dýchat,“ instruoval ho jen.

Dýmka se znovu ponořila do tmy a poté se opět rozzářila. Potom se zpod hadrů velice pomalu vysunula kostnatá ruka a uchopila tělo dýmky. Jen uvolnil sevření a přesunul váhu na paty. Bytost připomínající ducha držela dýmku sama.

O chvíli později ruka dýmku upustila a nechala ji spadnout do písku. Nikdo z nich si nedovolil promluvit – úzkostlivě a znepokojeně vyčkávali. Herzog k nim obrátil tvář.

„Děkuji vám.“

Zakašlal a přitiskl si klouby k ústům. „Mohl bych, prosím, dostat ještě trochu vody?“

Nancy mu opatrně přitiskla láhev ke rtům. Tentokrát vypil několik hltů.

„Mockrát vám děkuji.“

Jeho hlas zněl úplně jinak, než si ho Nancy pamatovala, byl slabší a zničený nemocí. Skoro ho nebylo slyšet a ona si jen stěží vybavovala, že kdysi to byl charismatický, silný muž. A pak tu bylo ještě něco, jakýsi pozůstatek – nebyla si přesně jistá čeho, snad síly jeho pohledu, jenž ji přiměl, aby se beze slova zadívala do země. Nikdo nevěděl, co říct, a v jeskyni vládlo naprosté ticho.

„Prosím…“ ozval se nakonec přízrak. „Můžete mi někdo pomoct? Potřebuji… Něco jako polštář. Abych se zvedl… Jinak se mi moc špatně dýchá… Mluví…“

Hlas se rozplynul v mihotavé tmě. Jack srovnal batoh do provizorního polštáře a opatrně zvedl mužovu zuboženou hlavu. Zasténal, jak s ním Jack pohnul, a když si hlavu opřel, vzdychl. Znovu otevřel oči a prohlížel si jejich tváře, jeho pohled se nakonec zastavil na Nancy. Tentokrát se i ona zadívala na něj, naklonila se k němu, aby slyšela, co šeptá.

„Jsem rád, že jste konečně přišla Nancy Kellyová.“ Opět oči zavřel a po pár vteřinách znovu otevřel. Kolem koutků úst mu začínaly pohrávat náznaky trpkého úsměvu.

„Každý kouzelník potřebuje médium a každý král královnu. Poslali pro vás a vy jste nyní přišla.“

„Je v deliriu,“ prohlásil Jack. „Musí mít pořád ještě horečku.“

„Moment,“ přerušila ho Nancy a zvedla ruku. „Herzogu. Víme, proč jste se vydal do Pemaka, víme, co jste hledal. Váš otec byl Felix König, víme, že jste se hnal za nacistickým árijským snem. Mluvila jsem s Mayou a…“

V ten okamžik se zarazila. Všechno, co jí přicházelo na mysl, znělo špatně. Herzogovo charisma sálalo a pohlcovalo celou jeskyni. Představila si jeho ducha, jeho sílu, kterou by naplnil celé údolí pod nimi. Vedle něj si připadala malá a nepodstatná. Konečně ho našla, ale netušila, kde má teď začít.

„Herzogu,“ zeptal se nakonec naléhavě Jack, „co se ti stalo? Co jsi dělal v Tibetu a kde je terton? Kde jsou mniši?“

Žádná odpověď nepřicházela. „Herzogu,“ tlačil na něj Jack zoufale, „co se vám stalo?“

„Našel jsem to a teď znám pravdu,“ promluvil nakonec duch.

Jack s Nancy se na sebe zmateně podívali. Potom se k němu Nancy naklonila. Mluvila velice pomalu pro případ, že by byl skutečně v deliriu.

„Našel jste termu? Našel jste knihu Dzyan?“

Herzog zkřivil bolestí tvář a na chvíli zavřel oči. „Zenou vás síly, které překračují možnosti chápání,“ prohlásil nakonec, „má drahá. Zoufale jste mě hledala, a vlastně jste ani netušila proč. Nemám pravdu?“

Nancy moc dobře věděla, že má. Celou dobu bojovala přesně s touto nejistotou, nikdy pořádně nepochopila, co ji do Tibetu táhlo, proč všechno tohle dělala, proč byla odhodlaná najít muže, kterého sotva znala. Ta otázka ji mátla, vždy se jí postavila čelem, ale ona se objevila znovu a byla ještě více matoucí. Odsunula ji stranou a pokaždé, když se na ni Nancy pokusila zapomenout, vyplavala na povrch. Něco ji přitahovalo, možná dokonce volalo – a teď si uvědomila, že měla celou dobu pocit, že je její jednání předurčené a není to ona, kdo ho usměrňuje, ale něco vyššího. Udělalo se jí z toho skoro zle.

„Přišla jsem, abych vás našla,“ vykoktala. „Přišla jsem zjistit, co se s vámi stalo.“

„Herzogu,“ skočil jí Jack do řeči, „kde je terma? Kde je kniha Dzyan? Co v ní stojí?“

„Jacku Adamsi, jsi dobrý chlap, ale jsi hrozně jednoduchý. Nikdy to nepochopíš.“

„Nebuď tak namyšlený, Herzogu,“ odsekl Jack, kterého Herzogova arogance vyvedla z míry. „To ty jsi přestal chápat. Začal jsi být zpitý tibetskými pověrami a nacistickým okultismem – a podívej se, kam tě to dovedlo.“

„Nesmysl. Jsi jenom bláhový americký hoch, který věří příliš velké hromadě lží, které mu o světě navykládali. Jsi přílišný materialista, než abys někdy porozuměl pravdě.“

„Jak se opovažuješ mě poučovat, Herzogu?“

„Jacku, prosím,“ přerušila je Nancy naléhavě. „Nech ho mluvit. Nech ho říct, co má na srdci.“ Podívala se dolů na umírajícího muže.

Herzog zakašlal a ona si všimla, že se jeho děsivě ztrhaná tvář zkrabatila do čehosi, co měl být nejspíš úsměv. Vypadalo to jako žádostivý pohled smrti, tak seschlý a vyhublý ten muž byl a Nancy znovu uhnula pohledem, přestože se snažila to neudělat.

„Chlapec mi nevěří. Nečekám, že to bude jinak. Alespoň vy mě pochopíte. Proto jsem vás zavolal tou kostí. Celá léta jsem usiloval o to, abychom dospěli do tohoto okamžiku, pomáhal jsem vaší kariéře, poradil jsem šéfredaktorovi, aby vás povýšil, přestože jsem netušil, proč to dělám, nebo jsem si spíš myslel, že to dělám jednoduše proto, že jste vypadala jako velice slibná novinářka. Ale tak to s králi Šangri-la bývá. Jsme vždy ti poslední, kdo se dozví, co naše jednání skutečně motivovalo. Poslal jsem vám kost na radu orákula. Orákulum vědělo, že kost zanesete k Jacku Adamsovi. Je to jediný muž v Dillí, který dokáže určit její původ, a on jediný vás mohl přivést sem. Jakmile Jack Adams kost uviděl a uvědomil si její význam, nedokázal odolat vlastní samolibosti. Orákulum vědělo, že udělá cokoliv, aby zjistil, kde jsem ji našel – kost zafungovala jako perfektní návnada.“ Herzog se odmlčel, zdálo se, že přestal mít sílu se soustředit, jako kdyby se ponořil do minulosti, jako kdyby viděl spíš vzpomínky než mihotavé stíny na zdech jeskyně.

51

Anton Herzog viděl daleko do minulosti, byl jako kamenný rytíř ve velké katedrále, s hlavou položenou na polštáři a chladnýma rukama složenýma na prsou. Ležel by tam celou věčnost. Kéž by jim teď mohl říct něco z toho, co viděl. Prudce zakašlal, bolel ho hrudník. Věděl, že mu selhávají plíce a že už moc dlouho nevydrží. Ne dost dlouho na to, aby mohl přemýšlet, vzpomínat a žít. Vyrýt život do tmavých kamenů kolem sebe. Opium ho nějaký čas ponese, ale potom jeho účinek vyprchá a on se ponoří do spirály temnoty. Ta spirála bude nekonečná, pokud pro něj, samozřejmě, ze Šangri-la nepřijdou.

Ale kde začít? Jak je přimět, aby pochopili, co objevil a jaké to má děsivé následky? Pomalu se rozhovořil. Snažil se vyčarovat minulost, doufal, že se roztančí na temných zdech kolem něj. „Byl jednou jeden muž,“ slyšel svůj vlastní slabý, ochraptělý hlas, jako by do ucha šeptal dívce, „štíhlý, asketický muž s kulatou tváří v civilních šatech. Pokusil se přejít bremervördský most. Byl 20. květen 1945, konec války.“

Znovu se rozkašlal, cítil v plicích hroznou bodavou bolest, která stoupala a klesala. Když odezněla do té míry, že se dokázal nadechnout, pokračoval:

„Most hlídalo několik britských vojáků. Musel se jim identifikovat. Podle dokladů se jmenoval Hitzinger a měl převázané pravé oko. Ve zprávě stálo, že všichni vojáci tvrdili, že na něm bylo něco divného, něco zneklidňujícího. Doklady byly zjevně padělané, vojáci ho tedy zatkli a odvezli na nejbližší služebnu vojenské policie. Tři dny a tři noci ho opakovaně vyslýchali, až si nakonec vyčerpaně sundal pásku z oka a řekl: Jmenuji se Heinrich Himmler. Jsem Reichsführer SS. Heil Hitler.“

Herzog zasténal, když se do něj bolest znovu zakousla. Jen zhasil zapalovač a v temnotě jeskyně tři poutníci naslouchali jeho slovům, když začal znovu vyprávět…

„Samozřejmě mu policie nejprve nevěřila. Mysleli si, že je blázen. Svlékli ho do naha a dali mu vybrat mezi americkým oblekem a dekou pro uprchlíky. Zvolil si deku. Zrovna se ho chystali prohledat, jestli u sebe nemá jed, když silně skousl a rozdrtil kyanidovou kapsli, kterou měl implantovanou v jednom zubu. Pohřbili ho v lese v neoznačeném hrobu…“

„Proč nám tohle, Herzogu, říkáte?“ přerušila ho Nancy. Hlas jí rezonoval strachem. „Copak s tím ďábelským mužem soucítíte? Proto jste šel za snem svého otce?“

„Mé dítě, soucit nebo jeho pravý opak nejsou podstatné. Můj otec, Felix König, se s tímto ďábelským mužem, jak jste ho nazvala, setkal. A to hned několikrát. Můj otec mi řekl, že tento muž pocházel z jiného morálního vesmíru. Nemělo vůbec smysl ho soudit v konvenčních termínech. Byl jako africký šaman. Byl to mnich-bojovník z jiného světa. Nebyl to Evropan, kterého vedou zákony svědomí a morálky židovsko-křesťanské společnosti. Na březích Rýna byla po dvanáct let od nástupu nacistů k moci budována zcela nová civilizace, zrodila se úplně nová morálka, jež se naprosto lišila od všeho, co dříve existovalo…“

„To jsou opravdu úžasné řeči o bandě zločinců,“ přerušil ho tentokrát Jack.

Zavládlo ticho, jako kdyby tím Herzoga vytrhl z jeho transu. Potom se z temnoty znovu ozval jeho kultivovaný, klidný hlas.

„To, že je nazýváš zločinci, ukazuje děsivou jednoduchost tvého myšlení. Pokud dokážeš soudit nacistické mystérium jen pomocí obyčejné morálky, pak jej nikdy nepochopíš. Jsi jako porota v Norimberku nebo jako soud při procesu s Eichmannem v Jeruzalémě: jen přiznáváš vlastní pokrytectví, vlastní morální vakuum. A všichni víme, že si příroda vakuum oškliví. Tímhle jen připravuješ živnou půdu pro další holocaust…“

„Jak se opovažuješ mi tohle říkat…“

Nancy položila Jackovi ruku na rameno.

„Jacku, nechte ho mluvit.“

Tmou se opět začalo nést sípavé kašlání. „Je naprosto přirozené, že se chlapec hněvá,“ ozval se znovu Herzog. „Nepříjemná pravda takhle vždy účinkuje. Naučili jsme se materialistickou verzi dějin v celém jejím nemístném pokrytectví: nezadržitelná inflace a nespokojenost s výsledky první světové války způsobily, že si německý lid zvolil vůdce, z něhož se vyklubal šílený maniak. Konvenční historie ráda vysvětluje válku pomocí těchto omezených slov, ale muže, jehož zatkli na mostě u Bremervörde, nemůžete jednoduše zavrhnout jako jednoho z bandy pomatenců. Árijská rasa byla povolána, aby svrhla cizí bohy a navrátila se ke kořenům. A povolaly ji síly, které se dalece vymykají jakékoliv kontrole.“

To, co slyšela, Nancy vyděsilo. „Ale jak tohle můžete říct,“ snažila se najít správná slova, „vašeho otce poslali na smrt – předpokládali, že u Stalingradu zahyne…“

„Můj otec viděl dál než ti obyčejní lidé,“ zastavil ji Herzog. „Dál než ti Hitlerové, Himmlerové, vrazi ve vysokých holínkách. Byli mu ukradení – viděl daleko až do Šangri-la, chápal, co se doopravdy děje. Proč mají Židé nárok na své dědictví a historii, a Árjové nikoli? Proč mají na to své nárok Tibeťané, ale Árjové již ne? Můj otec byl loajální vůči pravdě, nikoli vůči nacistickému režimu. Chtěl německému lidu povědět, odkud pochází, a ukázat jim jejich osud. Jednou jsem ho požádal, aby mi vyprávěl o Stalingradu, o bojích v zimě, v ulicích, v troskách, o tom beznadějném, bláznivém a nelítostném boji. Začal kvůli tomu nenávidět sen, jenž válku rozpoutal?“ zeptal jsem se. Přál si, aby nikdy nevzkřísili pravdu o německé minulosti, o knize Dzyan a Šangri-la? Chtěl jsem, aby přiznal, že to všechno bylo jen barbarství a fantazie a že mu to Stalingrad ukázal – ale místo toho se na mě podíval se slzami v očích a jednoduše mi odpověděl: „Bylo to božské.“

Tehdy jsem tomu nerozuměl, ale teď už ano. Ano, teď už tomu rozumím.

Jack už nedokázal dál mlčet. „Jsi cvok, Herzogu,“ štěkl na něj prudce. „Bláznivý psychopat připravený omluvit cokoliv. A teď jsi překročil morální Rubikon. Zašel jsi příliš daleko.“

„Ne. Byl jsem v Šangri-la a viděl jsem knihu Dzyan.“

Na chvíli se odmlčel. „Budu vám to vyprávět, potom i vy pochopíte a budete znát pravdu.“

Slyšeli, jak v klidném nočním vzduchu dýchá. Potom začal mluvit, hlas měl teď hlubší, o něco tišší, ale silnější, živější – skoro jako kdyby skrze něj promlouval někdo jiný.

52

Noc, jeskyně, temnota, všechno se změnilo, všechno bylo zapomenuto. Herzog je odnesl pryč svým úchvatným bouřlivým, fantastickým vyprávěním, jež začínalo v malé rakouské vesničce, pokračovalo přes Argentinu do Ameriky a končilo v Tibetu. Nancy zavřela ve tmě oči, tančily jí před nimi obrazy. Stala se Antonem Herzogem, viděla jeho mladého otce, pilného profesora v Mnichově před všemi těmi lety. Přesunula se s ním o několik desetiletí dál, procestovala světadíly, dokud se neocitla ve smaragdovém údolí a děsivém království Šangri-la a nedozvěděla se pravdu o světě z úst krále a o děsivém osudu, jenž na něj čekal, pokud by se mu nepodařilo utéct.

„Vzal jsem si z cely v srdci Šangri-la batoh a vydal jsem se dolů do přízemí.“

V hlavě jí zněl jeho hlas a ona se vydala stejnou cestou.

Nikde nebyla živá duše, začal jsem prohlížet chodby a průchody. Vyšel jsem na nádvoří, uprostřed kterého stála klášterní studna. Poháněný panikou jsem rychle vytáhl džber s vodou, křišťálově čistou a sladkou jako víno, a naplnil jí vaky na vodu. Usmálo se na mě štěstí: o zeď nádvoří byl opřený pytel campy. Vysypal jsem z batohu všechny své věci – kartáček, obvazy, nepotřebnou mapu – a až po okraj ho naplnil campou. Taštičku s práškem metog čhaleg jsem měl pověšenou kolem krku, byl to můj nejcennější majetek. Při dalším pátrání jsem našel místnost, ve které bylo narovnané zahradnické náčiní včetně několika tlustých vlněných zimních chub a umaštěné čepice z jačí vlny. Zkusil jsem si několik chub, abych zjistil, jak jsou velké, vzal jsem si tu největší a do kapsy si nacpal čepici. Byl jsem připravený, jak to jen bylo možné, a už mi jenom zbývalo najít knihu Dzyan.

Knihovnu jsem objevil během chvíle. Tiše jsem klouzal chodbami a pokoji jako v ruinách strašidelného zámku, až jsem nakonec vstoupil do veliké místnosti obložené řadami knih. Uprostřed stál zlatý pult. Spěchal jsem k němu, zjistil jsem však, že na něm žádná kniha neleží. Podíval jsem se po místnosti. Musely tam být tisíce a tisíce starodávných svazků pokrývajících každý centimetr zdí, trvalo by mi týdny, než bych je všechny prohlédl. Podrážděně jsem si odfrkl, ale potom jsem si vzpomněl, že všechno, co král o knize Dzyan říkal, bylo stejně naprosto nesmyslné – kniha napsaná na želvím krunýři, říkal, potom přepsaná na pergamen a papír. Kniha, jež obsahovala myšlenky vesmíru – hovořícího sám k sobě. „Šílenství a černá magie.“ připomněl jsem si a vyslovil to nahlas. Otočil jsem se na patě a začal hledat cestu ven.

Počítal jsem s tím, že budu muset vylézt na zadní stenu gompy a na druhou stranu slézt nebo seskočit. Budu nejspíš potřebovat lano. Ale nakonec to bylo mnohem jednodušší. Průchodem jsem se dostal na zadní nádvoří a na jeho druhém konci jsem spatřil dveře. Rychle jsem k nim vyrazil, ani na chvíli jsem nedoufal, že by mohly být otevřené, ale stejně jsem zkusil kliku. Dveře se rozlétly a odhalily svah za sebou. Jen stěží jsem věřil vlastnímu štěstí, ale potom jsem si okamžitě uvědomil, že si mniši mohli dovolit být takto lhostejní, protože si byli naprosto jistí, že se nikdo nikdy nepokusí uprchnout a že se z hlubin nehostinných hor nevyloupne nevítaný host.

Když jsem prošel dveřmi a tiše je za sebou zavřel, začínalo se stmívat. Absolutní hrůza mi napínala každičký nerv v těle, jak jsem kráčel po kamenité půdě. Jestli mě teď chytí, nikdy už nedostanu další příležitost k útěku a můj strašlivý osud bude zpečetěn. Když jsem si urovnával popruhy batohu, všiml jsem si, že se na zemi něco třpytí. Sklonil jsem se. Byl to náustek trumpety z kosti. Náhle jsem si uvědomil, že všude kolem základů klášterních zdí leží kosti, kosti a další kosti, stál jsem po kotníky ve starověkých kostech. Ocitl jsem se na pohřebišti králů z Šangri-la. Zvedl jsem trumpetu a schoval ji do batohu. Pokud se mi skutečně podaří uprchnout, budu mít alespoň nějaký důkaz, nějaký doklad své příšerné cesty.

Během několika minut jsem se dostal skoro kilometr od gompy. Otočil jsem se a věnoval jí poslední pohled. Věž se rýsovala proti tmavnoucí obloze. Byla to jen má představivost, nebo jsem skutečně viděl obrys krále pozorujícího první večerní hvězdy v očekávání strašného osudu? Ale možná jsem ho právě zachránil – jakmile zjistí, že jsem pryč, žádné sesazení z trůnu se konat nebude a nechají ho žít, dokud se neobjeví nějaký nově příchozí. Bude moci ještě nějakou dobu věřit svým hrůzným bludům, bude světu vládnout ještě pár let – nebo alespoň tomu, co za svět považoval.

Ale pořád ještě tu byla šance, že se za mnou vydají – a ta myšlenka mě hnala tak rychle, jak jsem jen mohl, po kamenitém svahu směrem k tomu, co jsem považoval za strž, jež by mě mohla dovést k průsmyku. Bylo to namáhavé: v řídkém vzduchu bylo jen velice málo kyslíku, a jak jsem se plahočil vpřed, připadalo mi, že moje plíce pracují naprázdno. O hodinu později jsem pořád ještě šplhal vzhůru a pořád se mi nedostávalo kyslíku. Poslední zbytky světla mizely a já se rozhodl zastavit a určit podle prvních hvězd svou polohu. Snažil jsem se zapamatovat si v hlavě jednotlivé horské vrcholky, než mi úplně zmizí ve tmě. Smíchal jsem trochu campy s práškem metog čhaleg a vodou, abych si mohl vzít první dávku tertonovy kouzelné drogy. Poté jsem se znovu obrátil ke svahu a vydal se pomalejším krokem do tmy.

Za úsvitu jsem se dostal na vrchol průsmyku a přede mnou se rozkládala obrovská plošina, již král přiléhavě popsal jako měsíční povrch. Byl to asi nejhorší možný povrch pro rychlou chůzi – plný děr a kamenů od velikosti jablka po lidskou hlavu. Připadal jsem si hrozně unavený. Na chvíli jsem si dovolil se zastavit, abych si dodal odvahy, a podívat se za sebe dolů do rokle. Výhled to byl hezký. Viděl jsem posledních jedenáct dvanáct kilometrů výstupu a nikde ani známku po pronásledovatelích, což znamenalo, že kdyby mniši vyrazili právě v tu chvíli, měl bych před nimi zhruba dvanáct hodin náskok.

Hnán nejsilnějším stimulem na světě – strachem o život – jsem si uvědomil, že největší nebezpečí neleží za mnou, ale přede mnou. Neměl jsem téměř ponětí, kde jsem ani kam jdu. Domníval jsem se, že jsem někde na jihozápad od litangské gompy uprostřed skalního masivu, nejspíš minimálně sto šedesát kilometrů od údolí Cangpo. V Himálaji jsou ale vzdálenosti bezpředmětné. Žádná cesta není schůdná rovně. Nekonečné klikacení nahoru a dolů po horských svazích a skrz vysoké průsmyky je pro přechod z jednoho údolí do druhého naprosto nezbytné. Nevěděl jsem, kolik údolí leží mezi mnou a Pemakem, ale počítal jsem, že jich může být klidně deset. A k deseti jedenácti přechodům horských hřebenů jsem mohl připočíst neodhadnutelný počet náhorních plošin, jež budou vypadat jako ta přede mnou, a nekonečné množství různých překážek: hluboké ledové řeky, nepřekročitelné průrvy, sněhem zaváté vrcholky, tisíce způsobů, jak si zvrtnout kotník nebo si něco zlomit… Měl jsem u sebe jenom kompas, nad hlavou hvězdy, asi deset litru vody, prášek a campu.

V podobných situacích se nevyplácí počítat minusy. Mnohem lepší je prostě vyrazit a soustředit se na to, abyste našli co nejrychlejší cestu. Alespoň že prášek začínal působit. Bolely mě nohy, chodidla jsem měl od lezení po kamenech samou modřinu, ale zbytek těla jsem přestával cítit. Navíc jsem se, navzdory závažnosti situace, několikrát přistihl, jak s ním s otevřenýma očima. Začínaly se objevovat jasné známky halucinací. Kolem poledního se mě zmocnil pocit, jako kdybych velice rychle vypil láhev šampaňského. Cítil jsem se skvěle, šel jsem rychle, v hlavě se mi nehonily téměř žádné myšlenky, jediné, na co jsem musel pamatovat, byla další dávka prášku za soumraku. Netušil jsem, jak dlouho tohle vydržím, ale věděl jsem, že když budu stále pokračovat v chůzi, nakonec buď dojdu do nějaké vesnice, nebo padnu mrtvý na úbočí hory.

Slunce pomalu putovalo obloukem po nebi, vysoko nade mnou se začal objevovat měsíc a potom zmizel, jako herec opouštějící scénu. Znovu se objevilo slunce, třpytilo se nad kamenitou plošinou. Prodíral jsem se roklinami kolem masivních balvanů. Přešel jsem přes obrovský kamenný kruh, který mi připomněl Stonehenge nebo bretaňský Karnag. Posadil jsem se, zády jsem se opřel o největší megalit a představoval si lidi, kteří ho před dávnými, dávnými lety postavili, a připadal jsem si nepopsatelně osamělý a jakoby okradený. Krajina se táhla do nekonečna, postupoval jsem jako mravenec obřími kaňony plnými kamení a lemovanými oblohou. Slunce se ponořilo do krvavé lázně.

Nevím, jak dlouho jsem takhle pochodoval. Přešel jsem přes velkou step, ohlodanou dujícím větrem jako kost, sestoupil jsem do rokle, o níž jsem se domníval, že mě zavede přímo do hlubin samotného pekla. Šplhal jsem na jednu horu za druhou a nechával za sebou průsmyk za průsmykem, až jsem nakonec polomrtvý vyčerpáním narazil na svah, který končil na okraji bujícího lesa zaplňujícího údolí. Neměl jsem nejmenší tušení, kde jsem, ale rostly tam kořínky a kůra, které se daly jíst, a z ledovců vytékaly bystřiny, jejichž chladná voda mi popálila rozpraskaná ústa. Nakonec jsem na hranici absolutního vyčerpání spatřil něco, co jsem nikdy neviděl, co bylo svým způsobem děsivější než samotný král Šangri-la nebo strašná klec, jež stála na vrcholku jeho pohřební hranice. Byl jsem vysoko na větrem ošlehané plošině, ale v dálce jsem viděl cosi, co jsem ve svém zbídačeném, delirickém stavu považoval za strašáka. Osamělá postava, štíhlá jako tyč, stála naprosto nehybně, jako by jí ani slunce, ani vítr nevadily. Vydal jsem se k ní, křičel a mával. Žádná odpověď, nic. Došel jsem přímo až k postavě. Mnich, osamělý poustevník, blázen – bůh ví, co tam dělal, na kilometry daleko od všech. Stál na jedné noze v pozici jeřába, ruce stisknuté v modlitbě, pravou nohou napnutou, levou opřenou o tříslo. Jen stěží jsem věřil vlastním očím. Postavil jsem se mu přímo před obličej a pokusil se zaujmout jeho pozornost. Možná měl nějaké jídlo nebo vodu nebo mi možná mohl říct, kde jsem. Ale nic jsem z něj nedostal. Nic! Prosil jsem, křičel a nakonec jsem plakal u jeho nohou, ale neodpovídal. Jen monotónně cosi nosově opakoval. Mohl tam takhle stát dny nebo týdny, to se nedalo odhadnout. Neměl u sebe ani kůrku chleba, ani zrníčko campy nebo láhev s vodou. Kromě hadrů, které měl na sobě, nevlastnil vůbec nic.

Možná mě považoval za démona nebo halucinaci, proč by si to ostatně neměl myslet. Nikdo nikdy tuhle plošinu nepřešel, natož pak běloch. Pro něj jsem neexistoval. Vzal jsem to jako znamení, že mě lidstvo zavrhlo. Dokonce mě napadlo, že jsem ve skutečnosti mrtvy, a proto mě nevidí. Byl jsem odsouzený potulovat se jako duch navěky a nikdo se nikdy nedozví o mém osudu a objevu. Potom mě napadlo ještě něco nebo se spíš ona myšlenka zjevila v mé hlavě, respektive to byl hexagram odpovídající na mou otázku: ‚Co mám dělat?‘

Orákulum se mnou hovořilo. Už jsem nepotřeboval řebříček ani knihu. Byl jsem sladěný se silami, a ty teď se mnou hovořily přímo. Praktikoval jsem léta, a proto jsem přesně věděl, co po mně hexagram chce. Vyndal jsem trumpetu z kosti a přidělal jsem k ní svůj novinářský průkaz z Tribune. Zalovil jsem v batohu a našel propisku. Sešit jsem ztratil a neměl jsem ani kousek papíru, ale naštěstí jsem na dně našel poslední fotografii dalajlamy pokrytou práškem metog čhaleg. Vždycky jsem cestoval s fotkami dalajlamy, jsou to vynikající dárky, jsou stejně jako spousta uměleckých ztvárnění jeho podoby v Tibetu zakázané, a o to větší mají cenu. Na rub fotografie jsem načmáral pár posledních slov. Usoudil jsem, že touto dobou mě museli v Dillí nahradit, naprosto přirozeně jsem se domníval, že to budete vy, Nancy Kellyová, a proto jsem kost adresoval vám. Dan Fischer mi vždy sliboval, že se bude mou radou řídit.

Jakmile jsem si tohle uvědomil, došlo mi, proč jsem celá léta bděl nad vaší kariérou. Domníval jsem se, že je to proto, že jsem vás považoval za schopnou novinářku, perfektní kandidátku, jež by mě měla nahradit na mém místě. Pravdou ale je, že vás orákulum vybralo jako mou královnu a jako vždy se do svých machinací pustilo s velkým předstihem, využívalo mě, abych s vámi manévroval, a nechalo mě žít v přesvědčení, že to vše pramení z mé svobodné vůle. Opravdu jsem zklamal? Opravdu jsem zničil jeho pečlivé plány? Zemřu tady v divočině a vy se nikdy do Šangri-la nedostanete.

Potom jsem provedl tajný hmat, který jsem se naučil ze starodávného Pa Kua. Dotkl jsem se mužova krku těsně pod levým uchem a zašeptal rozkaz: „Odnes tuto kost dalajovi v Indii, bude vědět, co s tím má dělat, předá ji policii.“ Sugestivní techniky Pa Kua jsou velice mocné, ale neměl jsem tušení, jestli dokážou proniknout skrz hypnoticky stav tohoto bláznivého mnicha. Ale musel jsem to zkusit. Potom na samém okraji zhroucení jsem se otočil a vydal se přes rozpálenou plošinu, ruce a nohy mi křičely bolestí. Pomateného mnicha jsem tam nechal stát o samotě v žáru na pustém kameni.

Byl jsem v zoufalé situaci. Mé tělo už spotřebovalo veškeré zásoby a svaly se mi scvrkávaly s každou hodinou. Dokonce se zdálo, že už nezabírá ani prášek metog čhaleg. V nejčernější hodince se mi dostalo úlevy. Netušil jsem, kam jdu, prodíral jsem se podrostem a najednou jsem se ocitl na mýtině. Uprostřed ní k mému absolutnímu úžasu a radosti dohoříval oheň. Těžce jsem padl na pasece na zem, jen stěží jsem sbíral energii, abych se vydrápal na všechny čtyři a doplazil se k ohni, ale nějak se mi to nakonec podařilo. Spadl jsem, převrátil se na záda a modlil se, aby se majitel ohně vrátil dřív, než zemřu.

O něco později jsem se vzbudil a zjistil jsem, že nade mnou stojí dvě postavy. Měly na sobě špinavé tuniky z jací vlny a boty z jací kůže. Nebyli to Tibeťané, museli patřit k jednomu z mnoha místních kmenů, které stále ještě žily v zapadlých údolích, věřily v pradávné animistické náboženství a vedly surový, primitivní život. Když si všimli, že mám otevřené oči, okamžitě popadli kukri, které měli za pasem, a mávali jimi přede mnou. Strachy jsem se schoulil. Koutkem oka jsem si všiml, že je to uklidnilo. Začali se spolu bavit podivným jazykem, který jsem vůbec nepoznával, potom starší z nich odložil nůž a uvolnil měch s vodou, jenž měl přidělaný k pasu. Podal mi ho a řekl, něco, čemu jsem nerozuměl. Přinutil jsem se usmát, přestože mi i ta nejjednodušší gesta způsobovala obrovskou bolest, a vděčně jsem si nalil trochu vody od úst. Starší muž mě bedlivě pozoroval; když viděl, že jsem dopil, snažil se se mnou znovu zapříst rozhovor. Tentokrát velice špatnou čínštinou s těžkým přízvukem.

„Dobré?“

„Lepší, ale dobré ještě ne. Prosím vás, kde je litangská gompa?“

To vyvolalo další vlnu klapání a mlaskání mezi divochy a starší muž posléze zkusil znovu čínštinu.

„Máte zlato? Sůl?“

„Nemám nic. Ale vezměte mě do Litangu. Až tam budeme, zaplatím vám.“

Netušil jsem, jestli mi vůbec rozuměli. Znovu se začali bavit mezi sebou. Potom přešli k ohni a dloubali do něj kukri. Co měli v plánu, věděl jen Bůh. Starší z nich se vrátil ke mně. Dospěli k rozhodnutí.

„Poslechneme kost.“ oznámil mi záhadně. „Kost nám řekne.“

Přikývl jsem, abych ukázal, že rozumím, a pomyslel si smutně, jak bych jen byl šťastný, kdybych teď měl s sebou orákulum. Co bych během těch několika posledních dní dal za to, abych se s ním mohl poradit. Nejspíš bych nikdy neskončil v téhle hrozné situaci, kdybych se nerozhodl ho po posledním pozitivním vzkazu, kterým mě vyzývalo, abych se vydal do Šangri-la, nechat v Dillí. Ale pak jsem zaváhal – přiznávám, že jsem ve své neutěšené situaci o moudrosti orákula pochyboval –, proč mě sem poslalo? Čemu jsem se měl naučit? Možná tomu, jak chybná má posedlost byla a jak přehnaná byla má pýcha?

Koutkem oka jsem sledoval oba muže, jak oživují oheň a přikládají na žhnoucí uhlíky větve. Jakmile se oheň rozhořel, položil jeden z nich do jeho středu velice opatrně hrot oštěpu. Pár minut seděli v tichosti na bobku, dívali se do ohně a čekali na nějaký symbol nebo znamení, které bezpochyby zpečetí můj osud. Potom starší muž vytáhl pomocí tyče hrot z ohně a se spoustou mlaskání a klapání podivného jazyka se jim ho podařilo nasadit na tyč.

To, co se stalo poté, se mi jen těžko popisuje, ne proto, že by to bylo neuvěřitelné nebo fantastické, ale proto, že se mi z toho strachy zastavilo srdce. Mladší muž sáhl do své brašny a vyndal z ní předmět, který by pro mě kdykoliv jindy v celém mém životě neměl absolutně žádný význam, ale v tento den, v tento okamžik, po příšerném utrpení, kterým jsem si prošel, a po děsivých příbězích, jež jsem slyšel z králových úst, způsobil, že mi mozek sevřela křeč z čiré hrůzy.

Byl to želví krunýř.

Položil ho na zem kresbou nahoru, podržel nad ním pravou ruku a zamumlal pár vět. Starší muž teď mával oštěpem a poté se jeho rozžhavenou špičkou dotkl pravé strany krunýře. Uslyšel jsem vzdálené cvaknutí a oba muži se zadívali na znetvořený předmět. Starší z nich odmetl ze země spadané listí po obou stranách svých nohou a k mé hrůze začal kreslit symbol na zem – bez nejmenších pochyb to byl hexagram.

Tady můj příběh končí. V ten okamžik mě opustily síly a já ztratil vědomí. Probudil jsem se až o mnoho dní později, kdy jsem zjistil, že jsem přivázaný k nosítkům a skrz džungli mě nese skupinka bonistických mnichů.

Jakmile jsem se probudil, hořce jsem plakal, protože jsem si uvědomil, že jsem nikdy nebyl pánem svého osudu, že jsem byl celá ta léta jen figurkou ve velké hře a že král Šangri-la mluvil pravdu: mé jednání řídila kniha Dzyan, vše, co jsem kdy udělal, vedla mě celé ty roky, co jsem byl naživu. To, co jsem vždy považoval za vlídný nástroj proroctví, nebylo nic jiného než brána k čirému zlu.

53

Nancy měla pocit, jako by se probudila z velice, velice dlouhého spánku. V temnotě jeskyně kouzelníků opakoval Anton Herzog jediné slovo pořád dokola, dokud se jeho hlas úplně nevytratil.

„Orákulum. Orákulum…“

Nancy si uvědomila, že vrtí hlavou. Cítila v sobě hluboký smutek. Všechno to bylo tak podivné, jako sen. Napadlo ji, že se jí to určitě všechno jen zdálo, nemohla být pravda, že Herzog před nimi ležel a mluvil tak dlouho, předkládal jim svůj příběh. Možná mluvil a ona pak usnula, a všechno se jí smotalo: realita, sen, šílenství a rozum. Slyšela, jak nasává do plic vzduch, dýchal namáhavě a nepravidelně, přes všechno to, co říkal – pokud opravdu celou tu dobu mluvil –, pro ni zůstal naprosto nepochopitelný. Byla to pravda? Aspoň něco z toho? Opravdu Šangri-la existovalo? A kniha Dzyan, orákulum – opravdu mohly být jednou a tou samou věcí, ďábelskou silou, která celou dobu existovala v jejich středu, vsávala je do sebe, jednoho po druhém, ovládala jejich osudy, kontrolovala běh dějin, hýbala národy, rozpoutávala velké války?

Představila si ho, jak tam leží jako modla a dech mu chrastí v hrdle. Napadlo ji, že má ledové srdce, a téhle myšlenky se nemohla zbavit. Jeho životní zkušenosti vytvořily propast mezi ním a zbytkem lidstva, a proto hledal smysl ve snu o útočišti, místě přesahujícím chápání obyčejných lidí. Byl obětí války. Nezranili ho fyzicky, ale psychicky byl zničený. Přemýšlela, jestli to tak opravdu je – jestli byl chladný a zničený a všechno, co řekl, tomu prostě jen odpovídalo. Věděla ale, že to bylo mnohem víc.

Jen se ozval jako první.

„Takže jsme ke knize Dzyan měli všichni po celou dobu přístup.“ Jeho hlas zněl unaveně a podrážděně. „Je to orákulum. A vy věříte, že nás celou dobu ovládá? Všechny…“

Herzog slabě zakašlal.

„Ano, naprosto. Každý, kdo ho otevře a položí otázku, okamžitě propadne jeho kouzlu. Všechny nás sem, na toto místo, přivedlo orákulum. Vyvolává války a převraty, řídí celé národy, stejně jako jednotlivé muže a ženy. Král Šangri-la měl pravdu: druhá světová válka a všechny velké okamžiky v dějinách lidstva mají svůj původ v království Šangri-la. Oživují je skrytí mistři, jež spolupracují s orákulem. Orákulum ovládá každého, kdo se do něj podívá.“

„Takže tvrdíte, že mě do Tibetu přivedlo orákulum; že to bylo orákulum, a ne vy, kdo mě povolal?“ chtěla vědět Nancy.

„Odpověď znáte lépe než já, ale mohu vám říct, že to orákulum mě přimělo, abych vám poslal kost, bylo to orákulum, kdo mi řekl, abych vás doporučil Danu Fischerovi jako svou náhradu v případě, že se stane něco nečekaného. Orákulum mi jasně potvrdilo, co musím udělat. Povolalo vás, radilo vám. Vědělo, že budete hrát svou roli.“

„Herzogu, tohle je všechno šílenství,“ Jack se snažil vyvrátit umírajícímu muži jeho slova, z jeho hlasu ale byla cítit panika. „To, co tvrdíš, odporuje skutečnosti. Svět nemůže takhle fungovat. Šangri-la neexistuje, žádné tajné království neovládá svět a nemáš žádný důkaz, že kniha Dzyan je orákulum. Neměl jsi čas se po ní podívat. A kromě toho, tvůj příběh vůbec nedává smysl. I kdybychom teoreticky připustili, že Šangri-la existuje, že orákulum je kniha Dzyan a že tě tam dovedlo, proč by tě potom nechalo utéct? Proč by ti dovolilo odmítnout osud, jež ti zvolilo? Copak to nechápeš? Dokonce i podle tvého svědectví kniha Dzyan selhala?“

„Vůbec jsi to nepochopil.“ Šeptající hlas z temnoty slábl. „Nic z toho, co jsem říkal.“

„Ne, to ty nic nechápeš. Nepovedlo se ti porozumět vlastní historce, Herzogu. Jsi nemocný a zmatený a nedokážeš rozlišit sen od skutečnosti.“

Tvář podobná holé lebce se znovu zkřivila do ohavného úšklebku a Herzogovy zničené ruce se v mihotavém svědě pohnuly. Já jsem obojí. V tom mám naprosto jasno. Orákulum vědělo, že to nedokážu. Dříve než já poznalo mé slabosti. Vědělo, že se pokusím svému osudu vyhnout, že ze Šangri-la uteču. Samozřejmě že to vědělo, ví dlouho dopředu všechno, dávno před tím, než si to my umíme vůbec představit. Povolalo Nancy s kostí a jejím prostřednictvím vás všechny přivedlo sem – jediného muže v Dillí, který by jí mohl pomoct mě najít. Vědělo, že Nancy vezme kost k tobě. A tomuto muži, Jenovi, orákulum uložilo, aby vás provedl poslední částí cesty. Všechny vás vedlo tak, abyste mě zachránili, abych dostal poslední šanci, protože jsem vyvolený…

„Vyvolený,“ zopakoval Jack Adams jeho poslední slovo. Ohrnul přitom ret, částečně opovržením, částečně strachy.

„Poslední šanci udělat co?“ zeptala se Nancy, přestože se i teď bála, že zná odpověď.

„Vrátit se do Šangri-la. Napravit svou chybu. Protože teď si jsem jistý, že to byla chyba, můj útěk byla hrozná věc. Posledních pár dní s mnichy jsem měl možnost přemýšlet, oddělit zrno od plev, pochopit. Všechno jsem to vnímal špatně. Orákulum je naší matkou i otcem, nemá smysl před ním utíkat, nemá cenu snažit se vyhýbat jeho plánům. A kromě toho, pokud to uděláme, nikdy nebudeme šťastní. Teď si uvědomuji pravdu. Má cesta je jasná. Musím se tam vrátit, jsem marnotratným synem.“

„Antone, poslyš,“ naléhal na něj Jack, jako kdyby doufal, že se mu upřímně myšleným přemlouváním podaří ten lidský přízrak přesvědčit, aby svůj příběh změnil, aby přiznal, že celou dobu lhal. „Uvažuj o tom takhle. Ztratil ses, jsi nemocný a našli tě nějací šamani – tuhle část tvého příběhu beru. Viděl jsi je používat želví krunýř a tvoje mysl vytvořila tu prapodivnou historku, vymyslela si to, protože jsi v Šangri-la nikdy nebyl a nikdy jsi knihu Dzyan neviděl. Dokonce i ty přeci víš, že je to absurdní. Chceš to zkusit znovu, protože ses tam nikdy nedostal.“

„Ne. Byl jsem tam. Tím jsem si jistý. Mluvil jsem s králem a viděl jsem šamany používat želví krunýř, používat samotnou přírodu, aby stvořila hexagram. Král Šangri-la mi řekl pravdu a orákulum je kniha Dzyan. Svět se otáčí podle toho, co je v ní psáno. Království povstávají a padají, lidi probouzejí z dřímoty králové Šangri-la a posílají je do práce, aby dosáhli velkých věcí, jimž nikdy neporozumí.“ Herzogův hlas byl teď tak slabý, že se všichni tři museli naklonit, aby ho slyšeli.

„Ale proč se na to hrozné místo chcete vrátit?“ přerušila ho Nancy.

„Protože tomu teď rozumím. Jakmile jsem spatřil želví krunýř, pochopil jsem. Je to můj osud. Když jsem viděl krále, vězně, oběť na cimbuří, bál jsem se. Byl jsem vyděšený a ve své slabosti jsem dokázal myslet jen na záchranu svého nicotného lidského já, naprosto nepodstatného jedince. Ale když mě ti lidé zachránili, pochopil jsem pravdu. Musím se vrátit. Musím přijmout přidělenou roli. Nakonec je lepší vládnout v pekle než být služebníkem v nebi. A král si své postavení nevybírá, je zvolen – silami většími, než je on sám. A Nancy, tohle je další věc, kterou orákulum ustanovilo. Musíte jít se mnou, máte se stát mou královnou. Společně uvrhneme svět do největší války, jakou země pamatuje, a z plamenů zkázy se zrodí nadčlověk, jenž povstane jako fénix a bude vládnout očištěné lidské rase. Pojďte se mnou. Götterdämmerung je blízko.“

Nancy sebou zděšeně trhla. Jeho slova ji vyděsila.

„Jsi fakt cvok,“ vztekle štěkl Jack.

A Nancy, ačkoliv něčemu ze síly orákula rozuměla, ačkoliv byla připravená věřit téměř čemukoliv – tak podivná celá ta cesta byla –, nakonec souhlasila s Jackem: Herzog musel pod vším tím tlakem přijít o zdravý rozum. Potuloval se po temných končinách šílenství.

„Jsi omezenec, Jacku, a vždy budeš to, čemu nerozumíš, popírat,“ šeptal Herzog zuřivě. „Nechte mě tu. Ze Šangri-la si pro mě přijdou, přesně jak to král předpověděl. Přijdou a odvedou mě. Uvidíte. Oni přijdou.“

„Blázne,“ prohlásil Jack po dlouhém tichu. „Pojďte. Musíme jít. Čínská armáda sem může dorazit každou chvíli. Jene, co budete dělat?“

Jen byl zticha, jako kdyby si poprvé od chvíle, kdy se setkali, nevěděl rady. Od okamžiku, kdy začal Herzog vyprávět svůj příběh, Jen od něj couval dál a dál, jako kdyby se chtěl vyhnout skutečným důsledkům jeho vyprávění. Nancy uvažovala, že navzdory jeho touze získat knihu Dzyan, byl znechucený z toho, kam Herzogova cesta vedla, a z toho, co by vlastnění této knihy mohlo v důsledku znamenat. Nehýbal se, mlčel, jako kdyby ho Herzog proměnil v kámen.

„Jene, prosím!“ naléhal na něj Jack. „Zdržujeme se tu už moc dlouho.“

Pomalu s velkou námahou zvedl Jen hlavu.

„Ano, máte pravdu. Musíme jít. Musím se vrátit do Pekingu a poradit se s Bratrstvem. Ve světle těchto nových informací se zdá být můj úkol týkající se knihy Dzyan zbytečný. Veškeré mé utrpení bylo marné. Měli jsme ji celou dobu.“

„Jene, seber se,“ ochraptěle zašeptal Jack. „Herzog je úplně vyšinutý.“

„Nemáte pravdu, Jacku,“ oponoval mu. „Obávám se, že Herzog mluví pravdu. Má přítomnost zde to jen dokazuje: dnes mě sem přivedlo orákulum, zavedlo mě do litangské gompy a poté do lesa. Na každé křižovatce jsem se s ním radil. A ačkoliv se mi z toho, co říkám, dělá zle, na každé křižovatce jsem jej poslechl.“

„Nebuď trapný,“ Jack na něj skoro vrčel. „Náhody. Stejně by ses sem dostal. Jsou to bláboly kuřáka opia… měl bys všechno, co říkal, ignorovat a jít s námi.“

Nancy si dřepla k Antonu Herzogovi a jejich sporu si vůbec nevšímala.

„Co uděláme s ním?“

Jack neodpověděl a ani se na ni nepodíval. Celou noc poslouchali Herzogovo vyprávění a teď bylo ráno. Vůbec si času nevšímala. Znovu se zadívala na zuboženého muže před sebou. Měl propadlé tváře a pevně zavřené oči, jako kdyby trpěl velkými bolestmi. Pohyboval rty, ale žádný zvuk z nich nevyšel.

„Bude žít?“ zeptala se Jacka a zoufale potřebovala, aby něco řekl.

Jack zavrtěl hlavou. „Ne, jestli s ním pohneme. A jestli ho tu necháme…“ Nechal ji, aby dospěla k vlastnímu závěru.

Nancy začaly z očí téct slzy, snažila se je vší silou zahnat zpátky. Jack ji objal kolem ramen.

„Nemá bolesti. Opium se o to postará.“

Jen se prohraboval v batohu a připravoval se na vlastní cestu. Najednou se obrátil k Nancy. „Nancy, mám ještě jeden nápad. Máte s sebou výtisk orákula?“

„Ano.“

Sundala si batoh z ramene, vyndala knihu a položila ji na zaprášenou zem. Vyzařovala z ní energie – temná energie. Cítila, jak je za ní stojící Jack napjatý vzteky. Přesto pokračovala.

„Nemáte minci?“ zeptala se.

„Mám.“

Jen si klekl na jedno koleno a vylovil ji z kapsy. Znepokojeně se na něj zadívala.

„A otázka?“

Jen se jí chvíli díval do očí, potom se podíval dolů na knihu a položil ruku na desky. „Orákulum,“ zeptal se nejprve čínsky, posléze anglicky, „je na příběhu Antona Herzoga něco pravdy, je pravda, že jsi kniha Dzyan?“

Nancy se zhluboka nadechla a začala házet mincí. Jen zaznamenával výsledky prstem do písku. Když hodila mincí šestkrát, vznikl hexagram. Z Jenovy tváře zmizela všechna barva. „Nahoře Sun, dole Tuej. Uprostřed prázdno.“

„Víte, co je to za hexagram,“ zeptala se ho s hrůzou v očích, „aniž byste se podíval do knihy?“

„Ano,“ odpověděl a téměř rozzlobeně si ji prohlížel.

„Řekněte mi to, prosím,“ dožadovala se hlasem lámajícím se pod návalem emocí.

„Je to Čung-fou. Vnitřní pravda.“ Jen strachy semknul rty.

Než stihla Nancy něco říct, pokračoval: „Znamená to,“ prohlásil sklíčeně, „že nám Anton Herzog pověděl pravdu. Znamená to, že Šangri-la existuje a že orákulum je kniha Dzyan.“

Jen se k nim obrátil zády ponořený do vlastních myšlenek. Chvíli byli všichni zticha, nakonec se Jack, jako kdyby rušil kouzlo, naklonil a obraz nakreslený v písku smazal. Oběma položil ruku na ramena. „Pojďte. Je čas jít,“ zašeptal.

54

Hluboko v temném údolí pod nimi se míhaly pochodně a svítilny čínských vojáků, kteří si šli pro Antona Herzoga. Nancy jasně viděla tajuplnou oranžovou záři Metoku, posledního lidského osídlení v Tibetu před indickými hranicemi.

„Musíte jít dál po téhle cestě,“ pobízel je ve tmě Jen. „Já jdu na druhou stranu, do Gobi, poradit se s Bratrstvem, donést jim ty hrozné zprávy. Jakmile se dostanete za průsmyk, trochu se vyspěte a potom pokračujte přes náhorní plošinu. Dojdete ke kmeni obchodníků solí. Vezmou vás na indické hranice, k vodopádům Jarlung Cangpo. Vede tam stezka, strmá a obtížná, ale vy to zvládnete. Dovede vás přes hory na břehy Brahmaputry. Jděte podél svaté řeky a brzy se dostanete k lidským obydlím. Máte nějaké zlato?“

„Mám nějaké juany,“ odvětil Jack.

„Tam nahoře vám k ničemu nebudou.“ Jen si rychle rozepnul kabát. Roztrhl podšívku a zpod ní vytáhl zlatý prut.

„Vezměte si to. Váží pětaosmdesát gramů. Dejte to vůdci obchodníků solí. A přidejte k tomu ještě tohle.“

Vyndal pár kartiček.

„Jsou to fotografie Jeho Svatosti dalajlamy. Přesně jak Herzog říkal, nejsou v Tibetu legální, mají ale velkou cenu a obchodníci by vás díky nim neměli okrást. Pokud bych si mohl vzít trochu vaší vody a campy, myslím, že jsme připravení naši společnost rozpustit.“

Jack s díky přikývl.

„Pokud se mi povede vás najít, za to zlato se s vámi vyrovnám.“

„S tím si nedělejte starosti. Zachránili jste mi život. Vyrazte a neohlížejte se.“

Nancy byla pořád ještě v šoku a jejich rozhovor vnímala jen na půl ucha.

„A Herzog?“

Jen mlčel, ale byl to ten typ ticha, které přímo řve. „Připravím mu ještě jednu dýmku,“ řekl nakonec pomalu. „A jednu plnou mu tam necháme rovnou. Nic víc pro něj už nikdo nemůže udělat. Nemůžeme s ním hýbat, a kdybychom se tu zdrželi, mohli by nás chytit nebo rovnou zabít.“

Všem třem se znatelně ulevilo, že nemají jinou možnost, než umírajícího Antona Herzoga opustit. Nikdy by se nevrátil do Dillí, aby se uzdravil, nikdy by nedokázal vypravit druhou expedici a do Šangri-la, i kdyby opravdu existovalo, se vrátit. Zemře sám, a kouzlo tak bude jednou provždy zlomeno. Tím, že se k němu obrátí zády, se zbaví jeho ohavné pravdy a zajistí vítězství svobodné vůle. Z jeho děsivé a neuvěřitelné konspirace nezbude nic než noční můra. Přesto bylo hrozné nechat ho tam a Nancy se na chvíli zadívala na obrys Antona Herzoga: legendárního novináře, vynikajícího učence, který teď zemře – sám a šílený uprostřed zrádné země. Odvrátila se od něj a s potlačovanými slzami hořkosti v očích vyrazila do džungle. V dálce bylo slyšet hučení letadla. Měli nejvyšší čas vyrazit. Jen se s nimi rozloučil a odešel. I oni se otočili a vyrazili na poslední výstup.

Nancy už nedokázala dál zadržet pláč. Stoupala vzhůru a slzy jí samovolně stékaly po tvářích. Dostala se tak daleko, tolik se toho dozvěděla, a proč? Aby opustila muže, jehož tak dlouho hledala? Možná Herzog nakonec přece jen říkal pravdu – možná nebyly jejich životy nic jiného než hra nějakého loutkáře. Jack Adams se nikdy s orákulem neradil, zůstával vůči jeho plánům imunní, ale ona jeho moc pocítila – sílu nemorální deformační moci, kterou Herzog popisoval, přítomnost čehosi, co je všechny vedlo k cíli, v jehož pochopení ani nemohli doufat.

Měla hlad a byla jí zima. Spálila veškerý tuk, zbyly jen svaly. V té chvíli netoužila být součástí světa, chtěla se stáhnout z dosahu lidské civilizace. Pryč od toho příšerného kolotoče, obludné šarády, ovládané ďábly a démony. Synonymem štěstí bylo sobectví, to o světě opravdu platilo. Popotahovala a lapala po dechu, sklonila hlavu a vlekla své znavené ruce a nohy průsmykem. V jeskyni za ní zůstal ležet muž, v té době už nejspíš mrtvý – muž, jehož život se zvláštním způsobem propojil s jejím – Anton Herzog.

Epilog

New York

Obchodníci se solí byli tam, kde Jen slíbil. Tábořili na větrem bičované planině v jurtách z jačí kůže, jejich zvířata se snažila pod tenkou vrstvou sněhu najít něco k snědku, kolem pobíhaly jejich děti jako psi, které se nikdo nesnažil nijak vychovávat. Zpočátku se tvářili podezřívavě a nepřátelsky. Nancy si uvědomovala, že jsou pro ně s Jackem podivnými zjevy – dva cizinci ze Západu oblečení v hadrech, nemluvní a zmatení. Nakonec se jim podařilo koupit si díky obrázkům a zlatu jejich přízeň. Vzali je do stanu vůdce. Ve vigvamu plném kouře rozeznávali ve tmě několik siluet. Vůdce, divoce vyhlížející muž se šavlí a pistolí za pasem přijal jejich dary a přidělil jim dva mladé muže a jedno zvíře. Měli je odvést na hranice a nasměrovat na stezku, jež klesala přes temnou rokli k úpatí Himálaje a na sluncem zalité břehy Brahmaputry.

Pochod byl, přesně jak Jen předpověděl, náročný, ale nakonec po dvanácti hodinách dorazili do první vesnice. Díky tomu, že je svezlo několik farmářů a řidičů náklaďáků, se záhy ocitli na nástupišti provinčního nádraží na samém okraji indického státu Sikkim. Čekali na lokálku, která by je odvezla k velké indické železnici. Po dalších šestatřiceti hodinách strávených v přecpaných vlacích se s krhavýma očima a stále ještě na pochybách dokodrcali na hlavní dillíské nádraží.

Uběhlo už šest měsíců od chvíle, kdy Nancy Kellyová nechala Indii daleko za sebou. Později se od Krišny dozvěděla, že policie pátrání po Herzogovi zastavila. Čínská vláda prohlásila, že je pravděpodobně po smrti, přestože tvrdila, že se tělo nikdy nenašlo. Jeho kosti, které zbyly po anonymním pohřbu u jeskyně kouzelníků, nejspíš ještě ohlodávali himálajští supi. Obvinění se špionáže nebyla oficiálně stažena, spíš se na ně zapomnělo a policie dala Nancy na srozuměnou, že může odjet.

Zbývalo jen spojit se s Mayou. Strávila jedno mučivé ráno přemýšlením o tom, co jí řekne. Nakonec jí napsala, že se dostala do Tibetu a našla tam Herzoga. Umíral, napsala, zemřel jí před očima. Maya teď může vzít poslední vůli k právníkovi a dostane peníze, aby mohla vychovat jejich dítě. Na chvíli se při psaní poslední řádky zarazila, poté přesvědčila sebe samu. „Anton Herzog,“ psala, „zemřel s myšlenkou na tebe. Jeho poslední slovo bylo Maya.“ Byla to nevinná lež, přesto pořád lež, ale jaký mělo smysl ji rozesmutnit tím, že si na ni na smrtelné posteli ani jednou nevzpomněl?

Sedla na první letadlo do Ameriky. Z okénka sledovala, jak roluje po ranveji rozpálené žhnoucím dillíským sluncem. Přemýšlela, jak mohl její život v Indii vypadat, kdyby nebylo Antona Herzoga.

Pořád ještě nechápala, co se vlastně přihodilo. Stále v ní hlodalo podezření, že měla na dosah odhalení hrůzné pravdy. Pravdy, která Herzoga, jen co ji poznal, úplně zničila. Záviděla Jackovi jeho pohled na život, jeho absolutní odmítání dokonce i sebemenší úvahy o tom, že něco málo z toho, co Herzog řekl, byla pravda. Každopádně záhady a jejich důsledky, ať už správné či nikoliv, byly příliš velké, než aby je mohl obsáhnout jeden lidský život. Jack souhlasil, že nebudou o své cestě mluvit a už vůbec nikomu nepoví, že našli Antona Herzoga. Doufala, že když se vydá do Tibetu, najde největší příběh svého života, a svým způsobem – v nejhlubším slova smyslu – se jí to povedlo. Cestou zpátky do Indie uvažovali a diskutovali o společném zážitku v jeskyni a usoudili, že by jim nikdo nevěřil a nikdo by je nedokázal pochopit. Největší příběh jejího života nikdy nespatří světlo světa.

S Jackem se rozloučila na nástupišti dillíského nádraží a slíbila, že mu peníze převede na účet. Chvíli na sebe v nádražní hale uprostřed vlaícího se davu v tichosti zírali. Jack jí nakonec stiskl ruku a políbil ji na tvář.

„Nezatěžujte se tím, co říkal. Nic z toho nebyla pravda. Jeho smrt tam nahoře to dokazuje. A náš odchod je znamením naší svobodné vůle. Jestli je orákulum prorokem, potom lže.“

A s tím Jack zmizel zpátky do svého světa obchodníků se starožitnostmi, starých kostí a dlouhých horkých dillíských nocí. Dívala se za ním, jak odchází, viděla, jak vrtí hlavou, jako kdyby se snažil zahnat vzpomínky na to, co viděl.

Bolelo ji u srdce, když sledovala, jak jí mizí z dohledu. Svým způsobem ho začínala milovat. Za jiných okolností by to určitě vedlo k poměru, k nějakému románku. Ale to by byla hloupost. Byl příliš svázán se vším, co viděla, s tím dramatickým dobrodružstvím, které si prožila a kterému stále ještě nedokázala přijít na kloub. Oba potřebovali všemu, čeho byli svědky, utéct, a to mohli udělat jen sami.

Nancy se vrátila do New Yorku: do Brooklynu a stromy lemovaných ulic v Park Slope, k přátelům, kavárnám a knihkupectvím, která tak dobře znala. Přišlo jaro a v Central Parku všechno kvetlo. Nabídli jí, že si může vzít volno, ale odmítla to. Bála se dlouhých osamělých hodin, raději přijala místo editorky. S úlevou zaplula do příjemných rituálů každodenních uzávěrek, ranních porad, narůstajícího šílenství před odchodem novin do tiskárny, večírků a večeří se svými novinářskými zdroji. Všechny tyhle aktivity ji uklidňovaly. Postupně nechávala podivné dobrodružství za sebou. Nebo když ne přímo za sebou, alespoň si uvědomila, že už o něm tolik nepřemýšlí. Někdy na něj dokázala zapomenout na celé hodiny, nebo dokonce i dny. Nějak se jí podařilo celou eskapádu pohřbít. Chápala, že je to jediný způsob, jak se může vrátit do normálu: Herzogův náhled na svět, jeho vyprávění v jeskyni, sen, noční můra, jeho svět, kde démoni a mistři ovládají osud lidstva, to vše musela pohřbít pod narůstajícím ruchem a koloběhem obyčejného života. Nejmorbidnější bylo, že se jí s Herzogovou smrtí ulevilo. Mýlil se nebo byl, jak tvrdil Jack, cvok. Mniši ze Šangri-la ho nezachránili, nikdy nenaplnil svůj osud, jejž mu podle něj přiřklo orákulum. Díky tomu se jí snáz uvažovalo o Herzogově vyprávění jako o prapodivném způsobu nahlížení na svět a uvažování o něm. Vnímala jeho příběh o Šangri-la a o odhalení pravdy o orákulu jako výplod fantazie.

A potom, jednoho rána na konci léta, zazvonil telefon. Bylo sedm hodin, ležela doma v posteli vděčná za to, že se jí podařilo znovu nastolit starou rutinu. Poslouchala rádio a přemýšlela o tom, že vstane. Zvedla sluchátko a uvažovala, proč to nemohlo počkat, až dorazí do práce, a vtom zaslechla tak známý a nezaměnitelný hlas, že se jí z toho roztřásly ruce.

„Nancy, tady Jack,“ ozval se hlas.

Chvíli nebyla schopná odpovědět. „Nancy?“ ozval se znovu, jako kdyby si nebyl jistý kvalitou spojení.

„Jacku, to je překvapení,“ snažila se, aby bylo z její odpovědi cítit obyčejné přátelské teplo. Staří parťáci na cestách, přesně o to se snažila.

„Mrzí mě, že jsem se vám neozval dřív. Já – no, možná chápete proč. Proč vám volám. Mám totiž cestu přes New York. Jsem teď na letišti a říkal jsem si, jestli byste si nechtěla dát dneska ráno kafe. Samozřejmě pokud by to nějak neohrozilo uzávěrky.“

Snažila se tomu vtipu zasmát. Ale byla napjatá jako v pralesích Pemaka, nevěděla, kam se obrátit. Bála se, bála se s ním znovu setkat a bála se, že se jí vrátí vzpomínky na čas strávený v Tibetu, které se tak neúnavně snažila potlačit. Vědomě se rozhodla přijmout banální svět, pohřbít všechno, co věděla o jeho alternativách. Rozhodně tu nešlo jen o popření. Raději se na to dívala z té lepší stránky, z vlastní vůle se přidala na stranu všeobecně přijímaného výkladu dějin. Byl to pravděpodobně jediný způsob, jak se nezbláznit. A kromě toho ji strašně rozrušovala byť jen vzpomínka na Antona Herzoga umírajícího o samotě v bezútěšné džungli.

„Bylo by opravdu moc hezké se sejít,“ začala, „ale dnes ráno je to komplikované. Mám – spoustu práce.“

„No tak, Nancy, jenom rychlé kafe. Nebudu vás zdržovat.“ Věděl, proč váhá. Chápal to, tím si byla jistá. Ulevilo se jí. Slyšela sebe samu, jak říká: „Dobře, před Bagel Zone – je to v Tompkins Square Park v Alphabet City. Všichni taxikáři ten park znají. Sejdeme se tam za tři čtvrtě hodiny.“

Hodně ji to znepokojovalo, ale snažila se, si to nepřipouštět. Skočila do sprchy a hodila na sebe nějaké šaty. Rychle vyrazila z bytu a chytila taxík. Byl jasný a příjemný den. Trávník uprostřed Tompkins Square Parku byl už plný lidí, kteří si užívali ranní sluníčko: kurýři na kolech čekali na další práci, kolemjdoucí popíjeli kafe a pročítali titulky v novinách, přímo na trávě se líně povalovaly skupinky diskutujících lidí. Nancy našla lavičku a posadila se. Nemusela čekat dlouho, Jackův taxík zastavil u obrubníku téměř u místa, kde seděla. Vystoupil a rozhlížel se kolem. Jakmile ho spatřila, přestalo jí na chvilku tlouct srdce. Vypadal úplně stejně – byl pohledný, klidný a plný síly. Moc dobře už věděla, co se pod jeho machistickou slupkou skrývá.

„Ahoj!“ zavolala, její hlas zněl nervózně. Otočil se a usmál se na ni. Přišel k ní, podal jí ruku. Potřásla mu jí. Pak ji vzal za ramena, přitáhl si ji k sobě a políbil ji na tvář. Vnímala na své kůži jeho horký dech. Cítila, jak ji zaplavuje vlna čiré srdečnosti. O krok ustoupila.

„Moc rád vás vidím, Nancy,“ pozdravil ji a prohlížel si ji. „Sluší vám to.“

„Myslíte v porovnání s tím, jak jsem vypadala posledně, když jsme oba v Tibetu skoro umřeli hlady? Jsem ráda, že si to myslíte.“

Vesele se zasmál, sedl si vedle ní na lavičku. Chvíli oba mlčeli. Bylo jí jasné, že Jack netuší, jak začít.

„Co vás přivádí do New Yorku?“ zeptala se, snažila se mu pomoct. „Jsem na cestě do Metropolitního muzea, má to co dělat s mým výzkumem, paleontologií v Himálaji a tak dále…“

„Jasně, vzpomínám si.“

„A jak jde život v prosluněném Park Slope?“

„Dobře, díky. Dělám teď editorku, oproti zahraniční dopisovatelce nic oslnivého.“

„Řekl bych, že si neužijete tolik přepadovek od tajné indické policie,“ odvětil s úsměvem.

„Přesně tak. Jen každodenní nebezpečí na večírcích a nekonečná redakční politika.“

„To mi přijde ošidné až až.“

Přikývla a usmála se na něj. Celou dobu si nepřestávala myslet, že je to šílené, tolik toho spolu prožili, opravdu spolu došli do pekla a zpět, a teď spolu mluví tímhle odtažitým formálním způsobem. Deptalo ji to. Měla na sebe vztek za to, že není schopná říct, co by chtěla.

„Omlouvám se…“ vyhrkla. „Hlavou se mi honí něco docela… jiného… Víte…“

Vzal její ruce do svých, cítila teplo jeho kůže. „Nancy, já to chápu. Rozumím tomu.“

„Snažím se… vrátit věci zpátky do normálu. Celé měsíce. Daří se mi o tom nepřemýšlet. Rozrušovalo mě to.“

Jack si ji mlčky prohlížel. Chtěla mu toho říct víc, ale nevyšla z ní ani hláska. Nakonec dal ruce pryč a sáhl do tašky.

„Chtěl jsem vám tohle ukázat.“

Vyndal výtisk ranních New York Times a rozložil ho na stolek před nimi. Znovu zalovil v batohu a vyndal krabici. Uhladil noviny na jedné straně a velice opatrně na ně krabici položil, sundal z ní víko a odkryl tak kus kosti.

„Co to tam proboha, Jacku, máte?“ zeptala se Nancy a snažila se potlačit úšklebek.

„To je lidská lebka. Lebka anatomicky moderního hominida. Homo sapiens. Tahle lebka by pasovala na hlavu téměř jakéhokoliv dnešního bělocha.“

„Vypadá jako kus stromu.“

„To proto, že skrz lebku strom roste – prorazil si cestu horem. Když ji zvednu, uvidíte to: tohle je část lebky a tohle strom. Do lebky muselo před tisíci a tisíci lety spadnout semínko. Možná klíčení pomohla vláha z mozku nebo byla v převrácené lebce dešťová voda. V každém případě se tak stalo a lebka začala sloužit jako květináč.“

„A?“

„Je to dokonalé. Dřevo pohromadě s kostí zaručují spolehlivost datování.“

Podíval se na ni, jako kdyby očekával odpověď. „Je to nejstarší lidská kost, jaká kdy byla v Asii objevena. Hledal jsem ji celá ta léta. Díky ní uzavřu svou práci a dokážu – s naprostou jistotou že mám pravdu. Moderní člověk chodil po zemi už před čtvrt milionem let. Nic na tom nevydělám, ale alespoň vím, že jsem měl pravdu. Dneska ji beru do muzea. Nebudou mi věřit ani tam, ale ukážu jim přesně to samé.“

Smutně se usmál.

„To je úžasné. Gratuluji. Mockrát děkuji, že jste mi to ukázal.“

Nechápala, co to má znamenat. Viděla, že se jeho výraz změnil, všechen klid se mu z tváře vytratil. Rukama přejížděl nad kostí, jako kdyby se bál se jí dotknout. „Mojí práci,‘“ pokračoval, „nikdy moc lidí nerozumělo, Nancy, natož aby v ni věřilo. Vlastně existoval jen jeden člověk…“ Zadíval se na kost.

„Před dvěma týdny dorazila poštou – byla adresována do mého domu v Dillí…“

Nancy najednou nechtěla slyšet víc, dokonce zvedla ruku, jako by ho chtěla zastavit. Přemýšlela, jestli nemá odejít, ale něco ji drželo na místě. Jack pokračoval, ústa se mu pohybovala a ona musela vyslechnout, co říká.

„Odeslaná byla z Pome poblíž bhakské gompy, přišla z Tibetu. Byl k tomu připojený lístek adresovaný vám. Bohužel jsem si ho přečetl, než jsem si uvědomil, že není pro mě. Možná bych si ho přečetl i tak, to nevím. Obsahoval přesnou zeměpisnou délku a šířku – a ještě něco.“

Položil na stůl kus papíru a pokynul jí, aby ho sebrala.

„Zase jsem jenom pěšcem,“ pokusil se o mdlý úsměv.

Nancy vzala vzkaz a přečetla si ho. Potom ho upustila, jako kdyby jí popálil prsty. Slunce zářilo. Všude kolem nich se odvíjel naprosto obyčejný klidný den – míjeli je lidé s kávou a novinami, jako kdyby na životě nebylo vůbec nic záhadného. Jack chvíli čekal, jestli něco řekne. S rozpačitým pokrčením ramen začal balit kost.

„Omlouvám se, že jsem sem dnes přijel. Jen jsem si myslel, že byste to možná chtěla vidět. Říkal jsem si, že byste se potom mohla přestat cítit provinile. Ale možná jsem tím všechno jenom zhoršil…“

Vzkaz jí ležel v klíně, naprosto nevinný kousek papíru, ale ona se na něj nemohla ani podívat.

„Nic moc to neznamená,“ prohlásil Jack, „bůhví, jak přežil. Hádal bych, že ho našel nějaký kmen. Znamená to jen, že je naživu a zbláznil se. Naprosto, totálně se zbláznil.“

Nancy zjistila, že není schopná ze sebe dostat jediné slovo. Pomalu zavrtěla hlavou.

„Jestli jsem vám tím všechno jen zkomplikoval, moc se omlouvám,“ pokračoval a v jeho tváři se zračilo takové množství výčitek, že mu Nancy stiskla ruku.

„Ne, ne, tak to není. Děkuji, že jste přijel. Udělal jste správnou věc.“ Opatrně znovu zvedla vzkaz a přečetla ho. Pro Jacka těch pět slov znamenalo, že se Herzog pomátl a ztratil se ve svém šíleném snu. Ale pro ni – a proto si vlastně nikdy tak docela neporozuměli, a navzdory všemu, co spolu prožili, mezi nimi zůstávala propast – ta slova znamenala, že byla vytržená ze svého snu o normálnosti, že už nikdy nic nebude stejné. Všechno se navždy změnilo. Nervózně si prohlížela Tompkins Square Park. Kolik času světu zbývá? Dny? Týdny? Potom její pohled upoutal titulek vydání New York Times, který ležel na stole vedle krabice: „Čína oblehla Tchaj-wan jadernými ponorkami a americké námořnictvo varuje před novou kubánskou krizí. Prezident slibuje použít při obraně ostrovního státu jaderné zbraně.“ Náhlý závan větru zvedl odpadky povalující se na chodníku. Slunce zakryly černé mraky a Tompkins Square zahalily do temnoty. Götterdämmerung, Soumrak bohů. Jack se díval, jak čte nahlas slova na papírku, jako kdyby to bylo nějaké kouzlo a celý svět byl v jeho moci. Uvědomila si, že už mu nikdy nikdo znovu neuteče.

„Srdečně zdraví král Šangri-la…“

POUŽITÁ LITERATURA

Citace z I-ťing neboli „Knihy proměn“, které se v románu objevují, pocházejí z překladu Petra Patočky z německého originálu I Gingy Das Buch der Wandlungen, jehož autorem je Richard Wilhelm (Portál, 2003). Čerpal jsem z mnoha dalších zdrojů včetně jedné z nejlepších knih, jakou kdy o Tibetu napsal cizinec: Last Seen in Tibet (Rider, 2006) od Claire Scobyové; The Occult Roots of Nazism (Tauris, 1985) od Nicholase Goodrick-Clarka; The Tibetan Book of Dead: First Complete Translation (Penguin Classics, 2006) od Thupten Jinpy, Grahama Colemana a Gyurma Dorgeho; a Tibet, Tibet: A Personal History of a Lost Land (HarperCollins, 2003) od Patricka Frenche.

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai