ROBERT MASELLO

KREV A LED

ÚVOD

Na palubě lodi Jejího Veličenstva brigy Coventry, v Jižním oceánu.

65 stupňů 28 minut jižní šířky

120 stupňů 13 minut západní délky

28. prosince 1856

Sinclair se skláněl nad dřevěným kavalcem, na kterém ležela Eleanor. Byla sice pečlivě zabalená do jeho zimníku a přikrytá všemi dekami a přikrývkami, které dokázal sehnat, ale přesto jí zuby drkotaly a její dech se v ledovém vzduchu srážel v páru. V mihotajícím se světle petrolejky viděl, že se jí oči začínají otáčet pod víčka, a tvář měla bílou a chladnou jako led, který už dlouhé týdny obklopoval jejich loď.

Rukou, která již také ztratila cit, ji pohladil po čele a z očí jí odhrnul pramen tmavě hnědých vlasů. Její pleť byla neživá jako kov čepele meče, ale pod ní stále cítil slabé proudění krve. Přežije, ale bude jí muset obstarat, co potřebuje. A bude to muset obstarat brzy. Už se to nedalo déle odkládat.

Bude muset odejít z kajuty a vypravit se do skladiště v podpalubí.

„Odpočiň si,“ řekl něžně. „Budu zpátky dřív, než se naděješ.“

Vydechla v chabém protestu, ale jen stěží dokázala pohnout bledými rty.

„Zkus chvíli spát.“ Stáhl jí vlněnou čepici hluboko do čela a políbil ji na tvář. Pak se postavil, pokud mu to nízký strop dovoloval. Vzal petrolejku s umazaným sklem, v níž na dně zbývalo jen pár čísel velrybího oleje, a než otevřel dveře na chodbu, chvíli poslouchal. Někde nablízku zaslechl mumlání námořníků. Nepotřeboval slyšet slova, stejně dobře věděl, co říkají. Od chvíle, co silné větry a bouře vychýlily jejich loď z kurzu a smýkaly s ní stále blíž a blíž k jižnímu pólu, musel poslouchat jejich polohlasné kletby a také viděl vzrůstající nenávist v jejich očích. Námořníci byli dost pověrčivá cháska i za dobrého počasí, a netrvalo dlouho a ve dvou záhadných pasažérech – Eleanor a Sinclairovi – začali spatřovat prapůvod vlastního neštěstí. Ještě ale nebylo jisté, jak se s tím hodlají vyrovnat, a proto Sinclair nechtěl nechat Eleanor ani na pár minut o samotě. Ostruhy z holínek si sundal už dávno, ale chodit po chodbě tak, aby nevrzala prkna v podlaze, stejně nedokázal. Snažil se dělat krok vždy v okamžiku, kdy led udeřil do trupu lodi obzvlášť hlučně nebo kdy plachty nahoře na palubě zapleskaly v nočním větru. Když ale míjel lodní kuchyň, světlo z jeho lampy dopadlo na Burtona a Farrowa, kteří se skláněli nad láhví rumu. Loď se zhoupla na pravobok a Sinclair se musel opřít o stěnu, aby se udržel na nohou.

„Kam jdete?“ zavrčel na něj Burton. Krystalky ledu v jeho šedých vousech zářily jako drahokamy. Jedním uchem měl provlečenou velkou zlatou náušnici.

„Do skladiště.“

„A pro co?“

„Do toho vám vůbec nic není.“

„Ale mohlo by být,“ zaslechl Sinclair, jak Farrow brblá. Loď se mezitím s mohutným hlukem narovnala.

Sinclair přistoupil k žebříku, který vedl do spodního podlaží. Příčky byly pokryté námrazou. Jak po nich lezl dolů, lampa se houpala a po soleném vepřovém, sušených treskách a jinak téměř prázdných dřevěných regálech kolem tančily stíny. Zbýval jen chilský rum, na který sem chodila posádka.

Jeho věci byly až vzadu, zamčené ve velké truhle s masivním zámkem a omotané řetězem. Na první pohled vypadalo všechno neporušeně. Když se ale Sinclair sklonil níž a mdlé světlo lampy dopadlo na víko kufru, spatřil drobné škrábance a vrypy, jako kdyby se někdo snažil zámek vypáčit.

Nijak zvlášť ho to nepřekvapovalo. Za to, že jeho majetek nebyl doposud vyrabován, vděčil jediné věci. Nejenom že ho posádka nesnášela, taky z něj měla strach. Dobře věděl, jak se na něj dívali. Pro ně byl ostřílený veterán od jezdectva z krymské války, který zručně ovládá pistoli, kopí i šavli. Prostě někdo, s kým si není dobré nic začínat. Povytáhl si límec vojenského pláště a z kapsy vesty vyndal klíče.

Ohlédl se, aby se ujistil, že se nikdo nedívá, odemkl zámek, uvolnil mokrý řetěz a nadzdvihl víko. Uvnitř pod vrstvou jezdeckých postrojů, součástí uniformy a několika knih – prací Coleridge, Chattertona a George Gordona, lorda Byrona – nahmatal to, pro co sem přišel. Dva tucty láhví, na jejichž etiketě bylo napsáno MADEIRA – CASA DEL SOL, SAN CRISTÓBAL. Každá z nich byla pečlivě zabalená. Jednu opatrně otřel do jezdeckých kalhot, sevřel ji v podpaží a truhlici znovu zamkl.

Vylézt nahoru po žebříku, když v jedné ruce balancoval s lucernou a pod druhou držel láhev, nebylo zrovna snadné, zvlášť když na něj nahoře čekal Burton.

„Našel jste, co jste hledal, poručíku?“

Sinclair nereagoval.

„Podám vám ruku,“ nabízel Burton a natáhl k němu ruku v rukavici.

„To nebude třeba.“

Ale to už si Burton všiml láhve. „Pití, co? No, já myslím, že bysme všichni snesli jeden hrnek na zahřátí, co říkáte?“

„Řekl bych, že vy už jste se zahřál dost.“

Sinclair vylezl po žebříku a prošel nejdřív kolem Burtona a pak i kolem Farrowa, který se poplácával oběma rukama, aby v těle rozproudil krevní oběh. Když byl z jejich dohledu, zabočil do kuchyně, kde v kamnech stále hořel slabý oheň. Nechal obsah láhve rozpustit na plotně a vrátil se do své kajuty. Modlil se, aby Eleanor nebylo hůř.

Nebyla tam však sama. Ze škvíry pod dveřmi vycházelo chabé světlo a za dveřmi Sinclair narazil na lodního doktora Ludlowa, který se nad Eleanor skláněl.

Doktor Ludlow byl nepovedená karikatura muže. Byl odulý a nahrbený, dokázal se chovat zároveň servilně i arogantně; Sinclair by ho nenechal, ani aby mu ostříhal vlasy, což byla další z jeho povinností na palubě.

A pokud se týkalo Eleanor, věřil mu ještě mnohem méně. Od chvíle, kdy vstoupili na palubu, o ni projevoval nepokrytý zájem. Teď zrovna ji držel rukou za zápěstí a kroutil nespokojeně hlavou. „Puls je slabý, velice slabý, poručíku. Obávám se o život té nebohé dívky.“

„Zato já se neobávám,“ prohlásil Sinclair a myslel tím jak osud Eleanor, tak osobu mizerného lékaře. Vymanil Eleanořinu ruku z doktorova vlhkého sevření a schoval ji zpět pod přikrývku. Eleanor se ani nepohnula.

„Zmrzly mi dokonce i pijavice. Bohužel.“

Alespoň jedna dobrá zpráva. Sinclair dobře věděl, že pokud Eleanor něco skutečně nepotřebuje, je to další ztráta krve. „To je škoda,“ zalitoval nahlas. Bylo mu jasné, že doktor si nejvíc ze všeho užíval, když mohl ta stvoření přikládat Eleanor na kůži na prsou a na nohou. „Kdybyste nás teď nechal o samotě, myslím, že se o ni dokážu postarat sám.“

Doktor Ludlow se chvatně uklonil a řekl: „Vlastně jsem se tady stavil se vzkazem od kapitána. Rád by s vámi hovořil. Je na palubě.“

„Vypravím se za ním hned, jak to bude možné.“

„Velice mě to mrzí, poručíku, ale řekl bych, že jeho žádost nesnese odkladu.“

„Čím dříve odsud odejdete, tím dříve budu schopen si s kapitánem promluvit.“

Ludlow ještě chvíli stál, nejspíš proto, aby dal najevo, že se necítí být z kajuty vyhozen, a pak vyrazil ven. Hned jak byl pryč, zapřel Sinclair dveře stoličkou a dýkou, kterou nosil ukrytou pod košilí, a otevřel láhev. „Vydrž chvíli,“ řekl Eleanor, ačkoli si nebyl jistý, jestli je ještě při vědomí. „Už jenom chvilku.“

Jednou rukou jí nadzvedl hlavu z polštáře vycpaného zmuchlanými hadry a druhou jí přidržel láhev u úst. „Pij,“ řekl, ale Eleanor nereagovala.

Nakláněl láhev, dokud jí tekutina nestekla až na rty, které při dotyku okamžitě zrůžověly a začaly zase vypadat živě. „Pij.“

Hřbetem ruky zkusil, jestli ucítí její dech. Znovu naklonil láhev, až úzký pramínek rudé tekutiny stekl od koutků jejích úst a kapka potřísnila slonovinovou brož, kterou nosila na límečku. V rozevřených rtech se objevila růžová špička jazyka, jako kdyby se snažila zachytit unikající kapky. Sinclair se usmál. „Tak je to správné. Jen si dej,“ povzbuzoval ji. „Ještě se napij.“

A Eleanor pila. Za pár minut dokonce otevřela oči. Upřela na Sinclaira zmatený pohled, ve kterém se mísila veliká lítost s ještě větší žízní. Sinclair jí znovu přidržel láhev a Eleanor z ní hltavě pila. Pohled jejích očí se zaostřil a začala dýchat pravidelně. Když měl Sinclair dojem, že už měla dost – kdyby se napila příliš, mohla by začít zvracet –, položil jí hlavu zpátky na polštář, zarazil zátku do hrdla láhve a schoval ji za haldu přikrývek.

„Musím zajít za kapitánem,“ oznámil jí. „Nebudu pryč dlouho.“

„Ne,“ zaprotestovala téměř neslyšně. „Zůstaň!“

Stiskl jí ruku. Snad už byla teplejší. Nebo se mu to zdálo?

„Mluv na mě,“ zaprosila.

„Budu ti vyprávět, slibuju. Povím ti o kokosových palmách vysokých jako kopule svatého Pavla…“

Na jejích rtech se objevil slabounký úsměv.

„A o písku bílém jako doverské útesy.“ Byla to jejich oblíbená hra, při které si opakovali slova jedné populární písně. Často je jeden druhému šeptali v okamžicích mnohem méně vypjatých, než byl tento.

Sinclair odstranil od dveří stoličku a ztlumil lampu – museli šetřit olejem, už ho mnoho nezbývalo. Potom vyrazil ven z kajuty. Z horní paluby pronikal do chodbičky jen tenký proužek světla, ale na to, aby se dokázal orientovat a našel schody, to stačilo.

V podpalubí byla zima, ale nic to nebylo ve srovnání s tím, co se dělo na palubě. Vítr ostrý jako břitva vysával člověku dech z plic a místo toho je plnil mrazivým vzduchem. Kapitán Addison stál u kormidla zabalený do mnoha vrstev oblečení, z nichž poslední tvořila potrhaná plachta. V Sinclairových očích nebyl o nic lepší než piráti. Za to, že byl ochoten ho s Eleanor pustit na palubu, si řekl třikrát vyšší jízdné, než bylo obvyklé. Dokázal vycítit zoufalství a neměl zábrany z něj pořádně těžit.

„Zdravím vás, poručíku Copleyi,“ přivítal Sinclaira. „Doufal jsem, že byste mi mohl chvíli dělat společnost.“

Sinclairovi bylo jasné, že to není jeho společnost, o co mu jde. Rozhlédl se.

Kolem bylo šedé moře plné vln a obřích ledových ker a noční obloha měla na této jižní šířce neustále stejný nádech barvy cínu. Dva námořníci, každý na jedné straně lodi, drželi hlídku. Vyhlíželi ostré a nezdolatelné ledovce.

Třetí se se stejným úkolem krčil nahoře ve stožárovém koši. Loď postupovala velice pomalu a opatrně. Ohlušující vítr rval plachty – ty, které ještě zůstaly vcelku – a jejich plácání a škubání vydávalo zvuky podobné hřmění.

„Jak se vede vaší paní?“

Sinclair došel blíž. Boty mu na zledovatělé palubě podkluzovaly.

„Doktor mi říkal, že jí stále není dobře,“ pokračoval Addison. Třírohý klobouk měl přivázaný roztřepenou červenou šerpou na uzel pod bradou.

Sinclair věděl, že jedna z mála věcí, na které se s kapitánem shodnou, je nespolehlivost lodního lékaře. Každý na téhle palubě byl vlastně dost podezřelý, ale Sinclair potřeboval odcestovat dost narychlo a nechtěl, aby mu někdo kladl všetečné otázky, takže si nemohl vybírat.

„Je jí mnohem lépe. Teď odpočívá,“ ujistil ho.

Kapitán zamyšleně přikývl, jako kdyby mu na tom záleželo. Pohled měl upřený na zataženou oblohu bez hvězd. „Vítr je proti nám,“ prohlásil. „Jestli brzy nezměníme kurz, za chvíli se octneme na samotném pólu. Takový vichr jsem ještě nikdy nezažil.“

Sinclair z té poznámky okamžitě vytušil, kam kapitán míří. Špatné počasí bylo přičítáno přítomnosti těchto dvou záhadných pasažérů na lodi.

Ženám se na moři obecně připisovalo, že nosí smůlu, a Eleanor k tomu byla nemocná a bílá jako duch, což pocity posádky vůči ní ještě zhoršovalo. Sinclair se zpočátku snažil, seč mohl, zapojit se do života na lodi a chovat se jako milý a vítaný host. Ale tváří v tvář povinnostem, které na něj kladla péče o Eleanor, a jeho vlastní chorobě, již držel v tajnosti, byl takový stav neudržitelný. Dokonce i námořníci, kteří byli přítomni na palubě – pokud se nemýlil, jmenovali se Jones a Jeffries –, na něj zpod vlněných čepic a dalších hadrů omotaných kolem obličeje pohlíželi s neskrývanou nevolí.

„Povězte mi, co jste vlastně dělal v Lisabonu, poručíku,“ vyzval ho kapitán.

Sinclair si cestu na lodi vyjednal právě v Portugalsku.

„Zdržely mě tam diplomatické povinnosti velice citlivé povahy,“ odpověděl Sinclair. „Není to nic, o čem bych byl zmocněn mluvit veřejně.“

Vítr znovu nabral na síle a škubal plachtou, která se omotávala kapitánovi kolem nohy. Stál rozkročený a oběma rukama svíral kormidlo.

V pološeru zvláštní záře nočního nebe připomínal Sinclairovi černobílý daguerrotyp tvořený různými odstíny a tóny šedé.

„A tam vaše manželka onemocněla?“

Sinclair věděl, že tomu bylo jen pár let, kdy město zasáhl mor.

„Mohu vás ujistit, že moje žena neonemocněla ničím nakažlivým. Trpí vnitřní chorobou, ze které ji jistě vyléčí, až dorazíme do Christchurche.“

Sinclair si nemohl nevšimnout, že Jones a Jeffries si vyměnili pohledy, které jasně říkaly – pokud tam vůbec dorazíme… Stejná otázka zaměstnávala i Sinclaira. Copak je možné, že v tom hrozném spěchu dorazili tak daleko, jen aby jejich pouť skončila uprostřed zamrzlého moře? Další Addisonova slova zanikla v náhlém poryvu větru, který nadmul plachty a zaskřípal s ráhnovím, ale se kterým se zároveň otevřel pohled na něco velmi zvláštního. Na obrovského vznášejícího se ptáka. Byl to albatros. Sinclair ještě nikdy žádného neviděl, ale podle veršů překrásné Coleridgeovy básně poznal, že to musí být on. Držel se nad jejich hlavami. Břicho měl bílé, špičky křídel černé a zobák sytě růžový. Sinclair odhadoval, že rozpětí jeho křídel bude přesahovat tři metry. Silné poryvy větru ho nechávaly naprosto klidným. Proplétal se mezi stěžni, plul na neviditelných vzdušných proudech a směr měnil drobným přenastavením polohy křídel a nohou.

„Máme doprovod,“ poznamenal Jones a Jeffries přikývl. Albatros byl považován za dobré znamení. Věřilo se, že tento pták přinese neštěstí jen tomu, kdo se mu snaží ublížit.

Loď najela na vzedmutou vlnu a trup drhl o ledové kry. Sinclair se musel přidržet oběma rukama lana, aby neupadl. Albatros se snesl níž přímo nad příď lodi a pak znovu vystoupal výš k ráhnům zmítajícím se ve větru. Na jedno z nich se usadil, složil křídla a drápy se zachytil kluzkého dřeva. Sinclair ho pozoroval a v duchu žasl nad tím, jak může pták v tak drsných podmínkách přežít. Létá bezpočet kilometrů, pod sebou nic než bouřící moře plné ledových ker a nad sebou prázdné nebe.

„Kapitáne! Pane! Kapitáne Addisone!“

Sinclair se otočil a spatřil Burtona, který vyšel nahoru na palubu. Jeho zmrzlý plnovous byl tvrdý jako prkno. Za ním se objevil Farrow. Schovával něco pod černým kabátem z tulení kůže.

S nohama doširoka rozkročenýma rázoval Burton přes palubu ke kormidlu. Sinclairovi nevěnoval ani pohled. „Musím něco nahlásit, pane,“ zařval. „A je to moc důležitý!“

Sinclair natahoval krk, aby viděl, co mají, ale Burton a Farrow mu zjevně úmyslně zakrývali výhled. Zahlédl něco lesklého. Snad sklo? A slyšel mužské hlasy, jak něco jeden přes druhého tlumeně drmolí. Addison zvedl ruku, aby je umlčel, a potom si prohlédl jejich kořist. Teď už to viděl i Sinclair a ke svému zděšení zjistil, že je to láhev od vína, na jejíž etiketě je nápis MADEIRA.

Kapitán se zatvářil zmateně, potom pobouřeně jako muž, se kterým není radno žertovat. „Přesvědčte se sám, kapitáne!“ naléhal Burton, ale Addison stále váhal. Farrow si zuby stáhl rukavici a holou rukou vytáhl z láhve zátku.

Otevřenou láhev podržel kapitánovi pod nosem. Rukavici pustil ze zubů na palubu a řekl: „Přičichněte! Nebo to spíš rovnou vochutnejte, kapitáne!“

Addison neochotně přivoněl k otevřené láhvi a hned se zase odtáhl, jako kdyby ucítil něco obzvlášť odporného. V tom okamžiku se na palubu dostavil i doktor Ludlow a tiše přikývl na souhlas. Kapitán se s děsuplným výrazem ve tváři otočil na Sinclaira.

„Je to pravda?“ zeptal se a vzal tmavou láhev Farrowovi z ruky.

„Pravda je, že v ruce držíte lék mojí ženy,“ prohlásil Sinclair. „A ten byl ukraden z mé kajuty.“

„Jo, prej lék,“ vyhrkl Burton opovržlivě.

„Je to ďáblovo dílo,“ přidal se Farrow.

„Copak jsem vám neříkal, že to kvůli němu se děje tohle všechno?“ zakřičel Burton na Jonese a Jeffriese, kteří zatím vůbec nic nechápali, ale vypadali, že jsou připraveni ke každé špatnosti, která by mohla následovat.

„Našel jsem to u nich schovaný pod dekama,“ hulákal Farrow, který si rozhodně nenechal odepřít lví podíl na zjištění. „To nemůže nikdo popřít.“

„A taky se ho zeptejte, jak to bylo s Bromleym!“ pokračoval vzrušeně Burton a plnovous se mu natřásal zlobou. „Ať nám řekne, jak je možný, že takovej chlap a zkušenej námořník, kterej dvakrát vobeplul Horna, přepadnul během hlídky přes palubu.“

Najednou se ozvaly další hlasy. Na palubu se nahrnulo půl tuctu dalších námořníků. Čtyři vlekli dřevěný kufr, který Sinclair před chvílí v podpalubí zamkl. Převrátili ho dnem vzhůru na zledovatělou palubu a skleněné láhve uvnitř zacinkaly. Dřív než Sinclair stihl sáhnout pro meč, cítil, jak mu někdo zezadu svázal paže a na zápěstích utáhl pevný uzel. Natlačili ho zády k hlavnímu stěžni. Vykřikl cosi na protest, ale Burton s Farrowem už mířili zpátky do podpalubí.

„Ne!“ zakřičel. „Nechte ji být!“

Nic jiného ale dělat nemohl. Nemohl se ani pohnout. Kapitán Addison přikázal jednomu z námořníků, aby místo něj chytil kormidlo, a došel až k Sinclairovi. Díval se mu přímo do očí a řekl: „Nejsem z těch, co věří na prokletí, poručíku.“ Mluvil potichu, jako kdyby se svěřoval s nějakým tajemstvím. „Ale tímhle,“ pokračoval a zamával mu před obličejem láhví, „mi nedáváte na výběr.“

Námořníci, kteří drželi lano, jímž ho svázali, ho přitáhli ještě pevněji.

„Muži už vás předtím činili zodpovědným za smrt Bromleyho a já tomu teď začínám věřit také.“ Potěžkal v ruce tmavou láhev a šeptem dodal:

„Jestli to neudělám, mám na krku vzpouru.“

„Jestli neuděláte co?“

Ale Addison neodpověděl. Místo toho se ohlédl k průlezu na palubu, kterým Burton s Farrowem právě pronášeli Eleanor ležící v dece. Oči měla dokořán a ruce vzpínala k Sinclairovi. Čepice jí spadla a lokny hnědých vlasů, kdysi tak hustých a lesklých, jí vlály volně kolem hlavy.

Farrow zamával ve vzduchu zrezivělým řetězem a kapitán Addison se mlčky odvrátil, aniž by přikývl na souhlas nebo se ho pokusil zarazit. Cestou zpátky ke kormidlu přehodil tmavou láhev přes bok lodi do moře a ani se nenamáhal sledovat, kam letí.

„Sinclaire!“ vykřikla Eleanor, ale její vyděšený hlas téměř zanikl v řevu větru. „Co se to děje?“

Sinclairovi bylo až příliš jasné, co se děje. Snažil se uvolnit lano a kopal nohama, aby se dostal dál od stěžně. Ale jezdecké holínky mu na prknech pokrytých ledem podkluzovaly. Jeffries ho bez varování udeřil do břicha.

Sinclair se předklonil a snažil se znovu popadnout dech. Pod sebou viděl změť bot, lan a řetězů. Táhli ho k ní. Eleanor teď stála, i když jen stěží. Burton ji musel podpírat. Přitiskli je k sobě zády. Sinclair si tolik přál, aby ji mohl ještě naposledy obejmout. Ale mohl jen šeptat: „Neboj se. Budeme spolu.“

„Kde? Co to říkáš?“ nechápala Eleanor.

Nebyla jen vyděšená, také trochu blouznila.

Farrow, jehož smích připomínal kdákání slepice, je obcházel a rukou chráněnou rukavicí kolem nich obtáčel řetěz. Kolem kolenou, kolem pasu, kolem ramen. Kolem krku. Když se zmrzlý kov dotkl jejich obnažené kůže, okamžitě k ní přilnul jako sádra. Sinclair sice stál k Eleanor zády, přesto však cítil její přerývaný dech i vzrůstající paniku.

„Sinclaire,“ vyrazila ze sebe. „Proč to dělají?“ Jones a Jeffries opustili hlídku a jali se je vléct svázané jako dvě polena k zábradlí. Sinclair se instinktivně snažil zabořit nohy do podlahy, ale někdo mu je podkopl a on ztratil rovnováhu a o několik vteřin později už hleděl na zpěněnou hladinu moře pod sebou. Cítil zvláštní uspokojení z toho, že Eleanor se dívá na nebe, a v duchu si přál, aby na ráhně ještě seděl ten albatros a ona ho zahlédla.

„Neměli bychom alespoň něco říct?“ zeptal se rozechvělým hlasem doktor Ludlow. „Je to celé tak strašně… barbarské.“

„Já něco řeknu,“ křikl Burton a sklonil se, aby viděl Sinclairovi přímo do tváře. „Nechť je Bůh milostiv vašim duším!“

Sinclair ucítil, jak je mnoho rukou zvedá do výšky.

„A uchrání vás pekelného ohně!“

Kdosi se zasmál a pak už letěli vzduchem hlavou dolů, níž a níž, dolů do vody, Eleanor ječela hrůzou. Pád byl delší, než čekal. Trvalo dlouho, než probořili tenkou vrstvu ledu na hladině. Její výkřik byl uťat a všechno kolem ztichlo. Řetěz byl těžký a oni rychle klesali, noříce se ve spirále stále hloub do černé a ledové vody. Dlouhé vteřiny zadržoval dech, pak ale přestal, i když by ho býval udržel mnohem déle… a objal se se smrtí a se vším dalším, co by je na dně moře mohlo čekat.

ČÁST PRVNÍ

CESTA

A nyní silou ukrutnou

se bouřný vítr zdvih‘,

v loď vrazil dravou perutí

a hnal a hnal nás v jih.

A přídu v sklon a stěžně v klín,

jak ten, kdo v patách jek a zhyn,

na nepřítelův šlape stín

a střemhlav pádí v před, –

loď letí dál, a vichr řval

a v jih a v jih nás met‘.

Píseň o starém námořníkovi

Samuel Taylor Coleridge, 1798[*]

KAPITOLA PRVNÍ

Současnost

19. listopadu, poledne

Zvonek zvonil, a ačkoli ho Michael slyšel, nechtěl se ještě probudit; ten sen byl příliš příjemný. Byl v něm s Kristin a jeli v jeho džípu po horské cestě. Ona si opírala bosé nohy o palubní desku a rádio vyřvávalo. Smála se s hlavou zvrácenou dozadu a vítr, který proudil dovnitř otevřenými okénky, jí cuchal blonďaté vlasy.

Zvonek se znovu rozezvučel. Série krátkých zvonění. Ať už za dveřmi stál kdokoli, zjevně nehodlal odejít.

Michael zvedl hlavu z polštáře – proč mu vedle hlavy leží obal od brambůrek? – a podíval se na světelné číslice digitálního budíku – 11:59. Ještě si ani nestihl promnout oči a čísla se změnila na dvanáct.

A zase zvonek.

Michael odhodil přikrývku a položil nohy na podlahu.

„Už jdu, už jdu, snad nehoří,“ brblal. Z háčku na dveřích stáhl župan a pomalu se vypotácel z ložnice. Matným sklem ve vstupních dveřích spatřil obrys postavy – někdo v bundě s kapucí. Došel až ke dveřím.

„Já tě taky vidím, Michaele. Tak koukej otevřít, nebo tady zmrznu.“

Byl to Joe Gillespie, jeho redaktor z časopisu Eco-Travel.

Michael otočil knoflíkem na dveřích a otevřel. Návštěvník vtrhl dovnitř a na Michaelovy bosé nohy dopadla sprška studeného deště. „Příště si najdu práci u Miami Herald,“ postěžoval si Gillespie a zadupal, aby z bot setřásl vodu. Michael ze schodu přede dveřmi zvedl zmáčené vydání Tacoma News Tribune a bezděky se zahleděl na vrcholky pohoří Cascade, jež se ztrácely v dálce. Přesně kvůli tomu výhledu původně dům zakoupil. Teď se však pro něj stal němou výčitkou. Setřásl z novin dešťové kapky a zavřel dveře.

Gillespie stál na ručně vázaném koberci, který Kristin kdysi vyrobila, a z jeho bundy odkapávala voda. Stáhl si kapuci a tím si rozcuchal poslední zbytky vlasů.

„Díváš se ještě vůbec někdy na maily?“ zeptal se Gillespie. „Nebo třeba na záznamník?“

„Když to není nutný, tak ne.“

Gillespie si bezmocně povzdychl a rozhlédl se po obýváku, kde už hodně dlouho nikdo neuklízel. „Ježíšikriste, Michaele, jíš vůbec něco jinýho než pizzu z Domina? Měl by sis koupit jejich akcie, když je tak podporuješ.“

I Michael si teď všiml několika krabic od pizzy a pár prázdných láhví od piva, které se povalovaly kolem konferenčního stolku a krbu.

„Obleč se,“ přikázal Gillespie. „Zajdem na oběd.“

Michael, který byl vzhůru zatím jen napůl, stál bez hnutí a v ruce držel mokré noviny.

„Tak dělej, zvu tě.“

Michael konečně zareagoval. „Dej mi pět minut.“ Hodil Gillespiemu noviny a vyrazil do koupelny.

„Dávám ti deset,“ volal za ním Gillespie. „Abys stihnul sprchu. A taky se ohol.“

Michael ho vzal za slovo. V koupelně zapnul topení – dům byl vždy dost chladný a táhlo v něm. Michael sice častokrát přísahal, že zařídí nějakou izolaci a aspoň nejběžnější údržbu, ale nikdy na to nedošlo. Pustil horkou vodu. Většinou trvalo minutu, dvě, než začala téct teplá. Dvířka skříňky nad umyvadlem byla dokořán a na poličkách uvnitř bylo šest oranžových lahviček s léky na předpis. Michael vzal lékovku z nejnižší přihrádky – zatím poslední druh antidepresiv, které na něm jeho terapeut zkoušel – a zapil pilulku teď už vlažnou vodou, kterou nabral do dlaně.

Potom, i když se toho pohledu velice děsil, dvířka zavřel a podíval se na sebe do zrcadla na jejich přední straně. Jeho husté černé vlasy byly dnes ráno ještě rozcuchanější než obvykle. Na jedné straně hlavy byly přeleželé a odstávaly, na druhé naopak připlácnuté. Tmavé oči měl zarudlé a zakalené. Už několik dní se neoholil a přísahal by – bylo to vůbec možné? –, že ačkoli se teprve nedávno přehoupl přes třicítku, už mu na bradě několik vousů zešedlo. Čas letí jako blázen… zatraceně. Zasadil do strojku novou žiletku a udělal po strništi několik rychlých tahů.

Po vlažné sprše si natáhl džíny a modrou košili a u dveří si vybral ten nejsušší pár bot, který našel. Gillespie se mezitím rozvaloval v jeho ošoupaném koženém křesle a pečlivě od sebe odděloval mokré stránky novin.

„Roztáhl jsem závěsy, aby sem šlo trochu světla,“ hlásil. „Měl bys to taky občas zkusit.“

Jeli Gillespieho autem – samozřejmě Prius – a mířili do stejné restaurace, kam chodili pokaždé. Jmenovala se Olympic. Pokud se týkalo vybavení, nebylo mnoho důvodů, proč to místo doporučit – kóje s lavicemi potaženými vinylem, na podlaze linoleum, oslnivě nasvětlený stojan s nabídkou zákusků –, Michael to tam ale měl rád. Zejména proto, že ani vzdáleně nepřipomínalo žádný řetězec restaurací, nebo dokonce nedej bože Starbucks. Kouzlo toho místa pak doplňoval příjemný zvyk podávat snídani celý den. Michael si objednal dřevorubecký speciál a Gillespie si dal řecký salát s ochuceným tvarohem a šálek bylinkového čaje.

„Páni!“ podivil se Michael. „Ty to s jídlem teda vážně nepřeháníš.“

Gillespie se usmál a nasypal si do čaje půlku sáčku sacharinu. „Budu to dávat do nákladů,“ vysvětloval.

„V tom případě si dám ještě dezert.“

„Dobrej nápad,“ schválil to Gillespie. „Dovoluji ti dát si jeden dílek toho šlehanýho citrónovýho dortu.“

Pravidelně žertovali na téma citrónového dortu na horní poličce stojanu.

Tvrdili, že si ho ještě nikdy nikdo nekoupil a že stejná porce tam leží už celých pět let, po které do podniku chodili.

Michael si při jídle nemohl nevšimnout, že Gillespie na lavici vedle sebe položil obálku z FedExu. Čas od času se jí dotkl, jako by se chtěl ujistit, že tam stále leží. Muselo tedy jít o něco důležitého. A Michaelovi došlo, že vzhledem k tomu, že to nenechal v zamčeném autě, musí se to nějak týkat i jeho.

Prozatím však mluvili o časopise – redakce najala nového fotografa, prodejnost byla slušná, ta hezká recepční dala výpověď – a pak taky o místním baseballovém týmu Seattle Mariners. Dřív spolu občas zašli na zápas na stadion Safeco. Téma, kterému se vyhýbali, byla Kristin – Michael věděl, že se tomu Gillespie schválně vyhýbá –, a nemluvili ani o té obálce, která ležela vedle jeho stehna. Nakonec to Michael nevydržel. Vytřel zbytek rozteklého žloutku z talíře a prohlásil:

„Tak já to teda nakousnu, jinak mě to napětí zabije,“ řekl a zamával zbylou půlkou muffinu v rozmáchlém gestu.

Gillespie na okamžik předstíral, že neví, o čem Michael mluví.

„To jsou korektury toho mýho článku o Yellowstone?“

Gillespie se podíval na obálku a našpulil ret, jako kdyby o něčem horečně uvažoval. „Ne, ten jsme vydali už minulej měsíc. Koukám, že už časopis dokonce ani nečteš.“

Michael byl zaskočený – zejména proto, že to byla pravda. Posledních pár měsíců si jen velmi sporadicky vybíral maily, nekontroloval záznamník a neodpovídal na vzkazy. Zatím to všichni chápali, ale Michael stále silněji cítil, že s ním svět ztrácí trpělivost.

„Je to něco, o čem si myslím, že bys to měl vidět,“ dodal Gillespie a posunul k němu obálku přes stůl.

Michael si otřel prsty do ubrousku, otevřel obálku a vytáhl z ní svazek papírů. Byly tam nějaké fotky – některé z nich, ty černobílé, vypadaly jako satelitní snímky krajiny – a pak také balík papírů s logem a hlavičkou Národní nadace pro vědu. Na mnoha z nich bylo napsáno Point Adélie.

„Co to je Point Adélie?“

„Je to výzkumná stanice. Zkoumají tam úplně všechno od změn klimatu po místní biosféru.“

„A kde to je?“ zeptal se Michael a sáhl po šálku s kávou.

„Na jižním pólu. Nebo teda tak blízko, jak se k jižnímu pólu dá dostat.

Je to místo, kudy migrujou tučňáci kroužkoví.“

Michael cítil, jak se mu zrychlil tep. Ruka s hrnkem kávy se zarazila ve vzduchu.

„Zařídit tohle mi zabralo celý měsíce,“ pokračoval Gillespie. „Neumíš si představit, kolik je na to potřeba různejch povolení. Je s tím děsnýho papírování. Vůbec není jednoduchý na tu základnu někoho dostat. V nadaci pro vědu to berou děsně vážně. CIA je v porovnání s nima přátelská organizace. Ale povedlo se to a máme povolení poslat na tu základnu jednoho reportéra na celej měsíc. Počítám tak s osmi až deseti stránkama, v tom čtyři barevný fotky a tři až čtyři tisíce slov textu.“

Michael usrkl kávu, aby získal vteřinu na rozmyšlenou.

„Ušetřím ti práci s ptaním,“ dodal Gillespie. „Budem platit obvyklou taxu za slovo, ale za fotky ti připlatím zvlášť. A náklady na cestu uhradí taky časopis, samozřejmě pod podmínkou, že budou rozumný.“

Michael stále ještě nevěděl, co má říct nebo co si má myslet. V hlavě se mu mlely myšlenky jedna přes druhou. Od toho neštěstí nepracoval – dokonce na práci ani nepomyslel – a teď si vůbec nebyl jistý, jestli je připraven začít zase normálně žít. Z části se taky cítil trochu dotčený. Celý ten projekt byl zjevně rozjetý už pár měsíců a Gillespie mu o něm řekl až teď.

„A kdy to má vypuknout?“ zeptal se, aby získal čas.

Gillespie se opřel a zatvářil se malounko potěšeně, asi jako rybář, který ucítil, že ryba zatáhla za návnadu.

„No, v tom to právě je. Musel bys odjet tenhle pátek.“

„Tenhle pátek?“

„Jo. Není úplně jednoduchý se tam dolů dopravit. Musí se letět do Chiledo Santiaga – potom do Puerto Williams. A odtamtud lodí, kam až vás pustí led, a zbytek cesty se musí letět helikoptérou. Dostat se tam dá jen ve strašně krátkým časovým rozmezí a počasí ho může ještě zkrátit. Teď zrovna je na jižním pólu léto, takže by tam dokonce měly bejt i dny, kdy je tam nad nulou.“

Michael už nemohl tu otázku dál odkládat. „Proč ses mě nezeptal dřív?“

„Bylo mi jasný, že se teď do práce moc neženeš.“

„A kdo se hnal?“

„Cože?“

„Ale no tak, Joe. Zařizuješ to už celý měsíce, musel jsi přece počítat s někým, kdo tam pojede.“

„Jo, Crabtree. Ten tam měl jet.“

Už zase Crabtree. Ten chlápek Michaelovi vždycky dýchal na záda a snažil se mu vyfouknout jeho projekty. „A proč teda nejede?“

Gillespie pokrčil rameny. „Má zánět v kořenovým kanálku.“

„Cože?“

„No, má zánět v zubu a na základnu nepustí nikoho, kdo není dokonale zdravej. Zubaře tam nemaj, takže je nutný sehnat si i potvrzení od zubaře, že je všechno v pořádku.“

Michael nevěřil vlastním uším. Takže Crabtree o to přišel kvůli hloupému problému se zuby.

„Takže mi, prosím, řekni, že nemáš žádný kazy ani vypadlou plombu.“

Michael si instinktivně přejel jazykem po zubech. „Pokud vím, tak ne.“

„Fajn, takže teď už zbejvá jenom ta nejdůležitější otázka. Co si o tom myslíš, Michaele? Cejtíš se na to?“

To byla skutečně zásadní otázka. Kdyby se ho zeptal večer předtím, odpověď by zněla: ne díky, a už nevolejte. Ale teď to bylo jiné. Něco se v něm začalo hýbat, to nemohl popřít. Jakýsi záblesk starého vzrušení.

Jeho život byl doposud plný výzev, které bezmyšlenkovitě přijímal, vylézt na horu, skočit bungee z mostu, potápět se u korálového útesu. A i když to teď už několik měsíců nevnímal, ten pocit v něm stále byl a nyní se znovu vzedmul. Podíval se opět na satelitní snímky na stole. Z výšky základna vypadala jako pár krabic rozházených na zledovatělé pláni poblíž skalnatého holého pobřeží. Byl to ten nejbezútěšnější pohled, jaký si člověk dokázal představit, ale na něj to působilo jako na jiné lidi obrázek slunné pláže v Brazílii.

Gillespie z něj nespustil zrak a vyčkával. Poryv větru stříkl proti okenní tabuli kapky deště.

V Michaelově hlavě se něco pohnulo. Prsty nechal položené na zrnité fotce. Odmítnout to samozřejmě může. Může se vrátit k sobě domů a… co? Dát si další pivo? Dál se ničit? Zahodit ještě kus života kvůli tomu, aby se smířil s tím, co se stalo Kristin? (I když si nedovedl představit, jak by se takovým způsobem mohl s něčím smířit.)

Anebo to může vzít. Podíval se na další fotografii. Ta už byla zabrána ze země a byla na ní budova postavená na tvárnicích nad ledem. Kolem se povalovalo asi půl tuctu tuleňů a zdálo se, že se opalují.

„A co kdybychom si, než se rozhodnu, dali dezert?“ zeptal se Michael a Gillespie dřív, než přivolal servírku, udeřil dlaní vítězoslavně do stolu.

„Citrónový dort pro všechny,“ zavolal.

KAPITOLA DRUHÁ

od 20. do 23. listopadu

Následující dva dny byly nesmírně hektické. Michael se pokoušel dát dohromady všechno potřebné, aby mohl vyrazit do Antarktidy. Většinu zimního vybavení měl už pohromadě z předchozích výprav na Sibiř a na Aljašku, ale i zbytek mu dal dost zabrat. Nejdřív se stavil u zubaře, protože se bál, že ten by mohl všechny jeho plány zhatit.

„Víte o tom, že máte vpravo nahoře stále ještě ten zub moudrosti?“ upozornil ho doktor Edwards. „Ten by vám tam dole mohl pořádně zavařit.“

„Ale teď s ním přece nic není?“ namítl Michael.

„Ano, ale přesto, být vámi…“

„Teď si ho ale už nestihnu nechat vyndat. Rána by se nezahojila.“

„Dobrá, neříkejte ale potom, že jsem vás nevaroval,“ uzavřel to doktor Edwards.

„Přísahám, že to neřeknu. Jenom potřebuju, abyste mi podepsal tenhle formulář pro Národní nadaci pro vědu.“

Doktor Edwards si posunul trifokální brýle ke kořeni nosu a začal pročítat formulář, který mu Michael podal. „Věřil byste tomu, že jsem ještě nikdy takový formulář neviděl? Po dvaceti letech praxe!“

„Ani já ne,“ ujišťoval ho Michael a čekal, až papír podepíše.

„Takže Antarktida, co?“ zubař stále ještě studoval propustku.

„Jo.“

„Závidím vám. Kéž bych měl na něco takového taky někdy čas.“

Mluvil o tom, jako kdyby se jednalo o běžný výlet do Acapulka. Michael si vzpomněl na nešťastného Crabtreea a jeho zanícený kořenový kanálek.

Zubař se naposledy podíval na rentgenové snímky, které právě pořídil a jež stále visely na světelné desce. „No, kromě té zatracené osmičky tam nic jiného nevidím…“ Konečně vytáhl z náprsní kapsy pero a na místo určené přerušovanou čárou vyvedl svůj podpis. Michael vystřelil z ordinace dřív, než mu zubař stihl sundat papírový bryndák.

Příští zastávka byla u internisty, kde došlo na sérii různých testů a bylo třeba vyplnit další balík papírů. Michael si za těch pár let vybral už notnou dávku nejrůznějších úrazů, vykloubené rameno, přetržené šlachy a pár zlomených kostí, ale pokud člověk uvážil, že součástí jeho práce bylo dostávat se na místa, kam lidská noha často ještě nevkročila nebo alespoň vkročit neměla, vyšel z toho vlastně docela nepochroumaný. Internista na něm nenašel nic, co by mohlo jeho odjezdu zabránit. Než papíry podepsal, měl na něj jenom jednu otázku.

„A jak jste na tom po psychické stránce? Chodíte k tomu terapeutovi, kterého jsem vám doporučil?“

Přesně toho se Michael obával.

„Ano, a už to bude v pořádku,“ řekl rychle. „Předepsal mi teď lexapro a to má skvělé účinky.“ Ve skutečnosti neměl sebemenší tušení, jestli mu lék zabírá nebo nikoli. Nechtěl si ale pokazit zatím čistou zprávu. „Dostat se ven z města a pustit se znovu do práce pro mě bude stejně to nejlepší,“ řekl a snažil se přitom vyloudit na tváři co nejveselejší výraz.

Internista na to skočil. „S tím naprosto souhlasím,“ řekl a podepsal formulář. „Kéž bych tam mohl jet s vámi,“ dodal.

Michael vůbec netušil, kolik lidí z jeho okolí v duchu snilo o tom, že pojedou do Antarktidy.

Měl před sebou ale ještě jednu návštěvu a ta byla ze všech nejtěžší.

Už od toho oběda s Gillespiem věděl, že ho čeká, a dělal všechno pro to, aby tu záležitost oddálil. Skočil po hlavě do příprav na cestu. Snažil se všechno zorganizovat. Odhlásil poštu a předplatné novin a pověřil souseda tím, aby mu dal pozor na dům a dohlédl, aby nezamrzl odpad. Strávil několik hodin v tacomském obchodě s fotografickým náčiním a nakoupil náhradní baterie, objektivy, stativy a blesky, které by snad mohl potřebovat. Samozřejmě měl doma takového vybavení spoustu, ale při takhle výjimečné výpravě na místo, kde nebude možné vyměnit vadný expozimetr ani si nic dalšího dokoupit, chtěl mít naprostou jistotu, že mu nebude vůbec nic chybět. Svým způsobem všechno to vzrušení docela vítal, protože se konečně přestal utápět ve vlastních myšlenkách a zastavil tak na chvíli ten nekonečný kolotoč výčitek a sebeobviňování. Mohl se soustředit na něco jiného, na něco, co mělo přijít a valilo se to na něj nesmírnou rychlostí.

Ale úplně tu poslední návštěvu vytlačit z mysli nedokázal a teď už ji déle odkládat nemohl. Musel zajít do Tacomské krajské nemocnice.

Na oddělení pacientů v komatu.

Kde, jak věděl, nebyl ani trochu vítán.

Cestou se připravoval na setkání a snažil se obrnit. Kristinini rodiče, nebo alespoň jeden z nich, byli u dcery téměř nepřetržitě. Říkal si ale, že když tam přijde v době oběda, nemusel by na ně narazit. Když došel na oddělení a zapsal se, sestra mu řekla: „Dobrý den, pane Wilde, ráda vás zase vidím. A Kristin bude určitě taky ráda, že jste tady.“ Kráčel dál chodbou a přemýšlel, co to asi mělo znamenat.

Kristin byla v komatu už celé měsíce. Podle toho, co mu lékaři sdělili (ačkoli nebyl členem rodiny a technicky vzato neměl na informace právo), se z něj už nikdy neprobere. Pád byl příliš vážný a péče se jí dostalo příliš pozdě. Poškození mozku bylo rozsáhlé. Pokud se běžného života týkalo, jako by už Kristin byla mrtvá.

Viděl před sebou to, co z ní zbylo. Jen klidnou podobu. Tak hubenou, že ji pod bledě modrou přikrývkou téměř nešlo rozeznat. A všude kolem různé hadičky a blikající, pískající monitory. Vyčkával venku za sklem a hleděl dovnitř skrz polozatažené žaluzie. Málem by mohl uvěřit, že je v pořádku a jen spí. Blond vlasy, které jí matka pravidelně myla, měla rozprostřené na polštáři, výraz v její tváři byl dokonale klidný a měla zavřené oči. Jen pleť, dřív stále opálenou, teď měla bledou a plnou drobných skvrnek, zvlášť kolem úst a nosu. Zasouvali do ní a zase vytahovali příliš mnoho nástrojů a hadiček.

K jeho velké úlevě však uvnitř neviděl ani jednoho z rodičů. Michael si rozepnul bundu a vešel dovnitř. Nečekaný hlas ho ale zarazil.

„Ahoj, cizinče.“

Jen vteřinu si myslel, že je to Kristin, kdo na něj promluvil, pak se ale otočil a spatřil její sestru Karen, která seděla stočená do klubka v křesle v rohu pokoje.

„Nechtěla jsem tě vyděsit,“ řekla tiše. V klíně jí ležela tlustá bichle, nejspíš nějaká z jejích právních učebnic. Jako vždycky mu bolestně připomněla svou starší sestru. Byly si tak podobné. Stejně pronikavé modré oči, stejně bělostné a rovné zuby, stejně rozcuchané blonďaté vlasy. Dokonce i hlas měly podobný. Obě mluvily smutným a vědoucím tónem.

„Ahoj, Karen.“ Nikdy pořádně nevěděl, co jí má říct. Kristin z nich dvou byla ta divoká a nespoutaná, ta, která nikdy nevydržela dlouho na jednom místě a stále utíkala z domu. Karen byla naopak tichá a pečlivá studentka, kterou vídal sklánět se u kuchyňského stolu nad hromadou učebnic a různých papírů. Michael s ní vždy prohodil pár slov, když přišel vyzvednout Kristin, ale pokaždé měl dojem, že ji vyrušuje od něčeho mnohem důležitějšího.

„Tak jak jí je?“ zeptal se. Byla to stupidní otázka, to věděl, ale na nic lepšího se nezmohl.

Karen se usmála – byl to Kristinin úsměv, pravý koutek o kousek výš než levý – a smutně pravila: „Pořád stejně.“ Její hlas zněl rezignovaně. „Naši jenom chtěj, aby tady s ní pořád někdo byl, tak jsem jim navrhla, že tady chvíli počkám, aby si mohli zajít na jídlo k Applebee.“

Michael přikývl a zahleděl se na Kristininu ruku, kterou měla položenou na přikrývce. Prsty měla štíhlejší a křehčí, než jak si je pamatoval. Na prsteníčku měla navlečený nějaký černý přístroj, který cosi monitoroval.

„Už celý týden neměla vůbec žádné záchvaty ani nic podobného,“ pokračovala Karen. „Jenom nevím, jestli je to dobré nebo špatné znamení.“

Michael přemýšlel, co by tak mohlo být dobré znamení. Věděl, že Kristin – ta skutečná Kristin, živá Kristin, ta, která chtěla vylézt na každou horu a prozkoumat každý les – se už nikdy nevrátí. Tak v co vlastně měli doufat? Měli čekat na znamení, že už konečně umírá? Známky toho, že už ani přístroje ji nedokážou v tomhle spánku udržet donekonečna?

„Nevadilo by, kdybych si sedl na postel?“ zeptal se.

„Jako doma.“

Michael se opatrně posadil na kraj postele a položil svou ruku na Kristininu. Na dotek byla křehká jako ptačí kostra.

„To máš do školy?“ zeptal se a kývl směrem k tlusté knize v Karenině klíně.

„Federální zákon o nárocích při úmyslném porušení práva a jeho reforma.“ Zaklapla knihu. „Nejspíš to už brzy někdo zfilmuje.“

„S Tomem Cruisem?“

„Spíš bych tipovala Wilforda Brimleyho.“

Vešel zřízenec, z koše na odpadky vytáhl igelitový sáček a hodil ho do pojízdného sudu na chodbě. Když odešel, Karen pokračovala: „Moc ráda tě zase vidím. Co teď děláš?“

„Vlastně nic moc.“ Hned mu došlo, že větší pravdu vůbec nemohl vyslovit.

Karen věděla, a kdo taky ne, že se Michael po té nehodě jen pomalu dává dohromady.

„Jen jsem se tady ještě chtěl stavit, protože v pátek odjíždím pryč,“ dodal.

„Vážně? A kam?“

„Do Antarktidy.“ Dokonce ani Michael si ještě nezvykl o tom mluvit.

„Páni! Jedeš tam psát článek, předpokládám.“

„Jo, pro Eco-Travel. Právě mi vyřídili všechny povolení. Strávím měsíc na základně poblíž jižního pólu.“

Karen položila knihu na zem vedle křesla. „Kristin by ti tak strašně záviděla.“

Michael si nemohl pomoct, musel se na Kristin podívat. Ona ale ve tváři neměla žádný výraz ani život. V téhle místnosti nikdy přesně nevěděl, jak se má chovat. Má mluvit, jako kdyby tady někde Kristin byla, jako kdyby mohla sledovat, co se kolem ní děje (ačkoli věděl, že tomu tak není), nebo se měl chovat, jako kdyby je nemohla slyšet? Ta první možnost mu připadala falešná a ta druhá krutá.

„Krissy měla doma pár knih o Antarktidě,“ sdělila mu Karen. „Pořád je má ve svém pokoji na poličce. Expedice Ernesta Shackletona a takový věci. Kdybys je chtěl, jsem si jistá, že by byla ráda, kdyby sis je vzal.“

A teď už si dokonce rozdělují její majetek. A ona je přímo u toho. Nebo není? Michael si nebyl jistý. Bylo možné, že něco, nějaký pozůstatek vědomí, o jehož existenci neměli tušení, plul kolem nich ve vesmírném prostoru?

„Díky, nechám si to projít hlavou.“

„Jenom o tom nemluv před našima. Oni si totiž pořád myslí, že se Kristin vrátí domů a všechno bude jako dřív.“

Michael přikývl. On a Karen si v tomhle rozuměli, i když o tom spolu nikdy nemluvili. Pochopili lékařskou diagnózu a dokázali se s ní smířit.

Karen viděla snímky, na kterých bylo naprosto zřetelně a dostatečně vidět velkou část sestřina mozku, která již atrofovala. Popsala to Michaelovi jako velkou temnou vesnici, kde svítí jen dvě tři malá okénka. A i v těch světlo postupně odumírá. Nakonec nezbude nic než temnota.

Michael z chodby zaslechl hřmotný hlas jejich otce, který byl nejúspěšnějším prodejcem aut v Tacomě a s každým jednal jako s potenciálním zákazníkem. Teď se zrovna zdravil se sestrou u recepčního pultu. Michael vstal a s Karen se na sebe podívali. Oba věděli, co bude následovat, ale už se tomu nedalo zabránit.

Když rodiče prošli dveřmi do pokoje a otec spatřil Michaela u postele své dcery, zarazil se tak náhle, že do něj jeho manželka zezadu vrazila.

Karen se postavila, aby mohla Michaela v případě potřeby bránit.

„Myslel jsem, že jsem ti jasně řekl, abys sem už nikdy nechodil,“ zahromoval otec.

„Michael se jen přišel rozloučit,“ prohlásila Karen a stoupla si mezi ně. „Odjíždí.“

Paní Nelsonova obešla svého manžela. V ruce držela balíček s jídlem od Applebeeho. Michael si nikdy nebyl úplně jistý, na čí straně stála. Bylo mu jasné, že pan Nelson ho za tu nehodu činí odpovědným. Michaela nikdy neměl rád, ale on neměl rád žádného muže, který mu bral jeho dceru. Pokud ale šlo o paní Nelsonovou, nestačila většinou říct ani tři slova, než jí její muž skočil do řeči, takže bylo dost těžké poznat, co si ve skutečnosti myslí.

Jediný spojenec, na kterého se Michael mohl spolehnout, byla Karen.

„Přišel teprve před pár minutami,“ říkala právě. „A Kristin by ho tady určitě chtěla mít.“

„Nikdo nemůže vědět, co Krissy chce –“

Michael okamžitě zaznamenal, že její otec v hovoru instinktivně používá přítomný čas.

„– zato dobře vím, co chci já,“ pokračoval její otec. „A taky co chce její matka. Chceme, aby odpočívala, aby se zotavila a aby nemyslela na to, co se stalo. Nijak jí nepomůže, když na to bude pořád myslet.“

„Mrzí mě, že to vnímáte takhle,“ odvážil se říct Michael. „Já jsem ale nepřišel, abych se s vámi hádal. Přišel jsem se s Kristin rozloučit, to jsem udělal a teď zase půjdu.“ Naposledy na Kristin pohlédl, ležela tiše a nehnutě jako socha, a potom prošel kolem pana Nelsona, který se odmítal byť i jen o centimetr posunout, aby mu uvolnil cestu, takže se Michael nechtěně otřel o jeho mohutné rameno. Na chvíli měl dojem, že k němu paní Nelsonova vyslala cosi, co mu připadalo jako soucitný pohled.

Když byl asi v půlce chodby, zaslechl za sebou rychlé kroky. Byla to Karen – proč jen mu musela tak silně připomínat svoji sestru? –, chytila ho za rukáv a řekla: „Já vím, že Kristin už tam není, ty to víš, ale rodiče si pořád myslí, že…“

„Já vím, že ano.“

„Kdyby ses přece jen chtěl přijít podívat na ty knížky…“

„Díky, já si to rozmyslím,“ odpověděl, ale už teď mu bylo jasné, že nepřijde. Kromě toho dobře věděl, že to nejsou knihy, co mu nabízí.

Kolem nich prošel zřízenec s nádobou na odpadky.

„Kdyby snad přece jen nějaká Krissyina část vnímala, co se kolem ní děje,“ pokračovala Karen, „vím, že by byla moc ráda, že ses tady zastavil.“

Díval se, jak se jí oči zalévají slzami. „Vím, žes ji měl moc rád. Já jsem ji taky měla ráda,“ řekla a hledala slova, kterými by tu větu dokončila, „snad kromě té chvíle, kdy si půjčila moje brusle a zlomila na nich nůž,“ zasmála se a konečně pustila jeho kabát. „A vím jistě, že by chtěla, abych ti řekla, abys na sebe dával na té výpravě pozor.“

Michael se usmál. „Dám na sebe pozor,“ sliboval.

„Myslím to vážně,“ naléhala na něj. „Opravdu vážně. Dávej tam na sebe pozor.“

Michael ji objal kolem ramen, aby ji utěšil. „Slavnostně přísahám, že budu mít pořád nasazené palčáky a uši si budu držet v teple.“

Jemně ho od sebe odstrčila. „Jestli ne, tak Krissy hrozně naštveš, a mě taky.“

„To bych vážně nerad.“

„Ještě že tak.“

„Karen!“ zavolal pan Nelson, který vyhlédl ze dveří nemocničního pokoje. „Matka s tebou chce mluvit.“

Karen se kousla do rtu.

„Karen, hned sem pojď!“

Michael jí stiskl rameno, odvrátil se a zamířil k sesterně. Tentokrát na něj nikdo nepromluvil.

KAPITOLA TŘETÍ

1889

Zelená… temná, zářivá, smaragdově zelená.

O tom snila.

Zelená tráva na yorkshirských pastvinách.

Zelené listy na sluncem zalitých stromech v Regent’s Park.

Zelené sukno, kterým byly potažené stoly na biliár v klubu na Pall Mall. (Tam ženy do patra nesměly, ale Sinclair stejně přišel na to, jak ji tam kolem vrátného propašovat po zadním schodišti.)

Zelené vody Bosporu…

Dokud mohla být ponořená v zelené, byla spokojená. Vybavovala si, jak voněla pole tam, kde vyrůstala… zmoklá tráva, kterou vítr tlačil k zemi… černobílé krávy na louce… mohutné zelené kopce za soumraku, slunce zářící jako zlaté kapesní hodinky jejího otce…

Cítila dotek kožnatých listů, hladkých a voskových, kolem kterých procházela v městském parku při polední přestávce. Při směně v nemocnici měla na oběd jen půl hodiny, a když vál vítr směrem k Temži, mohla se konečně nadechnout čistého vzduchu, který nebyl cítit morfiem, éterem ani krví. Někdy si dokonce před návratem do práce zastrčila svěží lístky a voňavé květy do kapes uniformy.

Zelená barva moře. Než se vydala do Turecka, nikdy předtím na moři nebyla. Vždycky si představovala, že je modré, nebo nanejvýš šedé – tak alespoň vypadalo na všech obrazech, na kterých moře spatřila. Když se ale dívala ze zádi do zvlněné brázdy za lodí, voda byla až překvapivě zelená, jako patina na starých sochách v Královském muzeu (Sinclair ji tam vzal krátce předtím, než jeho pluk odjel) …

Ale tady sen končil… žádný sen netrvá věčně… a srdce jí sevřela chladná ruka. Musela bojovat, znovu se musela o svou zelenou porvat, usilovat o to, aby mohla spočinout v bezpečí svých fantazií. … toužila zahřát tu ledovou ruku, která se jí vkradla pod šaty a zmrazila i morek v kostech. Touto cestou šla už tisíckrát a ještě víckrát se bála, že jí bude muset jít znovu, než se dokáže probrat… než se vysvobodí z toho divného snu, který ji polapil…

KAPITOLA ČTVRTÁ

24. listopadu, 10:25

Když Michael v Santiagu vystupoval z letadla, všiml si malého rezavého chlapíka. Okamžitě poznal, že je to vědec. Na vědcích bylo něco zvláštního, čím se odlišovali od všech ostatních lidí, i když by bylo dost těžké definovat, co přesně to je. Nešlo o to, že by všichni byli cítit formaldehydem, tak jednoduché to nebylo. Ani jim z kapsy nečouhal úhloměr nebo něco podobného. Ne, šlo spíš o jejich celkový zjev. Michael s vědci během fotografování a psaní článků o přírodě strávil už mnoho času, takže věděl, že jsou zároveň velmi nezaujatí, izolovaní a nestranní, ale i aktivní, všímaví a pozorní. Dokázali patřit do skupiny a zároveň se z ní vyčleňovat.

A i když se někteří velice snažili, aby zapadli mezi ostatní, nikdy se jim to tak docela nepodařilo. Bylo to jako s tím hejnem okounů, které Michael fotil pod vodou na Bahamách; všechny ryby se pro svou vlastní bezpečnost snažily dostat do středu hejna, ale některým z nich se to z neznámých důvodů nedařilo a vždycky zůstávaly na okraji.

Ty pak byly samozřejmě tou nejsnadnější kořistí pro dravce.

Když čekal na další spoj do Puerto Williams, přitáhl si tašku do rozlehlé letištní kavárny. Zrzek tam seděl sám u jednoho ze stolků v rohu s hlavou skloněnou nad laptopem. Michael se k němu dostal dost blízko na to, aby rozeznal, že studuje nějaké schéma se spoustou čísel, šipek a změtí propletených křivek. Michaelovi to vzdáleně připomínalo něco z topografie.

Nestál u něj ani dvě vteřiny, když se k němu ten muž otočil. Měl úzký obličej a nevýrazné rezavé obočí. Změřil si Michaela od hlavy k patě a řekl:

„Tohle vás vůbec nemůže zajímat.“

„To byste se divil,“ odvětil Michael a vydal se k němu ještě blíž. „Vůbec jsem vás nechtěl rušit. Jen tady čekám na spoj do Puerto Williams.“ Čekal, jestli tahle věta zabere… a zabrala. „Já taky,“ vyhrkl mužík.

„Vadilo by vám, kdybych si přisedl?“ zeptal se Michael a přitáhl si volnou židli – poslední volnou židli v celé kavárně. Tašku hodil na zem a jedním uchem si provlékl nohu (zvyk, který si osvojil na bezpočtu nočních linek v neznámých končinách). Potom k muži natáhl ruku a představil se.

„Jsem Michael Wilde.“

„Darryl Hirsch.“

„Takže Puerto Williams, co? A tam je vaše konečná?“

Hirsch naťukal cosi do klávesnice a pak zaklapl laptop. Prohlédl si Michaela a bylo jasné, že si není jistý, co si o něm má myslet.

„Nejste někdo od rozvědky, vládní agent nebo tak něco, že ne? Protože jestli jo, tak na to jdete dost okatě.“

Michael se zasmál. „Proč bych měl být agent?“

„Protože já jsem vědec a žijeme v době idiotů. Klidně byste mě mohl sledovat, abyste zjistil, jestli se nesnažím dokázat, že se země otepluje, ačkoli se zcela prokazatelně otepluje. Polární ledovce roztávají, lední medvědi vymírají a ‚inteligentní plán‘ je naplánovaný jedině pro naprostý idioty.

Takže do toho – klidně mě teď můžete zatknout.“

„Klid. Snad se neurazíte, když řeknu, že mi připadáte trochu paranoidní.“

„To, že je člověk paranoidní, ještě neznamená, že ho nikdo nesleduje,“ namítl Darryl.

„To je pravda,“ připustil Michael. „Ale já patřím k těm správnejm hochům, nebo si to aspoň rád myslím. Pracuju pro časopis Eco-Travel, dělám fotky a píšu. Jedu na Antarktidu, kde mám připravit článek o místní vědecké základně.“

„O které základně?“ zajímal se Darryl. „Už nejmíň tucet států na Antarktidě zbudovalo základny, aby si tak zajistily svůj díl.“

„Point Adélie. Blíž k pólu už se dostat nedá.“

„Aha,“ podotkl Darryl, který tu novinu ještě zpracovával. „No, tam já jedu taky.“ Zdálo se, že svou konspirační teorii neopustí tak snadno. „Tak to je teda něco.“ Prsty poklepal na zavřený laptop. „Takže jste novinář.“

A Michael zaznamenal ten slabý záblesk, kterého si všiml už tolikrát předtím. Když lidé zjistí, že je spisovatel, následuje krátké překvapení, pak přijetí faktu a potom – o nanosekundu později – si uvědomí, že díky němu by mohli být slavní. Mohl by o nich něco napsat. Jako by se jim v hlavě rozsvítilo malé světélko.

„To je dobrý. To je teda náhoda,“ radoval se Hirsch a naoko nenuceně znovu otevřel laptop a začal cosi ťukat do klávesnice. „Tak to bych vám mohl něco ukázat.“ Natočil obrazovku tak, aby na ni viděl i Michael. Objevilo se stejné složité schéma, které Michael viděl už předtím. „Tohle je mořské dno kontinentálního šelfu pod ledem na Point Adélie. Tady je vidět, kde se šelf rozšiřuje, a tady“ – prstem s okousaným nehtem ukázal na obrazovku – „strmě klesá do útvaru, kterému říkáme abysální pásmo. Já mám v plánu sestoupit možná několik set metrů. Mimochodem, jsem podmořský biolog. Z Woods Hole Oceanographic. Zajímám se speciálně o notothenioidei – druh antarktické ryby –, a taky o mořské šneky, úhoře a grenadiery. Předpokládám, že víte, o čem mluvím.“

Michael přikývl, ale kdyby chtěl být upřímný, musel by přiznat, že jeho znalosti biologie byly velice útržkovité.

„Zkoumám, jak jim jejich metabolismus pomáhá přežít v tak extrémních podmínkách. Když o tom teď přemýšlím, moje práce vlastně skýtá skvělý materiál k nafocení. Tahle stvoření se dokázala naprosto dokonale přizpůsobit ekologické nice, ve které žijí, a podle mě jsou dokonale nádherná, i když někteří lidé si to možná nemyslí. Někdo je dokonce považuje za odporná.

Ale to bude zejména tím, že nám na první pohled připadají tak cizí…“

Nedal se vůbec zastavit. Dokonce se snad ani nenadechoval. Michael se zadíval na šálek espressa vedle počítače a v duchu začal přemýšlet o tom, kolik jich jeho nový přítel dnes už asi do sebe nalil.

„… a mnoho z těch zvířat, navzdory tomu, jak jsou malá a jednoduchá, na svém těle úplně všude od řitního otvoru po oční kanálky nosí rozmanitý svět všelijakých parazitů.“

Mluvil o tom nadšeně, jako kdyby popisoval nejoblíbenější atrakce v zábavním parku.

„A jak určitě víte, každý parazit si své přežití zabezpečuje nejlépe tak, že zajistí, aby jeho hostitel, na kterém se živí, byl sežrán něčím dalším.“

Michael se v duchu ptal, jestli jsou tohle zrzkova běžná konverzační témata.

„Věděl jste například, že larva acanthocephalanu naprosto úmyslně přivede svého hostitele různonožce k šílenství?“

„To jsem nevěděl,“ přiznal Michael. „A proč to dělá?“

„Proto, aby hostitel opustil úkryt, většinou někde pod kamenem, a vydal se do volné vody, kde ho naprosto jistě sežere nějaká ryba.“

„No, to je neuvěřitelné.“

„Nebojte, až se tam dostaneme, tak vám to všechno ukážu,“ pravil Darryl uklidňujícím tónem. „Je to napínavá podívaná.“

Michael odhadoval, že se chystá pustit do dalšího opěvování krás, které čekají na objevení na mořském dně, když se z malého reproduktoru ozvalo hlášení, nejdřív ve španělštině a potom v angličtině, podle kterého se cestující do Puerto Williams měli dostavit k nástupu do letadla.

Hirsch nepřestal mluvit ani cestou přes studenou letištní plochu a po krátkých schůdkách nahoru k letadlu. Byl tak malý, že se ve dveřích ani nemusel sehnout. Zato Michael se musel sklonit hodně hluboko, aby se neudeřil do hlavy o rám dveří. Letadlo mělo jen deset sedadel, pět po každé straně, a vzhledem k tomu, že všichni cestující na sobě měli těžké zimní kabáty nebo bundy, teplé boty, čepice a rukavice, bylo uvnitř dost těsno. Zdálo se, že ostatní mezi sebou mluví španělsky nebo portugalsky. Darryl Hirsch si sedl přímo naproti Michaelovi, ale jakmile letadlo nastartovalo a roztočily se vrtule, další pokusy o konverzaci zanikly v děsivém řevu motorů. Kdyby přes úzkou uličku chtěli jeden druhého slyšet, museli by na sebe řvát z plných plic.

Michael se připoutal a zadíval se ven malým okénkem. Letadlo mělo při vzlétání co dělat, aby vyrovnalo nárazy silného čelního větru, ale jak se jednou dostali do vzduchu, už rychle vystoupali do výšky, překonali hřeben skalnatých útesů a zamířili na jih podél pobřeží Pacifiku. Pár minut trvalo, než si Michaelův žaludek na novou situaci zvykl. Hluboko pod sebou viděl bílou pěnu na vrcholcích vln, které se hnaly kupředu poháněny neutuchajícím větrem. Michael si byl vědom, že míří do největrnější a zároveň nejsušší, nejchladnější a nejnehostinnější oblasti na zemi. Bylo brzké odpoledne, ale takhle nízko na jihu už bylo světlo celý den. Bylo letní období, kdy slunce vůbec nezapadá. Leželo na severním obzoru jako lesklá stříbrná mince a zalévalo krajinu tlumenou září, kterou čas od času vystřídaly bouřkové mraky. Během nadcházejících týdnů a měsíců bude slunce postupně cestovat přes oblohu, až o slunovratu – dne 21. prosince dosáhne zenitu a ke konci března zase zcela zmizí. Pak od něj tuto neohroženou vládu převezme měsíc.

Michael si přál zůstat vzhůru, aby si z cesty pamatoval co možná nejvíc, ale bylo to stále těžší a těžší. Měl dojem, že cesta trvá už celé dny.

Z Tacomy do Los Angeles, z Los Angeles do Santiaga a teď zase ze Santiaga do Puerto Williams, nejjižnějšího města na zeměkouli. Zatáhl umělohmotné stínítko přes okno a zavřel oči. V letadle bylo teplo. Vlastně spíš horko. Nohy se mu pařily v zimních botách. Ale byl příliš unavený, než aby se shýbl a rozvázal si tkaničky. Opřel se na nepohodlném sedadle – cítil, jak se mu do kříže skrz tenkou vrstvu molitanu zabodávají kolena muže, který seděl za ním – a okamžitě usnul. Motory monotónně hučely, v kabině bylo těsno a to zvláštní světlo…

Zdálo se mu jako obvykle o Kristin – o něčem příjemném, například jak spolu jezdili na kajaku v Oregonu nebo jak létali na padáku na Yucatanu –, ale čím déle sen trval, tím temnější a nepříjemnější byl. Příliš často zažíval zvláštní stav, kdy sice spal, ale zároveň se zdálo, že si to uvědomuje a snaží se ovládnout vlastní myšlenky a změnit jejich směr, což se mu však nedaří.

Ani se nenadál a ocitl se zpátky na skalní římse na Cascades, choulil se před zimou a Kristin choval v náručí. Držel ji tak pevně, až ho rozbolely paže. Nohama se vší silou opíral o skalní stěnu, až v nich nakonec ztratil cit. Mluvil na Kristin, říkal jí, že se její táta bude strašně zlobit a její sestra bude tvrdit, že na sebe Kristin vždycky musí strhnout pozornost. Když se pak probudil – zatřásla s ním letuška, která mu oznámila, že při přistání musí sedět rovně –, zjistil, že má nohy zabořené do kovové konstrukce sedačky před sebou.

Darryl byl vzhůru a čilý jako rybička – to s člověkem provede několik šálků kávy. Zubil se od ucha k uchu a přes motory řval na Michaela: „Podívejte se z okna! Je to na vaší straně!“

Michael se posadil, promnul si drsné strniště na bradě a nadzvedl stínítko. Podivná, až děsivá záře ho udeřila do očí. Nejradši by je znovu zavřel nebo alespoň odvrátil zrak. Ale hluboko pod sebou zahlédl výběžek jihoamerického kontinentu, zužující se jako špička boty a ztrácející se v místech, kde se mísily vody Atlantického a Tichého oceánu. A na té špičce byla malá, tmavá skvrna.

„Puerto Williams!“ hulákal nadšeně Darryl. „Vidíte to?“

Michael se musel usmát. Ten chlápek se mu docela zamlouval, ale bude trvat nějaký čas, než si na něj úplně zvykne. Ukázal mu vztyčený palec.

Pilot hlásil nějaké pokyny ve španělštině. Michael předpokládal, že to bylo něco na způsob „vraťte sedadla do vzpřímené pozice“. Letadlo se prudce sklonilo k dlouhému hřebeni hnědých špičatých hor. Když se dostalo na úroveň hřebenu a bylo jím chráněno před větrem z východu, rychle kleslo – Michaelovi v uších luplo, jako když se z láhve vytáhne zátka – a pilot snížil výkon motorů. Chvíli to vypadalo, že letadlo padá volným pádem, ale pak se motory znovu rozeřvaly a bylo cítit, jak se čumák letadla zvedá. Motory znovu ztichly a zdálo se, že letadlo plachtí jako obří mořský pták na ranvej sypanou štěrkem. S žuchnutím na ni dopadlo a ničím nebrzděno rolovalo k několika zrezavělým hangárům, rozpadajícímu se terminálu a kontrolní věži, která se – a Michael by na to klidně přísahal – o deset stupňů nakláněla.

Několik pasažérů zatleskalo a pilot do reproduktorů řekl: „Muchas gracias, senoras y senores, y bienvenidos al fin de la tierra.“

Na to Michael tlumočníka nepotřeboval. Vítejte na konci světa.

KAPITOLA PÁTÁ

24. listopadu, 16:15

Kapitán Benjamin Purcell, velící důstojník na ledoborci Constellation, pomalu ztrácel trpělivost. Ze své kajuty zaslechl přistání vrtulového letadla, které mělo dopravit jeho poslední dva pasažéry, ale to už bylo více než před hodinou. Kde jen k čertu můžou být? Jak dlouho asi může trvat dostat se z letiště do přístavu? V Puerto Williams (počet obyvatel při posledním sčítání 2512) toho příliš mnoho k vidění nebylo. Když člověk zhlédl Proa del Escampavía Yelcho – zachovalou příď šalupy, která v roce 1916 zachránila vyhladovělou posádku Ernesta Shakletona ze Sloního ostrova –, už nezbývalo mnoho věcí, které by přitáhly návštěvníkovu pozornost. A Purcellovi jste v tomhle mohli věřit. Jezdil s lodí mezi nejjižnějšími přístavy Chile a Argentiny už deset let a za tu dobu mezi těmito dvěma zeměmi nezaznamenal žádný posun ve spolupráci nebo přízni. Mezi Puerto Williams na severním břehu Isla Navarino a Ushuaiou na argentinské straně kanálu dodnes neexistuje pravidelné spojení.

Kapitán vyšel na můstek, kde měl po dobu, kterou loď trávila v přístavu, službu podporučík Gallo. Hned po velitelské věži, která čněla dalších patnáct metrů nad můstek a kterou používaly hlídky při sledování ledových ker, skýtal můstek ten nejlepší výhled na přístav a přilehlé město na kopci.

Pár set metrů od nich u Muelle Guardian Brito, neboli u hlavního mola, zakotvila norská výletní loď, z jejíž společenské místnosti až sem doléhal nahlas puštěný jeden z těch starých hitů od Abby – snad „Dancing Queen“?

„Podejte mi to,“ přikázal kapitán podporučíkovi a ukázal na triedr položený vedle kormidla. Zadíval se na svah směrem k nákupnímu centru města, které se skládalo jen z několika obchůdků s tradičním zbožím, ze samoobsluhy a pošty, a vyhlížel někoho, kdo by mohl vypadat jako novinář nebo podmořský biolog. Ale spatřil jen několik postarších turistů, kteří se jeden po druhém fotili před za nimi se tyčícími žulovými útvary známými jako „navarinské zuby“. Když už ale člověk jednou podnikne tu namáhavou cestu do nejvzdálenějšího města na světě, je nejspíš přirozené, že o tom chce mít po návratu domů nezvratný důkaz.

„Jak si vede naše doktorka?“ zeptal se Purcell podporučíka Galla.

„Dobře, pane. Na nic si nestěžovala.“

„A kde jste ji ubytovali?“

„Poddůstojnice Klauberová se nabídla, že doktorce Barnesové po dobu jejího pobytu na lodi přenechá svou kajutu.“

Purcell si pomyslel, že ta lékařka má kliku. Na lodi nebylo běžné mít kabinu sám pro sebe. Lékařka – jedna z celkem tří pasažérů od Nadace pro vědu, které měl za úkol přepravit na Point Adélie – byla velice tělnatá (ty vrstvy tuku se jí v Antarktidě budou hodit) a dost sebevědomě vystupující černoška.

Přijela včera, a když byla kapitánovi představena, prsty mu při stisku její ruky zapraskaly. Určitě odvede dobrou práci. Tahle země nebyla pro padavky.

Purcell ještě jednou přejel dalekohledem po městě a tentokrát spatřil dva muže, kteří se rozhlíželi po přístavu, a jeden z nich, ten menší, se na něco ptal chilského rybáře. Rybář přikývl a paží, v níž stále držel kbelík, mávl směrem ke Constellation. Druhý muž byl vysoký, měl černé vlasy, které mu zběsile poletovaly kolem hlavy (brzy se naučí, že v téhle zemi se nosí čepice), a v ruce nesl napěchovanou cestovní tašku. Také měl modrý batoh z nylonu, jehož tvar prozrazoval, že se uvnitř skrývá laptop. Když se přiblížili, Purcell si všiml, že ten menší muž si najal místního mladíka, který za nimi táhl vozík plně naložený jeho věcmi.

„Tak už dorazili. Trochu je popožeňte,“ pravil Purcell. Podporučík splnil rozkaz a několikrát krátce zatroubil na lodní sirénu.

„Odvažte poutací lana,“ pokračoval kapitán, „a připravte loď na vyplutí.“

Michael vlekl tašku po železobetonovém molu, když si všiml, že k nim po lodní lávce schází nějaký námořník v bílé uniformě. Loď byla větší, než čekal.

Odhadoval, že může mít tak sto třicet metrů. Na palubě se pod obří plachtou dokonce skrývalo něco, co vypadalo jako helikoptéra. Boky lodi byly natřeny na červeno s bílým pruhem napříč. Na zádi byly dva obrovské lodní šrouby ve tvaru vrtule. Michael odhadoval, že loď nejspíš led rozbije trupem a pak jej šrouby rozseká. Zkrátka, tato loď byla jako obří výrobna ledové tříště.

„Doktor Hirsch? Pan Wilde?“ ujišťoval se námořník.

„Ano,“ odpověděl Hirsch a Michael jen kývl.

„Rotný Kazinski. Vítejte na palubě Constellation.“

Kazinski popadl zavazadla z vozíku, a zatímco Hirsch doloval z kapsy pár drobných pro mladého nosiče, vyběhl zpátky po rampě na loď. „Velící důstojník – VD – je kapitán Purcell. Zve vás na dnešní večeři do důstojnické jídelny. Prosí, abyste se vhodně oblékli.“

Michael se v duchu ptal, co to může přibližně znamenat. Smoking si s sebou vzít zapomněl. (Ne že by nějaký měl.)

Na palubě se konečně rozhlédl po lodi. Můstek se tyčil nějakých patnáct metrů nad ním a byl dost nezvykle vysoký a široký. Zabíral téměř celou šířku lodi. A nad ním pak byla jakási moderní obdoba strážního koše, která seděla na sloupu podobajícím se komínu. Odtamtud musí být výhled! Cestou na Point Adélie by odtamtud měl zkusit udělat pár panoramatických snímků.

„Budete mít společnou kajutu na zádi,“ oznámil jim Kazinski. „Pojďte za mnou, ukážu vám ubytování.“

Zamířili k úzkým schodům. Kolem nich prošla skupina námořníků a Michael zaslechl, jak několik dalších dusá po schodech nad nimi.

Dolehlo k nim i pár poznámek o uvazovacích lanech, o palivových nádržích a také něco technického o sonaru, z čehož nerozuměl jedinému slovu, ale námořníci se upřímně rozchechtali. Loď se zjevně chystala každým okamžikem vyplout.

„Kolik mužů máte na palubě?“ zeptal se Michael.

„Posádka se skládá ze sto dvou mužů a žen, pane.“

Michael se zmýlil. Žádné ženy tady zatím neviděl, ale evidentně tu tedy nějaké byly. A důkaz na sebe nenechal dlouho čekat. V palubním průlezu se objevila vysoká štíhlá žena v uniformě s poznámkovým blokem v podpaží. Kazinski se postavil do pozoru a zasalutoval. Žena na něj kývla a potom podala ruku Hirschovi. „Vy jste jistě doktor Hirsch. Já jsem komandérporučík Healeyová – Kathleen. Jsem operační důstojnice.“ Chovala se střízlivě a odměřeně. Dokonce i krátké hnědé vlasy, které jí vykukovaly zpod vojenské čepice, vypadaly, že jsou zastřižené co nejúčelněji.

„A vy jste ten novinář?“ obrátila se k Michaelovi. „Omlouvám se. Četla jsem vaše jméno v ranním hlášení, ale nezapamatovala jsem si ho.“

Michael se představil a dodal: „Jsme rádi, že jsme konečně na palubě.“

„Ano, čekali jsme na vás.“

Michael začal nabývat dojmu, že s Hirschem zdržovali odjezd lodi.

„Jste naši poslední pasažéři od Nadace pro vědu,“ pokračovala Healeyová.

„Je nás tady ještě víc?“ podivil se Hirsch.

„Jenom jedna další. Doktorka Charlotte Barnesová. Přijela už před dvěma dny.“

Nad nimi znovu zahučela siréna. Kolem nich proběhli další tři námořníci. Paluba se otřásla zvukem startujících motorů.

„Pokud mě teď omluvíte…“

Michael přikývl a komandérporučík se od nich vzdálila. Chvíli bylo slyšet, jak na všechny strany vykřikuje rozkazy.

„Tudy,“ pokynul jim Kazinski a zmizel v průlezu. Michael dal Hirschovi přednost a pak ho také následoval dovnitř. Chodbička byla úzká a s plnou taškou nebylo úplně jednoduché projít, zejména proto, že taška byla plná fotografického vybavení pečlivě zabaleného tak, aby odolalo nárazům.

Uprostřed byl v kovových krabicích fotoaparát a příslušenství a kolem nich byly omotané vrstvy oblečení. Taška ale byla kvůli tomu nesnesitelně těžká.

„Constellation je největší ledoborec pobřežní flotily,“ informoval je Kazinski cestou. „Má výtlak přes třináct tisíc tun a je poháněn šesti dieselovými motory a třemi plynovými turbínami. Vezeme s sebou přes milion galonů paliva. Při plném výkonu loď pohání sedmdesát pět tisíc koňských sil. Na volném moři dokáže jet rychlostí sedmnáct uzlů a ve vlnobití zvládne úhel do devadesáti stupňů.“

Michael si zkusil představit, jak by to asi vypadalo. Jednou u Nového Skotska už zažil špatné počasí na moři. Na Bahamách ho zastihla na lodi bouře, ale antarktickou bouři na ledoborci ještě nepoznal.

„A to nám hrozí? Myslím těch devadesát stupňů?“ zeptal se opatrně Hirsch a z jeho hlasu bylo zřejmé, že na něco takového se netěší.

„To se dá jen těžko odhadnout,“ odpověděl Kazinski a překročil práh do další chodby. „Dejte pozor tady na schod,“ upozornil je a pokračoval:

„V létě je moře klidnější než v zimě, ale jsme na mysu Horn. Tady se může přihodit cokoli. Pozor na další schod.“ Svedl je dolů po dalším kovovém schodišti a okénka, kterými bylo vidět ven, zmizela. Michaelovi došlo, že se nejspíš právě octli pod úrovní hladiny moře. Dokonce i vzduch byl najednou dusný a zatuchlý. Procházeli po chodbě dál na záď a nad jejich hlavami na stropě bzučely zářivky. Vibrace v podlaze zesílily a hluk také.

„Tak, a jsme tady,“ oznámil jim Kazinski a sklonil hlavu, aby mohl projít dveřmi kajuty. „Tady budete bydlet.“

Michael a Darryl vstoupili do kajuty za ním a všichni se dovnitř vešli jen stěží. U stěny naproti dveřím byly dva úzké kavalce, na kterých byly po vojensku těsně zastlané pruhované vlněné deky. Mezi nimi byl u stěny sklopený skládací kovový stolek. Místnost byla osvětlená jedním stropním svítidlem – mléčně bílou skleněnou koulí, která vrhala jasné a ostré světlo.

Dveře na toaletu byly z překližky. Michael měl dojem, že uvnitř cítí plíseň.

„Takže tohle je vaše luxusní apartmá?“ zeptal se žertem. Kazinski se zasmál.

„Ano, pane. Tady ubytováváme lepší lidi, když nás navštíví.“

„Tak my to berem.“

„Rozhodli jste se dobře. Jsou to poslední dvě volná lůžka na palubě, pane,“ ujistil ho Kazinski.

Ani Darryl nevypadal, že by mu ubytování nějak vadilo. Jen co Kazinski odešel, otevřel jednu ze svých tašek a vyhodil z ní pár věcí na postel vpravo. Pak se zarazil a zeptal se Michaela: „Můžu si vzít tuhle postel?

Nevadí vám to?“

Michael zavrtěl hlavou. „Jen si ji nechte,“ řekl a shodil batoh z ramene na lůžko. „Ale jestli nám na polštáři nechají čokoládu, tak jednu chci.“

Zatímco Darryl vybaloval, Michael vytáhl jeden z fotoaparátů – Canon S80, který byl výborný na rychlé širokoúhlé snímky –, a vyrazil na palubu.

Constellation mezitím vyplula z přístavu a pomalu mířila na jih kanálem Beagle, který získal název podle stejnojmenné lodi, jež do těchto končin v roce 1834 přivezla samotného Charlese Darwina. Teplota nebyla nepříjemná, bylo kolem nuly, a vzhledem k tomu, že byli stále ještě v klidných vodách, ani vítr nebyl nijak silný. Michael udělal pár snímků a ani k tomu nepotřeboval rukavice, které by mu chránily prsty. Tyhle snímky sice s největší pravděpodobností nepoužije, rád měl ale všechny důležité fáze cesty dobře zdokumentované. Když pak došlo na psaní článku, pomáhaly mu vybavit si podrobnosti a nikdy ho nepřestalo udivovat, jak věci, které si pamatoval, viděl díky fotografiím ve zcela jiném světle. Tak zjistil, že mysl si s člověkem dokáže často hrát. Přístav pomalu mizel v dálce. Pobřeží získalo díky porostu mechu a lišejníku zelený nádech. Tuto větrem ošlehanou zemi kdysi osídlili patagonští indiáni, a když pak Ferdinand Magellan v roce 1520 při svém pátrání po západní cestě spatřil na kopcích ve tmě jinak opuštěného pobřeží ohně v jejich osadách, nazval tuto zemi Tierra del Fuego, neboli „Ohňová země“. Teď tu však nebylo nic ohnivého, nebylo tady ani nic teplého. A po bývalých obyvatelích taky ani vidu ani slechu.

Dávno už je zlikvidovaly choroby a ústrky evropských dobyvatelů. Jediné známky života, které Michael na pobřeží spatřil, byla hejna buřňáků, kteří jako šipky prolétali mezi ostrými útesy a krmili mladé. Michaela už příliš zábly prsty, než aby mohl fotit dál, zastrčil proto fotoaparát do kapsy bundy a zapnul zip. Voda pod ním byla temně modrá. V nekonečných zpěněných vlnkách se rozestupovala kolem lodi. Michael od chvíle, kdy ho Gillespie seznámil s novým posláním, přečetl o Antarktidě všechno, co stihl, takže například věděl, že takhle volnou hladinu už moře dlouho mít nebude. Jen co opustí kanál, projedou Drakeovým průlivem a kolem mysu Horn, dostanou se do vůbec nejhorších vod na zemi. Dokonce i teď uprostřed léta, které na jižní polokouli panovalo, budou v neustálém ohrožení kvůli plujícím ledovcům. Už se nemohl dočkat, až se objeví. Fotografovat kry a ledovce, s jejich jemnými odstíny, které se pohybovaly od oslnivě bílé po sytě levandulovou, pro něj byla z profesionálního hlediska umělecká i technická výzva. A Michael měl výzvy rád.

Už nějakou chvíli stál na palubě, když si všiml, že u zábradlí stojí ještě jeden pasažér. Černoška s vlasy spletenými do copánků, zachumlaná do dlouhého zeleného kabátu. Chvíli přemýšlel, jak dlouho už tam asi je. Byla od něj asi deset metrů a nastavovala něco na fotoaparátu. Takhle na dálku Michaelovi připadal jako Nikon 35 mm. Mířila na vodu, kde zrovna dovádělo několik lvounů, jejichž mokré hlavy se leskly jako koule na kuželky.

„Není lehké je zabrat, když se loď hýbe, co?“ křikl na ni Michael.

Žena se ohlédla. Měla široký obličej, vysoko posazené lícní kosti a klenuté obočí. „Nikdy to není jednoduché,“ poznamenala. „Nevím, proč se vlastně vždycky snažím.“

Moře bylo celkem klidné, ale loď se přesto na vlnách pravidelně kymácela.

Michael k ženě vyrazil a pro jistotu se jednou rukou přidržoval zábradlí.

„Vy musíte být ten fotograf, na kterého jsme čekali,“ pokračovala černoška.

„To jsem,“ potvrdil Michael a začal se cítit jako třídní uličník. „A vy jste jistě ta lékařka, která dorazila předem.“

„Jo, ze Středozápadu je sem vážně děsný spojení, tak jsem chtěla mít jistotu,“ usmála se.

Vzájemně se představili a Michael pokývl k jejímu fotoaparátu. „Používáte film?“ podivil se.

„No, mám tenhle foťák asi deset let, ale použila jsem ho snad dvakrát.“

„A co je špatného na filmu?“

„Tady vůbec nic. Ale až začne opravdu mrznout, tak se to možná zkomplikuje. Při silných mrazech se film často potrhá.“

Zadívala se na přístroj v ruce, jako kdyby ji zradil. „Vzala jsem si ho s sebou jen proto, že mi máma se ségrou říkaly, že domů musím přivézt fotky,“ pravila smutně. Pak se jí ale tvář rozjasnila. „Možná bych si mohla půjčit nějaké vaše. To se přece nepozná.“

„Jsem k službám,“ usmál se Michael.

Lvouni ve vodě zabečeli a schovali se pod hladinu.

„Takže vy pracujete pro Národní nadaci pro vědu?“ zajímal se Michael.

„Teď už ano. Musím splácet půjčky, které jsem si vzala na medicíně. Je to hromada peněz,“ vysvětlovala.

Michael odhadoval, že nebude ze školy pryč déle než pět, šest let.

„Kromě toho v nemocnici v Chicagu, pro kterou jsem pracovala, teď probíhá asi šest různých vyšetřování. Tak jsem si říkala, že je možná nejvyšší čas vypadnout.“

„Do Antarktidy?“ Michael už si v duchu začal plánovat článek pro Eco-Travel a něco mu říkalo, že tato žena by v něm mohla být jednou z hlavních postav.

„Dovedete si představit, kolik jsou ochotní zaplatit tomu, kdo se jim na půl roku upíše?“ Náhle zavál poryv větru a přehodil jí copánky – některé se světlým odstínem – přes rameno na záda. „Jedno vím jistě. Ani práce na pohotovosti na tohle nemá. Říkal mi to jeden kamarád, který ten kšeft vzal před rokem.“

„A přežil, aby vám o tom mohl vyprávět?“

„Řekl mi, že mu to naprosto změnilo život.“

„A to je to, o co stojíte? Chcete, aby vám to změnilo život?“ zeptal se Michael.

Žena se trochu odtáhla a odmlčela se. „Ne, mně se můj život líbí tak, jak je.“ Najednou si Michaela prohlédla mnohem pozorněji. „Jste docela zvědavý, víte to?“

„Omlouvám se,“ usmál se Michael. „Je to zlozvyk. Patří to k mojí práci.“

„K práci fotografa?“ podivila se.

„Jsem taky spisovatel. To jsem vám neřekl.“

„Fajn, tak teď aspoň vím, proti komu stojím. Ale být vámi trochu zpomalím. Času budeme mít dost. Myslím času na to poznat jeden druhého.“

„Máte naprostou pravdu,“ souhlasil Michael a v duchu si řekl, že jeho vyslýchací metoda bude potřebovat poněkud oprášit. „Tak začneme znovu.

Co kdybychom se třeba vrátili k tomu focení? Mohl bych vám dát pár tipů.“

Rychle s ní probral několik základních pokynů, které člověk musí dodržet, když chce fotit na moři, zvlášť v tom zvláštním světle tak hluboko na jihu, a pak se vrátil do kajuty. Zpomal, připomínal si v duchu, nech je, aby začali mluvit sami. U dveří do kajuty si vzpomněl, že na večeři se má patřičně obléct. Bude muset vydolovat z tašky tu nejméně zmačkanou flanelovou košili, strčit ji pod matraci a na chvíli si na ni lehnout, aby se trochu narovnala.

KAPITOLA ŠESTÁ

20. června 1854, 18:00

Kdyby se to tak nezvrtlo, byla by to pro Sinclaira Archibalda Copleyho, poručíka sedmnáctého jezdeckého pluku, noc jako jakákoli jiná.

Začalo to už v šest večer v kasárnách několika partičkami karet, ve kterých Sinclair prohrál celých dvacet liber. Jeho otce, čtvrtého hraběte z Hawtonu, by jistě další žádost o dotaci nepotěšila – poté, co Sinclairovi zakoupil post v armádě, přísahal, že žádné další peníze od něj už neuvidí.

Ale než by dopustil, aby trpělo rodinné jméno, raději potichu zaplatil Sinclairův účet u krejčího a další peníze dal majiteli jakéhosi pochybného podniku na Bluegatefields, ve kterém se Sinclair oddával tomu, co hrabě později odsoudil jako zcela zvrhlé chování. Jistě by neodmítl další drobnou prosbičku, zejména když teď každým dnem hrozilo, že jeho syn bude odvelen na frontu na Krym, kde měl bojovat proti Rusům.

„Co byste řekli večeři u mě v klubu?“ zeptal se Rutherford a zachřestil výhrou. „Platím já, samozřejmě.“

„To je to nejmenší, co pro nás můžeš udělat,“ prohlásil Le Maitre, druhý poražený toho večera. Díky svému příjmení byl pro přátele vždycky Frenchie. „Jsou to moje peníze, kterými nás budeš hostit.“

„Ale pánové,“ zvolal Rutherford a pohladil si extravagantní kotlety.

„Přece se kvůli tomu nebudeme hádat. Co říkáš, Sinclaire?“

Sinclairovi se do Athenea zrovna dvakrát nechtělo. Nadělal dluhy u několika členů tohoto klubu a nerad by na ně narazil. „Raději bych zašel k Želvě.“

„Tak k Želvě,“ opakoval Rutherford a pomalu se zvedl ze židle. Při hře toho všichni tři hodně vypili. „A snad i pozdní návštěva u madam Eugenie?“ spiklenecky mrkl na Sinclaira a Le Maitreho a nacpal si librové bankovky do kapsy rudého pláště. Měl vynikající náladu a měl k tomu důvod.

Všichni tři se vyhrnuli na Oxford Street, několik civilistů jim chvatně uskočilo z cesty, a vydali se zablácenými ulicemi Londýna.

Na rohu Harley Street, kde Florence Nightingaleová nedávno založila nemocnici pro zchudlé šlechtičny, se Sinclair zastavil a díval se, jak v třípatrové budově pěkná mladá dívka v bílém čepečku zavírá na noc okenice.

I ona si ho všimla. Zlaté knoflíky na epoletách jeho kabátu se v šeru zablýskly. Usmál se na ni a ona se rychle schovala za zavírající se okenice.

Sinclair měl ale dojem, že i na její tváři zahlédl úsměv.

„Tak už pojď,“ volal na něj Rutherford. „Umírám hlady.“

Sinclair doběhl své přátele a společně zamířili do hostince U želvy. Nad vchodem visel dřevěný vývěsní štít s namalovanou světle zelenou želvou, která velmi neobvykle balancovala na zadních, a zevnitř byl slyšet hlasitý hovor mnoha hlasů a řinkot nádobí a sklenic.

Dveře se otevřely a ven vypadl tlouštík v pomačkaném klobouku. Rutherford pak dveře podržel dokořán, aby Sinclair a Le Maitre mohli vejít.

Po celé délce místnosti s nízkým stropem se táhl stůl na kozách.

V ohromném kamenném krbu praskal oheň. Číšníci ve vestách se skvrnami od omastku se proplétali mezi strávníky s talíři s pečenými kuřaty a kusy krvavého hovězího. Hosté třískali o dřevěnou desku stolu prázdnými půllitry, aby dali najevo, že chtějí dolít. Ale Sinclair neměl ani hlad ani žízeň.

„Rutherforde, vrať mi jednu pětku.“

„A na co? Říkal jsem přece, že vás zvu.“

„Chci zajít dozadu.“

Téměř všechny hospody měly na zadním dvorku bojovou jámu, ale dvorek za Želvou byl obzvlášť vyhlášený. S trochou štěstí by Sinclair mohl vyhrát to, o co přišel v kartách.

„Ty jsi nenapravitelný,“ prohlásil Rutherford a rezignovaně mu podal požadovanou bankovku.

„Půjdu s tebou,“ oznámil Le Maitre a Rutherford se zatvářil překvapeně.

„Takže mě necháte večeřet samotného?“

„Ne nadlouho,“ ujistil ho Sinclair, chytil Le Maitreho za paži a odtáhl ho k zadnímu vchodu. „Vrátíme se s výhrou.“

Za hospodou byla špinavá ulička plná kostí a odpadků, na jejímž konci stála stodola, která se hojně využívala k hráčským účelům. Uvnitř bylo nedýchatelno a dusno. Plynové lampy na kovových stojanech osvětlovaly zástup, který se shromáždil kolem jámy o velikosti pětkrát pět metrů a něco přes metr hluboké. Uprostřed jámy stál místní šéf, do pasu nahý odhaloval tetování na zádech ve tvaru britské vlajky a oznamoval další zápas v řadě. Písek na dně jámy byl nasáklý krví a slinami. Všude se válely chomáče srsti.

„Máme tady Duka,“ vyřvával organizátor. „A proti němu stojí Bělák!

Kdybyste ráčili trochu ustoupit, džentlmeni, můžete si tato dvě skvělá zvířata prohlédnout ještě předtím, než uzavřete sázky.“

Dav se rozestoupil a vznikla klikatá ulička, kterou prošli dva muži s pitbully na krátkých řetězech. Psi měli tlamy svázané provazem. Zběsile tahali za vodítka a snažili se dostat blíž k jámě. Jejich majitelé je drželi, aby nepřepadli přes okraj nebo aby se nepustili jeden do druhého.

„Duke, šampión z Rosemary Lane,“ hlásil šéf. „A Bělák, pýcha Ludgate Hill. Dva vynikající borci, džentlmeni, naprosto vyrovnaný zápas. Přijímám vaše sázky! Vaše sázky, prosím!“ zvolal nadšeně.

Vylezl ven z jámy a k jejímu okraji dovalil sud.

„Viděl jsi některého z nich v boji?“ zeptal se Frenchie Sinclaira a přitom se k němu naklonil, aby ho přes hlučící dav bylo slyšet.

„Ano, Bělák už mi vyhrál pěknou sumičku,“ informoval ho Sinclair a mávl na sázkaře, který šel zrovna kolem něj. „Pět liber na Běláka!“

„A já taky pět,“ přidal se Frenchie.

Sázkař se uctivě dotkl klobouku. Poznal, že tito muži jsou urození, takže ani netrval na tom, aby dostal peníze předem. Místo toho se otočil k opilci, který ho tahal za rukáv.

„Poslední možnost, pánové,“ zavolal šéf a pěstí udeřil do sudu na kraji jámy. „Poslední sázky!“

Zvedla se změť rukou a ozvaly se výkřiky. Majitelé sundali psům z tlam provazy. Psi se divoce rozštěkali a z mord jim odletovaly sliny. Pak zazvonil zvon a šéf vykřikl: „Konec sázek!“ Pohledy všech se upřely na sud, ze kterého šéf sundal víko a nohou ho převrhl.

Ze sudu se vyvalil proud krys, černých, hnědých i šedivých. Krysy padaly na dno jámy, kde se okamžitě postavily na nohy a vyrážely všemi směry. Lezly přes sebe, hryzaly jedna do druhé, škrábaly se nahoru po stěnách jámy zpevněných dřevěnými prkny. Několika se dokonce podařilo vyšplhat až nahoru, ale rozesmátí diváci je hned skopli zpátky na dno.

Psi při pohledu na krysy zdivočeli. Nešlo je už dál udržet na vodítku, takže je jejich pánové vpustili do jámy, kde vrčící a s obnaženými tesáky zběsile cvakali čelistmi. Bílý pes zabil první krysu. Popadl jednu tlustou šedivou a zakousl ji.

Sinclair triumfálně sevřel pěst a Frenchie zvolal: „Skvělá práce, Běláku!“

Duke, hnědočerný pes, ale rychle vyrovnal skóre a třásl s malou hnědou krysou jako s hadrem tak dlouho, dokud jí neuletěla hlava. Krysy se rozprchly do stran jámy. Vzájemně si lezly po zádech, hledajíce způsob, jak uniknout. Bělák popadl jednu, která byla navrchu, a vyhodil ji do vzduchu.

Když pak dopadla na zem, roztrhl jí břicho dřív, než se stihla převalit zpátky na nohy.

Skupina Bělákových fanoušků nadšeně zařvala. A tak to šlo dál a dál plných pět minut. Kolem létaly kousky krys, kosti a cákala krev. Sinclair si opatrně udržoval dostatečný odstup, aby si nepotřísnil uniformu. V jednom okamžiku však Bělák jako by ztratil o další zabíjení zájem a rozhodl se, že raději kořist sežere. Sinclair si okamžitě pomyslel, že to musí být chybou ve výcviku. Pes má být před zápasem hladový, aby to podpořilo jeho žízeň po krvi, ale nikdy nesmí být tak vyhladovělý, aby začal kořist žrát.

„No tak, Běláku! Seber se přeci!“ volal na něj Frenchie i mnoho dalších, ale pes dál přežvykoval zbytky mrtvého hlodavce, které držel v tlapách.

Zato Duke se činil dál.

Sinclairovi bylo jasné, že se jeho výhra rozplynula, ještě dávno předtím, než zazněl zvon a šéf zavolal: „Čas vypršel, pánové.“ Majitelé psů skočili na dno jámy, kde se ještě hýbalo několik polomrtvých krys.

Šéf se podíval na druhého sudího – nemytého darebáka, který v ruce držel zvon – a oznámil: „Vítězem je Duke, pánové! Duke z Rosemary dokázal v limitu zakousnout tucet krys.“

Příznivci Duka měli šťastný den, všude kolem se podávaly bankovky a mince. Před Sinclairem se objevil sázkař v klobouku a Sinclair mu mrzutě podal svých pět liber. Totéž udělal i Frenchie.

„Rutherford nám to dá sežrat,“ podotkl Le Maitre.

Sinclair dobře věděl, že má pravdu, ale prohru už mezitím pustil z hlavy.

Nebylo dobré příliš se soustředit na smůlu. V myšlenkách už se zaobíral něčím mnohem příjemnějším. Přidal se k hlučnému zástupu mužů mířících zpátky do hospody a myslel na tu krásnou mladou ženu v bělostném čepci, kterou pozoroval, když zavírala okenice.

KAPITOLA SEDMÁ

30. listopadu

Po celé dny byla obloha plná hejn ptáků, kteří Constellation na cestě k polárnímu kruhu sledovali. Michael sestavil stativ s jednou podpěrou, který měl speciální zařízení pro rychlé nastavení výšky, a usiloval udělat co nejvíc dobrých snímků. Večer v kajutě se pak snažil o ptácích něco přečíst, aby věděl, na co se dívá.

Sice mu to nijak neusnadňovalo jejich fotografování, ale teď už alespoň dokázal rozeznat jednoho od druhého. Téměř všichni ptáci měli v kulatém zobáku speciální žlázu, kterou mohli vylučovat sůl, takže podle toho se příliš rozeznat nedali. Ani zbarvení rozlišování příliš neusnadňovalo, neboť se omezovalo na kombinaci bílé a černé. Ale jednotlivé druhy se od sebe daly rozpoznat podle různé techniky letu a také rozličných stravovacích návyků.

Například pelikáni byli malí a podsadití a při letu nad hladinou střídali rychlé mávání křídel se skluzy. Někdy, těsně předtím, než se vrhli na krill, proletěli skrz vlnu.

Buřňáci černobílí zase dokázali na svých blanitých nohách tančit přímo na vlně.

Buřňáci jižní, kovově šedí ptáci, dokázali bez hnutí viset ve větru, pak složili nohy a spustili se jako šipka hlavou dolů přímo do moře.

Buřňák holubí brázdil vodu a zobák přitom používal jako lopatu, kterou pod hladinou zachytával plankton. Jejich blízký příbuzný, buřňák tenkozobý, létal mnohem méně divoce a čas od času z horních vrstev vody vytáhl nějakou tu kořist.

Nejtěžší bylo ve zpěněné vodě rozbouřeného oceánu spatřit buřňáka sněžného, který létal nad hladinou rychle jako střela a špičatá křídla často smočil v ledové vodě, aby usměrnil let.

Ale králem, který se vznášel vysoko nad nimi jako vladař, jenž poklidně shlíží na svou říši, byl největší ze všech mořských ptáků – albatros. Zrovna když se Michael prohrabával voděodolnou taškou na náhradní čočky, jeden z nich si sedl na fólii zakrývající helikoptéru na spodní palubě a několik dalších letělo ve výšce můstku a drželo s lodí krok. Michael ještě nikdy neviděl, aby se nějaké zvíře pohybovalo s takovou elegancí a s tak úspornými pohyby. Zdálo se, že popelavě bílý pták s jasně růžovým zobákem, černým čelem a rozpětím křídel přesahujícím tři metry se letem vůbec nenamáhá. Michael se dočetl, že albatrosí křídla jsou zázrakem aerodynamického uspořádání. Albatros cítí i ten nejjemnější poryv větru a okamžitě reaguje změnou napětí svalů, čímž přenastaví úhel a rozprostření každého jednotlivého peříčka. Jeho kosti neváží téměř nic, protože jsou duté. Kromě krátkých přestávek, kdy se páří nebo hnízdí na antarktických ostrovech, žije albatros celý život ve vzduchu, kde využívá proměnlivou sílu větru a se zcela fantastickými navigačními schopnostmi oblétává stále dokola celou zeměkouli.

Není divu, že ho mají námořníci v takové úctě a že ho, jak jim jednou u večeře vysvětlil kapitán Purcell, „považují za šťastné znamení. Tihle ptáci mají v hlavě dokonalejší navigační systém, než máme my u kormidla.“

„Pár mi jich dnes dělalo společnost, když jsem fotil,“ svěřil se Michael.

Purcell přikývl a natáhl se po láhvi cideru. „Umějí přizpůsobit výšku a rychlost letu lodi, kterou sledují.“

Kapitán dolil doktorce Bamesové cider. Michael hned první večer na palubě, když u večeře nevinně požádal o pivo, zjistil, že na lodích Pobřežní stráže nebo Námořnictva Spojených států je konzumace alkoholu zakázána.

„Jeden můj přítel, ornitolog z Tulane,“ řekl Hirsch, „připevnil jednou na albatrosa v Indickém oceánu vysílačku a celý měsíc ho pak satelitem sledoval. Na téhle jedné výpravě za potravou dokázal urazit přes patnáct tisíc kilometrů. Ten pták zjevně může z výšky mnoha set metrů sledovat světélkující hejna kalamár. A když se kalamáry přiblíží k hladině, albatros sestoupí z výšky.“

Charlotte právě zvedla z gumové podložky na stole jednu z misek s jídlem, pak se zarazila a zeptala se: „Tohle nejsou kalamáry, že ne?“ Všichni se zasmáli. „Jen bych strašně nerada připravila nějakého nešťastného albatrosa o jídlo,“ vysvětlovala.

„Kdepak, tohle je specialita našeho kuchaře, smažené cuketové proužky.“

Charlotte si naložila porci na talíř a podala mísu operačnímu důstojníkovi poručíkovi Kathleen Healeyové.

„Když vyrážíme, podáváme hodně čerstvého ovoce a zeleniny,“ poznamenal kapitán Purcell. „A při návratu zase jíme všechno z konzerv a mražené,“ dodal.

Loď zničehonic změnila směr a prudce zatočila a po chvíli se zase vrátila na původní dráhu. Michael se jednou rukou přidržel gumového pruhu, který se táhl podél celého okraje stolu, a druhou rukou chytil svou skleničku. Na neustálý pohyb lodi si ještě nedokázal zvyknout.

„Loď má tvar podobný míči na fotbal,“ prohlásila Kathleen, kterou pohyb lodi ani náznakem nevyvedl z míry. „Taková loď není vůbec určená do klidných vod. Ve skutečnosti nemá ani kýl. Je stavěná tak, aby hladce proplouvala mezi roztříštěnými krami a ledovci. Takové podmínky jsou pro ni ideální a v místních vodách můžete být rádi, že jste na její palubě.“

„Prozatím máme opravdu štěstí,“ ujišťoval je kapitán. „Pohybujeme se v prostoru tlakové výše, což znamená malé vlny a dobrou viditelnost. Náš postup k Point Adélie je zatím velmi dobrý.“

Michael ale zaznamenal zaváhání v kapitánově hlase. I ostatní si toho všimli. Charlotte nesoucí sousto cukety na vidličce k ústům se zarazila.

„Ale?“ pobídla ho, aby mluvil dál.

„Bohužel se zdá, že tlaková výše slábne,“ pokračoval kapitán. „Tady u mysu se počasí může změnit velmi rychle.“

„Plujeme oblastí takzvané antarktické konvergence,“ doplnila ho poručík Healeyová. „Tedy místem, kde se chladná voda z Jižního oceánu dostává pod mísící se teplé vody Indického, Atlantského a Tichého oceánu. Plujeme v těch nejméně předvídatelných vodách. Počasí je naštěstí zatím mírné.“

„Cože, dnešek že byl mírný?“ zděsila se Charlotte a definitivně setřásla cuketu z vidličky. „Měla jsem tak zmrzlé copánky, že přímo chřestily.“

Zasmála se, ale všichni věděli, že to nemyslí jako vtip.

„Přijdou dny, kdy ještě budete vzpomínat na to, jaké bylo dnes vedro,“ varoval ji kapitán, který si na talíř nakládal porci těstovin. „Chce si někdo přidat?“ otázal se.

Darryl, který vynechal předkrm v podobě krevetového koktejlu, se okamžitě přihlásil. Navzdory nevelké postavě se ukázalo, že by je nejspíš dokázal všechny na posezení spořádat.

„Jen se vás snažím připravit na to, co vás čeká,“ pokračoval kapitán.

Jeho varování se vyplnilo dokonce ještě dřív, než sám tušil. Vítr neustále sílil a kolem lodi proplouvaly kusy ledu velikostí připomínající železniční vagóny nebo i něco většího; když se objevila kra, kterou nešlo obeplout, předvedla loď to, k čemu byla stvořena, a projela přímo skrz led.

Večeře skončila a slunce viselo beze změny nad obzorem. Michael vyšel na příď, aby tu chloubu Pobřežní stráže mohl sledovat v akci.

Našel tam Darryla Hirsche, ze kterého byly vidět jen brýle. Zbytek obličeje měl zakrytý červenou vlněnou kuklou.

„Tohle musíte vidět,“ prohlásil, když se Michael objevil vedle něj u zábradlí. „Je to naprosto hypnotizující pohled.“

Přímo před nimi plula plochá kra o velikosti fotbalového hřiště. Michael cítil, jak Constellation nabrala rychlost a vyrazila přímo proti středu zasněžené kry. Nejdřív se zdálo, že led nárazu odolal. Michael v duchu odhadoval, jak může být asi silný. Motory řvaly a trup lodi, který byl právě z tohoto důvodu zakulacený, vyjel na povrch ledovce. Pak jen na led nechal působit svou váhu – třináct tisíc tun. V ledu se objevila pokřivená puklina a pak z protější strany druhá. Ledoborec se posunul kupředu a po chvíli se ozvalo hlasité zapraskání. Po obou stranách přídě téměř do výše paluby, na které stáli Darryl s Michaelem, vyletěly do vzduchu velké úlomky ledu. Oba instinktivně ustoupili od zábradlí, a hned se ho museli zase chytit, aby se neskutáleli až na záď.

Když ledová tříšť dopadla zpět do vody, Michael se podíval dolů a zjistil, že rozlomené části kry se před lodí rozestoupily do stran a pak se dostaly pod trup a postupovaly ke třem obřím šroubům na zádi o průměru přes pět metrů, které je rozsekaly na drobnější kusy a vypustily v brázdě za lodí.

Nejvíc ale Michaela udivil pohled na spodní stranu ledu. To, co na povrchu vypadalo tak bělostně a neposkvrněně, bylo zespodu docela jiné.

Pohled na spodní stranu kry byl skličující. Zespodu měl led bledou, nezdravě žlutou barvu, která Michaelovi připomínala sníh pomočený od psů.

„To dělají řasy,“ prohlásil Darryl, který nejspíš vycítil jeho myšlenky.

„Myslím to zbarvení vespodu.“ Musel zvýšit hlas, aby ho přes praskání kry a sílící vítr bylo slyšet. „Tyhle kry nejsou z pevného ledu. Jsou narušené slanou vodou, která v sobě obsahuje řasy, rozsivky a bakterie.“

„A to dokážou žít pod ledem?“ zakřičel Michael.

„Ne, oni žijou v ledu,“ odpověděl Darryl a zatvářil se, jako kdyby na jejich vynalézavost byl určitým způsobem osobně hrdý. Loď znovu vyrazila kupředu, potom o něco klesla a Michael si i v tom zvláštním světle všiml, že Darryl začíná blednout.

Po chvíli se dokonce omluvil a spěšně se odebral do podpalubí.

I Michael už byl unavený z věčného udržování rovnováhy, proto zamířil do jídelny, která po večerech žila čilým společenským ruchem. Hrály se tu karty a v televizi bylo vždy puštěné nějaké DVD. (Výběr se pohyboval od filmů s Brucem Leem a Jackiem Chanem po zápasy v profesionálním wrestlingu a film Skála.) Dnes tu ale byl klid. Posádka byla nejspíš odvolána na různé úkoly. Nahlédl i do tělocvičny, úzkého prostoru na přídi, který od ledového oceánu dělila jen výztuha trupu lodi. Na běhacím pásu tam spatřil rotného Kazinského v šortkách a těsném tričku s nápisem POLIB MĚ – PATŘÍM K POBŘEŽÁKŮM.

„Jak to děláte, že z toho nespadnete?“ zajímal se Michael. Loď se znovu zhoupla.

„Teď je to vůbec nejlepší,“ zubil se Kazinski a pevně se držel madla. „Je to jako jízda na mustangovi!“

Na malém monitoru nad jejich hlavami byl vidět přenos obrazu z přídě.

Mezi kapkami vody a pěnou, které se dostaly na čočku kamery, Michael rozeznával černobílý zrnitý obraz vzdouvajících se vln a mohutných ker.

„Venku to začíná být divoké,“ poznamenal.

Kazinski zvedl zrak k monitoru, aniž by vypadl z rytmu, a řekl: „To ještě nic není. Bude mnohem hůř.“

Michael byl rád, že tam s ním není Darryl a neslyší to. Osobně byl však spokojený. Byl by zklamaný, kdyby projel nejdivočejší vodou světa a nezažil v ní žádnou bouřku. To by bylo jako navštívit Paříž a minout Eiffelovku.

Michael se rozpaženýma rukama opíral o stěny chodby a potácel se zpátky do kajuty. Když otevřel dveře, Darryla neviděl, ale dveře na toaletu byly zavřené a bylo slyšet, jak Darryl zvrací vše, co do sebe při večeři naládoval.

Michael se svalil na postel a v duchu si řekl: Připoutejte se, tahle noc bude pěkně divoká. Kristin tenhle verš z písně Bette Davisové opakovala vždy, když při západu slunce uvízli někde v provizorních podmínkách. Co by dal za to, kdyby tu s ním mohla být a zase tu větu řekla.

Dveře z překližky se otevřely a Darryl se v předklonu vypotácel ven a svalil se na postel. Když zaregistroval, že Michael je v kajutě, varoval ho:

„Bejt tebou bych tam ani nechodil. Netrefil jsem se.“

Michaela by spíš překvapil opak. „Vážně sis musel u večeře ještě přidávat?“ dobíral si ho. Tykání v té situaci bylo najednou přirozené. Darryl, který na sobě měl jen dlouhé spodky, se vyčerpaně usmál.

„U večeře mi to ještě připadalo jako dobrej nápad.“

„Budeš v pořádku?“

Loď sebou najednou škubla tak divoce, že se Michael musel chytit kovového rámu postele přišroubovaného k podlaze.

Darryl změnil barvu na zelenou tmavší o jeden odstín a zavřel oči.

Michael se opřel o stěnu, ale rámu se nepustil. Tohle skutečně bude divoká noc. V duchu uvažoval, jak dlouho taková bouře může trvat. Snad dny? A o kolik se to ještě může zhoršit?

Vzal jednu ze svých knih, ale loď sebou škubala tak, že nebylo možné číst. Když se začal soustředit na písmenka, okamžitě se mu zvedl žaludek.

Zasunul knihu pod matraci. Řvaní motoru a lodních šroubů bylo tady v podpalubí hlasitější než kdy předtím. Darryl ležel bez hnutí jako mrtvola, ale funěl a hekal.

„Vzal sis něco?“ zajímal se Michael. „Scopolamin?“

Darryl zavrčel, že vzal.

„A něco jinýho?“

Darryl nadzvedl ochablé zápěstí. Měl na něm navlečený pružný náramek o něco silnější než běžná gumička.

„Co to je?“ zeptal se Michael.

„Akupresurní náramek. Mělo by to pomáhat.“

Michael o ničem takovém nikdy neslyšel. A zdálo se, že ani Darryl by na jeho účinky zrovna nepřísahal.

„Nemám se zeptat Charlotte, jestli by neměla něco silnějšího?“ nabídl se Michael.

„Nechoď ven,“ varoval ho Darryl, „to nepřežiješ.“

„Zaběhnu k ní a hned se vrátím.“

Počkal na chvilku klidu, zvedl se z postele a došel ke dveřím. Chodba se před ním kývala na obě strany. Působilo to dojmem nějaké atrakce z pouti.

Zářivky blikaly a bzučely. Charlotte měla kajutu přibližně uprostřed, jen nějakých třicet metrů od něj, ale cesta to byla dlouhá. Michael musel jít s nohama doširoka rozkročenýma, aby neupadl.

Pod jejími dveřmi byl vidět proužek světla, takže ještě nespala. Zaťukal.

„To jsem já, Michael,“ zavolal na ni. „Myslím, že Darryl potřebuje pomoc.“

Charlotte otevřela. Na sobě měla čínský župan se zelenými a zlatými draky chrlícími oheň a na nohou vlněné bačkory.

„Snad nemá mořskou nemoc,“ řekla, ale už brala do ruky svou černou lékařskou brašnu.

Když se vrátili do kajuty, našli Darryla stočeného do klubíčka. Vypadal ještě menší a byl hubený jako špejle – jako malý chlapec, kterého bolí břicho a čeká, až přijde maminka.

Charlotte se posadila na kraj postele a zeptala se ho, co už si vzal. Když i jí ukázal svůj akupresurní náramek, zavrtěla hlavou a prohlásila: „Čemu všemu lidi neuvěří?“

Chvíli se přehrabovala v tašce a pak vytáhla injekční stříkačku a nějakou lahvičku. „Už jsi někdy slyšel o phenytoinu?“

„Stejnej jako dilantin.“

„Pane jo, ty se teda vyznáš,“ ocenila ho. „Už jsi ho někdy bral?“ Ani Charlotte už netrvala na vykání.

„Jednou, před potápěním.“

„Jen doufám, že ne moc brzo před potápěním.“ Připravila injekci. „Měl jsi na to nějakou reakci?“

Darryl už skoro zavrtěl hlavou, ale nakonec si to rozmyslel, přišlo mu nebezpečné hýbat jakoukoli částí těla, když to nebylo bezpodmínečně nutné. „Ne,“ zamumlal místo toho.

„A co to umí?“ zeptal se Michael. Charlotte Darrylovi vyhrnula rukáv.

„Zpomaluje to činnost nervů ve vnitřnostech. Používá se při různých záchvatech a technicky vzato se na mořskou nemoc vlastně nepředepisuje.“

Potřela část kůže na paži alkoholem. „Ale potápěči to rádi používají.“ Připravila si injekci a musela chvíli počkat, protože loď se právě otřásla sérií jakýchsi silných nárazů. „Drž klidně,“ přikázala Darrylovi a zabodla jehlu do pihovaté kůže na jeho paži.

„Asi tak za deset minut by to mělo začít působit,“ ujišťovala ho.

Použitou injekční stříkačku vložila do oranžového igelitového sáčku a lahvičku vrátila zpět na dno brašny. Potom se poprvé pořádně rozhlédla po kajutě. „Páni, začínám si myslet, že jsem chytla ten nejlepší bejvák na celý lodi. Sice jsem tomu nevěřila, když mi to operační říkala, ale asi to bude pravda.“ Dovnitř zavál vzduch z toalety a Charlotte s odporem pokrčila nos. „Slyšeli jste vy dva někdy o lysolu?“

Michael se zasmál a dokonce i Darryl se slabě usmál. Když odešla, Michael se začal znovu oblékat. Vzal si bundu, boty a rukavice. V kajutě to páchlo, zatímco venku se děly neodolatelné věci.

Darryl otočil hlavu na stranu a nechápavě ho pozoroval. „Prosím tě, kam se to chystáš?“ zakrákal chraplavě.

„Jdu dělat svou práci,“ prohlásil Michael a hluboko do kapsy bundy zastrčil malý digitální fotoaparát. V chladném počasí se baterie dřív vybijí.

„Můžu pro tebe ještě něco udělat?“ zeptal se.

Darryl další pomoc odmítl. „Jen zavolej mé ženě a řekni jí, že jsem ji i děti moc miloval.“

Michaela vůbec nenapadlo, že by mohl mít rodinu. Nikdy se o tom spolu nebavili. „A kolik máš dětí?“

„Teď se mě neptej,“ odbyl ho Darryl a mávl rukou, aby se ho zbavil.

„Teď si stejně nevzpomenu.“

Lék nejspíš zabíral rychleji, než se čekalo.

Michael nechal v kajutě rozsvíceno a opatrně vyšel na chodbu, dál nahoru průlezem, a když chtěl zabočit na můstek – napadlo ho, že by mohl získat nějaké pěkné záběry, kdyby se vyklonil z okénka nebo ze dveří –, podíval se průzorem v posuvných dveřích ven a spatřil obraz, v němž šedé moře nerozeznatelně přecházelo v šedé nebe, panorama, ve kterém nešlo odhalit, kde je obzor, a ve kterém se svět smrskl na dvojrozměrnou nepopsatelnou prázdnotu.

Okamžitě si představil, jak bude hotový snímek vypadat.

Nasadil si kapuci, a když rukou v rukavici nahmatal fotoaparát, pověsil si ho na krk.

Potom oběma rukama zatáhl za kliku dveří a ty se odsunuly. Otvor byl jen pár centimetrů široký, ale i tak ho vítr chytil za límec a škubl s ním. Přišlo mu na mysl, že je to možná dost hloupý nápad, ale některé z jeho nejlepších snímků vznikly právě kvůli hloupým nápadům. Zabral silněji, mezera se rozšířila a on proklouzl na palubu. Dveře se za ním zavřely, hned jak je pustil.

Stál na palubě těsně pod můstkem, ledová voda mu protékala kolem bot a vítr do něj bušil tak silně, že mu odfoukl i slzy z očí. Čelo ho pálilo.

Jednu ruku obtočil kolem ocelového sloupu a zuby si z druhé ruky stáhl rukavici. Loď se ale kymácela tak mohutně, že nedokázal zacílit. Pokaždé když zmáčkl spoušť, dostala se mu do záběru i část lodi. A o takový snímek nestál. Nechtěl tam nic, co by se dalo identifikovat, nic konkrétního, co by narušovalo výsledný dojem. Chtěl snímek čisté, nezúčastněné, všemocné přírody.

Počkal, až loď najela na další vlnu, a natáhl se po dalším úchytu – kovové výstuži, která držela jeden ze záchranných člunů. Tam by mu nemělo nic hrozit, kromě spršek slané vody, které mu cákaly do obličeje a namočily i fotoaparát. Prsty už měl skoro zmrzlé a taky zjistil, že se nemůže nadechnout, protože mu vítr bere vzduch z plic. Zkusil udělat snímek, ale zase špatně zamířil. Když chtěl zmáčknout spoušť znovu, přímo nad jeho hlavou zahřměl hlas z megafonu. „Pane Wilde, opusťte palubu. Okamžitě!“

I přes řvoucí vítr rozeznal, že hlas patří poručíku Healeyové.

„Ihned se hlaste u kapitána!“

Michael se sotva stihl otočit, když se otevřely dveře a z nich vykoukl Kazinski v nepromokavé bundě a v šortkách a házel mu žlutý záchranný pás. „Jenom se toho chyťte,“ volal na něj. Michael schoval fotoaparát do bundy. Hmátl zpět po ocelovém sloupu a rukou v rukavici se natáhl po záchranném pásu. V druhé ruce ztratil cit.

Když se pevně chytil, Kazinski ho k sobě přitáhl jako rybu na udici. Zavřel za ním dveře, setřásl z bundy vodu a zavrtěl nevěřícně hlavou. „Teda bez urážky, pane, ale tohle byla vážně strašná pitomost.“

Michael věděl, že má pravdu.

„Kapitán na vás čeká na můstku, a bejt váma se připravím na to, že vás roztrhne jak hada.“

Michael v tom okamžiku nejvíc ze všeho stál o to, aby se mu vrátil cit do ruky. Začal si ji rychle třít o kalhoty, ale látka byla tak mokrá, že to moc nepomáhalo. Rozepnul si bundu a zastrčil si ruku do podpaží.

Kazinski pokynul směrem ke schodům, jako kdyby měly vést na šibenici.

Možná vedou, pomyslel si Michael. Pomalu po nich vystoupal, a jen co otevřel dveře na můstek, kapitán Purcell se otočil v křesle a spustil: „Co jste si sakra myslel, že tam venku děláte? To jste se úplně zbláznil nebo co?“

Michael pokrčil rameny a dorozepnul si bundu. „Nejspíš to nebyl zrovna nejlepší nápad,“ připustil, i když věděl, jak chabě taková obrana zní. „Myslel jsem, že bych mohl získat parádní fotky pro časopis.“

Dva další důstojníci, kteří seděli před ovládacím navigačním pultem, stěží potlačovali smích.

„Od vědců, který tady vozím sem a tam, jsem zvyklý na všelijaký potrhlosti, ale říkal jsem si, že jsou nejspíš tak chytrý, že si můžou dovolit se občas chovat jako blázni,“ pokračoval Purcell. „Ale s váma vážně nevím.

Nejste vědec a námořník nejste už vůbec.“

Podporučík Gallo, který stál u stříbrného kormidla připevněného na samostatném pultu, prohlásil: „Barometr opět klesá, pane.“

„Na kolik?“ vyštěkl Purcell, okamžitě se v křesle otočil zpět a narovnal si sluchátka, která se mu během doby, kdy hulákal na Michaela, svezla stranou.

„Devět set osmdesát pět, pane.“

„Ježíši Kriste, tahle noc teda bude stát za to.“ Očima přejel svítící displeje a čísla, sonar, radar, GPS a hloubkoměr. Přístroje barevně blikaly a vykazovaly hodnoty, které se měnily každým okamžikem.

Sprška krup zabušila na čtvercové okno na západní straně a loď se naklonila, jako kdyby se o ni opřela obří ruka. Michael se rychle chytil koženého poutka, které viselo ze stropu; historek o mužích, které to při špatném počasí hodilo z jedné strany můstku na druhý a kteří si při tom polámali ruce i nohy, slyšel dost. Přemýšlel, jestli jeho veřejná potupa už skončila, nebo jestli tady má ještě dál čekat.

Navzdory burácení moře, poryvům deště a kvílení větru, které sem doléhaly ze všech stran, se atmosféra na můstku rychle vrátila k poklidu operačního sálu. Světla na stropě zalévala modré stěny místnosti studenou září.

Důstojníci mluvili tiše a úsporně a oči nespouštěli ze zařízení před sebou.

„Motor na plný chod,“ řekl kapitán a komandérporučík Ramsey, kterého už Michael předtím několikrát viděl, položil ruku na červenou páčku.

Potom zopakoval kapitánův rozkaz a vykonal jej.

Vzápětí diskrétně kývl na Michaela – který tam stále stál jako kluk, jehož zavolali do kanceláře ředitele – a jakoby mimochodem navrhl Purcellovi:

„Jestli už tady pana Wildea nepotřebujete, pane, možná by se mohl přidat k operační důstojnici nahoře na věži. Odtamtud není možné spadnout přes palubu a třeba by pro něj bylo zajímavé vidět, jak se loď řídí.“

Purcell si znechuceně odfrkl. „A jestli odtamtud spadne, vyřiďte mu, že než se mi podaří tu loď otočit, tak dřív doplave zpátky do Chile,“ řekl a ani se na Michaela nepodíval.

Michael o jeho slovech vůbec nepochyboval a pochopil je jako svolení, že může přistoupit k točitým schodům, na které Ramsey ukazoval. Vyrazil po nich rychle nahoru.

„Kathleen, nebude ti tam nahoře vadit trocha společnosti?“ slyšel ještě, jak Ramsey říká do mikrofonu, ale nezpomalil, aby zjistil, jestli bude nahoře vítán. Pokračoval dál, dokud můstek nezmizel pod ním a on se neocitl na podestě, ze které vedl do zcela neosvětleného úzkého trychtýře už jen ocelový žebřík. Loď se zachvěla a Michael ramenem narazil do kulaté stěny. Cítil se jako v komínu v domě kouzelníka ze země Oz, v tom, který zvedlo tornádo a roztočilo ho kolem dokola. Několik metrů nad sebou spatřil modrou záři, která připomínala světlo z televizní obrazovky. Také slyšel pípaní a hučení nějakých přístrojů.

Položil nohu na spodní příčel žebříku a pomalu lezl vzhůru. Když se příď lodi zvedala, visel směrem od žebříku, a když se loď zase narovnala, mrštilo jím to zpět. Jednou se mu jen zázrakem podařilo nevyrazit si přední zuby.

Přitom ho přepadla děsivá představa, že by tím možná zneplatnil potvrzení od svého zubaře. Příčky byly studené a vlhké, a když přehmatával z jedné na druhou, musel se velice pevně držet. Když lezl po posledních, spatřil nejdřív černé boty s gumovou podrážkou a potom modré kalhoty. Zbytek vzdálenosti vzhůru se vytáhl, a když se loď na pár vteřin vyrovnala, postavil se.

Operační držela zmenšeninu kormidla, které viděl dole na můstku, a její vážný obličej ozařovaly svítící kontrolky z displeje GPS a několika dalších obrazovek, jejichž funkci nedokázal odhalit. Pohled upírala strnule před sebe a spodní čelist měla zaťatou. Sluchátka jí těsně přiléhala ke krátkým hnědým vlasům. Ve věži – moderním ekvivalentu strážního koše – bylo pro ně dva stěží dost místa a Michael se snažil nedýchat Kathleen na krk.

„To byl hodně špatný nápad, jít v tomhle počasí na palubu,“ prohlásila a připomněla Michaelovi, že to byla ona, kdo ho práskl. „Čelíme větru o rychlosti víc než sto šedesát kilometrů za hodinu.“

„Už jsem to pochopil. Kapitán se o tom zmínil dost výmluvně,“ poznamenal Michael a doufal, že by mohli změnit téma. „Takže vy tady seshora řídíte loď docela sama?“ Po všech stranách kolem nich byla zesílená okna vybavená speciálními otáčejícími se žaluziemi, které odstředivou silou odpuzovaly vodu ze skla jako stěrače, což jim poskytovalo necloněný tři sta šedesátistupňový výhled na rozbouřený oceán kolem. Za nimi na zadní palubě se uvolnila plachta kryjící helikoptéru a pleskala ve větru jako křídla obřího tmavě zeleného netopýra.

Kdyby se mu tak podařilo udělat pár dobrých fotek…

„Při takhle omezené viditelnosti a v kombinaci s vysokými vlnami se řízení lodi často předává přímo sem na věž,“ vysvětlovala Kathleen.

Nebylo těžké pochopit proč. Všude, kam jen oko dohlédlo, byl rozbouřený oceán, šedé moře se na kilometry daleko vzdouvalo a klesalo, obrovské bloky ledu se houpaly spolu s ním a narážely do sebe. Proti přídi lodi se hnaly vlny vyšší, než si Michael byl do té doby schopen představit. Zalévaly přední palubu a do vzduchu až do výšky oken jejich hnízda se zvedala ledová tříšť.

A to vše – šílené, kypící moře, vířící obloha, černé tečky ptáků, které před sebou hnal kvílící vítr – bylo zalito nepřirozeným světlem jižního slunce, netečného kotouče barvy mědi, jenž zatvrzele visel přímo nad severním obzorem. Vypadalo to, jako kdyby ten obraz plný běsnících živlů osvětlovala lampa, ve které zbývá jen pár posledních kapek oleje.

„Vítejte na řvoucích padesátkách,“ dodala operační o něco příjemnějším tónem. „Dostali jsme se pod padesátý stupeň jižní šířky. Jedině tady zažijete, co všechno počasí dokáže.“

Příď ledoborce se zvedla tak lehce, jako kdyby ji zespoda někdo podepřel. Kathleen se doširoka rozkročila a zapřela se za kormidlo. Michael se snažil přidržet zábradlí, jak nejlépe uměl. Bylo mu jasné, co je čeká. Co jde nahoru, musí zase dolů.

O vteřinu později pod nimi proplul hřeben vlny, přímo bylo cítit, jak podlaha zavibrovala. Jakmile vlna přešla, loď na chvíli zabalancovala a pak sjela jako kámen po svahu příkrého kopce. Předním oknem Michael viděl přímo do obřího údolí mezi vlnami, do temné propasti široké jako horská rokle, jejíž mokré dno, jak se k němu loď řítila, snad ještě ustupovalo níž.

„Ano, pane,“ křikla Kathleen do mikrofonu a otočila kormidlem doprava. Michael začal v krku cítit chuť těstovin, které měl k večeři.

„Hloubka tisíc pět set metrů,“ potvrdila Kathleen kapitánovi.

Loď padala a padala, pak se zarazila a začala se otáčet nalevo – po obou stranách se zvedly vysoké vodní stěny – a pak zase zpět na pravobok.

Dokonce až k nim, téměř třicet metrů nad palubou a dvakrát tak daleko od motorů, dolehl děsivý řev motorů. Lodní šrouby, které se otáčely občas jen ve vzduchu, zoufale zabíraly, jak se loď snažila udržet kurz v tom minovém poli posetém ledovými krami, které je svíralo.

„Jestli se umíte modlit, tak teď je ta pravá chvíle,“ vyzvala Michaela operační. Znovu otočila kormidlem doprava. „Právě plujeme územím, kde se potopilo nejméně osm set lodí a kde zahynulo víc než deset tisíc námořníků.“ Poprvé se podívala přímo na Michaela.

Loď náhle vrazila do ledovce, který se před ní zjevil jako Neptunův trojzubec.

„Zatraceně, to jsem měla vidět,“ zaklela Kathleen polohlasem a po chvíli normálním hlasem dodala: „Ano, pane. Vidím to, pane. Ano.“ Znovu otočila kormidlem.

„Doufám, že vám tady nepřekážím,“ křičel na ni Michael, aby byl slyšet přes bušení krup a vichřici. „Jestli vám to nějak pomůže, tak já jsem ho taky neviděl.“

„Taky to není vaše práce. Vidět jsem ho měla já,“ odbyla ho.

Michael zmlkl a nechal ji soustředit se. Místo toho začal přemýšlet o obřím hřbitově, nad kterým právě pluli. Stovky různých lodí – škunery, šalupy, brigy a fregaty, traulery a velrybářské lodi –, které zničily kry, převrhly vlny a vítr je rozerval na kusy. Myslel i na tisíce mužů, kteří byli strženi do toho běsnícího bezedného chřtánu. Poslední, co na tomto světě viděli, byly trosky jejich lodi zlámané jako třísky nebo obrovské ledové kry, které se přes ně převalily a strhly je do hlubin tak závratných, že do nich po celé věky nepronikl ani jeden sluneční paprsek. Jaká vlastně Kathleen říkala, že je tu hloubka? Tisíc pět set metrů?

Co přesně pod nimi leželo? Mnoho sáhů pod trupem jejich lodi, navěky přimrzlé ke dnu oceánu?

Loď se náhle zhoupla ze strany na stranu. Operační strhla kormidlo zpět doprava a pro kapitána pod nimi na můstku nahlásila do mikrofonu:

„Docela vpravo, pane.“ I Michael tu vlnu spatřil. Nabírala sílu a hnala se proti nim jako stěna, roztahovala křídla na obě strany a nesla kusy ledu o velikosti domů. Dokonce zastínila i mrtvolnou záři nehybného slunce.

„Držte se pevně!“ vyštěkla Kathleen. Michael se rukama zachytil stěn a nohama se pevně zapřel o podlahu. Nikdy v životě neviděl nic tak obrovského, co by se na něj hnalo takovou rychlostí a silou. Zdálo se, jako by vlna před sebou hnala vše – celý svět.

Operační se snažila nastavit loď tak, aby se vyhnula hlavnímu náporu vlny, ale už bylo pozdě a vlna byla příliš vysoká a mohutná. Dosahovala výšky dobrých třiceti metrů. Zatímco se šedá vzteklá vodní stěna hnala přímo proti ledoborci, bouře uchvátila něco dalšího, ne temného, ale bílého, co v poryvech větru ztratilo kontrolu a teď se řítilo proti lodi ještě rychleji než voda. O vteřinu později se jedno z oken roztříštilo jako při výstřelu a střepy ostré jako jehly se rozprskly po místnosti. Kathleen vykřikla a upadla na Michaela, který se ji snažil zachytit. Na tvář mu dopadla sprška ledové vody, a když si ji otřel z tváře, spatřil na kormidle zkrvavenou hlavu bělostného albatrosa. Pták byl ještě naživu a žalostně krákal. Tělo měl vklíněné do díry ve skle a křídla měl bezmocně roztažená na obě strany. Vlna se stále ještě přelévala přes loď a pták smutně zaklapal poraněným zobákem, rozplácnutým jako boxerský nos. Michael mu chvíli hleděl do černých očí.

Kathleen se choulila na podlaze a modrá světla kontrolek na zmáčeném ovládacím panelu zaprskala a zhasla. Vlna přešla, loď zasténala, naklonila se nejdřív na jednu, potom na druhou stranu, a pak se konečně srovnala.

Albatros ještě jednou otevřel zobák a klapl jím a pak, když se Michael snažil popadnout dech a Kathleen na zemi u jeho nohou bolestně zasténala, světlo v ptačích očích zhaslo, jako když se sfoukne svíčka.

KAPITOLA OSMÁ

20. června 1854, 23:00

Salon Aphrodite, který byl stálým zákazníkům znám prostě jako „U madame Eugenie“, stál na rušném úseku Strandu, ale poněkud stranou ulice.

U vchodu vždy viselo několik luceren, a pokud byly rozsvícené, byl salon v provozu.

Sinclair ale nikdy nezažil, že by nesvítily.

Z dvoukolé drožky vystoupil jako první, za ním Le Maitre a poslední šel Rutherford, který musel řidiči zaplatit. Díky bohu, že byl zároveň bohatý i štědrý – a teď ještě k tomu opilý. Byl ochoten za ně zaplatit i služby v salonu. Madame Eugenie se sice čas od času nechala přesvědčit, aby poskytla služby na úvěr, ale úroky, které si počítala, byly lichvářské a nikdo nechtěl být hnán před soud kvůli pohledávce salonu Aphrodite.

Všichni společně vystoupali po schodech ke vchodu a John-O, urostlý Jamajčan s párem předních zubů ze zlata, jim otevřel dveře a ustoupil stranou. Znal je, ale byl placen za to, aby to nikdy nepřiznal.

„Dobrý večer,“ pronesl Rutherford dosti podroušeným tónem. „Je madame doma?“ Tvářil se, jako kdyby šlo o běžnou společenskou návštěvu.

John-O kývl směrem k přijímacímu pokoji, vstup do nějž částečně zakrýval závěs z červeného hedvábí. Zevnitř se nesl zvuk hry na klavír a nějaká žena právě zpívala „Překrásné břehy Tweedu“. Sinclair s ostatními vyrazili za světlem a zábavou. Frenchie odhrnul závěs a madame Eugenie, usazená na divanu mezi dvěma svými děvčaty, zvedla hlavu.

„Bienvenue, mes amis!“ řekla a okamžitě vstala. V šatech složitého střihu ze zeleného brokátu vykládaného napodobeninami drahokamů a s vrásčitou kůží vypadala jako starý pták v novém peří. Podala jim ruku. Na každém prstě měla masivní prsten. „Jsem tak ráda, že jste se tu zastavili.“

Le Maitre se rozchechtal a Sinclair se vděčně svezl na otoman s měkkým polstrováním. Necítil se na nohou o nic jistěji než jeho společníci. Místnost byla prostorná – kdysi sloužila jako výstavní síň knihovnické společnosti, nicméně se ukázalo, že příznivců knih není dost na to, aby se podnik udržel. Vzápětí po tom místě skočila madame Eugenie a získala ho za hubičku. Knihy na poličkách nahradily různé kýčovité ozdůbky – sošky amorků a hedvábné květiny v porcelánových vázičkách. Nad krbem visela dost špatně vyvedená olejomalba Lédy svedené Diem.

Studovny a pracovny v patře pak byly nově zařízeny k mnohem intimnějšímu využití.

Právě teď Sinclair v předpokoji napočítal šest femmes galantes v přiléhavých šatech s hlubokými výstřihy a přibližně stejné množství zákazníků, kteří si hověli na sofa a v křeslech. Číšník se ho zeptal, jestli si dá něco k pití.

Sinclair prohlásil, že si dá gin, a objednal po jednom i pro své přátele.

„Mně nalijte whisky,“ ozval se Rutherford a vrhl na Sinclaira varovný pohled, který jasně říkal: když za to platím, dám si ksakru to, co chci já.

Sinclair si uvědomoval, že zabředává hlouběji do problémů a dluhů, ale někdy se problémy řešily nejlépe tím, že si jich nevšímal.

Zjistil, že Frenchie mezitím nelenil a už se dal do řeči s kurtizánou s vlasy černými jako havran a ve zdobených střevíčkách.

„Sinclaire, jsi to ty?“ ozval se čísi hlas a Sinclairovi okamžitě došlo, komu patří. Dalton-James Fitzroy, prvotřídní idiot, jehož pozemky sousedily s jejich rodinným panstvím. „Dobrý bože, Sinclaire, co tady děláš?“

Sinclair se otočil na otomanu a spatřil vypasený zadek Daltona-Jamese Fitzroye usazený na lavici u klavíru vedle dívky, která předtím zpívala. Teď se otočila i ta dívka a Sinclair si uvědomil, že navzdory vytáhlé postavě jí nemohlo být víc než dvanáct nebo třináct. Ve tváři měla prostý výraz děvčete z venkova.

„Myslel jsem, že tě už věřitelé vyštvali z města,“ chechtal se Fitzroy.

Jeho odulé tváře se leskly potem a Sinclair si v duchu umiňoval, že mu na tu návnadu neskočí.

„Dobrý večer,“ odpověděl prostě.

Ale Fitzroy byl odhodlaný ho vytočit. „Kdo za tebe zaplatí v lékárně, jestli tady dneska večer něco chytneš?“

Tentokrát ho nepříjemné povinnosti odpovědět zbavila sama madame Eugenie, která přispěchala na obranu svého personálu. Vtrhla mezi ně a prohlásila: „Messieurs, moje dámy jsou čisté jako slovo boží! Doktor Evans je régulierment prohlíží. Každý měsíc! A naši zákazníci,“ mávla rukou kolem sebe, „to je la creme de la societé. Jen ti nejlepší gentlemani, jak sami vidíte.“ Jedním ošperkovaným prstem sice laškovně, ale přece trochu vážně zahrozila Fitzroyovi. „A vy se styďte, pane. Copak se sluší být tak hrubý před tak příjemnými dámami?“

Fitzroy přijal svůj trest s nadsázkou. Hluboce se uklonil přes klaviaturu a prosil za odpuštění. „Snad bude nejlépe, když zasunu meč do pochvy a vyklidím pole,“ navrhl a Sinclair si pomyslel, že to ke zbabělci jeho formátu docela sedí, protože Fitzroy měl vždycky hubu plnou statečných keců, dokud se ovšem neobjevili verbíři z armády.

Postavil se a hedvábný kabátec se na něm napjal ve švech. Popadl děvče za ruku a nejistým rokem zamířil k hlavnímu schodišti.

„Johne-O?“ zavolala madame Eugenie. „Prosím uveď našeho hosta do apartmá des Dieuxs.“

Dívka vrhla na Sinclaira vyděšený pohled. Ze všech lidí si vybrala právě jeho. Navzdory silné vrstvě líčidel bylo vidět, jak mladá a nezkušená je.

Sinclair si nedokázal odepřít uštěpačnou poznámku.

„Na ženu si netroufáš?“ popíchl Fitzroye.

Dva další muži v místnosti se zasmáli.

Fitzroy se zastavil, chvíli váhal, ale pak, aniž by se otočil, řekl: „Chacun a son gout, Sinclaire. To bys právě ty měl dobře vědět.“

Když zmizel i se svou nervózní kořistí, madame Eugenie přistoupila k Sinclairovi a zakvokala: „Co že jste dnes tak hašteřivý? Jako byste to ani nebyl vy, mylorde.“ Sinclair ještě nebyl lord, ale věděl, že madame Eugenie svým zákazníkům ráda takto lichotí. „Pan Fitzroy za svou výsadu dobře zaplatil.“

„Za jakou výsadu?“

Madame Eugenie ustoupila vzad, jako kdyby ji jeho nedůvtipnost zcela šokovala. „Ta dívka je květina, kterou ještě žádný muž neutrhl.“

Panna? Dokonce i při své opilosti si Sinclair uvědomoval, že tohle je ten nejstarší trik v branži. Za panny se vybíraly největší peníze nejen proto, že byly, jak ze samotného slova vyplývalo, přímo panensky čisté, ale zejména proto, že se věřilo, že pohlavním stykem s nimi lze vyléčit celou řadu milostných chorob. Byl to samozřejmě naprostý nesmysl a za normálních okolností by to Sinclair okamžitě pustil z hlavy – koneckonců, nic mu do toho nebylo –, nebýt zoufalého pohledu v očích té dívky. Buď byla tak nadaná herečka, že by patřila na prkna Covent Garden, nebo byl ten pohled upřímný. Prostituci žádný zákon nezakazoval a pohlavní styk byl povolen od dvanácti let. Mnoho dívek v jejím něžném věku bylo každodenně zcela legálně zneužíváno. Fitzroy za to své privilegium vysolil bezpochyby nejméně dvacet pět, možná i třicet liber.

„Nech to plavat,“ hučel do něj Rutherford. „Ten tlusťoch bude za pár let tvůj soused. Přece se s ním nezačneš rovnou rvát.“

Madame Eugenie mrkla na jednu ze zbývajících dam, rusovlásku s odhalenými rameny se smetanově bledou pletí, která ho zkušeně zvedla z otomanu a odvedla ho na dvojsedátko pod obraz nymfy prchající před satyrem. Objevil se číšník s ginem.

Franchie obsadil místo u piana, které mladá venkovanka uvolnila, a začal hrát tak dobře, jak mu jeho stav dovoloval, tesklivou verzi čehosi od pana Mozarta.

Rusovláska se představila jako Marybeth a pokusila se ho zatáhnout do hovoru otázkami mířícími na jeho pluk, potom na místo možného nasazení, až nakonec začala vyjadřovat – podle Sinclaira poněkud předčasně – obavy o jeho bezpečí v boji. Ale Sinclair nemohl zapomenout na dívku s pěknou postavou a bázlivým pohledem, kterou ten prevít odvlekl do schodů za Johnem-O a jeho zlatými zuby.

Sinclair měl kdysi sestru. Zemřela přibližně v jejím věku na souchotiny.

„Tak to by už stačilo,“ zavolal jeden z přítomných mužů na Le Maitra.

„Zahraj něco veselejšího. Kdybych chtěl na koncert, moh jsem zůstat doma se svojí ženou.“

Kolem to zadunělo smíchy a ozval se potlesk. Frenchie se sklonil před veřejným míněním a spustil poněkud ledabylé ztvárnění písně „Mé srdce je na Vysočině“. Dohrál a spustil další hit, který právě letěl, když vtom Sinclair zaslechl z patra výkřik.

Všichni ostatní jej svědomitě ignorovali, i když Frenchie na chvíli přestal hrát a Marybeth se s neobvyklým úsilím jala zapínat knoflíčky na límci Sinclairovy košile. Postarší muž s plnoštíhlou brunetou dál kráčeli vzhůru po schodech. Když píseň skončila, Sinclair napínal uši, a i když bylo apartmá des Dieux o celé patro nad nimi, slyšel odtamtud tlumený pláč a pak ránu, jako kdyby něco spadlo na postel.

Madame Eugenie zatleskala a oznámila: „Tabule byla znovu doplněna.

Pánové, prosím, ochutnejte naše le canard aux cerises a ústřice ve škebli.“

Několik hostů se zvedlo, mezi nimi i Rutherford, a zamířili k občerstvení ve vedlejší místnosti. Sinclair toho využil, omluvil se a vyrazil ke schodům. John-O naštěstí v tu chvíli vítal tři pány v náladě, kteří právě dorazili, a přebíral od nich pláště a klobouky, takže Sinclair mohl po schodech vyjít zcela nepozorovaně.

Apartmá bylo v prvním patře přímo nad vstupní branou. Sinclair si ho sám dvakrát nebo třikrát objednal. A věděl, že dveře, jako ostatně dveře všech pokojů v salonu Aphrodite, se nezamykaly, pokud byl zákazník uvnitř. Madame Eugenie se již dávno přesvědčila, že povaha jejího podnikání vyžaduje, aby ona nebo John-O měli možnost v případě potřeby do pokojů okamžitě vstoupit.

Došel ke dveřím a dával pozor, aby nešlápl mimo běhoun v chodbě. Opatrně přitiskl na dveře ucho a poslouchal. Věděl, že za nimi jsou dva malé pokoje. Předpokoj s pár kusy nábytku z javoru a ložnice s masivní postelí s nebesy. Zpoza dveří se nesl Fitzroyův hřmotný hlas následovaný vzlykáním dívky.

„Ty to uděláš,“ zakřičel Fitzroy.

Dívka začala znovu plakat, několikrát zopakovala oslovení „pane“ a zdálo se, že se pomalu pohybuje po celé místnosti. O dveře se rozbila váza nebo možná láhev.

„Za tohle platit nebudu!“ řekl Fitzroy. Sinclair zaslechl svištění biče a výkřik. Rozrazil dveře a proběhl předpokojem přímo do ložnice. Fitzroy tam stál do půl těla nahý, bílé kalhoty si ještě nesvlékl. Jedna kšanda mu visela připnutá ke kalhotám a druhou držel v ruce.

„Zatraceně, Sinclaire! Co tady děláš?“

Dívka byla nahá, zabalená do zkrvaveného prostěradla. Všechna líčidla jí z tváře smyl vodopád slz.

„Ty ale máš drzost, takhle sem vrazit!“ rozčiloval se Fitzroy a posunul se ke svému oblečení pohozenému na pohovce. „Kde je John-O?“

„Oblékni se a vypadni!“

„Ty budeš muset vypadnout,“ hulákal Fitzroy, kterému břicho viselo přes kalhoty jako pytel.

Zašátral v kapse a vytáhl malý stříbrný revolver, takový, jaký by Sinclair čekal u profesionálního hráče karet. Ani ho to moc nepřekvapilo.

Dívka využila příležitosti a vyběhla kolem mužů ven na chodbu.

Pohled na zbraň Sinclairovo odhodlání nijak neotupil. Spíš ho ještě rozohnil. „Ty jeden hnusnej tlustej srabe. Jestli na mě tou věcí zamíříš, tak ti radím, abys ji raději použil.“ Sinclair hrozivě postoupil o krok kupředu a Fitzroy zacouval k oknu.

„Však já ji použiju. Použiju ji!“ křičel.

„Dej to sem,“ zavrčel Sinclair a napřáhl ruku.

Postoupil o další krok, Fitzroy zavřel oči a vystřelil. Sinclair zaslechl silnou ránu, rukáv jeho uniformy se roztrhl a o zlomek vteřiny později ucítil, jak mu cosi mokrého – jeho krev – stéká dolů po paži. Vrhl se na Fitzroye a pod nohama mu zakřupalo rozbité sklo. Fitzroy se ho snažil udeřit pistolí, ale Sinclair ji chytil a vykroutil mu ji z ruky. Fitzroy se otočil a rozhlížel se, kam by mohl utéct, ale nebylo kam.

Sinclair zaslechl těžký krok Johna-O, který už vybíhal po schodišti, a Fitzroy ho nejspíš slyšel také.

„Johne-O,“ křikl. „Tady jsme.“

Vítězoslavně se podíval na Sinclaira a ten ho zaslepený vztekem otočil, popadl za zadek kalhot, rozběhl se s ním a prohodil ho přímo skrz okno.

Fitzroy ječící strachy vypadl ven a s hlasitým žuchnutím dopadl spolu se sprškou střepů o pár metrů níž na střechu příjezdové brány. Koně zapražení v kočáře pod branou poplašeně zařehtali.

Sinclair se otočil a John-O se při pohledu na něj zarazil ve dveřích do ložnice. Sinclairovi z levé paže plandal roztržený kus rukávu nasáklý krví.

„Vyřiďte prosím madam, aby mi zaslala účet od sklenáře,“ řekl procházeje kolem Jamajčana.

Rutherford a Le Maitre spolu s několika ostatními ho úzkostlivě očekávali pod schody.

„Dobrý bože, jsi postřelený?“ vykřikl Rutherford, když Sinclair scházel dolů po schodech.

„Kdo ti to udělal? Byl to ten parchant Fitzroy?“ dožadoval se odpovědi Frenchie.

„Vemte mě do té nemocnice, kolem které jsme šli,“ požádal Sinclair přátele.

Ti se na něj zmateně podívali. „Ale to je nemocnice pro ženy,“ namítl Rutherford.

„V bouři je každý přístav dost dobrý,“ odpověděl Sinclair.

A v duchu doufal, že z dnešního večera přece jen dokáže něco zachránit.

KAPITOLA DEVÁTÁ

1. prosince, 11:45

Bouře běsnila celé hodiny a zklidnila se až v pozdním dopoledni následujícího dne. Rozbitá hlídková věž byla pro zbytek cesty uzavřena. Doktorka Barnesová pomohla lodnímu lékaři vyjmout z tváře poručíka Healeyové úlomky ledu a střepy, ale její oči byly stále velice ohrožené a Charlotte usoudila, že by měla být co nejrychleji převezena do civilizace k nějakému prvotřídnímu očnímu lékaři.

„V jednom, ale možná i v obou očích by mohla trvale přijít o zrak,“ řekla kapitánovi při rozhovoru v jeho soukromé kajutě. Purcell nic neříkal, sklopil oči k zemi, usilovně přemýšlel, a když o něco později zrak zase zvedl, prohlásil: „Jděte se zabalit.“

„Co prosím?“

„Myslel jsem, že vás dostanu o něco blíž k Point Adélie, než poletíte helikoptérou, ale myslím, že to zvládneme i odsud.“

To slovo „myslím“ v jeho větě se Charlotte ani trochu nezamlouvalo.

„Budeme jen muset vyhodit nějaké zásoby a vybavení, aby náklad nebyl tak těžký. Pak na palubu nastoupíte vy, pan Hirsch a pan Wilde, naložíme vaše věci a můžete vzlétnout. Helikoptéra pojme dostatek paliva, aby vás dostala na stanici a zase se vrátila k nám. My mezitím zamíříme zpátky na sever. Poručíku Ramseyi!“ zavolal na důstojníka, který právě procházel kolem po chodbě.

„Pane?“

„Připravte helikoptéru. Kdo je určen jako pilot?“

„Podporučíci Diaz a Jarvis.“

„Přikažte jim, aby natankovali plnou nádrž a připravili se. Odvezou naše tři pasažéry co nejdříve na Point Adélie.“

„Už odsud, pane? A nebude to –?“

Kapitán ho ale okamžitě přerušil, doplnil ještě další instrukce a propustil ho. Potom obrátil pozornost zpět k Charlotte a požádal ji, aby informovala Wilda a Hirsche o přípravách.

„A kolik máme času?“

Kapitán se podíval na hodinky a řekl: „Dejme tomu, že budete startovat v třináct nula nula.“

Charlotte si to musela rychle přepočítat. Znamenalo to, že poletí v jednu, a zbývalo jim tedy přibližně padesát pět minut.

Dobře věděla, kde najde Darryla. Odpočíval ve své kajutě o něco méně zelený než včera večer, ale přesto příliš bledý na to, aby působil dojmem zdravého člověka. Když mu tu novinu oznámila, zavřel oči a zjevně se vnitřně připravoval na to, že vstane. Pak se zvedl.

„Budeš v pořádku?“ zeptala se a pozorovala ho, jak se jako náměsíčný potácí ke svým zavazadlům.

„M-hm,“ zahučel. „Jdi najít Michaela.“

„A ty víš, kde je?“

„Na palubě, kde jinde.“

Na nějaké systematické hledání neměla Charlotte čas – sama si musela zabalit –, ale rychle vyběhla na hlavní palubu. Podívala se k přídi, tam nikdo nebyl, potom se podívala na záď, kde se několik členů posádky potýkalo se zelenou plachtou přetaženou přes helikoptéru. Vítr byl stále silný a plachta se nadouvala jako obří plášť. Michael to celé fotil.

„Víš, že za necelou hodinu máme v té helikoptéře sedět?“ zeptala se ho Charlotte.

„Jo,“ odpověděl s přehledem a dál vkleče čekal na snímek, který chtěl udělat. „Posádka už mi to řekla. Já jsem si většinu věcí z tašek vůbec nevyndal, takže můžu vyrazit během tří minut.“

„Ty jsi mi ale šikula,“ pochválila ho. „No, já musím ještě pár věcí zařídit. Jo, a až si půjdeš dolů pro věci, nezapomeň s sebou přivést Darryla.

Pořád ještě nevypadá, že by se udržel na vlastních nohou.“

Když Charlotte zamířila dolů, Michael udělal ještě pár snímků a pak rychle sbalil náčiní. Konečně se sžil s pohybem lodi a při chůzi dokázal její houpání předvídat a zvládat. Nelitoval ale toho, že ji bude muset opustit.

Od té jeho vycházky předchozího večera, o té nešťastné návštěvě nahoře na věži ani nemluvě, cítil, že je na palubě persona non grata a dívali se na něj jako na někoho, kdo nosí smůlu. Po tom neštěstí udělal všechno pro to, aby poručíkovi Healeyové pomohl. Pomohl jí dolů po žebříku jako záchranář – byl o jednu příčel pod ní a přidržoval ji – pak se vrátil nahoru a pokusil se odstranit mrtvého albatrosa z okna a nějak kabinu zabezpečit. Ale moc toho dělat nemohl. Tělo ptáka bylo pevně vklíněno do skla, okraj žaluzie se mu zařezával do hrudi jako skalpel, takže se rozhodl, že nejlepší bude nechat ho tak, jak je. Přinejmenším tam bylo něco, co vlnám zabrání znovu zaplavit ovládací panel.

Rád opustí loď a dostane se na Point Adélie. Tam konečně bude moci začít vážně pracovat.

Když byla plachta pryč, Michael, který ve svém životě letěl už pěknou řádkou helikoptér, zjistil, že toto je stroj třídy Dolphin, robustní, se dvěma motory a jedním rotorem, který se běžně využíval například při protidrogových misích, monitorování ledu, při hledání pohřešovaných a na záchranné akce. Helikoptéra byla stejně jako loď natřena na červeno, což bylo ve zdejším ledovém klimatu běžné bezpečnostní opatření, protože výrazná barva mohla při pátrání znamenat rozdíl mezi objevením a zachráněním a tím, být ztracen navždy. Zatímco si Michael stroj prohlížel, několik členů posádky do něj začalo čerpat palivo a připravovalo ho na cestu, pár dalších vykládalo nějaké krabice. Připomínali mu posádku mechaniků v boxu na závodech NASCAR; každý přesně věděl, co má dělat. Skoro vůbec spolu nemluvili a zkušenými pohyby vykonávali naučenou práci. Michael si sbalil fotografické náčiní a vrátil se do kajuty.

Darryl seděl sklesle na kraji postele a žvýkal proteinovou tyčinku.

„Proč si nezajdeš do jídelny?“ zeptal se Michael a cpal holicí strojek do tašky. „Mohl by sis dát něco teplého. Dneska je sekaná.“

„To nejde,“ odpověděl Darryl.

„Myslíš, že bys to nezvládnul? Tak já ti klidně něco přinesu,“ nabízel Michael.

„Ne, nejde to proto, že nejím maso.“

Michael přestal balit.

„Ty sis toho nevšiml?“ divil se Darryl.

Když o tom teď Michael přemýšlel, došlo mu, že skutečně nikdy Darryla neviděl jíst maso. Viděl ho pořádat hory ovoce a zeleniny; chleba, sýr, sušenky, kukuřici, třešňové koláče a špenát dokázal jíst na kila. Ale ani jednou ho neviděl kousnout do hamburgeru, do kotlety nebo kuřecího řízku.

„A jak dlouho už?“

„Už od vysoký. Studoval jsem biologii.“

„A co to s tím má společnýho?“

„Všechno,“ prohlásil Darryl a posunul obal na proteinové tyčince o další centimetr.

„Studoval jsem život ve všech jeho projevech a rozmanitých formách a začal jsem to brát vážně. Poznal jsem, že všechno bez ohledu na to, o jak malého nebo velkého tvora jde, má něco společného. A od té doby nemám srdce do toho zasahovat.“

Michael měl pocit, že pochopil. „Myslíš tím pud sebezáchovy, tu obrovskou touhu žít?“ zeptal se.

Darryl přikývl. „Každý živočich, od modré velryby po mušku octomilku, bude do posledního dechu, každičkým nervem bojovat za svůj život. A čím víc a déle je studuji, dokonce i ty jednobuněčné rozsivky, tím krásnější mi připadají. Život je zázrak, naprostý zázrak, ve všech podobách, které na sebe bere. A já bych nemohl považovat za správné, kdybych byť jeden jediný utratil zbytečně.“

Michael sice neměl ani v nejmenším v úmyslu vzdát se svých grilovaných žebírek a steaků, ale to, co Darryl říkal, i jemu dávalo smysl. Jenom jednomu nerozuměl.

„Proč jsi se o tom nezmínil dřív? Už v důstojnické jídelně? Mohli ti přece udělat něco vegetariánského.“

Darryl se na něj dlouze zadíval. „Ty nevíš, co si námořníci nebo vojáci obecně myslí o vegetariánech?“

Nad tím se Michael nikdy nezamýšlel a z jeho výrazu to bylo poznat.

„To už bych na tom byl líp, kdyby se o mně dozvěděli, že przním malé děti.“

Michael se musel zasmát. „A co budeš dělat na Point Adélie? I tam to budeš držet v tajnosti?“

Darryl pokrčil rameny, dojedl proteinovou tyčinku a obal zmuchlal do malé kuličky. „Až na to dojde, tak to na sebe prozradím.“ Zvedl se z postele a natáhl si přes hlavu svetr. „Pokud se týká ostatních vědců na základně, tak těm to stejně bude úplně ukradený.“ Hlava mu vykoukla z výstřihu. „Dej glaciologovi ke zkoumání čerstvý kus ledovce a je z něj ten nejšťastnější člověk na planetě. Vědcům je úplně jedno, co člověk dělá, dokud jim nezačne narušovat pokusy.“

S tím mohl Michael jedině souhlasit. O několika vědcích už totiž psal – o biologovi zabývajícím se primáty v Brazílii nebo o herpetologovi působicím na jihozápadě – a většinou žili ve vlastním zvláštním světě. A na Point Adélie takových patrně bude pěkná sbírka.

Když Darryl dobalil, odvlekli tašky nahoru na zadní palubu, kde už mezitím do helikoptéry nastoupili piloti a teď prováděli předletovou kontrolu přístrojů. Za nimi dorazil rotný Kazinski, který nesl zavazadla doktorky Barnesové; ta šla v dlouhém zeleném kabátě hned za ním a vlasy spletené do copánků si vázala do uzlu.

Než nastoupili, přišel za nimi i kapitán Purcell, když ale promluvil, zdálo se, že mluví ke všem kromě Michaela. „Jménem Pobřežní stráže Spojených států bych vám rád popřál šťastný zbytek cesty na Point Adélie. Jsem rád, že jsme vám mohli pomoci, a až nás budete znovu potřebovat, budeme připraveni.“

Charlotte a Darryl mu překotně děkovali a třásli si s ním rukou. Nakonec se kapitán podíval na Michaela. „Snažte se, abyste se nedostal do potíží, pane Wilde.“

„Doufám, že poručík Healeyová bude v pořádku. Mohl byste mi prosím dát vědět, jak na tom je?“

„Můžete se spolehnout,“ řekl kapitán, ale z tónu jeho hlasu bylo jasné, že to vůbec nemá v úmyslu.

Několik námořníků přineslo jejich zbylá zavazadla a začali je skládat do nákladového prostoru.

Kapitán se zadíval na západ a řekl: „Bude lepší, když vyrazíte. Počasí už moc dlouho nevydrží.“ Krátce pokynul pilotům, otočil se a zamířil zpátky na můstek.

Michael šel za Charlotte a Darrylem k postranním dveřím, sklonil hlavu, vlezl dovnitř a sedl si na nejvzdálenější místo u velkého čtvercového okna.

Helikoptéra byla postavená tak, aby z ní byl pokud možno maximální výhled, takže z toho místa po dobu letu uvidí všechno, co bude potřebovat.

Darryl si naopak, pravděpodobně úmyslně, sedl na prostřední místo vedle Charlotte. V kabině bylo teplo, takže si Michael rychle sundal kabát a rukavice a zapnul se do pásů vedoucích přes ramena. Vzápětí, hned jak piloti zapnuli motory, začal celý stroj vibrovat a hučet a Michael si nasadil sluchátka s mikrofonem. Jeden z námořníků zvenku zabouchl a zabezpečil dveře. Mezi prostorem pro cestující a kokpitem byla úzká ulička, kterou bylo na piloty vidět. Od námořníků, kteří odstraňovali z helikoptéry plachtu, se Michael dozvěděl, že se jmenují Diaz a Jarvis. Teď právě přepínali páčky na panelu nad hlavami a kontrolovali číslice na displejích.

Kokpit vypadal jako zmenšená kopie můstku na lodi.

Helikoptéra se zakymácela jako puberťačka na vysokých podpatcích, až konečně získala rovnováhu a dostatečný výkon, vznesla se do vzduchu a zamířila k přídi. Chvíli byla loď pod nimi, ale pak se stočili na jihozápad a oddělili se od ní. Poslední, co Michael z lodi zahlédl, bylo zničené okénko na věži. Mrtvý albatros už byl odstraněn a díru zakrývala dřevěná deska polepená hliníkovou lepicí páskou.

Pod nimi bylo Weddellovo moře pojmenované podle skotského lovce tuleňů Jamese Weddeila, který tyto končiny ve dvacátých letech devatenáctého století prozkoumal jako první. Hladina byla plná ker a obrovských ledovců. Z výšky Michael mohl hledět přímo do trhlin v ledu, a když bylo správné světlo a sluneční paprsky dopadly na led v patřičném úhlu, led uvnitř se rozzářil světle neonovou modří. Když pak světlo uhnulo, bylo to, jako kdyby někdo vypnul elektřinu, trhlina pohasla a vypadala zase jako děsivá jizva, černé stehy na mrtvé bílé tváři.

Ve sluchátkách zapraskalo a podporučík Diaz se představil. Oznámil jim, že doba jejich letu bude přibližně jedna hodina. „Všichni doufáme, že let bude klidný, ale myslím, že už jste se dostatečně přesvědčili o tom, co místní počasí umí,“ řekl.

Michael se nemohl ubránit a sklouzl pohledem na Darryla, který už měl za sebou dost turbulencí pro celý zbytek života, ale naštěstí si nezapnul sluchátka a přepadl ho milosrdný spánek. Měl pootevřená ústa a hlavu nachýlenou k Charlottině statnému rameni. Charlotte s velkými slunečními brýlemi na nose upřela zadumaný pohled dolů na moře.

Michael se domýšlel, co jí nejspíš táhne hlavou. Když člověk letí nad nekonečnou pustinou antarktické divočiny, bývá jen velmi těžké vyhnout se některým myšlenkám – o nedůležitosti vlastního malého života, o příliš velké pravděpodobnosti, že něco nevyjde, něco se pokazí a skončí to smrtí nebo jinou tragédií. Navzdory všem velrybářům, lovcům tuleňů a cestovatelům, kteří brázdili místní nebezpečné vody, je Antarktida kontinentem nejméně dotčeným civilizací. A jediné, co ji zachránilo, je právě její nesmírná nehostinnost. Když náklady na vybití zbývajících velryb kvůli tuku a kosticím vzrostly příliš, celé toto podnikání se konečně zarazilo.

A když bezcitné vraždění tuleňů, které lovili po stovkách a tisících – samice zabili, mláďata nechali zemřít hlady –, naprosto zdecimovalo jejich kolonie, tak i obchod s jejich kožešinami přestal vzkvétat. Kamkoli vstoupila lidská noha, rozpoutalo se tak brutální a nevídané krveprolití, že to, na čem vrazi vydělávali, bylo většinou během jednoho století zcela zlikvidováno.

Slepici, která snášela zlaté vejce, zabíjeli stále dokola.

Ale mrazivá nedobytnost jižního pólu nakonec unavila všechny další potenciální dobyvatele, až zbyli jen ti nejvytrvalejší. Po pobřeží kontinentu byly jako malé černé oblázky na rozlehlé bílé pláži rozeseté výzkumné stanice a vědecké základny jako Point Adélie. Malé tmavé flíčky ve světě modrého moře a křišťálově bílých vrcholků. Většina z nich, jak se Michael dozvěděl u večeře v důstojnické jídelně, nevznikla ani tak z touhy po poznání, jako spíš kvůli nárokům na území a zejména na neomezené nerostné zdroje, které pravděpodobně ležely pod zemí.

„Antarktida je jediný kontinent, na kterém nežije žádný národ,“ vykládala operační jednou u večeře, „a aby to tak zůstalo, byla v roce 1959 podepsána Smlouva o Antarktidě. Ta stanoví, že Antarktida, kterou rozumí pevninu i oceán jižně od šedesátého stupně jižní délky, je mezinárodní zóna.

A bez jaderných zbraní. Smlouvu podepsaly čtyřicet čtyři státy,“ pokračovala.

„To ale squattery neodradilo,“ přidal se Darryl, který si na talíř nakládal gratinované brambory. „Jen houšť a větší kapky.“

Poručík Healeyová se smutně usmála. „Máte pravdu. Hodně států, a mezi nimi i takoví nováčci, od kterých byste to nečekal, jako třeba Čína nebo Peru, založilo na pobřeží takzvané výzkumné stanice. Je to způsob, jak v nadcházející debatě o Antarktidě a potažmo při využívání jejího nerostného bohatství uplatnit svá práva.“

„Jinými slovy by se dalo říct, že se staví do fronty,“ ujal se opět slova Darryl, „aby byli na řadě, až dojde k tomu velkému výprodeji.“ K ústům donesl vidličku vrchovatě naloženou bramborami a dřív, než je spolkl, dodal: „A k němu dojde, to si pamatujte.“

Michael vůbec nepochyboval o tom, že má pravdu. I když při pohledu na led a vodu kolem a na slunce, které jako velký bronzový míč sedělo líně na obzoru, bylo dost těžké si tu nadcházející pohromu představit. Nekonečný led a zvlněné moře působily dojmem věčné neprostupnosti.

Na západě zahlédl první náznaky přicházející bouřkové fronty, před kterou je varoval kapitán. Řídké šedé mraky plnily nebe a posouvaly se směrem k nim, jako kdyby nějaká neviditelná ruka trhala na proužky šedou látku. I oceán začal bouřit. Původně drobné vlnky se zvětšovaly a na vrcholcích se objevovala bílá pěna. Zvedl se vítr a hnal před sebou hejna mořských ptáků.

Darryl se probudil a narovnal se. Mořskou nemoc už podle všeho překonal. Byl sice v obličeji bledý jako každý jiný zrzek, ale už ne zelený. Křenil se na Michaela a ukazoval mu zvednutý palec. Charlotte se dívala do mapy složené v klíně.

Michael sledoval, jak se Diaz a Jarvis v kokpitu nad přístroji o něčem dohadují. O pár vteřin později helikoptéra nabrala výšku, a pokud se nemýlil, také rychlost.

Krajina pod nimi se změnila v bílou ledovou masu, na které už nebylo možné rozeznat jednotlivé detaily. Následujících dvacet minut se zdálo, že nic není pro piloty vrtulníku tak důležité jako dostat se na místo určení tak rychle, jak jen to je možné. Michael se v duchu ptal, jestli se náhodou bouřková fronta nepřibližuje rychleji, než předpokládali.

Opřel si hlavu a zavřel oči. I on byl dost unavený. Spánek na ledoborci nebyl zrovna jednoduchý. Motory bez ustání hučely, lodní šrouby se skřípěním drtily kusy ledu původně velké jako autobus, o ubytování ani nemluvě – jejich kajuta byla vlhká a temná, (ještě teď cítil ze svého oblečení zatuchlinu). Dost pochyboval o tom, že by na palubě kdy spal několik hodin, aniž by se probudil, nebo se, a to ne jednou, rovnou svalil z kavalce na podlahu. Ať už mělo být jeho ubytování na Point Adélie jakékoli, rozhodně se na něj těšil. Těšil se na postel, která se nehoupe, i na to, že mrazivý oceán nebude bušit do stěn jen pár desítek centimetrů od něj.

Přemýšlel, jestli se po dobu, co byl pryč, mohl Kristinin stav nějak změnit. Bylo zvláštní být od ní tak daleko, tak v každém slova smyslu odstřižený od všech obav, které ho trápily v běžném životě. Musel přiznat, že potřeboval vypadnout. Vzít si volno od všech svých přátel, rodiny i práce.

Po té nehodě se jaksi uzavřel se svým neštěstím a nechal záznamník a schránku v počítači, ať se místo něj starají o kontakt s okolím. Pořád si ale byl jistý, že kdyby se stalo něco strašného, dozvěděl by se to. Svět, nebo přinejmenším Kristinina malá sestřička, by jistě zbouraly stěny jeho izolace a dostaly se k němu. V místě, do kterého teď mířil, však byla jakákoli pravidelná komunikace se světem komplikovaná, a kromě toho odtud nebyla možnost nějak smysluplně zareagovat. Z nejvzdálenějšího místa na planetě, tisíce kilometrů daleko od domova, nebylo snadné přispěchat k nemocničnímu lůžku, nebo co hůř, na hřbitov.

Hrozné na tom bylo, že kdyby byl k sobě naprosto upřímný, musel by uznat, že je to částečně úleva. Když se rozhodl, že se na tuhle výpravu vydá, pocítil zase tu starou jiskru. Najednou mohl odložit tíživý pocit, že musí být stále k dispozici. Už dlouhé měsíce si připadal jako na nepřetržité stráži, nedokázal se pohnout kupředu, aniž by se zároveň neohlédl. Dalo by se říct, i když on by to nejspíš nepřiznal, že si vypěstoval fyzický blok.

Díky němu se nemusel rozhodovat.

S helikoptérou smýkl poryv větru a Michael, aniž by se pohnul, pootevřel jedno oko. Situace venku se zcela změnila. Z chomáčovitých mraků se stala armáda duchů táhnoucí se přes celé nebe. Dokonce i oceán pod nimi byl skoro celý zakrytý zvířenou mlhou. Hranice mezi nebem a mořem, mezi ledem a vzduchem, se stále více rozostřovaly a Michael věděl, že tohle je na Antarktidě nejzrádnější. Všechno kolem se během několika málo minut mohlo proměnit na neprůhlednou sluncem osvětlenou bílou polévku. Lodě se v ní potápěly, cestovatelé padali do hlubokých průrev v ledu. Piloti neschopní orientace naráželi s letadly do ledových hor nebo rovnou do ledem pokryté země.

„Nejspíš jste si už všimli,“ ozval se ve sluchátkách hlas podporučíka Diaze, „že letíme proti silnému čelnímu větru.“

Michael se na sedačce narovnal a podíval se po svých spolucestujících.

Charlotte skládala a uklízela mapu a Darryl natahoval krk, aby přes ni viděl ven z okénka.

„Ale už jsme skoro na Point Adélie. Letíme podél pobřeží a ke stanici míříme ze severozápadu. Pokud se na chvíli rozestoupí mlha, měli byste pod sebou vidět starou norskou velrybářskou stanici a možná i adélijská hnízdiště ptáků.“ Odmlčel se a ve sluchátkách cvaklo, ale po chvilce se ozval znovu. „Podporučík Jarvis mi právě připomněl, abych vás informoval, že po přistání budeme mít na zemi jen minimum času, takže vás žádáme, abyste co nejrychleji opustili letadlo, samozřejmě v souladu s bezpečnostními pokyny. Na zavazadla nečekejte, ta vám budou dodána.“ Ve sluchátkách znovu cvaklo a tentokrát se už hlas znovu neozval. Michael si utáhl tkaničky na botách a vzal si k sobě kabát a rukavice. Ale dokud měl na sobě navlečené bezpečnostní pásy přes ramena, stejně se nemohl obléci.

Vrtulník pomalu klesal – bylo to cítit, i když na pohled se nic neměnilo – a prolétával mlhou. Tu a tam vykouklo skalnaté pobřeží, jednou či dvakrát Michael zahlédl velké hejno černých tučňáků shromážděných na sněhové pláni. V jednom okamžiku spatřil skupinku opuštěných dřevěných domků v barvě popela a rzi. Z mlhy vykukovalo i cosi, co připomínalo kostelní věž. Bylo to ale dost těžké rozeznat, protože vrtulník se kolem prohnal vysokou rychlostí a silné vzdušné proudy s ním zmítaly nahoru a dolů a ze strany na stranu. O pár minut později se stroj přehoupl přes nízký hřeben, zpomalil a změnil směr. Rotory řvaly ještě hlasitěji než předtím. Michael se naklonil až těsně k okénku, aby viděl pod sebe. Lopatky rotoru vířily mlhu a skrz ni Michael uviděl muže v oranžové bundě s kapucí, který klouzal po ledu směrem k nim a zuřivě na ně mával. Kolem něj byly jakési šedé a hnědé skvrny a zdálo se, že některé z nich se hýbají, posouvají se po ledu, zatímco jiné mizí, jako kdyby se samovolně vypařovaly. Helikoptéra klesla níž, ale náhlý poryv větru ji kymácející se vyhnal zase výš. Diaz a Jarvis se v pilotní kabině skláněli nad přístroji; Diaz cosi rychle drmolil do mikrofonu.

Muž v bundě zmizel z Michaelova zorného pole, pak do něj ale znovu vběhl a nepřestával mávat. Stroj se znovu zakymácel, dvakrát zatroubil klakson a pak vrtulník opatrně přistál. Když ližiny dosedly na zem, ozval se praskavý zvuk, který Michaelovi připomněl chrastění kostek ledu ve staromódních táckách s formičkami. A do toho praskání se ozýval hlas muže v oranžové bundě. Dorazil až k okénku – Michael zahlédl vousatou, větrem ošlehanou tvář s tmavými brýlemi –, rotory s pravidelným hekáním zpomalovaly. Piloti vypínali přístroje a povolovali si bezpečnostní pásy.

Michael následoval jejich příkladu.

Diaz se otočil a křikl do kabiny: „Konečná! Vystupovat!“

Jarvis už mezitím vyskočil ven a zatáhl za kliku dveří kabiny pro pasažéry. Dveře se otevřely a dovnitř vtrhl čerstvý závan mrazivého vzduchu.

Charlotte se stále ještě potýkala s bezpečnostním pásem a Darryl se vší silou snažil jí pomoci.

„Kdo chce vystoupit, ať vystoupí!“ vykřikoval Jarvis a podával Charlotte, které se konečně podařilo vysvobodit se z postroje, ruku. Chytila se jí a opatrně vylezla ven na led. Za ní se z helikoptéry vypotácel Darryl a následoval Michael.

Muž s oranžovou bundou křičel na piloty něco o tuleních. Tuleni Weddellovi a mláďata. Michael měl z letadla stále ještě dost zalehlé uši, a kromě toho část slov, která na ně ten chlap ječel, okamžitě odnášel vítr, takže nešlo moc poznat, o čem mluví.

Michael poodešel od helikoptéry, k jejímuž ocasu přiběhli další muži v bundách a s ochrannými brýlemi. Jarvis tam mezitím otevřel nákladní prostor. Michael se díval, jak ven kloužou palety plné zásob, pak ale zakopl a zavrávoral, tak se začal raději soustředit na to, kam šlape. Kam měl vlastně jít? Po nějaké výzkumné stanici nikde ani památky. A v ledu, po kterém šel, byly zvláštní díry. Odhadem ani ne metr široké. Zastavil se a všiml si, že na ledu něco je, cosi červeného, měkkého a mokrého. Oranžová bunda začala zase vykřikovat a tentokrát už Michael něco z toho zaslechl.

„Tuleni! Právě rodí mláďata! Právě teď! Musíte dávat pozor, kam šlapete.“

Charlotte a Darryl se drželi jeden druhého a ani se nehnuli z místa.

„Mají díry v ledu,“ křičel muž a ukazoval na několik děr kolem nich.

„Vykousali si do ledu dýchací otvory.“

O pár metrů dál Michael spatřil mládě. Na bílém sněhu téměř nešlo rozpoznat. Pak uviděl druhé. Byla bílá, ale celá od krve. Matka ležela vedle nich jako šedý sud.

Jak je tak pozoroval, další tuleň, mnohem větší a tmavší, se dovalil k díře a strčil do ní hlavu a pak se nějak celý prosoukal skrz.

„Pokračujte!“ křičel muž. „Musíte pryč z ledu!“

Nějaký jiný muž ze základny s knírem plným námrazy vedl Charlotte a Darryla kupředu. Michael se pomalu vydal za nimi, i když mlha byla tak hustá, že si občas neviděl ani na špičky bot. A dokonale uhlazený led, potřísněný krví a zbytky po porodech, po kterém kráčel, navigaci také neusnadňoval. Když pod podrážkami jeho bot konečně zakřupaly kameny a ucítil pevnou skálu, vydechl úlevou. Další poryv větru rozehnal na chvíli mlhu a on nějakých dvacet metrů před sebou spatřil nízký svah a na něm několik šedých budov postavených na kůlech nad věčně zmrzlou zemí.

Domečky se k sobě choulily a na první pohled připomínaly ty nejošklivější vysokoškolské koleje na světě. Uprostřed stál stožár s americkou vlajkou pokrytý ledem.

Muž v oranžové bundě ho zezadu dohnal. „Říkáme tomu tady ‚zahrada Antarktidy‘,“ sdělil mu.

Michael promrzlýma a zakrvácenýma botama zadupal na skále.

„Ale musím vás varovat,“ pokračoval muž. „Není tady vždycky takhle hezky.“

ČÁST DRUHÁ

POINT ADÉLIE

„Vál dobrý jižní vítr v loď,

v něm Albatross plul za ní

a slétal hrát a zob si brát

na plavců zavolání!

A v mraku, mhách, nám ve plachtách

sed‘ večer devětkrát;

a mezi tím v mlh bílý dým

se bílý měsíc krad‘.“ –

„To ďábli, starý lodníku,

tě mučí, Bůh je vzdal!

Co hledíš tak?“ – „Svou kuší pak

já Albatrossa sklál.“

Píseň o starém námořníkovi

Samuel Taylor Coleridge, 1798

KAPITOLA DESÁTÁ

2.-5. prosince

První dny na základně Point Adélie utekly jako voda a bylo dost těžké odlišit jeden od druhého. Nejen proto, že toho bylo tolik na práci, ale i proto, že čas jako by tady ani neplynul. Slunce bez ustání svítilo a jeho paprsky se v noci prodíraly trhlinami v roletách. Kolik je hodin, se dalo zjistit jen pohledem na hodinky nebo bylo možné se někoho zeptat, ale i tak bylo těžké poznat, jestli je půl dvanácté dopoledne nebo v noci. A jaký je asi den v týdnu? Tady se nedalo podívat na ranní noviny nebo na televizní program na večer. Běžné věci, které člověku pomáhají vytvářet si denní režim a odlišovat dobu, kdy člověk z postele vstává a kdy do ní uléhá, kdy cvičí jógu, kdy odchází do práce a kdy se vrací domů, tady prostě nefungovaly.

Vlastně nebylo ani podstatné, jestli je pracovní den nebo víkend, protože tady se nedalo počítat s tím, že by člověk vyrazil na rande nebo do kina, nečekaně přespal u někoho v bytě nebo musel odvést děti na fotbalový trénink. To všechno byla tady jen teorie. Tady se žilo v čase a v prostoru, kde nic podobného neexistovalo. V Antarktidě bylo všechno ve stavu volného vznášení a bylo na každém, jestli si do toho vnese nějaký – jakýkoli – řád, nebo jestli se z toho zcvokne.

„Říkáme tomu ‚velké oko‘,“ dostalo se Michaelovi poučení hned při prvním společném jídle v jídelně. (Nejenomže stanice připomínala vysokoškolskou kolej, dokonce i názvy jednotlivých prostor takovému prostředí odpovídaly.) Z chlapíka v oranžové bundě se vyklubal velící důstojník základny – Murphy O’Connor, který vzal společné jídlo s nováčky jako příležitost vysvětlit jim mimo jiné, jak to tady v táboře chodí a jaká zde platí pravidla.

„Když tady člověk příliš dlouho příliš tvrdě pracuje, absolutně ztratí pojem o čase. A když si nedá pozor, za chvíli tu bude běhat kolem s velkým okem.“ Vypoulil oči a vtáhl tváře, což mu dodalo smutný a šílený výraz.

Charlotte se usmála a Darryl, který si zrovna dával na talíř další porci pečených fazolí, se začal smát nahlas.

„Až se to stane vám, tak to tak směšný nebude.“

Darryl zabořil naběračku zpátky do mísy fazolí.

„Na váš vzrůst toho docela dost spořádáte,“ poznamenal Murphy.

Michael přemýšlel, jestli to Hirsch bude brát jako urážku, ale Murphy se choval tak bezprostředně a otevřeně, že se zdálo, že se ho to ani v nejmenším nedotklo.

„Takže,“ uzavřel to Murphy, „radím vám, abyste se drželi nějakýho režimu, který si zvolíte. Je úplně jedno, jaký bude, ale koukejte ho dodržovat. Kuchyně je otevřená furt, takže si můžete přijít kdykoli udělat sendviče, ale psychiatrickou kliniku tady na stanici teda nemáme,“ koukl přes stůl na Charlotte, „leda že by si tady doktorka Barnesová plánovala nějakou otevřít.“

„Pokud to bude možné, tak ne,“ usmála se Charlotte.

Murphy pokračoval tím, že jim řekl něco o ostatních pravidlech tábora, zejména o těch nejdůležitějších.

„Ze základny nikdy nesmíte odejít sami,“ prohlásil a na každého z nich se významně podíval, aby dodal svým slovům důraz. Měl velké hnědé oči a brýle leteckého stylu. Bradu a tváře mu pokrývalo černé strniště vousů.

„Před rokem jsme tady měli chlápka – byl to geolog z Kansasu –, který chtěl jen zaběhnout ven a rychle nabrat pár vzorků. Šel ven sám, nikomu neřekl, kam jde, a,“ Murphy zvedl varovně prst, „pak jsme ho tři dny nemohli najít.“

„A co se mu stalo?“ zajímal se Michael.

„Spadl do průrvy v ledu a umrzl tam.“ Murphy smutně zavrtěl hlavou a usrkl kávu z hrnku s obrázkem tučňáka. „Průrvy v ledu občas vůbec nevidíš, a pak už je pozdě.“ Ukázal směrem ke dveřím své kanceláře. „A proto máme támhle na chodbě tu tabuli; když jde někdo ven ze základny, musí tam napsat jméno, kam jde a kdy plánuje návrat.“

Michael už si té tabule stačil všimnout. Poslední zanesený údaj tam byl o výpravě za průzkumem terénu do Suchého údolí jedna.

„A když se zase v pořádku vrátí, tak se to z té tabule smaže. Nejsem zrovna příznivec kontrol, jestli jsou při večerce všichni u sebe v posteli.“

Na chvíli se zarazil a pousmál se. „To byste koukali, na co při takové kontrole narazím.“

Michael nedokázal přijít na nic lascivního. Rozhlédl se po poloprázdné jídelně a většinu osazenstva tvořili mladí mužové v modrých uniformách.

U několika dalších stolů se shlukovali vědci. Rozlišit je tady od běžného personálu nebylo o nic těžší než všimnout si Darryla na letišti v Santiagu.

Vypadali dost výstředně. Muž s vlasy staženými do culíku a s brýlemi s tenkou obroučkou posazenými daleko na nose a pár podsaditých blondýnek s širokými rameny, které by se mohly dobře uplatnit jako herečky z nějaké norské ságy. Murphy musel sledovat jeho pohled, protože řekl:

„Vědcům tady říkáme zkumavky.“

Michaelovi to připadalo docela trefné, zkumavky – nádobí z laboratoře.

„Ale oni si z toho nic nedělají a říkají nám na oplátku gumy.“

„A to vám nevadí?“ chtěla vědět Charlotte.

„Jasně že nám to vadí,“ zvolal Murphy s předstíraným protestem. „Ale nám trvá dlouho, než se vážně urazíme.“ Potom o něco vážnějším hlasem dodal: „Tady se musíme spoléhat jeden na druhého a všichni to dobře víme. Bez nás gum, co se tady o to staráme, udržujeme v chodu dieselový generátory a rozsvícený světla, vaříme a vynášíme Z-barely, mimochodem Z znamená záchod; veškerý odpad se tady musí zabalit a odvézt z Antarktidy pryč – by tu zkumavky vůbec nemohly pracovat. A bez nich zase…“

Zarazil se a zdálo se, že najednou neví, jak dokončit myšlenku. „Jo, bez nich bychom tady my ostatní především nemuseli trčet.“

„Jestli chcete znát můj názor, tak mně to připadá jako dokonale vyrovnané uspořádání,“ usmál se Darryl.

„Tak to mluvíte jako pravá zkumavka,“ prohlásil šéf tábora. „Ale teď už se radši jděte uložit. Zítra vás čeká dlouhý den. Máte před sebou školu sněhu.“

Michael s Charlotte a Darrylem si vyměnili zmatené pohledy.

„A nezapomeňte si s sebou vzít rukavice.“

Murphy se přidal ke svým gumám – několik z nich se dokonce otočilo, aby si nováčky mohli lépe prohlédnout. Michael, Charlotte a Darryl se najednou cítili jako noví žáci, které nechali samotné ve středoškolské kavárně. Zkumavky byly plně zabrané do vlastní konverzace, nebo možná tak soustředěně jedly s hlavami skloněnými nad tácy s fazolemi a kukuřičným chlebem (jeden z nich měl před sebou hromadu nějakých zpráv vytištěných z počítače).

„To je divný,“ podotkl Michael a kývl hlavou směrem k vědcům.

„Dostali jsme se do světa, kde oni jsou hvězdy.“

Darryl se zasmál a řekl: „Na tohle jsem čekal celý život. Teď mě prosím omluvte.“ Vstal a dodal: „Mám dojem, že jsem právě zaslechl, jak někdo řekl stejnonožec.“

Vzápětí Michael s Charlotte pozorovali, jak se Darryl nebojácně přesunuje a usedá na volnou židli u kovového stolu, u kterého seděly dvě blondýny v rozepnutých flanelových košilích a o něčem se bavily. Pár vteřin se zdálo, že hovor poněkud vázne, a Michael si začal v duchu klást otázky, zda by neměl jít svého přítele zachránit. Pak ale Darryl řekl něco, čemu Michael nerozuměl, nastalo potřásání rukou a hlasitá výměna akademických titulů.

Skoro jako by jim před očima proběhl nějaký tajemný zasvěcovací rituál, Darryl byl rázem přijat do klubu. Michael s Charlotte mu poskytli tak deset, patnáct minut, aby se pobavil s novými kamarády, pak se zvedli a odnesli tácy. Michael zachytil Darrylův pohled a ten rychle dokončil nějakou vtipnou anekdotu o hlístici – výbuch smíchu – a pak se k nim přidal.

„Jsou skvělé,“ ohodnotil je, když společně kráčeli k ložnicím.

„Vypadalo to, že tě docela žraly,“ pokýval hlavou Michael.

„Ještě mě neznaj, takže jsem mohl vytáhnout ty nejlepší historky,“ culil se Darryl.

Vyšli ven z modulu, ve kterém kromě jídelny byla i kancelář velitele, a museli projít asi pětimetrový úsek po nekrytém dřevěném chodníku.

Moduly vypadaly jako široké železniční vagóny rozmístěné na velkém čtvercovém prostranství. Po obou stranách spojovacích chodníků byla natažena červená lana. Michael dobře věděl, že spíš než aby pomáhala chodcům udržet rovnováhu, byla tam proto, aby jim umožnila držet směr ve sněžné vánici, ve které nebylo vidět na krok. Osobně už jednu takovou vánici zažil a poznal, že držet se lana je často jediný způsob, jak dojít do bezpečí. Bez něj by člověk nenašel dveře, i kdyby byly dva kroky před ním. Nebylo neobvyklé, že v polárních oblastech lidé umrzli třeba metr od svého stanu, který neviděli. Ve vedlejším modulu byla nemocnice a Charlotte tam požívala nevídané výsady, měla pokoj sama pro sebe. Pokud se tomu tedy vůbec dalo říkat pokoj. Byla to malá buňka asi dva na tři metry a až do jejich příletu v ní bydlel předchozí lékař výpravy. Podle plakátů, které visely na stěnách, bylo poznat, že musel být blázen do tří věcí: surfování, plachtění a Jessicy Alby. Teď už byl ale na cestě zpátky do civilizace na palubě Constellation, ledoborce Pobřežní stráže. Charlottiny tašky ležely nevybalené na posteli.

„To je ale výzdoba,“ poznamenal Michael, který nakoukl dovnitř.

„Nenapadlo mě vzít si s sebou vlastní plakáty.“

„Příště už to budeš vědět,“ přidal se Darryl.

„Příště už tady nebudu,“ podotkla Charlotte suše.

Michael s Darrylem bydleli v dalším modulu, který byl rezervován pro zkumavky a jiné obyvatele základny, kteří nepatřili k personálu. Společně se dělili o místnost, která nebyla o moc větší než ta Charlottina. Bylo tam jedno úzké okno s žaluziemi a palanda se dvěma dřevěnými postelemi se závěsy. Na podlaze byl tvrdý hnědožlutý koberec, jaký se běžně dává do haly v hotelu. Zato jediná skříň, jejíž překližkové dveře měly co dělat, aby neodpadly, uvnitř skrývala nečekané bohatství.

„Páni,“ zvolal Michael, když skříň otevřel. „Koukni na tohle.“

Darryl nahlédl do skříně.

„Buďto nám bývalí nájemníci nechali spoustu dárků…“

„Nebo se nadace postarala, abychom měli všechno, co můžeme potřebovat.“ Darryl vytáhl rukáv jedné z oranžových bund, která visela na ramínku na tyči. „Bylo mi divný, že se v těch formulářích pořád vyptávali na velikosti oblečení.“

Kromě dvou bund s kapucemi lemovanými kojotí kožešinou tady byly dvě další bundy s husím peřím, vlněné košile a vlněné kalhoty s tolika kapsami, že by v nich člověk schoval i celý obchod s nářadím. Na poličce nahoře Michael našel a hned podal Darrylovi funkční termoprádlo, které odvádí pot z povrchu těla a hned se z něj odpařuje, kožešinové palčáky, které byly dost velké na to, aby v nich mohl mít člověk další rukavice, vlněné ponožky, kožené rukavice s vložkou a konečně vlněnou masku, která zakryje hlavu, krk a většinu tváře.

„To je jak o Vánocích!“ radoval se Darryl a prohlížel si různé kusy oděvu, které mu Michael podával.

„A to jsem ještě neskončil.“

Na podlaze byl výběr různých bot pečlivě vyrovnaných a rozdělených podle velikosti. Byly tam boty s podrážkou z dvojité vrstvy gumy s izolací uprostřed, měkké eskymácké válenky a hasičské boty, černé a úzké, pro práci ve vodě a na mokrém povrchu.

„Podívej se, mysleli úplně na všechno,“ jásal Darryl.

„To jo,“ souhlasil Michael a prohlížel obsah skříně. „Teď už chci jen vědět, kde nám zaparkovali sněžné skútry.“

Společná koupelna byla na protilehlém konci modulu a naštěstí zrovna nebyla obsazená. Michael si dal horkou sprchu – na ceduli ve sprše stálo: Omezte sprchování na tři minuty! – a vyrazil zpět chodbou. Na podlaze byl stejný koberec jako v pokojích. Michaela napadlo, že ho nejspíš sehnali, když zavírali nějaký Holiday Inn a rozprodávali vybavení.

Když dorazil do ložnice a zavřel za sebou dveře, uslyšel zpoza závěsů kolem spodní postele tiché chrápání. Všude po podlaze se ještě válelo jejich nové oblečení. Michael zatáhl roletu překrývající škvíru, kterou tady vydávali za okno, zhasl světla a vylezl na horní postel. Natřásl si pod hlavu pěnové polštáře. Do místnosti přesto pronikal proužek studeného slunečního světla. Michael si zatáhl závěsy kolem postele, a když pokládal hlavu na polštář, už byl v polospánku. O osm hodin později se probudil ve stejné pozici, v jaké usnul, a po dlouhých měsících si nepamatoval ani jeden sen, který se mu tu noc zdál. Za to byl upřímně vděčný.

Škola sněhu byla pro všechny nováčky na základně povinná. Vedl ji hubený vytáhlý mladík jménem Bill Lawson, který měl na hlavě v pirátském stylu uvázaný bavlněný šátek. Michael si pomyslel, že se nejspíš až příliš často díval na Piráty z Karibiku. Bill byl civilní zaměstnanec armády a vedl kurz, jako kdyby se jednalo o seminář sebeúcty. Když měli prokázat, že dokážou rozdělat oheň bez sirek, byl Michael první na řadě. Bill jeho výkon ocenil uznalou pochvalou.

Když pak Darryl vztyčil stan hluboko pod limitem deseti minut, byl už úplně u vytržení. A to ještě nevěděl, že dokáže stan zase strhnout a sbalit a uložit na saně za ještě kratší čas.

Charlotte, která v žádné ze soutěží v kategoriích umění přežít nevyhrála, vypadala stále podrážděněji. Bylo zřejmé, že byla zvyklá být nejlepší ve třídě. Výklad o podchlazení a omrzlinách ji také nezaujal. Šlo o témata, která znala dopodrobna, a při Lawsonově přednášce hleděla nepřítomně kamsi do dáli přes zledovatělé pláně, které základnu obklopovaly ze tří stran. Na čtvrté straně se tyčil zubatý hřeben Transarktického pohoří. V místech, kde z něj neúnavný vítr odvál sníh, mělo blátivě hnědou barvu. Když pak Lawson oznámil, že dnešní noc stráví venku, zatvářila se ještě nešťastněji.

„Cože? Ve stanu? Tak to teda pěkně děkuju. Moje ložnice sice není nic moc, ale aspoň tam mám postel,“ prohlásila.

Lawson se zatvářil, že je to od ní skvělý vtip. Nebo možná, jak Michaela po chvilce napadlo, byl ten člověk skutečně imunní vůči jakémukoli negativnímu přístupu. „Kdepak, žádný stan,“ usmál se zářivě. „Postavíme si vlastní iglú.“ Michael měl chvíli dojem, že Lawson začne radostí tleskat.

„No, pokud to tady na jižním pólu takhle chodí,“ zahájil Darryl větu, ale než ji stihl dokončit, Lawson mu skočil do řeči: „Na pólu. Jenom na pólu,“ opravil ho.

Nikdo úplně nerozuměl, co se jim snaží naznačit.

„Nikdo tu totiž neříká tady na jižním pólu. Dokonce ani tady na pólu se tu neříká. To se hned pozná, že jste tady noví. Takhle totiž mluví jenom nováčci a turisti. Musíte říct třeba zítra vyrážíme na pól. A hned budete znít jako mazáci.“

Zatímco se všichni tři snažili v duchu vyslovit slovo pól bez přívlastků, Lawson vytáhl z batohu čtyři zubaté pily na led, rozdal jim je a jal se třídě předvádět, jak se krájí zledovatělý sníh ze země, jako kdyby to byl svatební dort. Pak pokračoval ve výuce předváděním správného postupu, jak pokládat jednu vrstvu kostek ledu na druhou. Vrstvy se postupně zužovaly do kuželovitého tvaru, takže vznikla jakási kupole. Teplota byla sice dobrých dvacet stupňů pod nulou, ale Lawson se přesto pořádně zapotil, než byl hotový. Ustoupil o pár kroků vzad a obdivoval svůj Tádž Mahál.

„Nezapomněl jste na něco?“ zeptala se Charlotte kousavě.

„To máte jistě na mysli dveře,“ zazubil se Lawson. Zuby měl zářivě bílé.

„Jen jsem potřeboval popadnout dech.“

Vzápětí pilou, lopatou a často také rukama v palčácích začal hrabat do země jako bobr. Kousky ledu, sníh a občas i štěrk od něj odletovaly, jako když hrabe pes. Michael s úžasem pozoroval, jak Lawson postupně vyhrabal mělký a velmi úzký tunel, který vedl dolů pod led a pak zase nahoru přímo do iglú. Pak odhodil lopatu, lehl si na břicho a postupně se do tunelu nasoukal. Kousek po kousku mizelo jeho tělo pod ledem, až z něj nakonec nebyly vidět ani boty. Michael se sklonil k otvoru do tunelu a zavolal do něj: „Jste v pořádku?“ Lawsonův hlas se ozval tlumeně jako ze záhrobí.

„Jsem tu jak v peřince.“

Charlotte se zatvářila, jako že jediná peřina, která ji teď zajímá, je hodně daleko odsud.

Lawson se opět vynořil a přiměl je, aby pod jeho pečlivým dohledem postavili vlastní iglú. A ačkoli vedl každý jejich pohyb, trval na tom, že veškerou manuální práci odvedou sami a bez pomoci. „Musíte vědět, jak se to dělá, a věřit, že to dokážete.“ Tyčil se nad nimi, zatímco se lopotili s bloky ledu. „Může na tom záviset váš život.“

Michaelovi došlo, že na Point Adélie je blízkost smrti oblíbeným tématem. Večer se místo návratu do jídelny schoulili za ledovou zeď, kterou postavili ze zbytků stavebního materiálu na iglú. Konečně také ocenili vybavení, které jim nadace nechala v šatní skříni. Snědli porce polní stravy, kterou s sebou vzal Lawson. Sice na nich nebyl nápis Konzervovaná strava, ale Michael je podezříval, že pocházejí ze stejně kvalitního zdroje, který zásobuje americkou armádu. Na Michaelově přídělu byl nápis Hovězí haše s kukuřicí. Ale když zavřel oči, vůbec si nebyl jistý, že by takovou chuť dokázal identifikovat. Když byli hotovi s večeří – dost rychlá a studená záležitost –, nechal Lawson kolovat igelitovou tašku a každý kousek odpadků musel skončit uvnitř.

„Nesmí tady po nás zbýt vůbec nic,“ vysvětloval Lawson. „Všechno, co lidé do Antarktidy přivezou, musí zase odvézt s sebou.“

Základna byla od nich asi kilometr dolů po svahu u břehu Weddellova moře. Lampy, které byly rozsvícené, i když slunce neustále zářilo, byly odsud jasně vidět. Charlotte na ně vrhala toužebné pohledy, jako kdyby to byla světla Paříže. Když vítr zavál jejich směrem, občas dokonce zaslechli vzdálené vytí z kotců tažných psů.

„Jste si jistý, že tohle nestačilo? Chci říct, že postavit iglú už umíme, tak k čemu nám bude v nich spát? Je to vážně nutné?“ zeptala se Charlotte Lawsona s nadějí v hlase.

Lawson zavrtěl hlavou a řekl: „Je mi líto, ale je to nutné. Je to totiž velitelův rozkaz. Od té doby, co se ten zkumavka, promiňte, chtěl jsem říct ten geolog z Kansasu, ztratil a umrznul, trvá Murphy na tom, že každý nováček absolvuje celý den a celou noc školy sněhu.“

Darryl se zvedl a poplácal si paže, aby si trochu rozproudil krev. „Takže, jak budeme spát?“ chtěl vědět. „Zdá se, že někteří budou muset spát společně.“

„Máte naprostou pravdu,“ pochválil jeho postřeh Lawson, jehož filozofií zjevně bylo nevynechat pochvalu ani za jeden výkon, i kdyby byl sebenepatrnější. „Michaele, mohl byste třeba spát se mnou, udělal jsem v tom prvním iglú víc místa na nohy.“

Každý si vzal spacák z dutého vlákna s úpravou pro teplotu hluboko pod bodem mrazu, popřáli si dobrou noc, a zatímco Michael čekal, než se Lawson nasouká tunelem do jejich iglú, Charlotte ve velké zelené bundě čekala, než dovnitř vleze Darryl.

„Tam aspoň nechytne mořskou nemoc,“ usmál se Michael. Charlotte jen přikývla. Oči ani na chvíli nespustila z úzkého otvoru v zemi a v náruči pevně svírala stočený spacák.

Michael pojal podezření, proto ji varoval: „Ne aby tě napadlo chodit pěšky zpátky do tábora. Je to nebezpečný.“

Podívala se na něj a z jejího pohledu bylo jasné, že její myšlenky odhadl přesně.

„Můžete dovnitř,“ ozval se Lawsonův tlumený hlas.

„Uvidíme se ráno,“ rozloučil se Michael, nacpal do díry před sebou spacák a vyrazil za ním.

Tunel nebyl moc dlouhý, zato velmi úzký. Michael měl stejně jako Lawson něco přes sto osmdesát centimetrů, ale Lawson byl hubený jako špejle, zatímco Michael by opravdu snesl o několik centimetrů manévrovacího prostoru víc. Při každém pohybu dřel hlavou o strop, a aby vůbec pokračoval kupředu, musel zapřít obě boty do sněhu a odrážet se lokty. Sice netrpěl klaustrofobií, ale za takových podmínek by nebylo těžké si ji vypěstovat; celé tělo měl obklopené sněhem, cítil ho i na rtech, a spacák, který tlačil tunelem před sebou, zaclonil téměř všechno světlo, které do tunelu pronikalo z Lawsonovy baterky. Když se dostal ven z tunelu, bylo to najednou jako v jiném světě. Lawson nejdřív dovnitř vtáhl spacák a pak i Michaela.

„Nejlepší tady na tom je, že nepotřebujeme ledničku,“ radoval se Lawson. Michael se vysoukal ven z tunelu a klekl si. Strop nebyl příliš vysoký, jen asi metr, zato stěny, na kterých se už stačila vysrážet a do hladkého ledu umrznout pára z jejich dechu, měly mezi sebou tolik prostoru, že když zasunul obě nohy do začátku tunelu, mohl se pohodlně natáhnout. Lawson pokryl většinu podlahy izolačními karimatkami.

Ze všeho nejlepší ale bylo, co uvnitř iglú dělalo světlo. Baterka byla namířená ke stropu a paprsky se rozlévaly všemi směry. Stěny zářily modrobílým světlem a pár osamělých vloček, které se odlepily od stropu a zvolna se snášely k zemi, působilo dojmem nasvícených briliantů.

Michael měl pocit, že tak nějak by to pravděpodobně mohlo vypadat uvnitř sněhové koule.

„V noci bude ze stropu trochu kapat voda,“ informoval ho Lawson, který už se soukal do spacáku. „Hlavně u dýchacích otvorů. Ale to je úplně normální. Není třeba se toho bát. Ale rozhodně doporučuju dát si přes obličej nepromokavou pláštěnku.“

Natáhl se a přes obličej si volně přehodil nepromokavou plachtu. „Takhle,“ dodal, vydechl a jeho dech nadzvedl látku.

Michael rozbalil spacák a natáhl ho na podlahu. Během toho procesu se dokázal nejméně třikrát udeřit do hlavy o strop. Potom si sundal boty a na nohou si nechal jen vlněné ponožky a vložky do bot. Potom si po Lawsonově vzoru složil bundu jako polštář. Nejtěžší ale bylo nasoukat se ve všech zbývajících vrstvách oblečení do poměrně úzkého spacáku. Uzavřený prostor mu také poskytl možnost cítit svůj vlastní pot a Michael musel upřímně přiznat, že to není zrovna příjemná vůně. Soukal se centimetr po centimetru spacákem, až narazil nohama na dno. Lawson si sice už zasunul konec spacáku do tunelu, ale pro Michaela tam ještě zbylo dost místa. Hlavu si položil na složenou bundu a zadíval se na osvětlený strop.

Hlavou mu táhly myšlenky na to, jestli se iglú nemůže každou chvíli zbortit. Místo toho mu ale na bradu s neholeným strništěm dopadla s plesknutím obrovská kapka vody. V posledních dnech se holil čím dál méně, protože předpokládal, že v místních klimatických podmínkách se mu jakákoli ochrana kůže, dokonce i vousy, bude hodit. Otřel kapku vody rukavicí a našel nepromokavou plachtu, kterou si přehodil přes hlavu.

„Můžem zhasnout?“ zahuhlal Lawson.

„Jasně,“ souhlasil Michael a nahmatal baterku, kterou zhasl. Záře kolem okamžitě pohasla a vystřídala ji naprostá tma a ticho tak hluboké, že se Michael nedokázal ubránit myšlence na to, že takové ticho musí být v hrobě.

KAPITOLA JEDENÁCTÁ

21. června 1854, 1:15

Eleanor Amesová nebyla zaměstnankyní Zařízení pro šlechtičny po dobu nemoci, které se nalézalo na Harley Street číslo 2, ještě ani celý rok, ale už si stačila získat důvěru slečny Nightingaleové, což se projevovalo zejména tím, že dostávala službu jako noční sestra.

Sice to znamenalo, že musí být vzhůru až do rozbřesku, ale Eleanor to vnímala jako poctu a dělalo jí to radost. Kromě toho si užívala ten relativní klid nočních hodin. Čas od času musela někomu podat lék nebo vyměnit špinavý obvaz, ale zbytek jejích povinností měl spíše duchovní ráz. Některé pacientky, které byly neklidné a úzkostné i ve dne, potřebovaly v noci útěchu ještě více. Jejich soukromí démoni k nim přicházeli po setmění mnohem častěji. A Eleanor měla za úkol držet démony na uzdě. Dnes měla na starosti slečnu Bailletovou, guvernantku, která přišla o místo v dobré rodině poté, co prodělala jeden velmi divoký záchvat, a slečnu Swannovou, modistku, která trpěla vysokou a naprosto nevysvětlitelnou horečkou. Zbytek noci Eleanor jen procházela jednotlivými pavilony a kontrolovala, jestli je všechno v pořádku, nebo uklízela v lékárně. Její nadřízená slečna Nightingaleová nesmírně dbala na to, aby nemocnice byla v každém směru čistá a neposkvrněná. Trvala na tom, že v pokojích musí být stále čerstvý vzduch (alespoň tak čerstvý, jak Londýn dovoloval). Stejně neústupná byla i v otázce každodenního převlékání a stlaní postelí a pravidelné výměny lněných obvazů za čerstvé. Také trvala na tom, že pacientům se musí podávat kvalitní a výživné jídlo. V mnohých kruzích se její názory setkávaly s nedůvěrou nebo krčením ramen. Dokonce ani lékaři sloužící v této nemocnici nepovažovali takové postupy za nic důležitého. Zároveň jim ale nebránili, neboť je měli za neškodné. Eleanor však názory slečny Nightingaleové přijala za vlastní a byla hrdá, že byla vybrána mezi mladé ženy – ve svých devatenácti letech byla skutečně téměř nejmladší – které v místní nemocnici získaly její výcvik.

Když zamykala lékárnu, hlavně laudanum, které bylo mezi pacientkami velmi žádané jako účinný přípravek na spaní, zachytila svůj odraz ve skle skříňky. Tmavé vlasy měla stažené do uzlu zakrytého bílým čepcem, ale jeden neposedný pramen vyklouzl a ona se musela zastavit, aby se upravila. Kdyby slečna Nightingaleová sešla dolů zkontrolovat nemocnici a našla noční sestru neupravenou, byla by velmi nespokojená. A ačkoli nikdo nebyl k pacientům laskavější než ona, vůči zaměstnancům byla vždy přísná a nikdo nestál o to, aby ho kárala.

Eleanor ztlumila plynovou lampu a vyšla na chodbu. Chystala se vyjít do patra a uklidit sluneční terasu – slečna Nightingaleová pevně věřila v léčivou sílu slunečních paprsků –, když vtom její pohled zabloudil ke vchodovým dveřím. Prosklenou tabulkou bylo vidět ven a Eleanor si všimla, že před vchodem zastavil kočár. Z něj vystoupili tři muži a k jejímu překvapení stoupali po schodech ke dveřím. Copak nevěděli, že návštěvní hodiny jsou jen ve dne?

Zjevně ne. Eleanor spěchala ke dveřím, aby zabránila případnému hluku – nechtěla, aby probudili někoho z pacientů –, když vtom se ozval zvonek nade dveřmi a ve stejný okamžik na dřevěnou část dveří zabušila pěst.

Dovnitř nakoukl člověk s kotletami a někdo zavolal: „Pomoc! Může nám někdo pomoct?“

Když zahlédla, jak se znovu zvedá pěst, rychle dveře odemkla a otevřela je. Muž, který předtím volal o pomoc, se zatvářil rozpačitě a rychle se omlouval: „Omlouvám se, že jsem sem tak vtrhl, slečno, ale náš společník je raněný a potřebuje ošetřit.“ Jeho společník byl stejně jako on v červené jezdecké uniformě a držel se za paži. Třetí muž ho držel za loket, jako kdyby ho podpíral.

„Ale tohle je nemocnice pro ženy,“ namítla Eleanor. „Obávám se, že –“

„Toho jsme si vědomi,“ skočil jí do řeči ten růžolící muž. „Ale je to dost naléhavý případ a nevěděli jsme, kam jinam se obrátit.“

Eleanor už si všimla, že kolem zranění světlovlasého vojáka prosakuje látkou krev. Voják jí najednou připadal povědomý. Nebyl to tentýž, který na ni před pár hodinami zíral, když zavírala okenice?

„Bohužel teď není v nemocnici přítomen žádný lékař,“ prohlásila. „Přijde až ráno.“

Ten velký, který byl jejich mluvčím, se ohlédl po kamarádech stojících několik schodů pod ním, jako by se jich ptal, co má teď dělat. Zraněný muž promluvil: „Jsem poručík Sinclair Copley. Byl jsem zraněn, když jsem pomáhal ženě, na kterou zaútočil násilník.“

Eleanor na horním schodu váhavě přešlápla; co by si slečna Nightingaleová přála, aby teď udělala? Samozřejmě by si nikdy netroufla ji vzbudit.

Nakonec Eleanor byla přece noční sestra, a měla proto nemocnici na starosti. Ale cítila také povinnost tomu zraněnému muži poskytnout nějakou pomoc.

„Zkrátka jsem byl postřelen,“ pokračoval poručík, „a mé zranění vyžaduje ošetření.“ Vyšel nahoru po schodech a zadíval se jí prosebně do očí.

„Nemohla byste se na tu mou ruku alespoň podívat a rozhodnout, jestli s tím nemůžete udělat něco sama, než ráno vyhledám lékaře? Jak vidíte,“ řekl a na chvíli si pustil zraněnou paži, aby ukázal krví nasáklý rukáv uniformy, „alespoň to krvácení se musí nějak zastavit.“

Eleanor stála nerozhodně v zádveří, když vtom ten vysoký voják řekl:

„Pojď, Sinclaire, na High Street znám jednoho lékárníka, který mi něco dluží.“ Otočil se k ní zády a dusal dolů po schodech, ale ten blonďák se ani nehnul. Eleanor měla dojem, i když jí samotné to pomyšlení vhánělo do tváře ruměnec, že sem přišel schválně, aby ho mohla ošetřit právě ona.

Ustoupila stranou a otevřela velké vchodové dveře. „Snažte se dělat co nejméně hluku, prosím. Pacientky spí.“

Zamkla za nimi a rychle je provedla rozlehlou a studenou halou – všechna okna byla dokořán – do místnosti, kde měli příjem. Místnost byla cosi mezi salonem a ordinací. Čalouněná křesla, stínidla lamp se střapci a vzadu ve výklenku stál vyšetřovací stůl s koženým čalouněním vycpaný koňskými žíněmi a vedle něj zamčená skříňka s lékařským náčiním a základními léky.

„Mimochodem, jsem kapitán Rutherford,“ představil se nejvyšší z nich.

„A tento pán je poručík Le Maitre, přátelům známý jako Frenchie. Všichni jsme od Sedmnáctého jezdeckého pluku.“

„Ráda vás poznávám,“ odpověděla Eleanor. Podle jejich uniforem, ale i ze způsobu řeči okamžitě poznala, že se jedná o muže vybraných způsobů ze zámožných rodin. „Musím vás ale znovu požádat, abyste mluvili pokud možno tiše.“

Rutherford přikývl, položil si ukazovák přes rty a svalil se do nejbližšího křesla. Zapálil lampu na stole, upravil knot a vytáhl balíček doutníků, z nichž jeden nabídl Le Maitreovi. Potom škrtl zápalkou o podrážku bot a oběma připálil. I Frenchie se pohodlně uvelebil v křesle.

„Tak se do toho dejte,“ zašeptal Rutherford a mávl rukou směrem k výklenku. „Nechceme přece, aby nám tady umřel. Rusové si na něj ještě ani nevystřelili.“

Frenchie vyprskl smíchy, ale hned si rukou zakryl ústa.

„Nic si z nich nedělejte,“ uklidňoval Eleanor Sinclair. „Dobré vychování zapomněli v kasárnách.“ Přistoupil ke stolu a chtěl si svléknout sako uniformy. Ale uschlá krev přilepila látku ke kůži, a když se ji snažil uvolnit, škubl sebou bolestí. Eleanor doposud vlastně neměla čas zvážit důsledky svého rozhodnutí. Vystrašeně si vybavila hned tři pravidla, která už porušila. Pohled na poručíka, jak se snaží oddělit zkrvavenou látku od zranění, ji okamžitě vrátil do reality. „Počkejte,“ zarazila ho. „Já to udělám.“ Spěšně odemkla skříňku a vyndala nůžky, kterými rozstřihla látku rukávu a zvětšený otvor jí pak umožnil svléknout celé potrhané sako.

Teď však zase nevěděla, co má udělat s ním.

Poručík se jejím rozpakům zasmál. Vzal si od ní sako a hodil ho na věšák, který stál za ní a na jehož existenci úplně zapomněla. Potom se posadil na kraj koženého stolu.

Jemná látka bělostné košile byla také potrhaná a zkrvavená, ale Eleanor ho nepožádala, aby si ji svlékl. Místo toho mu nůžkami rozstřihla rukáv od ramene až po zápěstí, aby se otvorem dostala ke zranění. Bylo jasné, že látka je velmi kvalitní, a Eleanor litovala, že ji musí rozstříhat. Ještě víc ji ale znervózňoval poručíkův upřený pohled. Snažila se soustředit na zranění, ale cítila, že si ji velmi pečlivě prohlíží. Sleduje její zelené oči a tmavé lokny, které už zase neposedně vyklouzly zpod čepce uniformy.

Cítila, že se ve tváři opět červená. Tak ráda by krev nasměrovala z tváří pryč, ale nemohla vůbec nic dělat.

Když se rukáv rozevřel, zjistila, že tkáň kolem rány je potrhaná, ale nezdálo se, že by kulka poranila kost, a nepronikla ani hluboko do svalu.

Bylo pro ni dost těžké zranění posoudit, protože takové případy zde v nemocnici nemívali. Jen jednou byla u toho, když přijali starší dámu, která se omylem nabodla na pohrabáč, ale lékaři jen zřídka, pokud vůbec, nechávali sestry asistovat u vážnějších případů.

„Tak co říkáte? Myslíte, že to přežiju a budu se moci znovu bít?“ zeptal se poručík.

Eleanor nebyla zvyklá na tak hravý způsob hovoru a už vůbec nebyla zvyklá na takovou blízkost… muže s obnaženou zkrvavenou paží. Zkrvavenou paží, kterou ona sama obnažila.

Místo odpovědi se rychle otočila ke skříňce, vyndala čistý tampon a láhev kyseliny karbolové a jala se ránu čistit. Krev už byla z velké části zaschlá a drolila se z kůže. Eleanor ji zachytávala do smaltovaného umyvadla. Tím se zranění postupně víc a víc odkrývalo a Eleanor bylo brzy jasné, že kůže je roztržená natolik, že bude nutné ji zašít.

„Ano,“ řekla konečně. „Přežijete to, ale doufám, že bít už se nebudete.“

Vzala do ruky čistý ručník. „Budete ale muset stejně vyhledat lékaře.“

„Proč?“ divil se poručík a zadíval se na poraněnou ruku. „Mně to tak strašné nepřipadá.“

„Ta rána se musí zavřít. Bude třeba udělat pár stehů, a čím dříve, tím lépe.“

Usmál se a ona, ačkoli věděla, že natáčí hlavu, aby jí pohlédl do očí, nechala pohled odvrácený.

„A teď by to bylo příliš brzy?“ zeptal se.

„Už jsem vám přece říkala, že dnes v noci tady žádný lékař není.“

„Ale já jsem měl na mysli vás, slečno…?“

„Amesová,“ představila se. „Sestra Eleanor Amesová.“

„Vy byste to zašít nedokázala, sestro Eleanor Amesová?“

Eleanor byla zaskočená. Nic takového jí ještě nikdy nikdo nenavrhl. Byla sice zdravotní sestra, ale přece jen byla žena a měla by snad sama, bez pomoci a dohledu, zašít zranění vojáka, který byl postřelen? Cítila, že její tvář je rudá stejně jako jeho uniforma.

Poručík se zasmál. „Je to moje paže. A pokud si já myslím, že ji dokážete ošetřit, tak proč byste to neměla zkusit?“

Pohlédla mu do tváře a spatřila široký zářící úsměv, rozcuchané blond vlasy a jemný, světlý knír – takový, který nosí mladí muži toužící po tom, aby vypadali starší.

„Ale já jsem jenom sestra. A nemám dokonce ani ukončený výcvik.“

„A šila jste někdy šaty?“

„Mnohokrát, ale tohle je –“

„Nemůžete být horší než náš polní felčar, jehož specialitou je trhání zubů.

Na rozdíl od doktora Phillipse alespoň nejste opilá,“ dodal spikleneckým tónem a jemně se dotkl její ruky. „Nejste opilá, že ne?“

Chtíc nechtíc se musela usmát. „Ne, jsem naprosto střízlivá,“ řekla.

„Výborně. A jistě nechcete, aby to zranění zbytek noci hnilo.“ Strhl si zbytek rukávu ze zápěstí a přehodil ho přes rameno. „Tak co kdybychom začali?“

Eleanor byla rozpolcená. Věděla jistě, že porušuje pravidla a překračuje své pravomoci. Na druhou stranu v ní každou vteřinou rostla touha zkusit něco, o čem uvnitř tušila, že to dokáže. Navzdory odmítavému postoji lékařů už mnohokrát jejich – leckdy odbytou – práci pozorovala a byla si jistá, že to bude umět. Ale co by jí asi řekla slečna Nightingaleová, kdyby takové porušení lékařských předpisů někdy vyšlo najevo?

Poručík ji, jako kdyby dokázal číst její myšlenky, ujistil: „Vždyť se to nikdy nikdo nedoví.“

„Slovo dragouna je pevné jako skála,“ zvolal Rutherford z křesla a Frenchie na něj okamžitě zamával, aby se ztišil.

Sinclair s úsměvem a obnaženou paží vyčkával, a když Eleanor nalila do umyvadla trochu vody a začala si drhnout ruce louhovým mýdlem, začal se usmívat ještě víc. Věděl, že má vyhráno.

Rutherford se zvedl, vytáhl z pláště stříbrnou placatku a podal ji Sinclairovi. Když to Eleanor spatřila, namítla: „Ale máme tady chloroform a éter.“ Pokud se týkalo použití těchto látek, byla velmi na vahách. Nikdy nic takového nedělala a obávala se následků, které by mohla přivodit jejich nesprávná aplikace.

Ale Rutherford si pohrdlivě odfrkl: „Pch! Na to je nejlepší brandy. Když se ho spolyká dost. Už jsem viděl, jak po něm muži prospali i amputaci nohy.“

Sinclair si od něj láhev vzal, pozvedl ji na počest svého dobrodince a pořádně si zavdal.

„Ještě jednou,“ poručil Rutherford a Sinclair poslechl.

„Výborně,“ pochválil ho Rutherford a poplácal ho po zádech. „Pacient je váš,“ dodal směrem k Eleanor.

Ta rozsvítila plynovou lampu na stěně a začala si chystat náčiní – střívko a jehlu –, které bude k šití potřebovat. Pak požádala Sinclaira, aby si na stůl lehl. Lépe tak na ránu uvidí. Když navlékala střívko do jehly, ruce se jí třásly.

Sinclair jí položil dlaň na ruku a konejšivým hlasem řekl: „Buďte klidná.“

Eleanor polkla a dvakrát přikývla. Potom pokračovala pomalu a soustředěně. Sklonila se a pečlivě si kůži prohlédla, aby mohla zvolit postup.

Rozhodla se, že začne ve spodní části rány, kde byla kůže nejrozšklebenější, stáhne ji k sobě, protáhne jehlu, udělá steh, a pak, jako kdyby spravovala roztržený šev, bude pokračovat vzhůru. Bude to vyžadovat tak osm, maximálně deset stehů… věděla ale, že to pro poručíka bude velmi bolestivé. Bude proto muset pracovat co nejrychleji.

„Jste připraven?“ zeptala se.

Poručík si dal ruku za hlavu, jako kdyby odpočíval v červnu na břehu řeky. „Naprosto.“

Přiložila jehlu ke kůži a chvíli váhala, sbírala síly k tomu, aby ji zabodla.

Viděla, jak zaťal svaly a paže mu ztuhla, ale nic neřekl. Bylo jí jasné, že před svými společníky nemůže dát najevo slabost… nebo snad před ní. Přitáhla kůži z druhé strany rány blíž a probodla ji také. Pak oba konce stáhla k sobě a sevřela je prsty, jako kdyby v nich držela špetku soli, a provlékla jehlu opačným směrem. Často vídala pacienty, jak během nějaké bolestivé procedury odvracejí zrak. Snad se snažili soustředit se na nějakou příjemnou myšlenku, cosi krásného v dáli. Ale on stejně tak nespouštěl pohled z ní.

Protahovala jehlu tam a zpět stále dokola a rána se postupně zavírala, až z ní zbyla jen naběhlá jizva táhnoucí se pár centimetrů po jeho paži. Když byla hotová, uvázala na niti uzel. Běžnou nit by ukousla, ale v tomto případě ji raději ustřihla nůžkami. Konečně mu znovu pohlédla do tváře. Čelo se mu lesklo potem a úsměv na jeho rtech povadl, ale nezmizel úplně.

„Mělo by to držet,“ prohlásila a otočila se, aby uklidila zbývající šití.

Ještě jednou mu ránu jemně otřela kyselinou karbolovou, potom ze skříňky vyndala čistý obvaz a pevně mu ruku obvázala. „Jestli chcete, můžete se posadit.“

Voják se zhluboka nadechl a pak, aniž by se opřel o pravou ruku, se posadil. Zapotácel se ze strany na stranu, což byl nejspíš důsledek jak zákroku, tak brandy. Rutherford a Frenchie rychle uhasili doutníky a přispěchali ho chytit.

A v tom okamžiku se v místnosti objevila slečna Nightingaleová. Stála tam v dlouhé krinolínové sukni jako zosobněná spravedlnost. Tmavé vlasy měla pečlivě rozčísnuté na pěšinku uprostřed a bledé ruce zkřížené na hrudi. Pohledem zpod vysoko zdviženého obočí klouzala ze zjevně opilých vojáků na noční sestru s čepcem nakřivo a s rukama od kyseliny karbolové.

Zdálo se, že se snaží nějak si tu scénu vysvětlit, ale stejně dobře by se mohla snažit pochopit přítomnost slona v salonu.

„Sestro Amesová, očekávám vaše vysvětlení,“ promluvila konečně.

Než se Eleanor podařilo přes vyschlé rty vyloudit první slovo, Rutherford vykročil kupředu a s napřaženou pravicí se představil jako kapitán Sedmnáctého jezdeckého pluku. „Můj přítel zde,“ mávl rukou směrem k Sinclairovi, „byl zraněn, když bránil čest dámy.“

„Téměř dámy,“ podotkl Frenchie.

„Bylo nutné poskytnout mu okamžitou pomoc a vaše slečna Amesová ji velmi obětavě poskytla, a to velice profesionálně.“

„To posoudím sama,“ prohlásila slečna Nightingaleová ledovým tónem.

„A vy, pánové, nevíte, že tato instituce je určena pro lékařskou péči výhradně o ženy?“

Rutherford se podíval na Frenchieho a pak i na Sinclaira, jako by si nebyl jist, jak má na tu otázku odpovědět.

„Věděli jsme to,“ řekl Sinclar a podařilo se mu stoupnout si na zem. „Ale náš pluk zítra ráno odjíždí na východ, takže jsme neměli jinou možnost.“

Rutherford i Frenchie byli s takovou improvizací hned srozuměni.

A dokonce i slečna Nightingaleová se tou informací zdála poněkud obměkčena. Došla až k nim do výklenku a zevrubně prozkoumala čerstvě zašitou ránu.

Eleanor se třásla strachem, ale když se podívala na Sinclaira, povzbudivě na ni zamrkal.

„A vy jste s tímto… velmi neortodoxním ošetřením spokojen?“ tázala se slečna Nightingaleová Sinclaira.

„To jsem.“

Slečna se narovnala, a aniž by se na Eleanor podívala, řekla: „Já také.

Zdá se, že bylo provedeno velmi odborně.“

Eleanor po dlouhých minutách začala znovu dýchat.

„Ale takové věci tady provádět nemůžeme. Pověst a veřejné postavení této nemocnice nesmí nic ohrozit. Jsme neustále pod přísným dohledem.

Sestro, od vás očekávám zítra ráno v osm hodin podrobné písemné hlášení.“

Eleanor kývla na souhlas.

„A vás, pánové, teď, když jste obdrželi pomoc, kterou jste potřebovali, musím požádat, abyste odešli.“

Rutherford a Frenchie rychle sbalili nedopalky doutníků, potom vzali Sinclaira mezi sebe a vyrazili do haly. Slečna Nightingaleová jim otevřela vchodové dveře. Eleanor se držela vzadu. Když vojáci sešli dolů ze schodů, slečna Nightingaleová za nimi vyšla ven, dlouhá sukně se jí zavlnila, a zavolala: „Dávejte na sebe pozor, mladí muži, a v pořádku se vraťte domů.“

Z místa, kde stála, měla Eleanor zakrytý výhled, ale viděla alespoň na poručíka Copleyho, jehož světlé vlasy zářily ve světle pouliční lampy.

Rudý kabátec uniformy měl přehozený přes rameno. Usmál se na ni a ona náhle při myšlence na jeho brzký odjezd na frontu pocítila vzrůstající obavy – nečekané a překvapivě silné.

KAPITOLA DVANÁCTÁ

6. prosince, 15:00

Každý normální člověk by si při pohledu na biologickou laboratoř na Point Adélie začal zoufat. Darryl Hirsch byl bez sebe radostí. Podlaha byla betonová, stěny z montovaných dílů umělé hmoty s trojitou izolací, strop byl nízký a celé to páchlo zatuchlinou, slanou rybinou a rozlitými chemikáliemi.

Ale bylo to celé jeho a neexistoval nikdo, kdo by se mu při práci díval přes rameno. Mohl si vést experimenty po svém a nebyl tu nikdo, kdo by mu do toho mluvil. Konečně mu na krk nedýchal ten dobře placený a zrádný doktor Edgar Montgomery, který číhal na chyby v jeho výzkumu a hledal důvody, proč mu odříznout finance. Tahle laboratoř se všemi bublajícími nádržemi a syčícími vzduchovými hadičkami byla jen a jen Darrylovo království.

Nadace laboratoř vybavila prakticky vším, co Darryl pro svou práci potřeboval, od mikroskopů a Petriho misek po pipety, respirometry a plazmové centrifugy. Uprostřed místnosti stála obří otevřená nádrž zvaná akvárium. Hluboká byla něco přes metr, široká tak, že by do ní mohl člověk ponořit veslici, a byla rozdělená jako dort na tři části. To rozdělení bylo nezbytné, neboť mnoho druhů mořské fauny mělo politováníhodný zvyk požírat ty ostatní. Teď byla v nádrži jen jedna obrovská treska a na sklo někdo přilepil rukou psanou cedulku s nápisem Pro lásku moří, pohlaďte mě někdo! Byl to dost hloupý a také nebezpečný vtip. Darryl dobře věděl, jak agresivní dokáže treska být. Umí vyskočit z vody a chňapnout po všem od fotoaparátu po lidskou ruku. Proto raději ceduli strhl a hodil ji do koše.

Podél stěny byly dva dlouhé kovové pitevní stoly. Poličky nad nimi byly plné malých akvárií nasvícených nafialovělým světlem. V nich byla nejroztodivnější stvoření – od mořských pavouků a ježků po různé červy, kteří buď lezli jeden přes druhého, nebo byli přisátí, jako jedna mořská hvězdice, ke sklu.

Větší část prvního týdne strávil Darryl jen tím, že se pokoušel inventarizovat vše, co v laboratoři našel. Také ji přestavěl, aby vyhovovala jeho záměrům, prošel si znovu své poznámky a vypracoval plán útoku. Ze všeho nejdřív se potřeboval potápět. Chtěl si nachytat vlastní vzorky – hlavně ryby zvané ledovky z rodu Channichtyidae. Potřeboval je živé, což bylo na celém podniku to nejnáročnější, protože hlubokomořští živočichové, kteří žili v tak mrazivých podmínkách, byli často velmi citliví na změny tlaku, teploty a někdy dokonce i světla. Už o svých požadavcích uvědomil Murphyho O’Connora, který ho ujistil, že mají k dispozici vše od vrtáku ledu po potápěčský stan. Stačí jen, aby dopředu vyplnil veškeré potřebné formuláře. Ten člověk byl sice poněkud neotesaný a na Darrylův vkus příliš lpěl na všemožných předpisech, ale zdálo se, že se s ním dá docela dobře vyjít.

Na stole hned za dveřmi Darryl objevil přehrávač – lepší, než měl doma – a výběr všelijakých cédéček. Nevěděl, komu za to má poděkovat. Nadaci?

Nebo některému ze svých předchůdců, mořských biologů? V každém případě za to byl vděčný. Zrovna si pouštěl Bachovu Partitu E-dur – Bach a Mozart byli na soustředění zdaleka nejlepší –, a proto nejspíš neslyšel ťukání. Závan mrazivého vzduchu z otevřených dveří se ale přehlédnout nedal, a když vzhlédl od vzorku, na němž pracoval, spatřil Michaela, který si zrovna sundával kožešinovou kapuci a rozepínal si bundu. Na krku mu na silném řemenu visel fotoaparát.

„Tak cos ulovil?“

„Zajeli jsme s Lawsonem do té staré norské velrybářské stanice. Říkal jsem si, že bych mohl udělat pár slušných snímků vystihujících atmosféru.“

„A udělals?“ zeptal se Darryl. Zrovna položil plátek řasy tenký jako papír na sklíčko a kladl jej pod čočky mikroskopu.

„Ani ne. Dnešní počasí se na focení ani trochu nehodí. Je mlha, světlo se odráží a nedá se na nic zaostřit.“

„Až tam pojedete příště, dej mi vědět. Rád bych se tam taky podíval.“

„No, to určitě,“ zasmál se Michael a kývl bradou na věci kolem sebe.

„Tohle je přece tvoje představa ráje. Odsud tě nedostanu ani párem volů.“

Darryl pokrčil rameny, jako by uznával, že na tom něco je, a pak dodal:

„Ale úplně pravdu nemáš. Zítra, pokud počasí dovolí,“ – to tady v Antarktidě podmiňovalo platnost takřka jakéhokoli prohlášení – „odsud vylezu ven sám.“

Michael se posadil na laboratorní stoličku a setřásl z rukávu zbytky sněhu. „Vážně? A kam máš namířeno?“

„Navštívím Davyho Jonese,“ pronesl Darryl dramaticky.

„Budeš se potápět?“

„Už to tak vypadá. Nevšim jsem si, že by tady měli ponorku, ty jo?“ vtipkoval Darryl.

„A co budeš lovit?“

To byla velká otázka a jednoduchá odpověď na ni neexistovala. Potřeboval něco, kvůli čemu podnikl celou dlouhou cestu až sem. „Existuje asi patnáct druhů antarktických ryb,“ vykládal a úmyslně přeskočil latinské názvy. „Jsou schopné přežít v podmínkách, které žádný jiný druh nevydrží.

Dokážou žít ve vodě, která mrzne, přežijou třeba i čtyři měsíce v kuse v absolutní tmě. Nemají šupiny a nemají hemoglobin.“

„Takže jinak řečeno jejich krev je –?“

„Bezbarvá. Přesně tak. Mají i průsvitně bílé žábry. A to není všechno, mají v sobě něco jako přirozenou nemrznoucí směs, glykoprotein v oběhové soustavě, který zabraňuje tomu, aby jim krev zmrzla.“

„A tuhle rybu chceš chytit?“ Z tónu Michaelova hlasu bylo znát, že všechno, co doposud slyšel, považuje za přinejmenším podivné.

Ale na to byl Darryl zvyklý. „Chytit je není vůbec těžké. Když plavou, tak jen velmi pomalu. Většinu času jen sedí na dně a čekají na nějaký nešťastný krill nebo menší rybu, která zabloudí jejich směrem.“

„A jak by se jim líbilo, kdybych se tam objevil já?“

„Chtěl bys jít dolů se mnou?“ Z Michaelova úsměvu Darryl poznal, že to myslí vážně. „A umíš se potápět?“

„Mám certifikát platný na třech kontinentech,“ chlubil se Michael.

„Musím se zeptat Murphyho, jestli proti tomu nebude nic mít.“

„S tím se neobtěžuj. To udělám sám,“ prohlásil Michael a seskočil ze stoličky. Vyrazil ven dřív, než si stihl zapnout bundu. Darryl se v duchu ptal, jestli právě neudělal strašlivou hloupost. Má Michael vůbec tušení, do čeho se pouští?

Michael to ale věděl velmi dobře. Kdykoli se před ním objevila nová výzva a on třeba jen nepatrně zaváhal – někdy se váhání mísilo i s pudem sebezáchovy –, okamžitě to dokázal překonat. Žil z adrenalinu a nic neplatilo na depresi, která mu teď neustále klepala zezadu na rameno, více.

Kdyby nechal myšlenky běžet, kam chtěly, brzy by se těmi nejnepravděpodobnějšími cestičkami dostaly zpět na Cascades… a ke Kristin. Jen nějaká extrémní výzva, která by jeho myšlenky násilně vykolejila, mu mohla alespoň dočasně pomoci se s tím vyrovnat.

Večer předtím, když znovu cítil, že padá do té bezedné jámy, sebral všechnu odvahu a zavolal její mladší sestře na mobil. I když byl až na druhém konci světa, základna měla díky laskavosti armády Spojených států velmi silné satelitní spojení a kromě pár zapraskání a dlouhého zpoždění byl signál velmi dobrý. Karen zněla překvapeně.

„Takže ty voláš z jižního pólu?“ ujišťovala se.

„No, ne úplně z pólu, ale jsem zatraceně blízko.“

„A mrzneš na kost?“

„Jenom když fouká vítr, což je skoro pořád.“

Na chvíli se oba odmlčeli – trvalo dlouho, než jeho slova dorazila až k ní, a pak oba přemýšleli, co dalšího říct.

Pak Michael ticho přerušil a zeptal se: „Kde teď jsi?“ Karen se zasmála.

Zatraceně, znělo to přesně jako Kristinin smích.

„Nebudeš tomu věřit, ale jsem na kluzišti,“ řekla.

Michael si to okamžitě vybavil. „Na tom vedle tý kavárny?“ zeptal se.

Spojení se nakrátko přerušilo, a když se obnovilo, Karen zrovna říkala „… horkou čokoládu a cukroví.“

Představoval si ji, jak sedí v huňatém pleteném svetru v jedné z těch malých kójí v kavárně.

„A jsi tam sama, nebo máš rande?“

„Kéž by. Mám tady knížku o Williamu Rehnquistovi. To je moje rande.“

Michaela to nijak nepřekvapilo. Karen byla chytrá a nebyla o nic ošklivější nebo méně blonďatá než její starší sestra, ale vždycky byla hodně samotářská. A i když ji hodně kluků zvalo na rande – a ona občas i šla – nikdy s nikým dlouho nevydržela. Knihy stavěla jako val na obranu svého soukromí, nejspíš jí pomáhaly nezaplést se a držet city na uzdě.

Chvíli se spolu bavili o její škole a o tom, jestli jí zbývá čas, aby pracovala jako dobrovolník v právní poradně, pak ale převedla řeč na Michaelovo dobrodružství, na to, co zažil po cestě na Point Adélie. Vyprávěl jí o cestě na Constellation, o tom, jak poznal Darryla Hirsche a doktorku Barnesovou. Když jí řekl o příhodě s albatrosem ve strážní věži, řekla: „To ne! Chudák pták!“ a Michael se neubránil smutnému smíchu. Přesně totéž by řekla Kristin – obavy o ptáka by i u ní okamžitě přehlušily zájem o lidi, o které v příběhu šlo.

„A co se stalo mně, je ti jedno?“ zeptal se s předstíraným rozhořčením.

„Ach ano, jistě. Teda, chci říct, tobě se nic nestalo, že ne?“

„Já to přežil, ale operační důstojnice se zranila. Musela se vrátit zpátky do civilizace.“

„Tak to je blbý.“ Další pauza. Nebo to jen bylo delší zpoždění v přenosu? „Ale já mám starost i o tebe, Michaele. Vážně. Nedělej tam nic nebezpečného.“

„Nikdy nedělám nic nebezpečného,“ vyhrkl Michael a hned toho zalitoval, protože se tím dostali zpátky k tématu, kterému se oba celou dobu vyhýbali… k tomu jednomu okamžiku, kdy udělal něco skutečně nebezpečného.

Karen to určitě vycítila také, protože řekla: „S Krissy bohužel nic nového.“

Michael ani nic jiného nečekal.

„Ale naši se úplně zbláznili do jedné nové stimulační metody. Mlátěj jí u ucha dřevěnými kostičkami, blikají jí baterkou přímo do očí. Nejhorší z toho zatím bylo, když jí na jazyk nalili pár kapek tabasca – vím jistě, že ho Krissy naprosto nenáviděla – a dívali se, jestli ho spolkne, nebo vyplivne.“

„A udělala něco?“

„Ne. Doktoři i sestry naše v tom jejich snažení hrozně povzbuzují, ale já mám pocit, že jim jen nechtějí brát nějaký smysl toho všeho.“

I přes ty tisíce kilometrů mezi nimi Michael slyšel rezignaci i smutek v jejím hlase. Karen nebyla sentimentální a odmítala se těšit planými nadějemi. Nebyla ani věřící. Pan a paní Nelsonovi byli luteráni a chodili do kostela pravidelně, ale jejich dcery už dávno víru opustily. Kristin proti rodičům vystoupila otevřeně a každou neděli ráno byla někde venku na vodě nebo v horách. Naproti tomu Karen se nestavěla veřejně na odpor, nechala věcem volný průběh, až se jí jednoho dne přestali ptát, jestli s nimi půjde, a ona mohla přestat s vymýšlením výmluv. A stejné to bylo i s Kristininým stavem. Rodiče odmítali přijmout výsledky všech vyšetření a dál bojovali, zatímco Karen se podívala na obrázky z CT, věcně a otevřeně to probrala s lékaři a dospěla k vlastním závěrům.

Michael její závěry znal. Ukončil hovor, nedokázal dál v klidu sedět – to u něj nebylo zase tak neobvyklé –, a nemohl ani zůstat uvnitř. Navlékl si speciální oblečení a zelené ochranné brýle a vyrazil ven. Sám. Velitel tábora byl ohledně pravidel vycházek velmi přísný. Nikdo nesměl jít ven dál od tábora sám nebo aniž by se alespoň zapsal na tabuli. Ale Michael neměl v plánu jít nijak daleko. A o společnost dnes ani trochu nestál.

Foukal silný vítr. Americká vlajka pleskala tak hlasitě, že to znělo jako výstřely. Michael obešel tábor. Tam, kde byly hlavní budovy – správní budova spojená s jídelnou, ložnice a ošetřovna –, měl tábor přibližně čtvercový tvar. Dál nahoru do svahu mimo centrum ležely další budovy, mořská laboratoř, laboratoř glaciologů, botanická laboratoř a sklady. Základna měla k dispozici sněžné skútry, lodě, grejdry, vozy Sprytes, které vypadaly jako džíp s koly od traktoru, a bůh ví co ještě, vše uložené ve velké stodole s tenkými stěnami a nezajištěnými vraty. Kdo by tady mohl něco ukrást? A kam by s tím asi šel? V oddělené budově s udusanou podlahou pokrytou slámou bydlelo dvanáct tažných huskyů s huňatým šedým kožichem a ledově modrýma očima. Občas se v noci jejich vytí mísilo s kvílením větru a znělo to, jako kdyby se nad ložnicemi vznášel a točil nářek ztracených duší.

Michael procházel kolem úzkých oken společenské místnosti a zaslechl zevnitř klavír. Nahlédl oknem a spatřil jednoho z gum – chlapíka, který, pokud si dobře vzpomínal, se jmenoval Franklin – jak buší do kláves nějaký ragtime. Podsadité glacioložky Betty a Tina vedle u pingpongového stolu posílaly míček sem a tam s pravidelností metronomu. Michael se dozvěděl, že tady obě dvě přezimovaly, což znamená, že na základně strávily dlouhou a temnou polární noc, kdy slunce vůbec nevychází, čerstvé zásoby vozí jen velmi zřídka a zbytek světa by stejně tak dobře mohl být někde na jiné planetě. Za takový výkon se dokonce dává medaile. Michael si všiml, že Murphy má na klopě taky jednu takovou. Bylo to něco jako odznak cti, který místní komunita, zkumavky stejně jako gumy, bez rozdílu uznávaly.

Když se dostal zpoza budovy, vítr se do něj opřel plnou silou. Vichr byl takový, že se do něj dalo položit, aniž by člověk upadl.

Michael opatrně pokračoval přes pole volné suti – vítr se mu snažil servat oblečení – a mířil k pobřeží. Nikdy nebylo úplně poznat, kde končila pevnina a kde začínalo moře. Všechno tu bylo tvrdé jako skála a stejně tak nelítostné. V dálce zahlédl hejno tučňáků, kteří sbíhali dolů z kopce a pak po břiše sjížděli do ledové vody. Rukou v rukavici nahmatal zdrhovací šňůrku kolem kapuce a stáhl ji co nejtěsněji, až mu ven vykukovaly jen ochranné brýle. Slunce, lesklé a studené jako rampouch, viselo na obloze nad obzorem o něco výš než před týdnem. Posouvalo se na své pouti neúprosně k jihu a do ztracena. Když naposledy kontroloval teplotu, bylo dvacet pod nulou… ovšem k tomu bylo třeba přičíst ten strašlivý ledový vítr.

Před obličejem mu proletěla jakási šedobílá šmouha. O vteřinu později se vrátila. Byla to chaluha velká. Antarktický pták, který se živí mršinami.

Michael si všiml, že se dostal příliš blízko k jejich hnízdu. Věděl, že pták vždy útočí na nejvyšší místo těla narušitele, kde předpokládá hlavu. Zvedl proto jednu ruku a dal si ji přes kapuci. Pták naletěl na rukavici. Michael se rozhlížel. Nechtěl nic zašlápnout. Pár kroků od něj byla nízká hromádka, která skýtala trochu ochrany před větrem. Druhá chaluha tam pečovala o dvě mláďata. V zobáku měla živý krill, který musela právě vylovit z moře. Ještě zběsile škubal nohama. Michael o několik kroků couvl a otec chaluhák, očividně uspokojen jeho ústupem, se vrátil k hnízdu.

Obě ptáčata otvírala zobáky a hlasitě se dožadovala jídla. Jedno ale bylo větší, a pokaždé když menší písklo, to větší se otočilo a ohnalo se po něm zobákem. Menší sourozenec tak byl stále více vytlačován z hnízda, ale nezdálo se, že by se rodiče kvůli tomu nějak vzrušovali. Matka upustila krill ze zahnutého zobáku, a zatímco menší ptáče se jen smutně dívalo, větší sluplo celou porci samo.

Michael by rád řekl, ale no tak, poděl se přece s bráškou, dobře však věděl, že podle těchhle pravidel se tady nehraje. Když se menší ptáče nedokáže prosadit, rodiče ho prostě nechají hladovět. Zcela nezkrášlený obraz přežití toho silnějšího.

Menší ptáče se naposledy pokusilo vrátit do hnízda, ale větší zamávalo křídly a klovlo po něm. Mládě se se svěšenou hlavou vrátilo zpět se světle šedými křídly přitaženými pevně k tělu. Otec s matkou se lhostejně dívali jinam.

Zato Michael využil příležitosti. Vyrazil, a dříve než ještě ne zcela opeřené ptáče stačilo utéct, sklonil se a chytil ho mezi rukavice. Ven mu vykukovala jen bílá hlava a černé korálky očí. Chaluhák na něj zakřičel, ale nikoli kvůli tomu, že unesl jejich potomka. Vadilo mu jen to, že se znovu přiblížil k hnízdu s jejich vypaseným dědicem.

„Vypadnem,“ navrhl Michael ptáčeti, které si přitiskl k hrudi. Otočil se a s větrem v zádech se nechal vyfouknout do poloviny svahu a do tepla jídelny. Jak by asi Kristin to holátko v jeho dlaních pojmenovala?

KAPITOLA TŘINÁCTÁ

6. července 1854,16:30

Ascot. Ascot byl pro Eleanor vždycky jen slovo. Jméno místa, na které se nikdy nepodívá. S jejím nuzným platem a bez vhodného doprovodu to nepřicházelo v úvahu.

Teď tu ale stála, tiskla se k dřevěnému zábradlí a dívala se, jak koně – nejkrásnější, které v životě viděla, s lesklou srstí, barevným hedvábím pod sedly a s bílými podkolenkami na nohou – vedou z výběhu na start. Kolem ní a na velké tribuně nad ní byly tisíce lidí. Víc, než kolik za svůj život viděla dohromady na jednom místě. Dav hlučel, hýbal se, lidé mávali rozpisem závodů a dohadovali se o záležitostech šlechty, žokejů a rozbahněné trati. Muži upíjeli z placatek a kouřili doutníky. Ženy – Eleanor měla dojem, že některé z nich byly dost pochybného vzhledu – předváděly svou honosnou garderóbu a točily růžovými nebo žlutými slunečníky. Všichni se smáli, bavili se a poplácávali po ramenou. Byla to ta nejveselejší a zároveň nejhlučnější společnost, v jaké kdy pobývala.

Sinclairův pohled ucítila ještě dřív, než na ni promluvil. „Bavíte se dobře?“ zeptal se.

Zrudla při představě, jak čitelné jsou pro něj její pocity. „Ano,“ odpověděla. „Bavím se skvěle.“ Sinclair vypadal spokojený sám se sebou. Měl na sobě civilní oblek, dlouhý temně modrý kabát, sněhobílou košili a hedvábnou černou vázanku. Blond vlasy se mu kroutily v loknách těsně nad límcem. „Mohu vám nabídnout punč? Nebo snad chlazenou limonádu?“

„Ne, ne,“ odmítla rychle, když pomyslela na další vydání. Už tak zaplatil za kočár, který je na závodiště dovezl, uhradil i vstup za tři. Eleanor se totiž domnívala, že se nehodí, aby přijala pozvání mladého poručíka sama, proto s sebou vzala zdravotní sestru, se kterou bydlela – slečnu Moiru Mulcahyovou –, aby jí dělala garde. Moira – podsadité irské děvče s širokým úsměvem a příjemnou, i když občas poněkud obhroublou náturou – s přijetím pozvání vůbec neváhala.

A se stejným nadšením teď přijala i jeho nabídku.

„Ach, pane, moc ráda bych si dala studenou limonádu,“ prohlásila a téměř se ani neobtěžovala spustit zrak z hlavní tribuny, kde se před začátkem hlavního závodu dne – Zlatého poháru Ascotu – shromáždil početný dav. „To slunce tedy skutečně,“ odmlčela se a hledala nějaké dostatečně aristokratické slovo, kterým by větu dokončila, „žhne.“ Široce se usmála, spokojená s výběrem výrazu, a Sinclair se omluvil, aby mohl dojít pro občerstvení. Jen co byl pryč, dloubla Moira do Eleanor loktem a řekla:

„Tak tahle ryba teda zabrala, co říkáš?“ Eleanor předstírala, že neví, o čem mluví, ale Moiřino přirovnání nešlo nepochopit.

„Copak jsi neviděla, jak na tebe čučí?“ uculovala se Moira. „A takovej boháč! Jsi si jistá, že to není lord?“

Eleanor si moc jistá nebyla. V mnoha směrech byl pro ni tento poručík záhadou. Poté, co mu v nemocnici zašila ruku, dorazila den nato krabice malinového marcipánu. Na cedulce na krabici stálo: Pro sestru Eleanor Amesovou, mého sladkého anděla milosrdenství. Krabici u vchodu přebírala slečna Nightingaleová, a když ji pak Eleanor předávala, měla na tváři jednoznačně nesouhlasný výraz.

„Tohle je výsledek unáhleného konání,“ pronesla a zamířila na zahradu, kde pěstovala vlastní ovoce a zeleninu. Ale Eleanor na tom navzdory upřímné snaze nic špatného neviděla a Moira už se vůbec žádnými zábranami nenechala vyvést z míry. Okamžitě rozvázala levandulovou mašli, hned si ji nacpala do kapsy – „Je moc hezká na to, aby se vyhodila. Nevadí ti to, Ellie, že ne?“ – a pak se začala netrpělivě pohupovat a čekala, až Eleanor krabici otevře. Když k tomu konečně došlo, Moira se okamžitě vrhla na obsah, zatímco Eleanor plaše obdivovala elegantní uspořádání a ovocnou vůni cukroví. Víko krabice s vylisovanou zlatou lilií držela nábožně v ruce jako drahý obraz. Pod obrázkem lilie byl nápis JEMNÉ CUKROVÍ OD MADAM DAUPIN, BELGRAVIA. Eleanor ještě nikdy od nikoho cukroví nedostala.

O pár dní později za ní poručík Sinclair poslal poslíčka se vzkazem. Ptal se jí, kdy by se jí hodilo, aby ji vyzvedl. Byla nucena mu odpovědět, že kromě soboty odpoledne a večera nemá volno. A v neděli v půl sedmé ráno znovu nastupuje do služby a musí vykonávat běžné povinnosti. Nato poručík navrhl, že by si pokládal za čest, kdyby ji mohl vyzvednout příští sobotu v poledne. Dodal, že odmítnutí nebude považovat za odpověď, na což Moira, která četla Eleanor vzkaz přes rameno, pravila, že by Eleanor byla blázen, kdyby ho odmítla.

Zazněla trubka a Moira vykřikla: „Podívej, Ellie! Koukej se!“ Koně se shromáždili a srovnali za silným lanem nataženým mezi dvěma dřevěnými sloupy po stranách oválného závodiště. „To asi začíná poslední závod.“

„Přesně tak,“ potvrdil Sinclair, který se zničehonic objevil znovu po jejich boku a nesl dvě sklenice. Jednu podal Moiře a druhou Eleanor. „A doufám, dámy, že mi to nebudete mít za zlé, ale dovolil jsem si vaším jménem uzavřít na tento dostih sázku.“ Podal Eleanor útržek papíru s nějakými čísly a s vypsaným jménem „Slavičí píseň“. Eleanor nechápala, co se děje.

„Jméno toho koně,“ vysvětloval Sinclair a Moira se k nim naklonila, aby lépe viděla, „se mi zdálo obzvláště šťastné, nemyslíte?“

„Kolik jste na něj vsadil?“ zeptala se Moira rozradostněně. Eleanor si ale přála, aby to bývala neřekla. „Vsadil jsem deset liber na vítěze.“

Představa sázky v hodnotě deseti liber na cokoli vzala oběma dívkám dech. Jejich plat činil patnáct šilinků za týden a k tomu měly jedno jídlo z nemocniční kantýny zdarma. Představa, že je někdo schopen během mžiku utratit deset liber za něco tak nedůležitého, jako je kůň, pro ně byla naprosto nepochopitelná. Eleanor věděla, že pro její rodinu – otec byl mlékař, který jen stěží dokázal uživit pět dětí a nemocnou ženu –, by něco takového bylo mnohem horší. Považovali by to za hřích.

Moira se o něco tišším hlasem zeptala: „A kolik by činila výhra, kdyby náš kůň zvítězil?“

„Při stanoveném kurzu by výhra činila třicet guinejí.“

Moira málem upustila sklenici s limonádou.

Před startovní čárou prošel korpulentní muž v červeném žaketu. Vylezl na soudcovský stupínek zahalený do červenozlaté látky, za ním vlála britská vlajka. „Dámy a pánové,“ oznámil zvučným hlasem přes hlásnou troubu, „mám tu čest přivítat vás zde v Ascotu na závodu o Zlatý pohár Jejího Veličenstva!“

Ozvala se směs hučení, smíchu a tleskání. Eleanor a Moira nechápaly, co se děje. „V tomto závodě,“ vysvětloval jim Sinclair, „se tradičně soutěžilo o carský podnos, na počest ruského cara Mikuláše.“

Obě okamžitě pochopily.

„Ale vzhledem k situaci na Krymu,“ pokračoval Sinclair, „byl závod letos přejmenován.“

Hluk utichl a znovu zazněla trubka. Trylek dolehl až k nejvyšším balkónům tribuny. Koně nervózně přešlapovali, jako kdyby si už přáli protáhnout dlouhé nohy při běhu. Žokejové stáli ve třmenech, aby do poslední chvíle odejímali koňům ze zad svou váhu. Biče měli připravené pod paží. Odpolední vánek nadouval barevné hedvábí jejich dresů. Tlouštík v červeném žaketu vytáhl zpoza šerpy pistoli a zvedl ji do vzduchu. Lano omotané kolem dřevěných sloupů bylo odvázáno a hozeno na zem. Žokejové měli co dělat, aby udrželi koně pod kontrolou za startovní čárou nakreslenou křídou na zemi.

„Jezdci, připravte se!“ zvolal sudí. „Počítám do tří,“ oznámil a začal počítat. „Raz, dva…“ a místo aby řekl tři, vystřelil a koně, přetlačujíce se o nejlepší pozici, vyrazili kupředu na dráhu. Nejdřív do sebe trochu šťouchali, ale pak se už rozběhli tryskem.

„Který je náš kůň?“ dožadovala se odpovědi Moira. „Který z nich je Slavičí píseň?“

Sinclair ukázal na kaštanově hnědou klisnu uprostřed závodního pole. „Jezdec má karmínový dres.“

„Ale ona není v čele!“ zoufala si Moira. Sinclair se usmál.

„Nemají za sebou ještě ani dvě stě metrů a závod se běží na šestnáct set. Má spoustu času.“

Eleanor upila limonádu a doufala, že působí klidným dojmem. Uvnitř ale byla vzrušená stejně jako Moira. Nikdy v životě na nic nevsadila, i když ve skutečnosti šlo o peníze někoho jiného, a proto nevěděla, jak vzrušující to může být. Bylo to zvláštní i nádherné zároveň. A představa, že v sázce je třicet guinejí, které by samozřejmě ihned vrátila Sinclairovi, jejich právoplatnému majiteli, stačila na to, aby se jí točila hlava.

Znovu měla dojem, že Sinclair dokáže její vzrušení vytušit. Cítila, jak se jí pod nohama chvěje zem pod údery kopyt, a z tribuny k nim doléhala změť hlasů. Lidé vykřikovali, povzbuzovali, radili žokejům, kteří je nemohli slyšet.

„Drž se u hrazení!“

„Tak zatraceně, k čemu máš ten bič?“

„Na co čekáš, Chargere?“

„Ascot je tvrdá trať,“ poznamenal Sinclair.

„Jak to?“ zeptala se Eleanor. Trať vypadala jako široký a pohodlný ovál uprostřed porostlý hustou travou.

„Trať je velmi udusaná. To koně nutí vydat ze sebe všechno. Je to tu těžší než v Epsom Downs nebo v Newmarketu.“

Ale na rozdíl od ostatních, o nichž Eleanor nikdy ani neslyšela, tato trať měla požehnání královské rodiny. Když vcházeli vysokou, kovanou, železnou branou, Eleanor si na erbu na vrcholku hned všimla zlaté královské koruny. Bylo to jako vcházet do samotného Buckinghamského paláce.

Byly tu řady stánků, v nichž se prodávalo vše od šťávy z ječmene po jablka v karamelu. I zákazníci se různili. Byli tu skvěle oblečení džentlmeni s dámami zavěšenými do jejich rámě, i špinaví mladíci, kteří prodávali zboží přímo mezi lidmi. Eleanor by přísahala, že jednoho z nich viděla, jak dokonce krade zboží ze stánku. Sinclair měl každou z dívek po jednom boku a prováděl je davem s ohromující jistotou. Dovedl je až na toto místo, o kterém tvrdil, že je z něj na závod nejlepší výhled.

Eleanor to tak skutečně připadalo. Koně probíhali první zatáčkou. Společně tvořili barevnou šmouhu plnou černé, hnědé a bílé srsti doplněné o pestré střípky hedvábí z dresů žokejů. Slunce žhnulo a Eleanor se musela ovívat programem, který jí Sinclair koupil. Zároveň jím odháněla dotěrné mouchy. Sinclair stál blízko. Mnohem blíž, než by jakýkoli muž obvykle mohl stát, nicméně zdálo se, že je to způsobeno tísnícím se davem. Moira se horní polovinou těla nakláněla přes zábradlí, které po obou stranách buclatýma rukama svírala, a povzbudivě hulákala na svého koně.

„Hejbni sebou!“ ječela nahlas. „Koukej pohnout tou línou prdelí!“

Eleanor se pokradmu podívala na Sinclaira a vyměnili si tajný úsměv.

Moira se k nim celá zrudlá otočila.

„Ach, strašně se omlouvám, pane! Nechala jsem se unést.“

„To je naprosto v pořádku. Není to poprvé, kdy tohle závodiště slyšelo ostřejší výraz.“

A vskutku, Eleanor už několikrát zaslechla mnohem jadrnější mluvu.

A vzhledem k tomu, že pracovala v nemocnici – pravda, v nemocnici, kde ošetřovali jen ženy z lepších rodin, ale i tak –, byla na všelijaké zoufalé kletby i na jiné otřesné věci už dávno zvyklá. Viděla lidi, kteří by za normálních okolností byli vážení a spořádaní, jak šílí zlostí a bolestí. Naučila se, že fyzické trápení a někdy třeba i jen malá změna v mozku dokáže změnit lidskou povahu k nepoznání. Mírná švadlena zběsile ječela a svíjela se, až jí museli ruce i nohy přivázat řemeny k posteli, guvernantka z jednoho z nejlepších domů ve městě si jednou rozervala uniformu a vylila na sebe plný nočník, modistka, které bylo nutné odstranit nádor, si ostrými nehty drásala kůži a klela slovy, o nichž si Eleanor myslela, že je mohou užít jen námořníci. Utrpení lidi měnilo a Eleanor to věděla. Někdy dokázalo i pozvednout ducha, takové případy už také zažila, ale většinou se se svými bezmocnými oběťmi příliš nemazlilo. Stejně jako všechno ostatní se i toto naučila od slečny Nightingaleové. „To prostě není ona, co z ní promlouvá,“ řekla a přehlížela všechny prohřešky, kterých se pacientky dopouštěly.

„Podívej, Ellie! Koukej se!“ vřeštěla Moira. „Dostává se dopředu!“

Eleanor přehlédla závodiště a i ona viděla, že karmínový dres se jako malý plamínek probíjí pomalu ale jistě kupředu. Teď už před ním byli jen dva koně, jeden černý a jeden bělouš. Zdálo se, že i Sinclaira začal vývoj závodu zajímat.

„Výborně!“ zvolal. „Slavíčku, běž! Přidej!“ Stiskl Eleanor loket a ona cítila, jak jí ruka – ne, vlastně celé tělo jí ztuhlo. Nedokázala se soustředit na závod. Sinclair ji nepustil, i když očima stále sledoval koně obíhající na vzdálené straně kolbiště sloup.

„Ten bělouš zaostává,“ jásala Moira.

„I ten černý vypadá unaveně,“ podotkl Sinclair. „Tak pojď, holka. Dokážeš to!“ povzbuzoval jejich klisnu a nervózně bušil stočeným programem o zábradlí.

Bylo na něm něco chlapecky okouzlujícího, divoké nadšení, jeho plavý knírek byl na slunci téměř průsvitný. Eleanor si nemohla nevšimnout zájmu, který v ženách kolem sebe vyvolával. Když procházeli davem, slunečníky se vesele otáčely, jako kdyby jejich majitelky doufaly, že tím přitáhnou jeho pozornost. Jedna mladá žena zavěšená do postaršího pána zašla dokonce tak daleko, že před ním upustila kapesník, který jí Sinclair s lehounkým úsměvem vrátil, a pak pokračoval dál v chůzi. Eleanor si až nepříjemně uvědomovala, jak staré šaty má na sobě. Přála si, aby si i ona mohla obléknout něco barevnějšího, módnějšího a slušivějšího. Měla ale jen tyto jedny lepší šaty poněkud smutné zelené barvy z žebrovaného taftu a se staromódními rukávy střiženými k lokti. Knoflíčky měla upnuté až ke krku a v tak horkém dni by bývala ocenila, kdyby mohla odhalit alespoň něco z výstřihu a ramen.

Moira si s tím hlavu nelámala a prostě si límec svých broskvových šatů, které skvěle ladily s barvou jejích vlasů, rozepnula. Teď si dokonce přitiskla chladnou, ale již prázdnou sklenici od limonády ke krku. I tak se ale zdálo, že z toho všeho narůstajícího vzrušení každou chvíli omdlí. Koně probíhali poslední zatáčkou a teď už bylo jasně vidět, že bělouš ztrácí. Žokej ho nemilosrdně bičoval, ale kůň byl s každou vteřinou o něco pomalejší. Ten černý, mladý hřebec jen držel své tempo a doufal, že závěrečnou rovinku zvládne bez větší námahy. Slavičí píseň ale vůbec nebyla unavená.

Zdálo se, že klisna čeká, aby mohla předvést, co v ní ve skutečnosti dřímá.

Eleanor viděla, jak se jí na nohou napínají šlachy a svaly. Hlavou rytmicky kývala nahoru a dolů a žokej jí seděl nezvykle vpředu za šíjí. Kaštanově hnědá hříva mu vlála do obličeje.

„Můj bože!“ vykřikl Sinclair. „Ona to dokáže!“

„Vážně, dokáže to!“ přidala se Moira.

Ale černý hřebec se nevzdával. Když závodní hřebci cítí, že by mohli být poraženi, objeví v sobě často poslední skryté rezervy a vyrazí znovu kupředu. Hřebec koutkem oka zahlédl klisnu, která s ním držela krok.

Závěrečná rovinka se změnila v souboj. Koně běželi těsně vedle sebe, ale Slavičí píseň si právě pro tento kritický okamžik schovávala nejlepší výkon. Jako kdyby jí do zad zavál nějaký tajemný vítr, předběhla hřebce a karmínové hedvábí dresu zavlálo jako plameny, když probíhala zlitá potem cílem a rozhodčí na stupínku mával zlatou vlajkou dopředu a dozadu, dopředu a dozadu.

Dav se zavlnil. Ozvaly se výkřiky zklamání neúspěšných sázkařů, ale čas od času někde zněla i nadšená zvolání radosti a údivu. Eleanor došlo, že Slavičí píseň nejspíš nebyla favoritkou na vítězství, což, jak i ona věděla, byla pro ně obrovská výhoda. Prohlédla si útržek papíru, který držela v ruce. Moira u zábradlí poskakovala z nohy na nohu. Sinclair si od ní papír vzal a řekl: „Dovolíte, abych šel vyzvednout výhru?“

Eleanor přikývla a Moira jen zářila. Stvrzenky neúspěšných sázkařů roztrhané na malé kousky kolem nich poletovaly vzduchem jako konfety. Tři žokejové odvedli své schvácené koně do kruhu vedle stupínku rozhodčího.

Všichni si svlékli své hedvábné dresy a jeden ze zřízenců je přivázal na lano stožáru. Pak byly vytaženy vzhůru, vespod byl dres žlutý, fialový byl uprostřed a úplně nahoře v pozici vítěze vlál dres karmínový a bílý – barvy Slavičí písně. Eleanor pocítila hrdost, i když jí to připadalo poněkud hloupé.

Moira byla při pomyšlení na nečekaně nabyté bohatství úplně bez sebe.

„Tátovi vo tom neřeknu ani slovo,“ plánovala. „Jinak by totiž přijel a ty peníze ze mě vymlátil.“

Eleanor věděla jistě, že její otec by nic takového neudělal. „Ale mámě řeknu, že jsem přišla ke štěstí, a něco jí domů pošlu, abych jí trochu přilepšila. Sám Bůh ví, že si to zaslouží.“

Eleanor byla stále rozhodnutá, že svůj podíl Sinclairovi vrátí. Nakonec z toho mála, co si s sebou nesla v kabelce, by sama nevsadila ani pětník.

Když se Sinclair vrátil, nacpal hrst plnou mincí a bankovek do Moiřiny nastavené kabelky a pak čekal, že Eleanor otevře tu svou. Eleanor se ani nehnula.

„Ale jsou to vaše peníze. Byl to váš kůň a byl na něj velmi výhodný kurz.“

„Kdepak, byl to přece váš kůň,“ odporovala Eleanor, „a jsou to tedy vaše peníze.“ Viděla, že Moira o tuto část vznešenosti nestojí, a bylo jí líto, že svou přítelkyni uvádí do nepříjemné situace.

Sinclair se s penězi v ruce zarazil a pak se zeptal: „A bylo by vám příjemnější, kdybyste věděla, že jsem si svůj podíl vyplatil?“

Eleanor zaváhala. Sinclair strčil ruku do postranní kapsy, vytáhl ven chumel bankovek a vesele s nimi na Eleanor zamával. „Vy dvě jste moje kouzelné víly,“ zahrnul zdvořile i Moiru.

Eleanor se musela zasmát a Moira také. Pak už nebylo možné se dál dohadovat, Eleanor otevřela kabelku a výhru v ní schovala. Bylo to mnohem víc peněz, než kdy předtím v životě vlastnila, a ochrana mladého poručíka jí byla o to příjemnější.

Na západě se shlukovaly temné mraky, a když se vydali zpět k hlavní bráně, na chvíli dokonce zakryly slunce. Při průchodu branou Eleanor zaslechla, jak na ně někdo volá: „Sinclaire! Měl jsi dneska kliku?“

Otočila se a spatřila dva muže, kteří tehdy v noci v nemocnici dělali Sinclairovi doprovod. Dnes ale nebyli v uniformách. Měli na sobě pěkné civilní šaty.

„Dnes jsem měl z pekla štěstí,“ odpověděl Sinclair.

„V tom případě ti jistě nebude vadit,“ řekl ten velký – kapitán Rutherford – a nastavil otevřenou dlaň, „když srovnáme účty.“

„A jsi si jistý, že to nechceš považovat za investici, kterou necháš ležet s očekáváním mnohem vyššího výnosu v budoucnu?“

„Znáš to, vrabec v hrsti,“ usmál se Rutherford a Sinclair mu poctivě vyskládal část obnosu z kapsy na připravenou dlaň.

„Promiňte, že se ptám,“ pokračoval Sinclair a ustoupil o krok vzad, aby do okruhu oslovených zahrnul všechny kolem. Slečna Dolly Wilsonová, která dělala doprovod Le Maitreovi, kývla na pozdrav – tvář měla skoro celou zakrytou kloboukem s širokou krempou zdobeným rudými a lila květy. „Vracíte se všichni do města? Právě jsem chtěl najmout kočár, ale třeba bychom mohli jet všichni dohromady.“

„To je prvotřídní nápad,“ zajásal Rutherford. „Na nás už totiž čeká vůz na Regent’s Circle. A místa je v něm pro všechny dost.“

Eleanor se podívala na Moiru. Tvářila se nadšeně i zaraženě zároveň.

Ten den jim oběma přinesl příliš mnoho nečekaných zážitků. Eleanor měla pocit, jako kdyby se řítila na splašeném koni tryskem přes pole.

„Pak tedy pojďte za mnou,“ vyzval je Rutherford a konečky prstů si prohrábl kotlety, „protože kdo chvíli stál…“

„… už stojí opodál,“ dořekla Moira, která nikdy neodolala příležitosti říci nějaké přísloví. Eleanor si dobře všimla, s jakým zalíbením se na Moiru Rutherford podíval – jeho pohled se nejdéle zdržel na krémově bílém výstřihu, který byl díky rozepnutému živůtku dost hluboký.

„Přesně tak, slečno Mulcahyová,“ řekl a nabídl jí rámě. „Smím vás doprovodit?“

Moira byla tou nabídkou chvíli zcela zmatená. Muž Rutherfordova původu v perlově šedém kabátci nabízí rámě někomu jejího postavení. Ale Eleanor do ní diskrétně šťouchla, Moira provlékla svou paži jeho loktem a všichni vyrazili.

Kočár byl uzavřený – rodinný erb na něm zobrazoval bujného lva na zkřížených štítech – a byl tažen párem statných chladnokrevníků. Až do té chvíle si Eleanor nebyla jistá tím, do jakého světa se to vlastně dostala, ale tohle – ten rodinný kočár, lehkost, s níž ti muži zacházeli s penězi, i když zrovna její poručík byl, jak tušila, až přespříliš rozmařilý – jí to povědělo.

Ona i Moira se dostaly do světa, který se tyčil tuze vysoko nad nimi. Vnitřek vozu byl čalouněný marockou kůží s charakteristickým žilkováním.

Pod sedačkami byly naskládané přehozy, na kterých byl také vyšit rodinný erb. Stupátka byla z leštěného mahagonu a v přední stěně hned za sedátkem kočího bylo malé okénko s kličkou zdobenou střapci. Kapitán je sice ujišťoval, že ve voze bude spousta místa, ale nebyla to pravda. Rutherford byl statný chlapík a Moiřina postava byla zase dosti korpulentní. Nějaké místo zabral i výstřední klobouk slečny Wilsonové. Sinclair se zdvořile nabídl, že si sedne doprostřed mezi Eleanor a Moiru, aby se mohly dívat z otevřených okének ven na ubíhající krajinu.

Závodiště v Ascotu bylo vybudováno v roce 1711 na hranici windsorského Velkého parku na prostranství poblíž vesnice East Cote, takže zpět do města jeli z velké části venkovskou krajinou. Na zelených pastvinách se potulovaly skupinky ovcí a krav a rolníci s rodinami, kteří pracovali na políčkách, se často zvedali a dívali se, jak Rutherfordův velkolepý kočár projíždí kolem. Chlapec s dvěma těžkými vědry se zastavil a zůstal na ně s úžasem zírat. Eleanor si uměla velmi dobře představit, jak se asi cítí.

I ona se jako děvče dívala na podobné kočáry, které kolem nich projížděly, a v duchu přemýšlela – což bezpochyby teď činil i on –, jaké to asi je, sedět v jednom z nich… a být bohatý majitel půdy nebo urozený šlechtic, který cestuje a žije v přepychu. Když se jejich pohledy na okamžik střetly, měla Eleanor chuť vysvětlit mu, že ona není jednou z těch mála vyvolených, že je jen obyčejné děvče z venkova, odsouzené žít stejný život, jaký má i on, ale pak se stalo něco zvláštního. Lehce naklonila hlavu, protože si představovala, že tak to dělají šlechtičny, a v prsou pocítila záchvěv potěšení a pýchy. Také ale věděla, že je to podvod. Stejně se cítila, když si jako malá holka oblékla na trh kostým princezny a doufala, že si lidé z města budou myslet, že jsou to šaty opravdové princezny.

„Po výhře mi vždycky vyhládne,“ poznamenal Sinclair. „Co kdybychom si zašli na studenou večeři do mého klubu?“ navrhl.

Le Maitre – neboli, jak si teď Eleanor vzpomněla, Frenchie – namítl:

„Snad bychom raději měli jít ke mně do klubu. Zejména když zvážím jisté okolnosti, které se týkají pana Fitzroye,“ dodal a významně zvedl obočí.

Sinclair však jen mávl rukou.

„Pchá. Ten bídák mi strach nenažene,“ prohlásil. Pravda ale byla, že Fitzroy ode dne, kdy ho Sinclair prohodil oknem nevěstince, žádal zadostiučinění.

„Co byste řekli na studené maso, sýr a portské, na jaké se ve Frenchieho klubu nikdy nezmohli?“

Eleanor netušila, co má dělat. Události kolem ní cválaly příliš rychle a ona se zoufale držela otěží, aby nespadla ze sedla.

Když nikdo další nic nenamítal, Rutherford to prohlásil za dobrý nápad a zabušil na okénko za svou hlavou.

Když se okno otevřelo a kočí k němu sklonil hlavu, Rutherford řekl:

„Pall Mall, klub Longchamps.“

Kočí přikývl, okno se zavřelo a kola hlasitě zarachotila přes dřevěný most.

Eleanor měla rameno těsně přitisknuté k rameni poručíka Copleyho. Pohodlně se opřela v čalouněném sedadle a v duchu se ptala, jak tenhle nádherný sen skončí.

KAPITOLA ČTRNÁCTÁ

7. prosince, 8:00

Jako první věc ráno poté, co se oblékl, a dříve než se napil kávy, zašel Michael zkontrolovat své chaluhátko, které podle smutné postavy sirotka Olivera Twista pojmenoval Ollie.

Nebylo úplně jednoduché rozhodnout, co s ním (nebo s ní, pohlaví se v tomto věku určovalo dost obtížně) udělat. Dospělé chaluhy byly dost vychytralí ptáci a dokázaly chytře využít něčí slabosti. Sám viděl, jak pár chaluh odlákal tučňáčí matku od hnízda na dost dlouho, aby jiná chaluha ukradla mládě, odtáhla ho a pak ho společně zaživa roztrhaly. S Olliem by mohly udělat totéž, kdyby se mu nepodařilo někde v ústraní vyrůst a zesílit.

Když to ale konzultoval s několika dalšími lidmi na základně, Darryla, Charlotte ani glacioložky Betty a Tinu nevyjímaje, bylo rozhodnuto, že sice zůstane někde v chráněném prostředí, ale pouze venku.

„Když ho budeš vychovávat uvnitř, už se nikdy nenaučí postarat se sám o sebe ani se bránit,“ tvrdila Betty a Tina zuřivě přikyvovala. Obě blondýny s vlasy staženými do drdolu Michaelovi připomínaly valkýry.

„Mohl bys ho dát třeba na dvůr za naši laboratoř. Tam bude mít z obou světů to nejlepší,“ navrhla Tina.

Na dvoře za laboratoří skladovaly Tina s Betty ledovcové válce, které zatím neměly čas rozřezat a analyzovat. Válce ledu ležely jako polena na kovových stojanech.

„Zrovna jsem vyložila bednu mražené plazmy,“ přidala se Charlotte.

„Mohli bychom tu prázdnou krabici tomu mladíkovi dát, aby se měl kam schovat.“

Čím dál tím víc připomínali studenty střední školy, kteří společně pracují na projektu z biologie.

Charlotte přitáhla prázdnou krabici a společně ji umístili do rohu dvorku.

Potom Darryl zašel do laboratoře a přinesl odtamtud několik plátků sušeného herinka, kterým krmil i vlastní živý inventář. I když bylo ptáče, ať už on nebo ona, pěkně vyhladovělé, nevrhlo se na potravu hned. Zdálo se, že čeká, že se odněkud přiřítí jeho starší sourozenec a zažene ho. Jako kdyby se už naprogramovalo na umírání.

„Řekl bych, že u něj stojíme moc blízko,“ poznamenal Darryl a Charlotte souhlasila.

„Necháme ty kousky masa u krabice a půjdeme dovnitř,“ navrhla a otřásla se zimou. Odebrali se do svých ložnic a upadli do neklidného spánku lidí, kteří si nejsou jistí tím, zda je den, nebo noc. A ráno hned po probuzení Michael okamžitě spěchal zkontrolovat svého svěřence.

Plátky herinka byly pryč, ale snědl je skutečně Ollie? Michael se rozhlížel po zmrzlé zemi, po které se povalovaly chomáčky sněhu připomínající chuchvalce bílého hebkého peří, ale Ollie nikde. Michael si nadzvedl zelené ochranné brýle, klekl si na zem a nahlédl do krabice. Charlotte v ní nechala nějaké piliny, ve kterých byly uloženy sáčky s plazmou. Vítr dovnitř navál i trochu sněhu a ledu. Michael už to chtěl vzdát, když vtom si v rohu krabice všiml něčeho, co připomínalo lesklý oblázek. Bylo to ptačí oko, a když se Michael podíval pozorněji, rozeznal v krabici celého ptáka. Šedobílý chomáč peří načepýřený a stočený do klubíčka vypadal jako špinavá sněhová koule.

„Dobré ráno, Ollie.“

Ptáče na něj hledělo beze strachu, ale ani nedalo nijak najevo, že by ho poznávalo.

„Chutnal ti herink?“

Michael žádnou odpověď nedostal a nedá se říct, že by ho to překvapilo.

Vytáhl z kapsy dva plátky slaniny, které včera propašoval z jídelny. „Doufám, že si nepotrpíš na košer jídlo,“ zavtipkoval a položil slaninu do krabice.

Viděl, jak se Ollieho oči zableskly, když pohledem zavadil o jídlo. Pak se postavil a odkráčel do jídelny, aby si dal také něco k snídani. Dnes byl potápěcí den a Michael věděl, že dřív, než podstoupí to, čemu zkumavky i gumy shodně říkají „rovnýma nohama do ledu“, měl by se trochu posilnit.

Když se Michael posadil ke stolu, Darryl už byl v polovině hromady borůvkových palačinek zalitých javorovým sirupem a před sebou měl ještě pořádný nášup vegetariánských párků. Lawson seděl naproti nim. Hirschovy obavy z toho, jak zapůsobí na obyvatele základny skutečnost, že je vegetarián, se ukázaly jako liché. Dokonce ani gumy se nad tím nepozastavovaly. Všem to bylo jedno. Jakákoli zvláštnost byla zde v Antarktidě vlastně normální. Zvláštní chování tu bylo tak běžné jako tučňáčí skřehotání. Lidé na pól přicházeli – Michael si musel v duchu připomenout, že nemá užívat označení jižní pól – kvůli vlastnímu výzkumu nebo práci. Ve skutečném světě už je dávno všichni měli za samotáře, podivíny a výstředníky. Tady to ale nikomu nevadilo. Tady se každý staral hlavně sám o sebe a o své problémy. A vegetariánství rozhodně nebylo to nejpodivnější, s čím se tu dalo setkat.

„Na první rok služby sem lidé chodí, protože je to dobrodružství,“ svěřoval se Lawson s pocity vládního personálu.

Tomu Michael neměl problém věřit.

„Druhý rok tady člověk bývá pro peníze,“ pokračoval Lawson.

„A třetí rok tady zůstává, protože už se nikam jinam nehodí,“ zakřenil se.

Z míst, kde seděly gumy, se ozval zaražený smích. Jen jeden z nich, Franklin, ten, co hrál na klavír, k nim přišel a řekl: „Pět let, kamaráde. Já sem přišel na pětiletý pobyt vcelku. To ze mě udělá co?“

„Ty jsi naprosto nenapravitelný případ,“ ocenil ho Lawson a všichni včetně Franklina se upřímně rozesmáli. Ironie byla na základně hlavním stylem komunikace.

Když se Michael prokousal vlastní snídaní, i když si dal mnohem méně kávy než obvykle – „Věř mi, jak se jednou oblíkneš do neoprénu, nebude se ti chtít se svlíkat kvůli čůrání,“ radil mu Lawson –, došel si pro fotografické náčiní. Zalepil Olympus D-220L do nepromokavého pouzdra, ujistil se, že má ve veškerém náčiní nové baterie, a pak pronesl tichou modlitbičku proti selháním techniky. Ve vodě, desítky metrů pod polárním ledem, nebylo místo ani pro tu nejmenší technickou závadu.

Potápění, jako ostatně úplně všechno v Antarktidě, bylo složitý podnik.

Den předtím vyslal Murphy pracovní četu ven na led s obřím vrtákem vezeným na korbě náklaďáku. Měli za úkol vyvrtat do ledu dvě díry. Nad první byl postaven potápěcí stan, ve kterém potápěči polezou do vody i ven z ní. Druhý otvor, pár desítek metrů od prvního, byl náhradní, pro případ, že by agresivní Weddellovi tuleni první otvor obsadili, čímž by se stal dočasně neprovozovatelným. (Tuleni Weddellovi bývali dost nekompromisní, pokud šlo o pěkně a kvalitně vyvrtané dýchací otvory.)

Murphy také jako správná kvočna svého hejna trval na tom, že kdokoli se chce potápět, musí nejdřív absolvovat vyšetření u doktorky Barnesové.

Michael se uvelebil na kraji vyšetřovacího stolu a nechal Charlotte, aby mu vyšetřila krk a nosní dutinu, vyčistila mu uši a změřila krevní tlak. Bylo dost zvláštní, že někdo, koho si zvykl brát hlavně jako kamarádku, s ním náhle jedná tak profesionálně a neosobně. Jen doufal, že se bude moct vyhnout testu na kýlu, při kterém by musela podržet v ruce jeho varlata a požádat ho, aby zakašlal.

Neudělala to. Ale ani se nezdálo, že by se v této jiné roli cítila nějak nepohodlně. Michael zjistil, že Charlotte umí nasadit nevzrušenou tvář a vykonávat své povinnosti lékaře s klinickou dokonalostí. Taky ji to ovšem neodradilo od toho, aby se, když bylo vyšetření u konce a on byl shledán naprosto způsobilým, zeptala, jestli to skutečně chce udělat.

„Samozřejmě.“

Sundala si z krku stetoskop a uklidila ho do zásuvky. „Zalézt pod led, s dýchacím přístrojem a vším tím vybavením… copak vůbec netrpíš klaustrofobií?“

Něco v jejím hlase mu naznačilo, že nemluví o něm, ale o sobě.

„Ne. Ty snad jo?“

Sklonila hlavu ke straně a nepodívala se mu do očí. Michael si vzpomněl na noc strávenou ve škole sněhu, kdy museli přespat ve stísněných podmínkách ručně postavených iglú.

„A jak jsi dokázala vydržet ten výcvik v iglú?“ zeptal se.

„Darryl ti to neřekl?“

„Neřekl co?“

„Páni, tak ten teda umí držet jazyk za zuby,“ prohlásila obdivně. „Vůbec jsem dovnitř nevlezla.“

Michael byl zmatený. „Hlavně mi neříkej, že jsi šla úplně sama zpátky do tábora.“ Nad lehkovážností takového chování se zhrozil.

„Ne. Spala jsem venku. Měla jsem na sobě osmnáct vrstev a spacák. Jenom jsem si zastrčila nohy do tunelu. Bála jsem se, že kdybych zalezla hlouběji, mohl by se tam Darryl udusit.“

Teď, když věděl o její fobii a o tom, co vytrpěla, aniž by to někomu řekla, vážil si jí ještě víc. I skutečnost, že Darryl vše udržel v tajnosti, na něj udělala dojem.

„Budu s sebou celý den nosit vysílačku, pro případ, že byste něco potřebovali.“

Nic jiného ani nepředpokládal.

„Dávejte na sebe s Darrylem pozor a buďte opatrní. A nenech Darryla, aby tě moc komandoval.“

„Řeknu mu, žes to říkala.“ Michael si sbalil všechno své venkovní vybavení, vyšel z ošetřovny a zamířil k potápěcímu otvoru.

Aby se tam dostal, musel nasednout na Spryte – křížence mezi traktorem a hummerem, který táhl Nansenovy saně plné náhradního potápěčského vybavení. Darryl si sedl vedle Michaela a tvářil se jako kluk, který jede do Disneylandu. Výprava po ledu postupovala pomalu a trvalo víc než deset minut, než Michael zahlédl uprostřed bílé pustiny potápěcí stan postavený vedle dřevěného přístřešku s černobílou vlajkou třepotající se ve větru.

Stan měl naprosto nepravděpodobnou růžovou barvu připomínající barvu světlých letních růží. Pár členů personálu základny házelo lopatami sníh na základy, aby se dovnitř nedostal vítr. Podlážka stanu spočívala na válcových sloupech několik centimetrů nad ledem.

Jak se blížili, Darryl vystrčil hlavu z vozu a prsty nervózně bubnoval na koleni. Ve stanu se budou muset svléknout, potom obléknout na potápění, a jak jednou budou mít na sobě všechny vodotěsné vrstvy neoprénu, budou se muset rychle potopit do ledové vody oceánu, která si bez ohledu na vnější podmínky, roční období nebo hloubku neustále udržuje teplotu půl stupně Celsia, protože jinak by se v těch neprodyšných vrstvách udusili horkem.

Podle mohutného kníru, který visel zpod kožešinové kapuce, poznali, že je zastavil Franklin.

„Skvělej den na to jít si zaplavat,“ poznamenal, když otevřel dveře Sprytu. Darryl vypadl ven první a na hladkém ledu hned uklouzl. Za ním vystoupil Michael. Franklin začal vykládat náčiní ze saní. Vešli přímo do stanu, který po mrazu venku působil jako rozpálená pec. Na kovových konzolách visely rozžhavené radiátory a na věšácích podél všech čtyř stěn bylo nepřeberné množství potápěčského vybavení. Nejnápadnější ale byla kruhová díra v ledu uprostřed podlahy. Vypadala jako obří vana. Přes díru byla z důvodu bezpečnosti, jako ochrana před nešťastnou náhodou, položena kovová síť. Michael ale od hluboké modré vody plné lesklých ledových desek, která na něj pod mříží čekala, nedokázal odtrhnout oči.

Calloway, jízlivý chlapík se silným australským akcentem, řekl: „Brejden, chlapi. Dnešní potápění povedu já.“ Podle toho, co se o něm od Lawsona a ostatních Michael dozvěděl, Calloway ve skutečnosti nebyl žádný Australan, před mnoha lety to ale začal předstírat, protože na to letěly holky, a v průběhu času s tím pak prostě zapomněl přestat. „Takže, pánové, koukejte to ze sebe shodit, ať už jste ve sliponích, a jdeme na to. Čeká nás hodně práce.“

Ukázalo se, že slova hodně práce ani zdaleka nemohla vystihnout, co je čekalo; Michael se potápěl mnohokrát a byl zvyklý na to, že oblékání trvá dlouho, ale tohle překonalo všechno, co doposud zažil, i všechna očekávání, která měl. Pod Callowayovým odborným dohledem se s Darrylem nejdříve oblékli do dlouhého funkčního termoprádla, na ně pak přišla termální kombinéza Polartec. Na nohy si natáhli ponožky vyvinuté polárním programem americké armády a nylonové papuče Thinsulate. V tomto stadiu Darryl podezřele připomínal zrzavého skřítka. Potom jim Calloway každému podal světle fialový oblek, který stáhl všechny předchozí vrstvy.

„Docela teplo, ne?“ poznamenal Calloway a rozepnul si pár knoflíků flanelové košile.

„To bych řekl,“ souhlasil Michael.

„No, tak to řekni,“ dobíral si ho Calloway.

„Docela teplo, ne?“ opakoval poctivě Michael. Na místní druh humoru si zvykl rychle. Byl stejný jako všude jinde v odlehlých táborech, kde byla velká koncentrace mužů.

Pak přišel na řadu samotný neoprén, který jim Calloway ukazoval stylem módního návrháře předvádějícího výtvory své nejnovější kolekce.

„Poslední výkřik módy, nejlepší kvalita, pánové. TLS Trilaminate. Je mnohem lehčí než starší modely a nepropouští absolutně žádnou vlhkost.“

Když se Michael do poslední vrstvy soukal, bylo těžké uvěřit, že je lehčí než cokoli jiného. Už teď se cítil jako maskot firmy Michelin. A to se ještě nedostali k tomu nejobtížnějšímu kroku, navlékání ochrany obličeje a rukou.

Calloway chvíli hrabal v tašce, kterou Franklin zrovna přinesl dovnitř. Vytáhl z ní dvě kukly s otvory pouze na oči a ústa, otvor kolem rtů byl potažený tenkým neoprénem. Když si Michael kuklu natáhl, začal se cítit jako zloděj. A věděl, že přes kuklu ještě bude muset natáhnout gumovou kapuci. Calloway mu ji pomohl přetáhnout přes hlavu a navléct až k neoprénové kombinéze, ke které se napevno přichytila. Tím se z něj stal dokonalý lidský párek v igelitovém obalu.

„Mohl bys to vypnout?“ zeptal se Darryl a tlustou rukou ukázal na nejbližší radiátor. „Já totiž umírám.“

„Jasně, kámo. Mělo mě to napadnout dřív.“ Calloway vypnul oba ohřívače. „Ještě pár minut a budete odsud moct vypadnout, žádnej strach,“ hučel povzbudivě. Pomohl oběma mužům navléct vložky do rukavic, následované tříprstými gumovými rukavicemi. Pak si natáhli postroj se zátěží – Michael věděl, že bez správné zátěže by se mohli houpat na vodě jako špunty. Jako poslední jim navlékl skořepinové batohy ScubaPro s kyslíkovou nádrží s dvojitým regulátorem.

„Chcete ještě něco říct, než vám nasadím masky?“ zeptal se Calloway.

„Jo. Dělej!“ vydechl Darryl zničeně.

„Tak, dole žádný lelkování, máte maximálně jednu hodinu.“

Nešlo jen o zásobu kyslíku, ale i o schopnost lidského těla vydržet navzdory té neuvěřitelné výbavě extrémní teplotu vody.

„Sítě a pasti už jsou na dně?“ zajímal se Darryl, zatímco si přes rukavice a nohavice s obtížemi přetahoval silné gumičky.

„Osobně jsem je hodil dolů už před dvěma hodinama. Jsou přivázaný na lano z druhýho otvoru. Hodně štěstí s tím rybařením.“

„Abych nezapomněl,“ ozval se Michael, „tohle budu potřebovat.“ Ukázal na podvodní fotoaparát, který ležel na hromadě odloženého šatstva.

„Máš naprostou pravdu,“ prohlásil Calloway a podal mu přístroj.

„A jestli tam potkáš nějaký mořský panny, tak mi udělej snímeček.“

Připevnil jim kyslíkové masky a zkontroloval regulátory. Calloway poplácal Darryla po zádech. Michael si teprve nazouval ploutve a připevňoval k opasku baterku, když Darryl už odstraňoval z otvoru bezpečnostní mříž. Než se Michael stihl otočit, byl Darryl ve vodě. Pak Calloway poplácal po zádech i Michaela, ukázal mu vztyčený palec, a už i Michael skákal nohama napřed do vody.

Ledový příkrov byl v tom místě skoro tři metry silný a vrták vytvořil otvor, který byl nahoře širší než dole. Bylo to skoro jako klouzat dolů trychtýřem. Michael cítil, jak nohama prorazil tenkou vrstvičku ledových krystalů, které se stihly vytvořit od chvíle, kdy tudy projel Darryl. Proplul skrz, všude kolem byly zářivé ledové krystaly a bublinky a chvíli trvalo, než se před ním voda pročistila. Byl zavěšen pár metrů pod otvorem v ledu v modrém světě, který postrádal hranice i rozměr. Zdálo se, že vidí donekonečna, což, jak věděl, bylo dáno zejména tím, že touto roční dobou ve vodě nebyl téměř žádný plankton. Skrz ledový příkrov se sluneční paprsky měnily jen na tlumené světlo. V místě, kde byl rezervní otvor, však paprsky pronikaly do vody jako sloupec světla. Od hrany otvoru do temných hlubin visela tři lana s umělohmotnými vlaječkami.

Michael se vnitřně připravoval na šok, který pro něj bude ledová voda představovat. Byl ale mile překvapen. Vybavení, kvůli kterému byl nad hladinou tak neohrabaný a v němž mu bylo vedro, bylo tady ve vodě docela příjemné. Ve vodě se v něm lépe pohybovalo a voda také ochladila vnější vrstvy, takže chladné antarktické vody vlastně představovaly úlevu. Teď už se nedivil, že sem Darryl tolik spěchal. Dalo se ale také čekat, že to, co bylo teď příjemně chladivé, se za pár minut stane nepříjemně mrazivým.

Hluboko pod sebou zahlédl mávání Darrylových ploutví. Mířil do oblasti vodní fauny a flóry. Hirsch zjevně nehodlal promrhat nic z času, který tu měl vyměřen. Vody byly velmi klidné. Nebyly tu ani proudy ani příliv, které dokázaly potápěče nepozorovaně odnést daleko od místa, odkud vyplul. Toto bylo obrovské, klidné, modré království a Michael v něm slyšel jen nepatřičně cizí klapání vlastního regulátoru.

Dno se od místa, kde byl postaven potápěcí stan, postupně svažovalo a Michael ten sklon sledoval. Ledovce povrch dna vyhladily a zanechaly za sebou charakteristické rýhy. A balvany, které nasbíraly kilometry odsud a zde je pohodily jako oblázky. Když se přiblížil ke dnu, začal rozeznávat myriády živočišných druhů, které obývaly tuto zdánlivě pustou oblast.

V bahně byly vidět spirály a klikyháky vytvořené měkkýši a korýši, ježky a hvězdicemi. Přílepky přisáté jako světlé praporky na povrchu kamenů pokrytých řasami a mořské hvězdice, leckdy naskládané jedna přes druhou, číhaly na neopatrné mlže. Mořský pavouk, velký jako Michaelova dlaň s roztaženými prsty, stál na konečkách osmi tenkých nohou a dával pozor. Michael zůstal viset ve vodě a udělal pár snímků. Zdálo se, že to stvoření nemá skoro žádné tělo, jen rezavou hlavu s párem očí a krk. Další segmentované části těla byly tak útlé, že nešlo rozeznat, kde končí, a volně přecházely do nohou.

Michael ale také věděl, že mořští pavouci jsou smrtící tvorové, což hojně využívali při průzkumu usazenin na útesech, kde hledali houby a korály. Jak se jim jednou podařilo proniknout krunýřem oběti, dlouhým sosákem z ní smrtícím polibkem vysáli všechny tekutiny a maso. Michael proplaval kolem pavouka a vlny z jeho ploutví živočicha překotily. Michael se otočil a sledoval, jak se zcela nedůstojně hrabe zpátky na tenké nohy, připraven probodnout jakéhokoli nešťastníka, který se dostane příliš blízko.

Darryl byl pod ním. V jedné ruce držel síťku a druhou měl položenou na kameni velikosti míče na basketbal. Když se Michael přiblížil, Darryl mu pokývnutím naznačil, že chce, aby kámen převrátil. Michael nechal viset fotoaparát z krku a oběma rukama začal kývat ze strany na stranu. Když zabral podruhé, kámen se převalil a zpod něj vyrazilo stádo malých korýšů velikosti lidského nehtu. Mávali tykadélky a drobné nožičky se jim míhaly, jak se snažili uprchnout do bezpečí. Vběhli přímo do sítě, kterou jim Darryl zkušeně nastavil. Pak ji obrátil naruby a vyklopil je přímo do uzavíratelného igelitového sáčku. Potom ukázal Michaelovi zdvižený palec, tedy pokud mu to tlustá rukavice dovolovala, poté mu zamával na rozloučenou a Michael pochopil. Darryl nepotřeboval společníka, který by zbytečně rušil, když se snaží nasbírat vzorky a pozorovat živočichy.

Ani Michael mu nechtěl být na obtíž. Měl vlastní plány a představy, co v moři objeví. Chvíli okouněl nad chumlem několik desítek centimetrů dlouhých svíjejících se červů, kteří se zabývali napůl sežranou mršinou.

Udělal pár snímků a řekl si, že potom poprosí Darryla, aby mu řekl, o co se vlastně jedná. Čím hlouběji se dostával, tím tlumenější bylo světlo. Dno stále klesalo až k ledovému poli, které působilo dojmem pomačkaného listu papíru. Zničehonic se kolem Michaela mihl temný stín. Michael se rychle otočil a otvorem v obličejové masce zahlédl, jak se na něj dívá pár velkých perleťových očí a pod nimi se ježí krátké černé vousky.

Byl to jeden z tuleňů Weddellových, kromě jednoho druhu velryby žijícího v těchto mořích nejhlouběji se potápějící savec. Michael věděl, že není nebezpečný. Zvedl fotoaparát a oční membrána chránící rohovku na zvířecím oku se stáhla. Vousky se naježily jako vějíř. Je libo snímeček?

Michael rychle udělal pár obrázků.

Necelé dva metry dlouhý tuleň mávl ploutvičkou a vystřelil pryč. Celou dobu se však ohlížel. O něco dál se zastavil a zdálo se, že čeká, jestli se jeho zvláštní nový společník přidá ke hře na honěnou.

Tak jo, pomyslel si Michael, jdu do toho. Mohly by z toho vyjít parádní snímky pro časopis. Zabral ploutvemi a vyrazil za ním. Tuleň – dost mladý kus, pokud mohl Michael soudit, s hladkou a nepoškozenou srstí a bezchybným bělostným chrupem – odplaval do ještě větší hloubky. Michael proplaval kolem ledovce velikosti výletní jachty a potom kolem obnaženého kusu skály pokrytého hnědou a červenou řasou. Nádrž s kyslíkem zasyčela a plyn v ní zabublal.

Moře se pod ním rozevíralo a on tušil, že kdyby si nedal pozor, mohl by odplavat příliš daleko. Pohledem se držel svažujícího se dna a náhle ve sloupu slunečního světla, které procházelo pod hladinu vrtem, spatřil něco, co sem naprosto nepatřilo. Mělo to přesný obdélníkový tvar, a ačkoli to bylo pokryté ledem, příliš to připomínalo dřevěnou truhlu. Tuleň tu věc obeplouval v pomalých líných kruzích, téměř jako kdyby chtěl Michaela dovést přesně sem.

Ach, bože! pomyslel si Michael. Potopený poklad. Je to vůbec možné? Tady na jižním pólu?

Zabral ploutvemi a připlaval blíž. Přes všechny vrstvy oblečení pomalu cítil, že se k němu prodírá ledový chlad. Zastavil přímo nad tou věcí a zvolna mával rukama, aby se udržel na místě. Pod vrstvou ledu, přílipek, mořských ježků a hvězdic narovnaných po stranách – jedna hvězdice slonovinové barvy dokonce vylezla na vrchol, kde působila dojmem ruky kostlivce – se skrývaly zcela nezaměnitelné obrysy truhly. Víko se od ní už téměř odlomilo. Instinktivně vzal do ruky fotoaparát a udělal několik obrázků.

Tuleň ve vodě nad ním předvedl rychlou sestavičku.

Michael plaval ještě hlouběji, protože se chtěl podívat na vnitřek truhly. Uvnitř našel ledové krystaly třpytící se jako naleštěné mince, ale mezi nimi zahlédl i cosi tmavšího. Cosi švestkově vínové barvy. Cosi lesklého.

Rychle přejel pohledem ze strany na stranu a prozkoumal mořské dno kolem. Na jedné straně dno klesalo do temných hlubin, na druhé, nějakých třicet metrů od něj, se tyčila ledová stěna, která se táhla až kamsi dolů, kam rozhodně nemohl dohlédnout ani doplavat. Mezi stěnou ledovce a truhlou na dně leželo ještě něco. Rovněž švestkově fialové a zledovatělé. Sundal z opasku baterku a namířil světlo tím směrem.

Byla to láhev… docela jistě to byla láhev. Vinná láhev.

Michael k ní doplaval a rukou v tříprsté rukavici odstranil z hrdla letité nánosy. Ježek přisedl ke dnu láhve v naději, že by se mohlo blížit něco k snědku, otevřel ústa – základní část svého organismu – a zase je zavřel.

Michael ho koncem baterky z láhve sundal. Celá láhev byla pokryta ledem, ale pod ním Michael rozeznával útržek čehosi, co mohla být nejspíš viněta, i když teď zcela nečitelná. Pokusil se vypáčit láhev ze dna, ale byla zaklíněná a potřeboval na to obě ruce. Opatrně položil baterku mezi dva velké kusy ledu, čímž nechtěně vyrušil jakousi stonožku připomínající několik desítek centimetrů dlouhou přetrženou gumičku, která si raději vyrazila hledat nějaké klidnější útočiště. Pak to teprve zkusil znovu. Poslední, co by si přál, bylo rozbít ten artefakt, který tady ležel bůhvíjak dlouho. Proto musel láhev zachycenou ve směsi ledu a bahna velmi opatrně vyviklat.

Konečně se uvolnila – byl pyšný, jako kdyby oceánské dno právě porazil v přetahované. Otáčel láhev a obdivoval ji, když vtom zahlédl další, o pár metrů dál směrem ke stěně ledovce.

Třeba našel skutečný poklad! Do mysli se mu okamžitě vkradla přirozená představa bohatství, ale i něco dalšího. Tohle byla jednoznačná senzace! To až se dozví Gillespie doma v Tacomě! Fotograf a novinář pracující pro časopis Eco-Travel objevil v moři hluboko pod antarktickým ledem potopený poklad. Ode dneška už bude moci psát na vlastní pěst.

Zastrčil láhev do vaku připevněného k opasku a plaval blíž k ledovcové stěně. Tuleň se ho držel. Plaval za ním o něco výš a neustále ho sledoval.

Čím blíž ledovce se nacházel, tím studenější byla voda kolem. Vzpomněl si na neuvěřitelně chladné sestupné vzdušné proudy, které se tvořily kolem ledovců v horách. Otřásl se zimou a podíval se na hodinky připevněné k zápěstí. Už brzy, velice brzy se bude muset obrátit a plavat zpátky, nejspíš se sem bude muset vrátit později.

Druhá láhev byla vklíněná pod kamenem a Michael se rozhodl, že ji nechá být. Regulátor zasyčel a on si uvědomil, že nedýchá normálně. Byl tak nadšený, že si toho vůbec nevšiml. Šikmá stěna ledovce se nad ním tyčila jako skalní římsa – vlastně se docela podobala skále, kterou se pokoušeli zdolat toho nešťastného dne na Cascades. Pod jeho nohama pak padala kamsi dolů do věčnosti. Byla zjizvená a plná rýh, jako bojovník, který byl už mockrát v ringu. Přejel po ní rukou a i přes tlustou rukavici cítil její ohromnou starobylou sílu. Hora ledu, která dokáže pomalu, ale neúprosně zničit vše, co se jí postaví do cesty.

Vtom však přestal dýchat úplně.

Pod prsty ruky spatřil… obličej.

Zmatený a šokovaný zároveň se od stěny odvrátil. K hladině se vznesl roj bublinek.

Šlapal vodu a rukama udržoval rovnováhu. Tuleň Weddellův k němu připlaval blíž a chtěl si hrát, ale Michael mu nevěnoval pozornost.

Přece není možné, aby viděl to, co právě viděl. Rozhlédl se a hledal Darryla, ale spatřil z něj jen oranžovou skvrnu kdesi v dálce, jak drží past, kterou vytahují po laně ven náhradním otvorem.

Otočil se zpět k ledovci a srdce mu divoce bušilo o hrudní koš. Musí se trochu sebrat, nebo udělá nějakou hloupost a ještě se utopí dřív, než vůbec někomu stihne říct, co objevil. Posvítil baterkou na nerovný led.

Neviděl skoro nic.

Pak se ale odvážil blíž a hned spatřil, že pod ledem se cosi rýsuje. A když se dostal ještě blíž, viděl to zcela zřetelně.

Zmrzlá tvář lemovaná kaštanovými vlasy a řetěz – kovový řetěz? – obtočený kolem krku. Pod ledem byla vidět směs modré a černé barvy, tam byly nejspíš šaty. A za obličejem a k němu patřícím tělem, na které se díval, se možná rýsoval ještě jakýsi další stín. Ale v potemnělé vodě to nebylo jednoduché rozeznat.

Ještě jednou otřel led jemně a tentokrát i uctivě rukavicí a posunul se obličejem co nejblíže ke stěně. Ve světle baterky se zadíval do ledovce, kde jako Šípková Růženka v zamrzlém království spočívala tvář mladé ženy. Dívala se na něj, ale její tvář nebyla klidná, jak by předpokládal.

Nic takového.

Oči měla otevřené dokořán. Byly zářivě zelené, dokonce i tady v hloubce se zdálo, že její pohled svítí. I ústa vypadala tak živě, otevřená v posledním výkřiku. Michael se otřásl děsem a z nádrže s kyslíkem se ozvalo varovné zapípání. Vydal se zpátky, aniž by byl schopen pochopit, co právě viděl, až byl nakonec dost daleko a vrstva ledu opět zakryla poklad, který skrývala.

KAPITOLA PATNÁCTÁ

6. července 1854, večer

Kočár zarachotil po Trafalgarském náměstí a zamířil do uhlazeného okolí Pall Mall, kde se nacházely kluby těch nejurozenějších pánů. Sinclair přikázal kočímu, aby zastavil na rohu St. James raději než před hlavním vchodem do Longchamps. V St. James byl postranní vchod do klubu a byl to jediný vchod, kterým dovnitř směly vejít dámy.

Kočí elegantně seskočil, rozložil schůdky a pomohl dámám vystoupit.

Plynové lampy, které ulici lemovaly – Pall Mall se mohl jako první v Londýně pyšnit přepychem takového veřejného osvětlení –, se s nadcházejícím soumrakem právě rozhořely.

Uvnitř ve vestibulu obloženém mramorem čekal sluha v uniformě – pokud Sinclaira neklamala paměť, jmenoval se Bentley. Když ale spatřil Sinclaira, po tváři mu přeběhl nejistý výraz.

„Dobrý večer, Bentley,“ pronesl Sinclair tím nejpřívětivějším tónem.

„Jedeme z Ascotu a byl to vskutku úspěšný den.“

„To velice rád slyším, pane,“ odpověděl Bentley a přijel očima po Sinclairově doprovodu.

„A teď bychom potřebovali trochu občerstvení.“

„Zajisté, pane,“ souhlasil Bentley, ale k ničemu dalšímu se neměl.

To už Sinclair pochopil, že tu něco nehraje. Jeho dluhy zde patrně dosáhly takové výše, že vedení klubu nechalo jeho jméno zapsat na listinu dlužníků a členská práva v klubu mu tak byla pozastavena.

Dámy naštěstí žádný problém nepostřehly. Byly příliš zaujaté obdivováním toho, jak zbytky večerního světla procházejí malovaným sklem arkýřového okna. Frenchie a Rutherford si ale nemohli nevšimnout, že se něco děje. Rutherford už se chystal doprovodit všechny zpátky do kočáru a zavést je do klubu Athenaeum, do kterého patřil.

„Bentley, na slovíčko,“ řekl Sinclair a odvedl nervózního sluhu za loket stranou. Když byli z doslechu, Sinclair se zeptal: „Dali mě na seznam, že? O to tu jde?“

Bentley přikývl.

„Pouhá chyba v účetnictví,“ pokýval Sinclair smutně hlavou. „Nic jiného v tom není. Hned zítra ráno to dám do pořádku.“

„Bohužel, pane, mám totiž do té doby příkaz –“

Sinclair zvedl ruku a Bentley okamžitě zmlkl. Sinclair sáhl do kapsy a vytáhl svazek bankovek. Pár z něj oddělil a podal je Bentleymu. „Předejte tohle ráno panu Witherspoonovi a řekněte mu, aby tím vyrovnal můj účet, buďte tak laskav.“

Bentley, aniž by bankovky přepočítal nebo se na ně dokonce jen podíval, řekl: „Zajisté, pane.“

„Vynikající. Tak, moji hosté a já bychom si přáli studenou večeři a ještě studenější šampaňské. Bylo by možné připravit to pro nás nahoře v návštěvnickém salónu?“ V tomto starobylém, dubem obloženém klubu to sice nebyla jedna z lepších prostor, ale byl to jediný sál, kam bylo možné uvést ženy. Bentley ho ujistil, že to zařídí, a Sinclair se vrátil ke společnosti.

„Pojďte, prosím, tudy,“ uvedl dámy do krátké chodby, která spojovala klub s novou částí, kterou nechali zbudovat, aby mohl pojmout svou stále rostoucí členskou základnu. Místnost se právě teď nevyužívala, ale brzy se objevil sluha, který roztáhl těžké závěsy z červeného sametu a rozsvítil nástěnné svícny. Byl zde krb s římsou z hrubě tesaného kamene, zdobený vycpanou losí hlavou. V prostoru stály skupinky opotřebovaných kožených křesel, sofa a dubových stolků.

Dámy obsadily divan pod hlavním lustrem. Povídaly si a unavené nohy si natáhly na prošlapaný perský koberec.

„Mám nechat rozdělat oheň v krbu?“ zeptal se Sinclair, ale všichni odmítli.

„Dobrý bože, to ses dnes ještě nepotil dost?“ zděsil se Rutherford, který se posadil do křesla co nejblíž Moiře, jež se stále ovívala programem z Ascotu. „Modlím se, aby začalo pršet.“

Cestou zpátky to stále vypadalo na bouřku. Bylo dusno, ale bouřka nepřicházela. I Sinclairovi byla po dlouhé cestě v rozpáleném kočáru chladná místnost příjemná.

Objevil se pár číšníků a jeden ze stolů byl brzy prostřen pro šest osob. Žlutý damaškový ubrus, lesklé broušené sklo a stříbrný svícen. Když bylo vše hotovo, Bentley kývl na Sinclaira, který doprovodil dámy ke stolu.

Eleanor usadil po své pravici a Moiru po levici. Frenchie a Dolly, která konečně odložila květinový klobouk, čímž odkryla záplavu černých loken, dokončili kruh. Dolly byla pohledná, mohlo jí být dvacet, nanejvýš dvacet jedna, ale měla na sobě příliš silnou vrstvu líčidla, kterou, jak se zdálo, zakrývala jizvy po neštovicích.

Když dorazilo šampaňské, Sinclair pozvedl číši a pronesl přípitek: „Na Slavičí píseň – vznešenou klisnu a naši štědrou patronku!“

„Proč když jsi se mnou, tak vždycky prohráváš?“ postěžoval si Frenchie, kterému se okamžitě vybavilo fiasko na zápase pitbullů. Sinclair se zasmál.

„Možná že se ke mně vrátilo štěstí,“ řekl a lehounce se natočil k Eleanor.

„Pak tedy na štěstí,“ prohlásil Rutherford, kterého dlouhé proslovy unavovaly, a vypil sklenici až do dna.

Eleanor pila šampaňské jen jedenkrát v životě, když starosta slavil své zvolení s farmáři a obchodníky. Věděla ale, že by se mělo pít pomalu. Zvedla sklenici a studená bublinková pěna ji pošimrala v nose. Jen tak tak že nekýchla. I sklo bylo velmi chladné a víno mělo sladkou chuť. Pouze usrkla a pak si sklenku dlouze prohlížela. Bublinky jí připomínaly zamrzlý potůček, kde pod tenkou vrstvou ledu proudí voda. Bylo v tom něco okouzlujícího. Když zrak odvrátila, všimla si, že Sinclaira její soustředění pobavilo.

„Je to k pití, ne k rozjímání,“ podotkl.

„Slyšte, slyšte,“ zvolal Rutherford, který se chopil láhve, aby doplnil sklenice sobě i Moiře. Když jí naléval, naklonil se až k ní a Moira se ochotně zaklonila, aby mu tak poskytla víc místa a lepší výhled. Eleanor, která si často představovala, jak asi takové honosné kluby vypadají uvnitř, byla skutečností dost zklamaná. Představovala si něco mnohem luxusnějšího, zdobeného zlatem, francouzský nábytek čalouněný saténem a hedvábím. Tato místnost byla sice rozlehlá s vysokým stropem, ale působila spíš dojmem pohodlně zařízené lovecké chaty než paláce.

Pod Bentleyho pečlivým dohledem začali nosit studené občerstvení: telecí jazyk, skopové v mátovém rosolu a kachnu v aspiku. Muži se předháněli v tom, kdo bude vyprávět zábavnější historku. Všichni tři sloužili u sedmnáctého jezdeckého pluku vévody z Cambridge, který byl vytvořen roku 1759, a od té doby, jak Rutherford s vidličkou plnou studené kachny hrdě vykřikoval, nebyl nikdy daleko od bitvy.

„Vojáci ze sedmnáctého byli naopak vždy uprostřed bitvy,“ přidal se Le Maitre.

„A brzy tomu tak bude zase,“ poznamenal Sinclair a Eleanor opět pocítila zvláštní svíravý pocit. Situace na východě se zhoršovala a Rusko pod záminkou náboženského konfliktu ve starobylém Jeruzalémě vyhlásilo válku otomanské říši. Otomanskou flotilu na Černém moři se jim podařilo rozdrtit. Rutherford pak ochotně dámám vysvětlil, že všeobecně se má za to, že pokud nezastavíme ruského medvěda na souši, brzy bude plavat ve Středozemním moři. A jakákoli taková hrozba britské nadvládě na moři, neboť Británie byla v té době považována za první námořní velmoc, musí být vykořeněna hned v zárodku.

Eleanor z toho chápala jen něco. Její znalosti mezinárodních vztahů a dokonce i zeměpisu byly jen velmi omezené. Měla za sebou pouze pár tříd místní akademie pro dívky, kde se na etiketu a dobré mravy dbalo víc než na předměty intelektuálnějšího ražení. Dobře ale viděla nadšení, se kterým se muži kolem ní chystali do bitvy, a obdivovala jejich odvahu.

Frenchie vytáhl z kapsy stříbrné cigaretové pouzdro s vyrytým znakem sedmnáctého pluku lehké jízdy. Na obrázku byla lebka se zkříženými hnáty, pod kterou stála slova „Nebo slávu“. Pouzdro kolovalo z ruky do ruky, a když přišla řada na Eleanor, instinktivně ucukla a rychle pouzdro podala Sinclairovi.

Dorazil podnos se sýry a pak i zákusky. K tomu se rozlévala jistě již třetí, nebo to snad byla už čtvrtá láhev šampaňského. Eleanor si dokázala vzpomenout jen na to, že během jídla už několikrát slyšela bouchat zátku. Když proto Sinclair nabídl, že jí znovu nalije, dala přes skleničku ruku a odmítla.

„Děkuji, myslím, že už mi to docela stouplo do hlavy,“ omlouvala se.

„Možná by vám prospělo dostat se trochu na vzduch.“

„Ano, to by myslím bylo dobré.“

Když se omluvili a vyšli ven do podloubí, zjistili, že konečně dorazil ten dlouho očekávaný déšť. Chodníky se ve světle plynových lamp leskly.

Eleanor pozorovala, jak na ulici zastavil přepychový kočár, z něj vystoupili dva džentlmeni s klobouky a v pláštěnkách a vešli do stejně honosného klubu na druhé straně ulice.

„Domy jsou tady překrásné,“ poznamenala Eleanor a natáhla krk, aby viděla na fasádu Longchamps. Zdobily ji silné kulaté sloupy ze smetanového vápence a nad mohutnými dvojitými dveřmi byly reliéfy řeckých bohů, nebo to snad byli římští císaři?

„Nejspíš máte pravdu,“ souhlasil Sinclair. „Jsem tady na to tak zvyklý, že to vůbec nevnímám.“

„Ale ostatní to vidí.“

Sinclair si zapálil a díval se do deště. Unavený valach přitáhl valník plný sudů s pivem. Kopyta klapala a kola rachotila po mokrém dláždění. Sinclair vyfoukl kouř a dostal nápad: „Chtěla byste vidět víc?“

Eleanor si nebyla jistá, kam tím míří. „Nevzala jsem si deštník,“ řekla opatrně, „ale pokud byste –“

„Ne, ne,“ zarazil ji Sinclair, „myslel jsem víc z klubu?“

Eleanor věděla, že je to zakázané.

„V hlavním sále a v kulečníkovém sále jsou překrásné tapisérie a gobelíny. Nejkrásnější na celém Pall Mall.“

Když viděl, že váhá, dodal: „Chápu vaše rozpaky, je zcela přirozené, že váháte, protože to opravdu je velmi přísně zakázané, ale právě proto to bude taková zábava.“

Bude to skutečně jen legrace? Celý den se Eleanor cítila, jako kdyby prošla kouzelným zrcadlem a pohybovala se ve světě, kterému nerozuměla.

A stále ještě to nemělo skončit.

„Tak pojďte,“ přemlouval ji a vzal ji za ruku jako dítě, které druhé vtahuje do hry. „Znám bezpečnou cestu.“

Ani se nenadála a byli zpět v klubu. Prošli chodbou kolem salónu pro hosty a proplížili se do patra jakýmsi zadním schodištěm, které, jak se Eleanor domnívala, nejspíš užívali jen sloužící. Sinclair pootevřel dveře a položil si prst přes ústa. Kolem nich prošli dva muži ve fraku a v rukou drželi sklenky s brandy.

„Ani kdyby to přišlo rozkazem z admirality?“ zeptal se jeden a druhý odpověděl:

„Zejména kdyby to přišlo rozkazem z admirality.“ Na to se oba zakuckali smíchy.

Když prošli, Sinclair otevřel dveře víc a vyvedl Eleanor ven. Octli se na úzkém mezaninu, ze kterého byl výhled do rozlehlého sálu, kde se na podlaze střídaly bílé a černé dlaždice. Po obou stranách se zvedalo schodiště a z jeho vrcholu visela dolů obrovská starobylá tapisérie zobrazující hon na jelena. Byla už vybledlá, ale kdysi musela být sytě fialová a modrá. Lemy byly vyšité zlatou nití.

„Je belgická,“ informoval ji Sinclair šeptem. „A je velice stará.“

Stále jí svíral ruku. Ještě nikdy ji nikdo nedržel tak dlouho a tak majetnicky. Eleanor stále ještě nepřišla na to, jak by na takové zacházení měla reagovat. Táhl ji dál, takže nahlédli do karetního salónku, kde bylo několik mužů natolik zabráno do hry, že je ani nenapadlo zvednout oči, když se nad nimi otevřely dveře. Pak nakoukli do přepychové knihovny s policemi ze saténového dřeva, které se, plné knih vázaných v kůži, táhly do výšky čtyř metrů. Následoval sál trofejí plný stříbrných talířů, pohárů a vycpaných zvířecích hlav, jejichž skleněné oči hleděly do věčnosti. Třikrát nebo čtyřikrát se museli schovat do výklenku nebo za dveře, když kolem nich procházela obsluha nebo člen klubu. Při jedné takové příležitosti Sinclair Eleanor pošeptal do ucha: „Ten náfuka s velkým břichem se jmenuje Fitzroy. Už jsem ho jednou zbil, ale bojím se, že to budu muset udělat znovu.“

Fitzroy prošel a hřbetem ruky zamaskoval říhnutí. Sinclair vytáhl Eleanor z úkrytu a řekl: „Pojďte, už jenom jedna místnost.“

Byli teď ve třetím patře a ona slyšela jakési tvrdé a neznámé ťukání. Sinclair ji vedl nahoru po úzkém schodišti a pak k výklenku zakrytému sametovým závěsem. Potom si znovu položil prst přes ústa, konečně pustil její ruku a trochu roztáhl závěs. Stáli na malém balkónku s umně kovaným spirálovitým zábradlím. Pod nimi bylo šest kulečníkových stolů. Zelené sukno vypadalo na pozadí vykládaných parket jako trávník. Jen dva stoly byly obsazené. Muži u nich byli jen v košilích a měli stažené šle. Eleanor se při pohledu na ně musela červenat. Jeden muž zahrál šťouch. Bílá koule hladce přejela přes stůl, udeřila do červené a pak se odrazila od hrany stolu.

„Skvělý šťouch,“ pochválil ho protivník.

„Kdyby život byl tak lehký jako kulečník,“ odvětil první hráč a mnul čímsi konec tága.

„Ale život je takový. Tobě to neřekli?“

„Ne, ten den jsem nejspíš chyběl.“

„Jako skoro vždycky,“ zasmál se druhý hráč.

Tak takhle se muži spolu baví, říkala si Eleanor v duchu. Takhle se mezi sebou chovají v soukromí. Fascinovalo ji to, ale zároveň byla v rozpacích.

Neměla tu být. Nic z toho neměla vidět ani slyšet. Promluvit se neodvažovala, protože se bála, že by ji slyšeli. Podívala se na Sinclaira. I on se na ni podíval a i v přítmí za závěsem cítila intenzitu jeho pohledu. Sklopila oči – proč jen mu dovolila, aby jí nalil tu druhou sklenku šampaňského? Ještě teď měla pocit, že má hlavu příliš lehkou – když vtom ucítila, jak jí položil prst na bradu a zvedl jí tvář vzhůru. Nakláněl se k ní a ona vnímala hlavně jeho světlý knír a pak – ačkoli si byla jistá, že neudělala nic, čím by ho povzbudila – se jeho rty dotýkaly jejích a ona se nebránila. Nevěděla proč, ale zavřela oči. Několik vteřin se zdálo, že se zastavil čas. Všechno kolem strnulo. Pak se ale zezdola ozval vítězný ryk. „A mám to v kapse, Reynolde!“ Eleanor se probrala a ustoupila o krok vzad. Rty ji svědily, tváře hořely a ona se znovu podívala na mladého poručíka.

KAPITOLA ŠESTNÁCTÁ

8. prosince, 10:00

„Zhola nemožné. Nemožné. Ne-mož-né,“ opakoval Murphy, který kráčel chodbou do své kanceláře ve správním modulu. Michael a Darryl, který ho v tom nechtěl nechat samotného, šli hned za ním.

„Nejenom že je to možné,“ trval Michael na svém. „Já jsem to dokonce viděl na vlastní oči. Byl jsem od toho pár centimetrů.“

Murphy se k němu otočil a nasadil tón, který měl nejspíš vyjadřovat pochopení a zájem. „Podívej se, v polárních vodách jsi se potápěl poprvé, že?“

„Co to s tím má co dělat?“

„To může s člověkem dost zamávat. Stává se to spoustě lidí, nejen tobě.

Ta teplota a ledový příkrov nad hlavou, naprosto neznámí živočichové – sám jsi přece říkal, že sis tam hrál s tuleněm Weddellovým.“

„Takže naznačuješ, že jsem si spletl tuleně s ženou zamrzlou v ledu?“

Murphy se odmlčel, aby se debata trochu uklidnila.

„Ne,“ pokračoval po chvíli. „Ale možná, možná jsi nehlídal dost pečlivě čas nebo hladinu kyslíku. Určitě jsi už slyšel o tom, že u potápěčů může dojít k jakémusi omámení, způsobenému větším podílem vzdušného dusíku v krvi kvůli většímu tlaku. Třeba se ti tam něco podobného přihodilo. Měl jsem tady chlápka, který přísahal, že tam dole viděl ponorku.

A pak se ukázalo, že je to jen terénní vlna na dně. Měl jsi ohromnou kliku, žes tam dole dostal zase rozum a vypadnul odtamtud včas. A pokud se týká tebe,“ obrátil se k Darrylovi. „Měl jsi na něj dávat větší pozor. Potápěli jste se společně, což tady znamená, že musíte dávat pozor, co ten druhej dělá.

Měli jste bejt jeden druhýmu nablízku.“

„Na tom něco je,“ řekl Darryl a zatvářil se zkroušeně. „Na druhou stranu ale nemůžeš popřít, že Michael přinesl nahoru tu láhev s vínem. Mám ji teď u sebe v laboratoři, kde roztává. A nemůžeš popřít, že ta láhev existuje.“

„To ne, ale od láhve k ženský zamrzlý v ledu obtočený řetězama je ještě dost daleko,“ prohlásil Murphy a sesunul se do točitého křesla s vysokým opěradlem.

Michael věděl, že to není dobrý nápad, ale měl dojem, že musí říct celou pravdu. „Možná v tom ledu dokonce není sama.“

„Cože?“ vybuchl Murphy.

„Viděl jsem za ní něco dalšího, takže možná, že je tam s ní zamrzlý ještě někdo další.“

Tentokrát zaváhal i Darryl, který tuhle část příběhu také slyšel poprvé.

„A to už budou všichni?“ vyptával se Murphy jízlivě. „Protože třeba prostě vystupovali z autobusu, a ten je teď v tom ledovci zamrzlej taky.“

Následovala pauza, během které si rozbalil pastilku proti pálení žáhy a hodil si ji do úst.

„Máš fotky toho tuleně?“

„Mám,“ přisvědčil Michael a věděl přesně, kam Murphy míří.

„A fotky toho mořskýho pavouka? I těch červů? A dokonce i tý truhly, ze který máš tu láhev?“

„Jo.“

„Tak proč jsi nevyfotil tu ledovou královnu?“

„Byl jsem z toho dost vyděšenej.“ Ta slova mu chutnala v ústech jako popel. Ještě když ho vyzvedli nahoru do stanu, ptal se sám sebe, jak je možné, že v ten pravděpodobně nejvýznamnější okamžik své kariéry zapomněl zmáčknout spoušť. Šok spojený s potřebou dostat se brzy nahoru nad hladinu byl prostě příliš silný. A i když věděl, že by to jako omluva mělo stačit, nemohl se zbavit určitého pocitu zklamání ze sebe sama – zklamání, které dokáže překonat jedině tím, že se tam dolů vrátí.

„Proč to prostě nevyřešíme tím nejjednodušším způsobem?“ navrhl Michael. „Nech mě tam dolů jít znovu. Vrátím se na místo činu.“

„To není tak jednoduché.“

„Proč ne?“ vyštěkl Michael a Darryl zároveň s ním vyhrkl: „Já půjdu taky.“

Murphy přejížděl pohledem z jednoho na druhého. „Nejspíš si myslíte, že jsme tady daleko ode všech a je úplně jedno, co tady děláme, protože to stejně nikdo nevidí a nikdo nekontroluje. Tak to se teda šeredně mejlíte. Všechno, co tady uděláme, musím napsat do hlášení a poslat nadaci nebo námořnictvu, Pobřežní stráži nebo, věřte tomu nebo ne, NASA. Chápete?“ Ukázal na neuspořádanou hromadu formulářů v drátěných košících na svém stole. „Tohle jsou jenom hlášení za týden, který musím všechny vyplnit a založit. Musím tam vyúčtovat každej dolar, kterej utratíme. Víte vůbec, kolik stojí, když chci vyslat na led ten vrták a postavit potápěcí stan?“

„Docela určitě strašně moc,“ souhlasil Michael, „i proto to musíme udělat co nejrychleji. Dokud máme všechno vybavení na místě. Můžu se tam znova potopit hned zítra a s pomocí Callowaye a se správnou výbavou můžeme dostat to tělo nějak z ledovce. Bože,“ rozvášnil se nadšeně, „vždyť to může být naprosto velkolepý nález.“

„Chtěl jsi říct velkolepej článek pro tvůj časopis,“ rýpnul si Murphy.

V tuto chvíli nebylo co dalšího dodat. Murphy žvýkal antacid a Michael s Darrylem si vyměnili frustrovaný pohled.

Pak si Murphy smutně povzdechl. „Kde je Calloway?“

„Viděl jsem ho ve společenské místnosti,“ řekl Darryl.

„Tak mu řekněte, ať se za mnou staví,“ přikázal Murphy a začal se prohrabovat nějakými papíry. „Hned.“

A Michael s Darrylem dobře věděli, že teď bude nejlepší mlčet.

Vinná láhev stála v malé nádržce s vlažnou mořskou vodou na stole v Darrylově laboratoři. Námraza už roztála, takže viněta byla volná, ale po letech byl inkoust tak rozmazaný, že z něj nezbylo víc než jen šmouha.

Darryl nahlédl do nádrže, jako kdyby pozoroval nějaký živý vzorek, který by ho mohl každou chvíli něčím překvapit. Michael rázoval sem a tam a uvažoval, co ještě by mohl udělat, aby Murphyho přesvědčil.

„Přestaň na to myslet,“ radil mu Darryl. „Je to sice ouřada, ale není pitomej. Nakonec to překousne, pokud už to dokonce nepřekousnul teď.“

„A co když to nepřekousne?“

„Povolí to. Můžeš mi věřit.“ Darryl se posadil na stoličku a podíval se na Michaela. „Řeknu mu, že potřebuju nabrat další vzorky – zkumavkovi to odmítnout nemůže –, a pak už mu může bejt jedno, jestli půjdeš se mnou dolů i ty.“

Michael to chvíli zvažoval, měl ale strach, aby se dostal dolů včas. „Co když už tam nebude?“

„Nebude?“ opakoval Darryl nevěřícně.

„Chci říct, co když už ji znovu nenajdu?“

„Takhle velký ledovec se hned tak nikam neposune,“ uklidňoval ho Darryl. „A kromě toho vím přesně, kde jsi byl. Zorientujeme se podle polohy otvorů v ledu.“

Někde hluboko uvnitř byl i Michael přesvědčený o tom, že by tu dívku za všech okolností našel znovu.

Došel ke stolu a prohlédl si láhev v nádržce. „Kdy myslíš, že ji budeme moct vyndat?“

„Proč? Chceš si dát skleničku?“

Michael se zasmál. „Ne, takovou žízeň nemám. Co myslíš, že v tom je?“

„Myslím, že víno.“

„To ano, ale je to sherry nebo portské? Z Francie nebo Itálie nebo ze Španělska? A z jakého století? Dvacátého, devatenáctého?“

Darryl se zamyslel. „Možná že kdybychom vyzvedli tu truhlu, cos viděl, pomohlo by nám to určit přesné datum.“ Odmlčel se. „I ta holka by mohla pomoct.“

Navzdory jejich přátelství, nebo právě kvůli němu, se ho Michael musel zeptat. „Ty mi ale věříš, že ano? Věříš, že jsem ji viděl v tom ledu?“

Darryl přikývl. „Já zkoumám tisíc let staré houby, ryby, které nezmrznou v mrznoucí vodě, a parazity, kteří přivádějí své hostitele k šílenství. Já jsem přesně tvůj člověk.“

Michaela Darrylova podpora potěšila. K tomu se přidala i Charlotte, která prohlásila, že na jeho duševní zdraví by klidně přísahala, přesto však následující noc byla velmi dlouhá. Dal si pořádnou porci kuřete, černých fazolí a rýže – skoro měl dojem, jako kdyby potřeboval pořádně prohřát vnitřnosti, aby z kostí konečně vyhnal chlad ledové vody. Pak se pokusil rozptýlit ve společenské místnosti. Franklin bušil do klavíru, dokud se Betty a Tina dostatečně neutahaly každovečerní partií ping-pongu a nepustily si na velkoplošné obrazovce DVD s filmem Láska nebeská. Pár dalších zaměstnanců základny, kteří v rohu hráli žolíky, znechuceně zavrčelo, když film začal.

Michael se vykradl ven, aby zkontroloval Ollieho. Světlo na nebi bylo mdlé, tlumené houstnoucí vrstvou mraků, a vítr stále sílil. Z krabice nohou odhrnul sníh a jako obvykle se musel pořádně dívat, než našel Ollieho skrčeného vzadu v rohu. Věděl, že Charlotte má pravdu v tom, že kdyby vzal ptáče dovnitř, už by si nikdy nezvyklo na své přirozené prostředí, ale nebylo mu moc příjemné nechávat ho takhle samotné venku. Teplota byla už teď patnáct pod nulou. Vytáhl z kapsy papírový ubrousek, do kterého zabalil kousky kuřete a velkou porci rýže, které sem propašoval z jídelny.

Dal je do krabice na piliny a řekl té malé šedivé hlavě, která na něj hleděla z krabice: „Uvidíme se ráno.“ Potom se vrátil do své ložnice.

Darryl už spal a závěsy kolem postele měl zatažené. Michael se také chystal jít spát. Nejdříve spolkl prášek. I za normálních okolností měl s usínáním problémy a v takovém stavu by to pravděpodobně nedokázal vůbec.

Nechtěl dopadnout jako jeden z těch, kdo se jako náměsíčný potácí po základně a trpí velkým okem. Zhasl světlo a v triku a trenkách vylezl na vrchní postel palandy. Podíval se na svítící hodinky. Bylo přesně deset hodin. Zatáhl závěs kolem postele, lehl si a snažil se uvolnit, aby prášek co nejrychleji zabral.

Nebylo to ale jednoduché. Jak tak ležel a závěsy ho obklopovaly jako rakev, nemohl myslet na nic jiného než na potápění… a tvář té dívky v ledu. Ta tvář ho pronásledovala. Převalil se a několikrát si natřásl pěnové polštáře, aby bylo ležení pohodlnější. Darryl dole pod ním tiše chrápal. Michael zavřel oči a snažil se soustředit na vlastní dech, na to, jak mu odplouvá napětí ze svalů. Zkusil myslet na něco jiného, veselejšího, a myšlenky mu samozřejmě zabloudily ke Kristin. Vzpomněl si, jak se jednou přihlásili do soutěže párů v pojídání chilli a vyhráli první cenu… na to, jak je kdysi přistihl policista, když to dělali v zaparkovaném autě, a málem jim dal pokutu… nebo jak se třikrát za tři minuty udělali, když v kajaku sjížděli řeku Willamette. Občas se zdálo, že spolu prováděli jen ztřeštěné nebo nebezpečné věci. Byli přátelé a milenci zároveň, a hlavně proto po ní zbyla tak strašlivá prázdnota, tak velká a pustá propast v jeho srdci.

Jednotlivé důvody, které vedly k té katastrofě, byly samy o sobě nepodstatné. Nebezpečí narůstalo postupně a nepozorovaně. Stále musel myslet na to, že kdyby jedna věc, jediná drobnost, byla jinak, vůbec k tomu nemuselo dojít. Kdyby nepředpokládali, že výstup na Mount Washington bude taková hračka, naplánovali by ten výlet pečlivěji. Kdyby se drželi časového plánu a nevyrazili mnohem později, než chtěli, nikdy by tolik nespěchali.

Kdyby si lépe prostudovali profil cesty, nikdy by se nepouštěli na tak náročný úsek útesu zrovna v době, kdy se začalo stmívat. Kdyby ji trochu krotil, jen trošičku, nikdy by k tomu nedošlo.

Ale on Kristin strašně nerad krotil. Nesnášel, když jí musel rozmlouvat její nápady. A Kristin by stejně na nic takového nikdy nepřistoupila, i kdyby se o to pokusil.

Byli oblečeni nalehko a měli s sebou jen minimum vybavení, jen tolik, aby mohli v horách strávit noc. A Kristin měla dojem, že zahlédla dokonalé místo – plochou římsu tyčící se asi patnáct metrů nad nimi, kde by mohli přespat. Michael navrhl, že poleze první a Kristin ho bude zespodu jistit, ale Kristin prohlásila, že mnohem bezpečnější bude, když ona poleze první a jistit bude on. „Já bych tě ve volném pádu určitě neudržela,“ řekla.

Ale Michael věděl, že o to jí ve skutečnosti nešlo. Kristin vždycky chtěla soutěžit. To ona chtěla zabodnout první vlajku na vrchol. Ostatní byli od toho, aby ji následovali.

Postupovali vzhůru. Michael do klikaté spáry ve skále, která vedla až nahoru k římse, zatloukl několik vklíněnců a friendů. V průvodci na tuto spáru upozorňovali, i když ve skutečnosti Michaelovi připadala mnohem méně přímá než v nakresleném schématu cesty. A skála byla k jeho nemilému překvapení mnohem drolivější, než průvodce tvrdil. Když tloukl do nářadí, od skály se příliš lehce odlupovaly šupinky a drolily se drobné kamínky. Zmínil se o tom Kristin, která už jako pavouk šplhala vzhůru, ale ta ho odbyla a ani on z toho nechtěl dělat bůhvíco. Další věc, kterou by si teď přál změnit.

Už se připozdívalo, ale výhled do kraje byl krásnější než kdy jindy. První úsek cesty šli většinou borovicovým lesem, potom se drápali do svahu z pevné pemzy, ale pak stezka zmizela pod sněhem a posledních několik hodin už lezli přímo po skále, kde hledali stupy a chyty, štěrbiny, které by jim umožnily si na pár vteřin odpočinout a nabrat tolik potřebný dech. Teplota byla stále ještě celkem mírná, vzduch řídl a odpolední slunce vysílalo dlouhé paprsky přes vrcholky sousedních Mount Jefferson a Tříprstého Jacka.

Hluboko pod nimi leželo Velké jezero a parkoviště, kde nechali džíp.

Po stěně se sesypala sprška kamínků. Michael vzhlédl a zaclonil si dlaní oči. Spatřil Kristininy nohy v strečových fleecových šortkách, jak se odírají o stěnu, dokud se jednou nohou nezarazila a nenalezla oporu na malém výstupku. Přesně na takových drobných šťastných náhodách stály všechny úspěšné výstupy.

„Jsi v pořádku?“ zavolal na ni.

„Jo.“ Pak uslyšel bouchání kladiva, to zarážela do skály vklíněnec.

Posunul si lano s průměrem 10,5 mm, kterým ji jistil, po rameni a zakousl se do proteinové tyčinky. V duchu zaslechl hlas své matky, která mu vyčítala, že jí před obědem.

„Je tady spára a někdo v ní nechal skobu!“ volala na něj Kristin. Co mohlo potěšit víc než dostat se bez práce k připravenému náčiní!

„Myslíš, že je dost pevná?“

Viděl, jak za ni zabrala. „Jo, je. Nejspíš proto ji tady nechali.“

Znovu mu v hlavě zazvonil poplašný zvoneček. Věděl, že by neměl důvěřovat cizí práci. Zvlášť práci člověka, kterého nikdy v životě neviděl.

Ale přesto netrval na tom, aby Kristin skobu vyměnila. Sám už se viděl nahoře na římse, jak se společně chystají na noc. Zdálo se, že západ slunce by mohl být docela romantický. Kristin zatloukla další vlastní vklíněnec a pokračovala vzhůru. Dával pozor, aby lano, kterým ji jistí, mělo dostatečný průvěs, díval se, jak se natahuje po dalším chytu, když vtom se něco pokazilo.

„Sakra!“ slyšel, jak zamumlala, a po chvíli už ze skály padalo mnohem víc kamínků. Některé z nich dopadly na jeho helmu. Do očí mu vletěl prach, a dřív než se znovu rozkoukal, se lano uvolnilo – strašlivě uvolnilo.

Zaslechl cinkavý zvuk – vklíněnce, friendy a skoby se vytrhávaly ze skály jeden po druhém. Kristin s výkřikem proletěla kolem. Instinktivně zabral a sevřel lano, ale padala příliš rychle. Zakotvení, které sám zatloukl do skály, nevydrželo déle než vteřinu a také se vytrhlo. Lano po něm klouzalo a otočilo s ním, takže ještě stihl spatřit Kristin, která jako bourací koule hlavou napřed narazila do skalního masivu pod ním. Její křik v tom momentě ustal. Michaelovo levé rameno se vymklo z kloubní jamky a tělem mu projela palčivá bolest. Ani nevěděl, jak odvrátil vlastní pád za Kristin.

Lano ho strhlo na zem a odvleklo na samotný okraj úzké římsy, na které původně stál. Slyšel jen skřípání napjatého lana a vrzání uvolněného štěrku na skále, o kterou se odíralo.

Nedokázal odhadnout, jak dlouho tam takhle ležel. I na to, jak obtočil lano kolem skalního výběžku a provlékl ho čerstvě zatlučenou skobou, si vzpomínal jen velmi matně. Volal dolů na Kristin, ale odpověď nedostal.

Vyhrabal z batohu píšťalku a zapískal na ni co nejsilněji. Zvuk se však jen hluše odrážel od okolních skalních stěn.

Než mohl vůbec pomyslet na to, že by ji vytáhl k sobě, musel něco provést se svým vykloubeným levým ramenem. Nebyl tu nikdo, kdo by mu pomohl, takže to musel zkusit napravit sám. Lano bylo zabezpečené a Michael se rozhlížel po něčem, o co by se mohl zapřít. Rozhodl se pro stěnu za sebou. Srovnal se souběžně s ní a pak do ní vší silou ramenem narazil. Ruka mu málem vybuchla bolestí, ale kloub se na místo nevrátil.

Klesl na kolena a vyzvracel kus proteinové tyčinky, kterou chvíli předtím spolykal. Když byl schopen se znovu postavit, otřel si ústa hřbetem pravé ruky a znovu si stěnu prohlédl. Bylo tam místo, kde se kámen vzdouval jako těhotné břicho. Napadlo ho, že kdyby dokázal vydržet bolest, mohl by rameno o ten výstupek zkusit natlačit zpět do jamky. Nesměle se k tomu místu přiblížil, zároveň ale věděl, že musí pracovat rychle. Kristin se stále ještě houpala na konci lana a k vrcholkům borovic to bylo dalších tři sta metrů volného pádu.

Opřel se o skálu, rameno zapřel o výčnělek a zatlačil. Pak ještě silněji.

Uslyšel lupnutí a zavrzání kloubu, jak se jednotlivé jeho části snažily najít správná místa. Bolest ho téměř připravila o vědomí. Snažil se myslet jen na Kristin, tlačil postupně a nahoru a dolů a pak do stran. S každým pohybem cítil, jak se části kloubu postupně spojují, až najednou, jako když zapadne poslední kousek skládačky, slyšel, jak hlavice kloubu zapadla na své místo. Několikrát se zhluboka nadechl a vydechl. Čekal, jestli bude kloub držet… držel. Celé tělo měl zalité potem.

Napil se vody z láhve v batohu. Potom začal Kristin pracně, centimetr po centimetru, vytahovat vzhůru k sobě. Nepřestával na ni volat, ale odpovědi se nedočkal. Modlil se, aby tím nárazem jen ztratila vědomí a brzy zase přišla k sobě. Když se ale její hlava objevila u okraje a on zjistil, že dokonce i žlutá bezpečnostní helma byla tím nárazem rozdrcena, jako kdyby na ni udeřila nějaká obrovská palice, věděl, že je zle. Moc zle.

Když ji dostal na římsu celou, odepnul jí postroj a sundal batoh, který se při pádu roztrhl a jeho obsah, včetně jejich mobilu, skončil někde hluboko pod nimi. Zkontroloval, jestli jí bije srdce a jestli dýchá, potom přes ni přetáhl vlastní spacák. Cítil, že jeho tělo se dostává do jakéhosi zpožděného šoku, tak si raději vzal čtyři brufeny z lékárničky. Pak zkusil sníst další proteinovou tyčinku. Měl ale tak sucho v krku, že ji skoro nemohl žvýkat.

Nakonec ji rozlámal, spolkl a zapil vodou z láhve. Přemýšlel, jestli by Kristin neměl taky dát trochu vody, ale bál se, že by se mohla udusit. Místo toho jí jen nadzdvihl hlavu a podložil ji hromádkou hlíny a štěrku, kterou kolem nahrabal.

Poslední paprsky slunce zbarvily Western Cascades dorůžova, Velké jezero pod nimi bylo černé jako obsidián. Vzpomněl si, jak myslel na to, že by se Kristin měla posadit a ten výhled si užít. Milovala západy slunce, zvláště někde venku v divočině. Tvrdila, že pod širým nebem spí lépe než ve čtyřhvězdičkových hotelech, kam občas s rodinou jezdila na dovolenou.

Tu noc bylo na nebi hvězd jako máku.

Ale také klesala teplota.

Michael naskládal všechny volné kameny, které v okolí našel, na sebe, aby je chránily před větrem. Potom opatrně přetáhl Kristin svou větrovku přes hlavu. Se zničenou helmou se neodvažoval pohnout. Ve tváři měla krásný výraz. Vypadala tak vyrovnaně a klidně. Zdálo se, že necítí žádnou bolest.

Alespoň za to byl vděčný. Až do svítání, kdy ji bude moci snést dolů, musí potlačit všechny obavy a snažit se udržet ji pokud možno v teple. Pro jistotu ještě jednou zapískal na píšťalku. Její ozvěna pomalu odumírala mezi okolními vrcholky a Michael se schoulil ke Kristin pod spacák a šeptal jí do ucha: „Neboj se. Dostanu tě odsud domů. Slibuju, že tě dostanu domů.“

KAPITOLA SEDMNÁCTÁ

9. prosince, 13:00

Darryl se cítil jako kosmonaut, kterému právě oznámili, že nemůže do vesmíru.

„Ale mně je úplně dobře,“ opakoval neustále doktorce Barnesové, která si poznamenala něco dalšího do jeho karty.

„Tvoje tělesná teplota ale říká něco jiného,“ setřela ho. „Ze včerejšího potápění máš ještě hypotermii a já tě tam dolů nepustím. Můžeš si říkat, co chceš.“

Přesně tak, jak Darryl Michaelovi prorokoval, velitel základny se nakonec umoudřil a schválil další ponoření s tím, že se vyzvedne truhla s láhvemi. A o ledové princezně se vyjádřil, že ji mohou vzít nahoru také, pokud s tím bude souhlasit.

„Ale Michaela jsi pustila,“ stěžoval si Darryl.

„Michael je v pořádku,“ odpověděla Charlotte. „A kromě toho, kdyby Michael skočil z mostu, skočil bys snad taky?“ zasmála se a načmárala něco dalšího do karty. Darrylovi bylo jasné, že s ní se nikam dál nedostane.

Zapnul si košili a seskočil z vyšetřovacího stolu. V hloubi duše věděl, že Charlotte má pravdu – účinky včerejšího potápění na sobě skutečně ještě cítil. Bylo jedno, kolik horkého čaje vypil a kolik palačinek zalitých sladkým sirupem a máslem do sebe nasoukal. Uvnitř těla měl místo, které nedokázal zahřát. Noc na dnešek strávil pod všemi přikrývkami, které v pokoji sehnal, a stejně se ve tři ráno vzbudil s jektajícími zuby.

„Jsi hrozná,“ řekl a vyšel ven z ošetřovny. Za dveřmi na chodbě narazil na Michaela, který své lékařské povolení právě nesl Murphymu.

„Tak můžeš?“ zeptal se Michael a Darryl mu oznámil špatnou novinu.

Michael vypadal překvapeně. „Nemám si s ní promluvit?“ nabídl a kývl směrem k Charlottině ordinaci.

„To by nemělo smysl. Ta ženská je jak z kamene. Jen běž a učiň si ten velký objev sám. Já zatím budu v laboratoři zkoumat tu tvou láhev. Teď už by měla být dávno roztátá.“

Michael mu poklepal na rameno a pokračoval dál chodbou. Darryl si navlékl bundu a čepici – i sebekratší vycházka ven vyžadovala ochranu před živly – a po krátké zastávce v kuchyni se vydal do laboratoře.

Měl sice na práci spoustu důležitějších věcí, ale láhev čekala přímo uprostřed pracovního stolu a bylo dost těžké jí odolat. Jméno ve vědecké komunitě si na tom sice nevybuduje, ale jak často má člověk možnost zkoumat takový historický artefakt? Cítil se jako ti muži, kteří vyzvedávali předměty z Titanicu a seškrabovali letité nánosy z nádobí, jen aby znovu spatřili jméno té proklaté lodi. A tahle láhev byla podle všeho mnohem starší než cokoli z onoho slavného vraku.

Sáhl do nádrže plné mořské vody v pokojové teplotě a zvedl z ní láhev. Cáry nečitelné etikety zůstaly plavat ve vodě. Když láhev podržel proti světlu a naklonil ji, bylo vidět, že se v ní přelévá tekutina. Zbylo tam dost vína – a s trochou štěstí by mohlo být vyzrálé k dokonalosti –, aby si dnes večer mohli dát vítězný přípitek. Na běžné testy bude potřebovat jen pár kapek. A bylo by pěkné vědět, jaký druh vína to vlastně objevili – kdo ví, třeba by o tom přece jen nakonec mohl napsat kratičkou poznámku do vědeckého časopisu.

Korek držel. Posílil ho mnohaletý příkrov polárního ledu. Darryl vytáhl vývrtku, kterou si vypůjčil z jídelny, ale zdráhal se ji do zátky jen tak zarazit a začít ji provrtávat. Nechtěl nic uspěchat. Víno potřeboval nedotčené. Nejprve upevnil láhev do držáku na stole. Svorka byla běžně užívána na nedobytné škeble. Rychle probral náčiní, které měl v laboratoři k dispozici, a rozhodl se pro skalpel čerstvě vytažený z autoklávu. S ním odstranil zbytky červeného pečetního vosku z hrdla láhve. Kdy asi byla ta láhev do vosku zalita? A kým? Francouzským rolníkem za časů Ludvíka XVI.? Italským vinařem za dob sjednocování Itálie? Španělem, možná současníkem Goyi?

Zbytky vosku navršil na hromádku vedle láhve a pak špičku skalpelu zabodl mezi korek a hrdlo a pomalu zátku od skla dokola uvolňoval, než se odhodlá zabodnout do ní vývrtku. Když skalpelem dokončil celý kruh, odložil ho a udělal si pauzu přesně tak dlouhou, aby si stihl pustit vítězný pochod z Aidy. Pak konečně zabodl do zátky vývrtku a pomalu s ní začal otáčet. Když ji chtěl vytáhnout, zátka chvíli kladla odpor a pak z ničeho nic hladce vyjela z hrdla – tak hladce, až se Darryl bál, že se poškodila, ale byla neporušená. Jak vyjížděla ven z hrdla, korek se začal rozpínat do stran, a když definitivně opustil láhev, ozvalo se dokonce i charakteristické zvučné lupnutí.

Úspěch, pomyslel si Darryl a sklonil se, aby nasál aroma starobylého nápoje… hned ale ucukl.

Pokud se v duchu ptal, jestli to víno bude po letech vůbec k pití, teď to bylo jasné. Ten zápach byl odporný. Nechal ho chvíli rozplynout a pak, veden nejspíš zvědavostí, přičichl podruhé. Bylo to skutečně odpudivé – necítil jen víno, které během let zkyslo na ocet. Cítil v tom něco jiného, něco, co pro biologa bylo vzdáleně a nepříjemně známé. Svraštil obočí a otevřel zásuvku, ze které vytáhl čisté sklíčko pod mikroskop.

„Tak dobře, pánové,“ prohlásil Calloway svým propracovaným australským akcentem, „teď chci, abyste pořádně poslouchali, co vám řeknu, a pak to taky přesně udělali.“

Znovu nabalený ve všech vrstvách potápěčské výstroje a po boku s Lawsonem vymóděným úplně stejně nehodlal Michael ani trochu odporovat.

Chtěl se dostat do vody co nejdříve.

„Dneska máte k dispozici dvojité nádrže, ale to vám dává maximálně, a to opakuju – maximálně – devadesát minut, a vzhledem k námaze, kterou budete muset vynaložit na řezání, možná ještě míň. Jakejkoli problém s pilou a vracíte se, jasný?“

Michael s Lawsonem přikývli.

„To znamená jakákoli trhlinka, jedno jak malá, ve vobleku a plavete rovnou nahoru. A kdybyste se náhodou řízli a tekla vám krev, pudete nahoru ještě rychlejc. Viděli jsme tady u stanu pár tuleňů leopardích a to nejsou zrovna přátelský potvůrky.“

To Michael dobře věděl. Tuleni Weddellovi byli mrštní, ale neškodní, což se rozhodně nedalo říct o jejich blízkých příbuzných rozeznatelných hlavně podle široké, jakoby hadí hlavy. Tuleň Weddellův si s člověkem hrál. Tuleň leopardí by ho svou velkou tlamou hned pokousal.

„Pokud bude potřeba, braňte se pilama na led.“

Oba byli vybaveni metrovými pilami na led značky Nils Master. Nebyly to zrovna nejpřesnější nástroje, ale díky zubům ostrým jako břitva a zahnutým dovnitř jako žraločí, byly na řezání ledu pod vodou nejrychlejší ze všech.

„Michaele, ty znáš cestu, že? Takže půjdeš jako první. Bille, ty vezmeš síť a lano a poplaveš za ním.“

Michael celou dobu kýval a pomalu po centimetrech se posouval k díře v ledu, ze které stoupal do přetopeného stanu chladný vzduch. Michael si všiml, že od minule byla díra rozšířena.

„Tak to je všechno, pánové,“ prohlásil Calloway a poklepal Michaela po rameni, aby naznačil, že může vyrazit. „Masky nasadit a nohy do vody.“

Michael se posadil na kraj otvoru a vzápětí sklouzl ledovým tunelem do moře. S truhlou se nemusel zdržovat. Před ním se k ní už potopil jiný tým potápěčů a vyzvedl ji. Po cestě sem potkali spřežení huskyů, kteří ji táhli zpátky na základnu. Jel s nimi urostlý chlapík jménem Danzig, a když míjeli Michaela, zvedl ruku na pozdrav. Po základně se rychle rozšířila zpráva, že Michael našel dole v ledu něco dost zvláštního, mluvilo se dokonce i o tom, že je tam ukrytá nějaká ledová princezna. Michael byl okamžitě mnohem oblíbenější.

Michael si svou ledovou princeznou byl úplně jistý. Rychle se ve vodě zorientoval a počkal, až se k němu přidá Lawson. Potom se otočil zády k dírám v ledu a vyrazil ke stěně ledovce, která se zdála být dost daleko.

Velice litoval, že si s sebou tentokrát nesměl vzít fotoaparát. Murphy mu to zakázal. „Rozhodně nepotřebuju, aby ses tam zdržoval nějakým focením,“ vyjádřil se jednoznačně. „I tak tam nebudete mít dost času, a pokud by se ukázalo, žes s tou věcí tam měl pravdu,“ – v tomto bodu stále ještě nebyl ochoten tak docela ustoupit – „budeš mít dost práce s tím, abyste společně s Billym rozřezali led.“ S baterkou v jedné a s pilou v druhé ruce plul Michael vodou jako tuleň. Vlnil se a zabíral ploutvemi, jak to jen šlo. I tak to ale strašně dlouho trvalo a bylo to nejméně dvakrát náročnější než minule. Pod vodou bylo dost těžké odhadnout vzdálenost, zvláště tady, kde ledový příkrov na všechno vrhal stín. Čas od času led někde popraskal a do vody se zabořily zlaté sluneční paprsky, které ozářily potemnělé dno plné řas, jinak ale byla voda kolem velmi čistá a měla tmavě modrou barvu připomínající brzké letní ráno.

Jedna rukavice špatně těsnila a dovnitř prosakovala voda. Ne moc, jen trošku, ale dost na to, aby se už po pár minutách ve vodě cítil dost nepříjemně. Rukavice nebyla spojená se zbytkem obleku, takže nehledě na to, jak pečlivě se ji člověk snažil zavázat a připevnit, vždycky tu byla jistá možnost, že se voda dostane dovnitř. Výstelka uvnitř vodou nasákla a ta se postupně ohřála na teplotu lidského těla, ale než k tomu došlo, uměla člověku řádně připomenout, v jak nehostinných podmínkách se zrovna nachází.

Michael zpomalil a ujistil se, že Lawson – vždy dobře naladěný skautský vedoucí – plave za ním. Viděl, jak se ve vodě leskne jeho dýchací maska, spatřil ostrou špičku pily na led a záchranné lano, které za ním vlálo. Měl ho přivázané k opasku, vedlo otvorem v ledu do potápěcího stanu, kde bylo uvázané k navijáku o dvou stech koňských silách. Běžně ho užívali k vyzvedávání barelů s naftou nebo různých potopených vraků, měřilo dobrých sedm set metrů a dokázalo unést několik tun. Michael se otočil zpět a pokračoval k ledovci. Hrozivě se tyčil nad i pod ním a on pocítil určité zaváhání, snad i strach, cosi, co při první návštěvě tady nevnímal.

Tehdy ale nevěděl, co v něm objeví. Dnes už si byl vědom toho, co led svírá, a přišel sem, aby mu to ukradl. Zdálo se mu, jako kdyby stěna ledu zaujala obrannou pozici. Připadala mu jako zeď pevnosti jakéhosi starodávného boha moře a ledu, a sám si pak připadal jako maličký vojáček, který se snaží tu zeď překonat.

Led dokonce vydával jakési zvuky. Mrmlání a praskání, kterého si včera také nevšiml. Ohromný ledovec se hýbal. Hýbal se stále, ale tak pomalu, že to nebylo vidět a slyšet to bylo jen velmi zřídka. Michael se přiblížil ke stěně a bylo mu jasné, že tu těžší část má stále před sebou. Stěna byla ohromná a najít tělo nebylo jen otázkou šířky, ale také hloubky. Dokázal zhruba odhadnout, ve které části tělo viděl, ale nepamatoval si, jak přitom byl hluboko. Bude se muset posouvat nahoru i dolů podél stěny, a to může trvat dost dlouho. Mávnutím rukou ohraničil rozsáhlý kus ledovce a naznačil Lawsonovi, aby led také prohledával. Sám se posunul o deset metrů dál, a aby se lépe zorientoval, podíval se zpátky na náhradní otvor v ledu, na kterém byly pro lepší orientaci zavěšené barevné praporky. Snažil se odhadnout, v jakém úhlu k otvoru byl při včerejší návštěvě. Vůbec na nic si ale nevzpomínal. Byl tak vyděšený, že se prostě vydal bezhlavě zpátky. Vzpomínal si jen na oblaka bublin kolem sebe a na zběsile mávající ploutve.

Pamatoval si ale, jaké na tom místě včera bylo světlo, a rozhodl se, že to bude jeho nejlepší vodítko. Počasí bylo stejné včera i dnes a slunce svítilo neměnně. Kdyby si byl schopen vzpomenout, jak světlé, nebo spíš jak tmavé to bylo v místě, kde tělo našel, mohlo by ho to zorientovat. Voda ani světlo nebyly tak jasně modré jako tam, kde teď plaval, proto upustil vzduch z obleku a klesl o něco níž. Držel se přitom blízko, nějaké tři metry od stěny. Světlem baterky přejížděl plynulými pohyby po nerovném povrchu ledu a pátral po něčem, po nějaké prasklině nebo kameni, které by mu připadaly povědomé. Nic však nenašel.

Všiml si ale, jak na něj silně dotírá chlad. Voda tu byla mnohem chladnější než o kousek dál. Ledovec kolem sebe vydechoval mráz. Michael si dokonce musel otřít hřbetem rukavice masku, aby viděl. Začal přemýšlet o tom, jaké to asi je, stát se zajatcem ledu na dlouhá desetiletí a možná staletí. Být pohlcen a stlačen, znehybněn jako ty Darrylovy vzorky, které jsou navěky uvězněné v láhvích s formaldehydem. Bez života, ale dokonale zakonzervované. Mrtvé, ale přítomné.

Vzpomněl si na Kristin, která ležela naprosto klidná a nehybná v nemocniční posteli v Tacomě.

Hrábl špičkou pily do ledu a ze stěny se okamžitě oddělil proužek ledu, jako když se loupe slupka brambory. Dalších pár kapek ledové vody mu prosáklo do rukavice.

Klesl ještě níž a všechno potemnělo. Mnohem víc to připomínalo světlo, které si pamatoval ze včerejška. Plaval ze strany na stranu a postupně klesal, dokud si nevšiml místa, které vypadalo jinak. Místa, které se ve světle baterky nezatřpytilo a vypadalo tmavší než ostatní plocha. Vydal se přímo k němu.

Čím blíž ledu plaval, tím chladnější byla voda kolem. Srdce mu ale tlouklo jako o závod. Pomalu mával rukama a šlapal vodu, aby se udržel na místě. Něco tam pod ledem bylo (zažil nepříjemné chvilky, které by nikomu nepřiznal, kdy sám začal pochybovat o tom, co vlastně včera pod ledem viděl a jestli si to celé jen nepředstavoval), proto rychle posvítil baterkou na Lawsona, který byl dost daleko od něj, aby ho upozornil, že něco našel. Potom připlaval ještě blíž ke stěně, nahlédl do ledu… a znovu spatřil tu tvář.

Ale bylo to – nebylo to tak, jak si ji pamatoval. Pamatoval si výraz tváře, ve které se zračil děs, oči dokořán a ústa zkřivená ve výkřiku… teď ale vypadala docela jinak. Bylo to sice nemožné a už teď věděl, že tuto část příběhu Murphy mu O’Connorovi vyprávět rozhodně nebude, ale oči té ženy byly normálně přivřené a rty měla semknuté. Dnes spíš než někoho, kdo zažil hrůzu, připomínala kohosi, komu se zdá poněkud nepříjemný sen. Někoho, kdo se má velice brzy probudit.

Lawson doplaval k němu dolů, za sebou táhl lano, a i on zůstal chvíli strnulý, když tvář v ledu spatřil.

Michael si uvědomoval, že Lawson, ačkoli to nepřiznal, měl o Michaelově nálezu jisté pochybnosti. Chtěl mu věřit, ale věděl, co s myslí potápěče dokáže hluboká ledová voda. Tohle ale nebylo žádné mámení, to bylo jisté. Pokud ji chtěli dostat ven, museli pracovat hodně rychle. Ji samotnou i ten druhý tvar za ní pokrývalo několik centimetrů ledu.

Lawson položil pilu na led asi o dva metry níž a naznačil, že bude řezat svisle. Potom zvedl špičku Michaelovy pily a řízl s ní do ledu vodorovně asi deset centimetrů nad ženinou hlavou. Měli v plánu nechat určitou nezbytnou rezervu, ale nic víc. Blok ledu s tělem bude i tak vážit nejméně tunu.

Michael si zasunul baterku zpět za opasek a zubatou pilou se zakousl do ledu. Táhl čepel k sobě, jako kdyby smyčcem přejížděl po strunách houslí.

Objevila se rýha. Zatáhl pilou zpátky a rýha se prohloubila. Kolem se drobily průhledné úlomky ledu. Zdálo se, že to bude trvat dost dlouho, ale pila se na tu práci hodila výtečně. Celou dobu musel dávat pozor, aby se držel v takovém úhlu, aby ploutvemi na nohou neudeřil Lawsona pracujícího pod ním, což bylo dost náročné.

Také bylo dost těžké udržet pohled na prohlubující se rýze v ledu a nesjíždět s ním na obličej té ženy v ledu. Při pohledu na ni mu totiž tuhla krev v žilách a řetěz, který měla omotaný kolem krku, patřil do říše nočních můr. Snažil se zklidnit dech a místo na své myšlenky se soustředil na syčení regulátoru a občasné zapraskání nebo zasténání ledu. Napadlo ho, i když mu obvykle připadalo zvláštní, že lidé mají tendenci všemu přisuzovat lidské vlastnosti a pocity, že ledovec možná bolí, jak se do něj zakusují zuby pily, a že se zuby nehty snaží udržet svou kořist.

Proti nim ale neměl šanci. Michael se dostával stále hlouběji, a když měl pocit, že řez je už dost hluboký, začal kolem těla řezat vertikálně. Postupně oba s Billem tělo a ten další tvar za ním – ať už lidskou postavu nebo něco jiného – ze všech stran obřezali. Michael si všiml, že Lawson kontroluje hodinky. Pak zvedl ruku a dvakrát roztáhl buclaté prsty, čímž naznačil, že mohou řezat už jen deset minut, a co stihnou, to stihnou.

Lawson vytáhl z brašny na nářadí ledovcovou skobu ostrou jako dýka a zarazil ji do rýhy, kterou vyřezali. Potom vytáhl ještě několik takových. Cílem bylo dosáhnout toho, aby blok praskl a oddělil se od zbytku ledovce tak, aby ho pak jedním mocným škubnutím mohli vytáhnout ze stěny ven.

Když umístil všechny skoby, vytáhl síť a co nejlépe ji připevnil k bloku ledu horolezeckým náčiním, stejným, jaké Michael naprosto běžně používal při lezení po skalách. Když i to bylo hotové, připevnil všechno náčiní k lanu, za které třikrát silně zatáhl. Chvíli čekal a pak zatáhl znovu třikrát.

Michael i Lawson odplavali kousek stranou a čekali, až naviják naskočí. Lano, které bylo jen nepatrně prověšené, se najednou napnulo jako luk.

I ve vodě bylo slyšet, jak se lano napíná a hučí. Pak se blok ledu pohnul.

Posunul se pár centimetrů kupředu a zase se zastavil. Bylo to jako vytahovat jeden z kamenných bloků z pyramidy. Michaela na chvíli přepadla strašlivá představa, jak se na ně řítí celá ledová stěna. Odplaval ještě kousek stranou a přifoukl si oblek, aby začal mírně stoupat.

Naviják nejspíš zabral znovu, protože blok ledu se posunul kupředu na jedné a pak na druhé straně. Působil dojmem tučňáka, který se batolí po sněhu. Blok se znovu zastavil a teď vratce vyčníval z ledové stěny, až se s táhlým a bolestným zasténáním od stěny oddělil a vypadl ven, kde zůstal viset nad bezednými hlubinami. Lawson k bloku ledu rychle připlaval.

Naviják už ho pomalu zvedal k otvoru v ledu a Lawson se k němu přisál jako mořské zvíře a ještě na něm zezadu pro jistotu přichytil bezpečnostní síť. Michael zůstal vzadu. Byl tak ohromený, že se nezmohl na pohyb.

Díval se, jak blok ledu o velikosti a tvaru ledničky osedlaný Lawsonem mizí v dáli. Do rukavice mu natekla další voda. Měl pocit, jako kdyby mu zápěstí sevřel mrazivý náramek. Nádrž se vzduchem varovně zapískala.

Michael se s pilou připravenou na útok tuleně leopardího vydal z temné hlubiny za bublinovou stopou do vyšších a jasně modrých vod.

Zespoda vypadal blok ledu jako křišťálová ozdoba, něco, co by si člověk mohl pověsit na vánoční stromeček. Plul z mrazivé prázdnoty do světa živých… a v sobě nesl velmi podivný náklad.

KAPITOLA OSMNÁCTÁ

8. srpna 1854

Sinclair seděl v sedle svého koně Ajaxe. Na sobě měl uniformu se všemi odznaky hodnosti a příslušnosti. Špičatou černou přilbu, model okopírovaný od polské jízdy, měl posunutou do čela, takže skýtala alespoň jakousi ochranu před slunečními paprsky. Po obou jeho bocích stála pečlivě vyrovnaná řada dalších dragounů a na druhé straně cvičiště, ne dále než sto metrů od něj, stála druhá taková řada s blýskajícími se zlatými výložkami a načesanými střapci na jílcích mečů. Sinclair a spolu s ním všichni ostatní dobře věděli, že se jim v armádě často posmívají pro jejich šviháckou výstroj, která ovšem byla povinná. Sinclair si ale věřil a doufal, že pokud se kdy dostanou do bitvy, dokážou všem, co v nich ve skutečnosti je.

Koně neklidně přešlapovali po nerovné zemi v očekávání dalších povelů.

Sedmnáctý pluk celé dopoledne cvičil útok s kopím, který vyžadoval těsnou formaci a přesnou jízdu. Teď ale kopí odložili a jezdci se s povelem trubky měli vrhnout do osobních soubojů, tasit dřevěné meče a předstírat zápas.

Sinclair si hřbetem ruky otřel z čela pot a ruku si osušil o kaštanovou hřívu svého hřebce. Ajaxe měl od hříběte, nejdřív na venkovském panství své rodiny v Hawtonu a poté i ve stájích pluku v Londýně. Spojení mezi jezdcem a koněm proto bylo takové, že jim ho mohli ostatní jezdci závidět. Ti se namáhali, aby své koně naučili naprosté základy, zatímco Sinclair toho svého pohodlně ovládal, někdy jemným pohybem otěží, někdy slovem.

Když pak trubač přiložil nástroj ke rtům a zatroubil třikrát za sebou rychlý příkaz k útoku jízdy, koně zařehtali a zaržáli. Winslowův hřebec hned po Sinclairově pravici se vzepjal na zadní a jen tak tak že nevyhodil Winslowa ze sedla.

Sinclair spolu s ostatními jedním rychlým a téměř neslyšným pohybem tasil svůj dřevěný meč, vykřikl „Kupředu!“ a kovovými ostruhami dloubl zvíře do slabin. Kůň vyrazil jako závodní hřebec na dráze v Ascotu. Zem zaduněla pod koňskými kopyty, jak dvě řady jízdy vyrazily proti sobě.

Někde v protější formaci proti Sinclairovi postupovali Le Maitre a Rutherford. Ale na šedohnědém koni, který se řítil přímo proti Sinclairovi, jel seržant Hatch, skvělý jezdec a veterán indického tažení. Hatch držel otěže povolené, což byla jednoznačná známka důvěry ve vlastní schopnost ovládat koně. Rukou pevně svíral napřaženou šavli. Sinclair odhadoval, že k němu dorazí zleva, takže povedou údery tak, že se natočí v sedlech.

Pevně sevřel koně stehny. Zpod kopyt odlétaly kusy trávníku. Teď už viděl Hatchovi do obličeje. Smál se, čímž pod hustým knírem odhalil zářivě bílé zuby. Pleť v jeho tváři byla díky pandžábskému slunci, pod kterým strávil dlouhé roky, trvale snědá. Velící důstojníci, kteří většinou nezažili ještě ani jednu bitvu, často opovrhovali těmito „muži z Indie“, kteří nebyli nikdy povýšeni a kteří sloužili u Gwalioru a bojovali po boku bengálské lehké jízdy v bitvách u Punniaru a Ferozeshahu. Pro Sinclaira to však bylo něco, co bylo hodné obdivu i závisti. Zažít skutečný boj! Bojovat s nepřítelem a zabít ho! Co mohlo být v životě většího?

Hatch útočil se vší převahou veterána, který školí nováčka. Vrhl se na Sinclaira v červených kalhotách a se zlatými prýmky, připraven uštědřit mu lekci v mužském válečném umění. „Jupí!“ vykřikl, když na sebe koně téměř narazili, a jeho šavle zasvištěla vzduchem. Sinclair ránu kryl, ale síla úderu mu otřásla jak mečem, tak celou paží. Rány dřevěných zbraní poplašily koně. Ajax zaržál a chtěl se vzepnout na zadní. Sinclair ho ale stiskem stehen a pevnou rukou na uzdě uklidnil. Hatchův kůň vycenil zuby, jako kdyby se i on rozhodl Sinclairovu koni udělit ponaučení. Hatch se v sedle zaklonil a znovu zaútočil. Tentokrát jeho šavle s děsivým zaskřípěním sjela po Sinclairově meči až k jílci.

Koně do sebe narazili boky jako bitevní lodě a pak se znovu oddělili.

Hatch se však okamžitě otočil, a než se Sinclair stihl v sedle ohlédnout, znovu udeřil. Sinclair se přikrčil. Úder dopadl na jeho helmu, která se mu svezla na stranu. Řemínek pod bradou povolil a helma spadla pod změť koňských kopyt. Hatchův kůň se postavil před Ajaxe a Hatch Sinclairovi špičkou šavle posměšně poklepal na bandalír, ze kterého visela prázdná pochva.

„Zatanči, ruský medvěde!“ vykřikl Hatch, který předstíral, že vede skutečný útok proti cizímu nepříteli. „Tancuj!“

Ale Sinclair neměl náladu na žerty. Všude kolem probíhaly souboje mezi vojáky. Sinclair se dotkl ostruhami Ajaxova levého boku a kůň vyrazil. Bez přilby se Sinclair mnohem lépe orientoval, a když viděl, že se Hatch chystá na jeho útok zprava, zatáhl za uzdu a Ajax okamžitě změnil směr. Sinclair máchl mečem a Hatch měl co dělat, aby úder odrazil. Sinclair se ale nestáhl a zaútočil hned znovu. Rána se odrazila od hrany Hatchovy šavle a málem mu usekla kus nosu. Šedák zaržál a vykopl, Hatch couvl v sedle, kam až to šlo, a postavil se v třmenech, aby se vyhnul dalšímu výpadu. Když pak Sinclair projel, navedl Hatch svého koně přímo do Ajaxových slabin. Dřív než mohl Sinclair koně otočit nebo se vůbec narovnat v sedle, hodil Hatch uzdu na hrušku sedla a uvolněnou rukou chytil Sinclaira za kožešinový límec pláštěnky a zezadu ho stáhl dolů z koně. Sinclair sjel zvířeti po bocích a dopadl na podupanou zem, až výstroj zazvonila. Tam se pak hbitě klidil z dosahu koňských kopyt, která se míhala všude kolem. V ústech měl hlínu. Koně rozdupali zbytky jeho přilby. Trubač vyhlásil konec zápasu a souputníci se od sebe oddělili, někteří se smíchem, jiní si prohlíželi drobná zranění. Sinclair se rozhlédl. Tři nebo čtyři další muži se stejně jako on váleli po zemi. Jeden měl zkrvavený a přeražený nos a druhý měl dokonce na noze řeznou ránu od ostruhy. Ani jeden z nich nevypadal, že je se svým výkonem příliš spokojený. Sinclair se vyhrabal na všechny čtyři – na červených kalhotách měl obrovskou díru na koleni – a spatřil pár černých bot a napřaženou snědou mozolnatou ruku.

„Nemůžete čekat, že váš nepřítel bude bojovat podle pravidel,“ prohlásil seržant Hatch a pomohl Sinclairovi vstát ze země. Potom se sklonil, zvedl to, co zbylo ze Sinclairovy helmy, oklepal z ní prach a slavnostně mu ji podal. „Ale koně jste vedl skvěle, to byla panečku ukázková jízda.“

„Zjevně to ale nestačilo.“

Hatch se zasmál. Nejspíš nebyl o víc než o osm, devět let starší než Sinclair, ale tvář měl posetou tisíci drobných vrásek, takže připomínala starý pergamen, což Sinclairovi téměř znemožňovalo, aby k tomu člověku cítil zášť.

„My, muži z Indie,“ začal Hatch tím, že na svou adresu směle použil označení, které bylo všeobecně považováno za hanlivé, „jsme tak zvyklí bít se s lumpama, že jsme se naučili bojovat stejně jako voni.“ Odmlčel se a z tváře mu zmizel úsměv. „A vy se to musíte naučit taky,“ dodal vážně.

Sinclaira to poněkud vyvedlo z míry. Byl navyklý slýchat proslovy o ušlechtilých citech, které vedou muže do války; to byly řeči, které vedli důstojníci z řad aristokratů, jejichž bojové zkušenosti se rovnaly nule. Jen poslouchat takovou radu proto za těchto okolností působilo až vlastizrádně.

Bylo zvykem nahlížet na válku jako na zdvořilou hru hranou podle propracovaného systému pravidel, která všichni džentlmeni přirozeně dodržují. Tento ostřílený veterán mu však tvrdil, že se převážně jedná o souboj surovců, kteří vás spíš shodí z koně, než by s vámi čestně šermovali.

Když vedli koně ze cvičiště, seržant Hatch se se Sinclairem podělil o několik informací vycházejících z nejnovějších poznatků o umění jezdectví, jejichž autorem byl kapitán Nolan od patnáctého husarského pluku.

„Když kůň na pobídku vykopne, znamená to, že sedíte příliš vpředu v sedle.

Když poskakuje, pak máte váhu naopak příliš vzadu.“ Zrovna čekali mezi ostatními, aby mohli projít branou ze cvičiště, když se v bráně objevil jezdec – desátník Cobb –, slabiny jehož koně pokrýval zpěněný pot, a mával na dragouny svazkem papírů.

„Už přišly!“ křičel a jeho kůň přenesl váhu na zadní nohy, jak rychle zastavil. „Přišly rozkazy z ministerstva války!“

Všichni muži ztuhli.

Desátník se postavil ve třmenech, aby na něj bylo lépe vidět a bylo ho lépe slyšet, a oznámil: „Z rozkazu lorda Raglana, velícího důstojníka Východní britské armády odjede sedmnáctý jezdecký pluk vévody z Cambridge dne 10. srpna na palubě lodí Jejího Veličenstva Neptune a Henry Wilson do přístavu v Konstantinopoli, kde se pod velením generálporučíka lorda Lucana připojí k obléhání Sevastopolu.“

Oznámení pokračovalo a Cobb četl dál, ale Sinclair už neslyšel ani slovo, protože všude kolem něj zněly jásavé výkřiky ostatních dragounů. Mnoho mužů vyhodilo do vzduchu své přilby, jiní mávali meči, někteří dokonce vystřelili z pistole, čímž polekali koně. I Sinclair cítil, jak se mu zrychlil tep a krev mu koluje v žilách. Konečně to přišlo! Na tohle všichni čekali!

Pojede do války. Všechen dril a výcvik a dlouhý pobyt ve špinavých kasárnách se konečně zúročí. Pojede na Krym, kde pomůže Turkům zbavit se carského útlaku a plenění. Vzpomněl si na propagandistickou reklamu, kterou viděl ten den ráno v novinách – na obrázku byl britský lev s policejní přilbou, kterak obuškem klepe na rameno rozjívenému ruskému medvědovi a říká: „Tak to už by stačilo. Tohle dál nestrpím!“ Slyšel sám sebe, jak křičí radostí. Viděl Frenchieho, který seděl obkročmo na plotě a dirigoval sbor asi tuctu vojáků vyřvávajících slavnou píseň „Vládni, Británie, Británie, vládni vlnám!“ Otočil se k seržantovi Hatchovi a chystal se ho poplácat po zádech. Když ale spatřil jeho výraz, zarazil se.

Na rozdíl od všech ostatních Hatch neslavil. Nezdálo se, že by měl strach nebo že by váhal, ale také to nevypadalo, že by z té zprávy měl radost.

S vědoucím úsměvem na rtech pozoroval rozruch kolem sebe a v očích měl vážný, jakoby nepřítomný výraz. Snad jako kdyby někde v dálce viděl cíl jejich cesty a snad i jejich osud. Sinclair při pohledu na něj poněkud vystřízlivěl. Přesto ale řekl: „Dnes je velký den, že ano, seržante?“ Hatch přikývl a položil mu ruku na rameno.

„Na dnešní den nikdy nezapomenete,“ dodal, ale spíš než jásavě to znělo jaksi slavnostně.

„Bri-to-vé,“ vyřvával Frenchieho sbor, „se otroky nikdy nestanou!“

Sinclairův loket sevřela čísi ruka, a když se otočil, zjistil, že se k němu přidal Rutherford, jehož kotlety se po té zprávě vzrušeně zježily.

V obličeji byl brunátný, jak ještě před chvílí křičel radostí.

„Přísahám bohu,“ zachraptěl šťastně, „přísahám bohu, že teď něco zažijou!“

Sinclairovi se okamžitě vrátila dobrá nálada. Odvrátil se od seržanta Hatche a přidal se k zběsilému veselí kolem. I Ajaxe schválně odvedl stranou.

Nechtěl, aby se nakazil nějakým váháním nebo pochybami. Tohle byl čas slavit, čas kamarádství, a Sinclair neměl náladu nechat si ho kazit nějakým varováním či výstrahou. Hatch mu připomněl báseň od toho člověka jménem Coleridge, tu, v níž je svatební host zastaven starým námořníkem, který mu vypráví strašlivý příběh. Ale Sinclair nestál o žádné hrozné příběhy. Dnes ne. Dnes chtěl příslib věčné slávy a příležitost prokázat svou chrabrost. A zdálo se, že se mu konečně dostane obojího!

Do desátého srpna ale zbývaly jen dva dny a v nich bude potřeba zařídit a připravit obrovské množství věcí. Bezpochyby budou muset shromáždit všechny uniformy a zbraně, prozkoušet je a vyleštit. Budou muset připravit koně na dlouhou cestu na armádních fregatách – nebo že by jim snad armáda poskytla nové parníky, které cestu o mnoho zkrátí? – a bude třeba i uzavřít některé záležitosti rozmanité povahy v Londýně.

Především musel přijít na způsob, jak tu novinu říci Eleanor. Dnes odpoledne byla zajisté u sebe doma. Slíbil jí, že ji vezme do Hyde Parku, kde nedávno postavili Křišťálový palác. Doufal v příjemnou procházku pod majestátními jilmy, kterých byl park plný, ale pokud se nemýlil, bude teď všechno jinak. Celý pluk bude nejspíš až do odjezdu muset zůstat v kasárnách. Proto bude nejlepší vyrazit hned a vrátit se dříve, než utichne všechen zmatek a někdo ho začne hledat.

Odvedl Ajaxe do stáje na jeho místo a dal mu dvojitou porci ovsa a sena. Potom ho pohladil po bílé skvrně na hlavě a zeptal se ho: „Dojedeme si spolu pro slávu?“ Ajax sklonil kaštanovou hlavu na znamení souhlasu a Sinclair mu látkou otřel pot ze silného, svalnatého krku. Potom vyšel ze stájí zadní branou, kde jeho odchod, jak doufal, nevzbudil příliš pozornosti.

Rád by si býval vzal čistou košili nebo se alespoň trochu opláchl, ale riziko, že by ho zadrželi, bylo příliš velké. Spěchal k hotelu Savoy, kde obvykle čekalo několik drožek. Najal si první, kterou spatřil, a křikl na kočího adresu ještě dřív, než se posadil. Kočí práskl bičem a kočár vyjel svižným tempem na špinavou rušnou ulici. Sinclair poprvé od chvíle, kdy se dozvěděl tu novinu, normálně vydechl. Začal uvažovat o tom, jak tu zvěst oznámit Eleanor. Sám ještě neměl dost času to strávit.

Jeho otec, hrabě, tím bude nejspíš potěšen. Sinclair se tak dostane z dosahu hazardu, tančíren a dalších předražených druhů londýnské zábavy. A pokud mu ve válce neustřelí hlavu, vrátí se do Anglie s pověstí statečného vojáka, a ne rozmařilce. Kdyby však jen hrabě tušil, kam teď zrovna jeho syn míří. Do chudého příbytku v horním patře polorozpadlého domu, kde sdílejí pokoj dvě zdravotní sestry bez peněz. Se starým pánem by to dost otřáslo, to bylo Sinclairovi jasné. A kdyby byl k sobě dokonale upřímný, musel by přiznat, že mu ta představa působí nemalé potěšení.

Hrabě mu vodil jednu urozenou dámu za druhou a doufal, že si mezi nimi vybere nějakou vhodnou partnerku, ale Sinclair byl muž, který vždy věděl přesně, co chce, a věděl to okamžitě. A tím, koho chtěl, byla slečna Eleanor Amesová. To pochopil, hned jak ji spatřil, když v nemocnici zavírala okenice.

Kočár dojel do ulice, kde Eleanor bydlela, a Sinclair navedl kočího k jejímu penzionu, kde mu hodil několik mincí a vystoupil. „Jestli počkáte, pojedu s vámi i zpátky,“ křikl na něj ještě.

Přední schodiště bylo popraskané a vchodové dveře neměly zámek.

Když Sinclair vešel, za jedněmi tenkými dveřmi se zběsile rozštěkal pes a nějaký muž na konci chodby strašně nadával. Na schodišti to páchlo zatuchlinou a s každým schodem se zápach i přítmí ještě stupňovaly, neboť větrání a světlo zajišťovalo jen malé okénko na každém odpočívadle. Podlaha pod jeho holínkami hlasitě vrzala, a když se blížil ke dveřím, za kterými bydlela Moira s Eleanor, všiml si proužku slunečního světla. To Moira pootevřela dveře, aby se podívala, kdo jde. Když se ujistila, že je to Sinclair, natáhla krk, aby viděla, jestli jde někdo za ním.

„Dobré odpoledne,“ pozdravila a zklamání v jejím hlase nešlo nepostřehnout. „Dnes jste tu sám, jak vidím.“

Nejspíš doufala, že s sebou přivede kapitána Rutherforda. Sinclair věděl, že ti dva se čas od času scházejí, ale také věděl, že Moira do těch setkání vkládá mnohem větší naděje než Rutherford.

„Eleanor je v salónu.“

Z předešlých návštěv Sinclair věděl, že salón je označení pro malou část jejich společného pokoje, která má výhled do ulice a která je od zbytku pokoje oddělená skromným závěsem zakrývajícím postel, kterou Moira s Eleanor sdílejí.

Eleanor stála u okna a dívala se na ulici – snad ho vyhlížela? – a na sobě měla světle žluté šaty, které od něj po určitém naléhání z jeho strany přijala.

Pokaždé když se viděli, měla na sobě stejné prosté zelené šaty, a i když jí slušely, toužil ji vidět v něčem veselejším a modernějším. O ženské módě sice vůbec nic nevěděl, věděl ale, že moderní střih má velkorysejší výstřih, takže skýtá pohled na krk a ramena, a rukávy že nejsou tak volánovité a více přiléhají k útlým pažím. Jednou se s Eleanor procházeli po Marylebone Street a on si všiml, že její pohled spočinul na šatech ve výloze obchodu. Následující den tam vyslal poslíčka, šaty koupil a nechal jí je doručit do nemocnice.

Otočila se k němu a trochu se začervenala, bylo však vidět, jak ji těší, že ji vidí v něčem tak krásném. Dokonce i v odpoledním ušmudlaném londýnském světle přímo zářila. „Netuším, jak jste to mohl vědět,“ řekla a ukázala na šaty. Lemování výstřihu z bílé krajky leželo na jejích prsou jako čerstvě padlý sníh.

„Musely jsme zabrat jen pár centimetrů,“ dodala Moira, která se s čímsi štrachala za závěsem. „Ta holka má postavu jako krejčovská panna, no ne?“ Když se znovu vynořila, měla kolem ramen přehozený šátek a v ruce nesla síťovku. „Pudu na trh,“ oznámila, „a rozhodně se nevrátím dřív než za půl hodiny,“ ujišťovala je. Scházelo už jen, aby na ně spiklenecky mrkla, než za sebou zavřela dveře.

Sinclair a Eleanor osaměli a zrozpačitěli. Sinclair by ji nejraději sevřel v náručí a ty nádherné šaty z ní co nejrychleji stáhl… ale to udělat nemohl.

Navzdory nerovnosti jejich společenského postavení se k ní vždy choval jako k jedné z urozených dam, se kterými se seznamoval na venkovských plesech nebo při společenských večeřích ve městě. A své přízemnější choutky mohl vždy uspokojit v salónu Aphrodite.

Ani Eleanor se k němu nevrhla, místo toho si prohlížela jeho tvář. „Obávám se, že jsem vám ještě nestihla poděkovat za šaty,“ řekla konečně. „Je to vskutku nádherný dárek.“

„Na vás vypadají překrásně,“ souhlasil Sinclair.

„Posadíte se?“ zeptala se a ukázala na dvě židle, které zabíraly celý prostor vyčleněný na salón. „Nebo se raději půjdeme projít?“

„Bohužel mi nezbývá času ani na jedno,“ prohlásil a přešlápl nervózně na místě. „Abych řekl pravdu, už tím, že jsem tady, porušuji rozkazy.“

Při tomto přiznání se Eleanořina zvědavost okamžitě proměnila v obavu. Stačila si již všimnout, že poručík je jako na trní, nevěděla však, co ho tak rozrušilo. Zaznamenala také, že má na sobě zašpiněnou uniformu a zablácené boty a pleť že má zrudlou námahou.

Porušil snad nějaká vojenská nařízení? Za těch několik týdnů jí bylo jasné, že tento mladý poručík nebere pravidla příliš vážně (copak jí, ženě, neukázal posvátné prostory klubu Longchamps?), neuměla si ale představit, že by se provinil něčím závažným. Jeho široký úsměv však její obavy rychle zaplašil.

„Co se stalo? Jaké rozkazy jste porušil?“

Sinclair se neudržel a musel jí tu novinu sdělit. Radostnou novinu, že jeho pluk je konečně povolán do bitvy.

A Eleanor ke svému údivu zjistila, že se usmívá a spolu s ním cítí vzrušení, jako kdyby bylo nakažlivé. Ulice města byly už nějakou dobu pravidelně plné různých demonstrací. Některé sice proti válce protestovaly, ale ty velkolepější a hlučnější ji podporovaly. Noviny se předháněly v líčení zvěrstev, která Rusové páchali na bezbranných Turcích, a v popisu hrozby, jakou by pro nadvládu Británie nad světovým oceánem představovala přítomnost ruské flotily ve Středomoří. Tlupy verbířů procházely úzké uličky a nabíraly každého tělesně zdatného muže (a také pár nezdatných) do pěchoty Jejího Veličenstva. Zapsali dokonce i hocha, který u nich v nemocnici nosil uhlí a topil v peci.

„Kdy odjíždíte?“ chtěla vědět Eleanor, a když jí to řekl, zpráva na ni udeřila plnou silou. Pokud má odjet pozítří a pokud už teď porušuje předpisy tím, že opustil kasárna a tábor, je tedy toto jejich poslední setkání, jejich poslední společné minuty, než odpluje na Krym. Navzdory všemu, co se mezi nimi v posledních týdnech odehrálo, navzdory poutu, které se mezi nimi vytvořilo, ji napadlo, že ho možná už nikdy neuvidí. A nešlo jen o nebezpečí války jako takové, o nevyhnutelnou přítomnost smrti. Šlo o to, co ji trápilo od jejich prvního setkání, kdy mu v noci v nemocnici zašívala ruku. Vědomí, že každý z nich pochází ze zcela jiného světa, a kdyby nedošlo k tomu náhodnému setkání, jejich osudy by se nikdy byly neprotnuly. Sinclair se možná po návratu z války vůbec nevrátí do Londýna – je možné, že pojede na své rodinné sídlo do Nottinghamshiru. (Pokud šlo o jeho rodinu, byl sice stále poněkud tajnosnubný, Eleanor si však z poznámek Le Maitrea a kapitána Rutherforda leccos odvodila, takže věděla, že jeho původ je více než výborný.) A kdyby se do Londýna vrátil, těžko by se znovu zahazoval s nemajetnou zdravotní sestrou, když se mohl pohybovat ve společnosti urozených dam ze svých kruhů. Mohlo by toto jeho krátké povyražení – a přesně tak o tom uvažovala, když kvůli Moiřinu neustálému převalování se v posteli nemohla v noci spát – pro něj i nadále být tak přitažlivé, aby dokázalo překonat všechny praktické výhrady a požadavky dobrého vychování?

Sinclair, jako by jí četl myšlenky, řekl: „Napíšu vám, hned jak to půjde.“

A Eleanor se okamžitě spatřila, jak sedí u ušmudlaného okna a v ruce drží pomačkaný dopis, který k ní urazil tak dlouhou cestu.

„I já vám budu psát,“ slíbila. „Každý den.“

Sinclair udělal půl kroku kupředu a i ona se k němu přiblížila, až si najednou padli do náruče a ona si opřela tvář o zlaté zdobení náprsenky jeho uniformy. Byl cítit špínou, potem a svým milovaným koněm Ajaxem.

Vzal ji jednou do stájí pluku a dovolil jí, aby Ajaxovi dala hrst plnou cukru.

Tiskla se k němu bez hnutí a beze slova několik minut. Ani jeden z nich nepromluvil. Nepotřebovali mluvit. A když se políbili, měl ten polibek sladkobolnou příchuť loučení.

„Musím jít,“ řekl a pomalu se od ní odtáhl.

Otevřela mu dveře a dívala se za ním, jak spěchá dolů po schodech. Ani se neohlédl. Jeho boty hlasitě dusaly po dřevěném schodišti. Kdyby tak byla příležitost, kdyby jen čas dovolil, bývala by si přála, aby ji viděl v nových šatech někde venku na odpoledním slunci.

KAPITOLA DEVATENÁCTÁ

9. prosince, 17:00

Hrozilo, že se zpráva o pozoruhodném podvodním nálezu rozšíří po základně rychlostí blesku. Murphy – kterého upozornili z potápěčského stanu – proto vydal jednoznačné rozkazy. Michael slyšel, jak je štěká na Callowaye. Ke stanu ani k ledu se nikdo nesměl přiblížit. A všichni, kteří o objevu věděli, byli až do odvolání zavázaní slibem mlčení.

„Počkejte tam na Danziga se spřežením,“ řekl a přerušil spojení.

Když byl blok ledu bezpečně naložen na saně, Danzig odvedl spřežení několik desítek metrů stranou a tam zastavili. Huskyové si lehli do sněhu a obezřetně sledovali, co se bude dít.

„Ježíši Kriste,“ ulevil si Danzig, který obešel saně a prohlédl si ženu uvězněnou v kusu ledu. Pomalu obcházel blok dokola a Michael hned poznal, že se snaží propočítat, jak ho nejlépe převézt.

„Pánové, tak tohle je ta nejdivnější věc, jakou jsem kdy viděl,“ svěřoval se Calloway. „A můžete mi věřit, že jsem toho divnýho viděl už dost.“

„To je fakt, Sherlocku,“ přizvukoval Franklin, který při potápění asistoval.

Michael nemohl uvěřit tomu, že to dokázali. Strhal ze sebe potápěčské vybavení, zabalil se do mnoha vrstev suchého oblečení a srkal z termosky horký čaj. I tak se ale čas od času celý roztřásl a bylo jasné, že utrpěl počáteční stadium podchlazení.

Lawson se ptal Danziga, jestli si mají zavolat pro traktor, nebo jestli si myslí, že psi ten blok ledu dokážou odtáhnout na základnu.

Danzig, který na krku neustále nosil kouzelný mroží zub pro štěstí, položil jednu svou obří tlapu na blok ledu a druhou si zamyšleně mnul bradu.

„Jestli s tím dokážou pohnout, tak už to tam dotáhnou. Stačí se rozjet.“ Bylo toho jen málo, co by podle Danziga jeho psi nesvedli. Stále se snažil dokázat, že moderní technologie se nemohou měřit s tradičními a spolehlivými metodami, které používal Roald Amundsen a Robert Falcon Scott.

Danzig se pustil do přepřahání psů z jedněch saní do druhých a Michael si mnul zápěstí v místě, kde mu pod oblek prosakovala ledová voda. Bolelo to jako ošklivý výron. Franklin s Callowayem stále ještě civěli na ženu zamrzlou v ledu, a když se jeden z nich zasmál a pronesl poněkud hrubý vtip o probouzení Šípkové Růženky polibkem, na který nikdy nezapomene, Michael popadl plachtu složenou na saních a hodil ji přes led. Franklin se na něj překvapeně podíval. Nechápal, proč jim kazí zábavu. Zato Danzig vypadal, že mu dokonale rozumí. Když pak Michael připevnil plachtu několika skobami, zeptal se: „Říkal náčelník něco o tom, kam ji máme dát?“ Znělo to trochu, jako kdyby zaměstnanec pohřebního ústavu promlouval k pozůstalému o čerstvém nebožtíkovi.

„Neřekl ani slovo,“ odpověděl Michael. Bylo zvláštní, že se ho na takovou věc vůbec ptají. Nepatřil k vědcům a nepatřil ani k personálu základny.

Byl něco mezi, na území nikoho, nešlo ho zařadit. Přesto se ale stal zastáncem práv ženy, kterou právě vyzvedli z hlubin.

„Neměli bychom ji dávat rovnou dovnitř,“ myslel Danzig nahlas.

„Kdyby led tál příliš rychle, mohlo by dojít k poškození.“

S tím Michael souhlasil.

„Mohli bychom ji dát na dvorek za laboratoř glacioložek. Betty s Tinou by mezitím mohly odsekat nějaký přebytečný led.“

„To zní rozumně. Tak jo,“ odkýval nápad Michael. Byl vděčný za to, že alespoň někdo má jasnou hlavu a dokáže myslet dopředu.

Mezi psy nastal nějaký rozruch, Danzig na ně zavolal „Hej!“ a vydal se k nim, aby je uklidnil. Huskyové byli dost divoká cháska – Michael je už nejednou viděl v akci –, ale většinou vyplnili každý rozkaz hned, jak byl vyřčen. Tentokrát ale škubali za postraňky a snažili se před blokem ledu couvnout. Vůdce smečky Kodiak, statný pes s očima jako modré skleněnky, dokonce štěkal a vrčel. Danzig k nim promluvil pevným, ale laskavým hlasem, doprovázeným povely rukou. Snažil se je uklidnit. I jeho ta rebelie vlastních svěřenců vyvedla z míry.

„Kodiaku,“ zvýšil nakonec Danzig na psa hlas a několikrát škubl řemenem. „Lehni!“

Pes zůstal stát a zuřivě štěkal.

„Lehni! Kodiaku, lehni!“

Nakonec musel Danzig položit ruku psovi na hřbet a přitlačit ho k ledu.

Tam ho pak podržel. Ostatní psi sice byli stále neklidní, ale postupně následovali vůdce smečky a lehli si. Danzig je obešel a rozmotal jim zamotané řemeny. Nakonec si stoupl na stupátko na zadní straně saní a zavelel:

„Vpřed!“

Psi zabrali, i když ne s obvyklou vervou, ale saně se stěží hnuly. Dva, možná tři psi se dokonce stále ještě ohlíželi, jako kdyby se báli, že na ně zezadu něco zaútočí. Danzig musel pořádně škubnout za otěže a povel ještě několikrát zopakovat.

Michael se v duchu ptal, jestli je to pro ně příliš velká zátěž.

„Vpřed! Vpřed!“ hulákal Danzig. Psi znovu zabrali a lyžiny se konečně daly po sněhu do pohybu. Saně nabraly rychlost a hladce se rozjely, psi konečně přestali bláznit a svorně táhli a blok ledu i se zmrzlým nákladem se začal přesouvat na základnu. Calloway uzavřel potápěcí stan a Michael se nechal svézt od Franklina na sněžném skútru za štěkajícími psy rovnou do tábora.

Bez ohledu na to, jak dlouhou dobu strávil Michael ve sprše, kde si nechal horkou vodu stékat od hlavy po celém těle, určitá jeho část kdesi hluboko v organismu se stále třásla zimou. Když už pára z horké vody dosáhla v koupelně takové hustoty, že téměř neviděl vlastní nataženou ruku, zastavil vodu a vydrhl se čistým ručníkem, kterých tu byla vždy hojná zásoba. Zvláštní péči věnoval tomu rameni, které si tenkrát vymkl na Cascades. Čas od času ho zlobilo a potápění v tak náročných podmínkách a ledové vodě mu příliš neprospělo. Ručníkem otřel část zamlženého skla a rozčesal si dlouhé vlasy. Než odjel z Tacomy, snažil se zařídit skoro všechno, ale úplně zapomněl, že by se měl nechat také ostříhat. Proto byl teď víc zarostlý, než u něj bylo obvyklé. Sice předpokládal, že by se mohl nechat ostříhat tady – jeden z členů personálu tu fungoval i jako holič –, ale nezdálo se, že by tady někomu nějak zvlášť záleželo na tom, jak ostatní vypadají. Betty a Tina tu zásadně chodily v mužských šatech a blonďaté vlasy měly ledabyle stažené do uzlu, a naprostá většina mužů vypadala, jako kdyby právě vylezli z jeskyně. Nosili vousy, kníry a dokonce i huňaté kotlety, které nikdo neviděl přibližně od občanské války. Oblíbený účes tady byl culík. Nosily ho zejména plešatící zkumavky jako třeba Ackerley, kterého tak málokdy viděli mimo jeho laboratoř, že si vysloužil přezdívku „Duch“. A Danzig výzdobu tvořenou mrožím zubem doplňoval náramkem z dalších kostí a koženými kalhotami, které si sám ušil z kůže soba, kterého ulovil. Michael si vzpomněl na poznámku, kterou kdysi pronesla jediná žena, se kterou se potkal v baru na Aljašce. Prohlédla si všechny muže kolem sebe a řekla: „Je tu pár divnejch, ale ty jsou v pohodě. To ty hodný, ty nejdou k nikomu do páru.“

Než se vydal do jídelny – už se nemohl dočkat, až si dá něco horkého –, stavil se v komunikační místnosti a zavolal svému redaktorovi na domácí číslo. Ve sluchátku byl slyšet basketbalový televizní přenos, ale když Gillespie zjistil, že je to Michael a ne někdo, kdo nabízí služby po telefonu, zápas okamžitě vypnul a začal se vyptávat: „Děje se něco? Jsi v pořádku?“

Michael se na vteřinu odmlčel, aby si vychutnal, co se mu chystal říct, a pak mu sdělil: „Víc než v pořádku. Sedíš? Protože na tohle by ses měl radši posadit.“

„Nesedím a sednout si nehodlám. Tak o co jde?“

Michael mu to řekl tím nejklidnějším způsobem, na jaký se zmohl.

Nechtěl, aby si Gillespie myslel, že se na jižním pólu docela pomátl.

Vyprávěl mu, že v ledovci našli zmrzlé tělo, možná dokonce dvě, a co víc, že je vyzvedli nad hladinu.

Celou dobu, co Michael mluvil, byl Gillespie úplně potichu. Až se ho nakonec musel zeptat: „Jsi tam vůbec?“

„Neděláš si srandu, že ne?“

„Nedělám.“

„Takže to myslíš vážně?“

Michael slyšel, jak u Gillespieho v kuchyni zapískaly minutky na mikrovlnce.

„Naprosto. A už jsem ti řekl, že to tělo jsem objevil já?“

Zdálo se, že Gillespie upustil sluchátko na stůl v kuchyni. Mezi praskáním ve spojení se ozvalo několik výkřiků a výsknutí. Když Gillespie sluchátko znovu zvedl, vydechl: „Páni, tak to je teda něco. To je přímo fenomenální. A máš fotky?“

„Mám a budu jich mít mnohem víc.“

„Michaele, poslyš, ale fakt si neděláš srandu?“

„Nedělám,“ ujišťoval ho Michael. „Viděl jsem tu dívku na vlastní oči.“

„Tak za tohle dostaneme cenu za nejlepší článek. A jestli s tím dobře naložíme, mohlo by nám to ztrojnásobit počet předplatitelů. S tím určitě půjdeš do televize. Možná napíšeš knihu a kdo ví, nakonec můžeš i prodat práva na film.“

Ještě mnoho minut vypočítával, co jim takový úspěch přinese. Během té oslavné ódy dokonce přerušili spojení a Michael musel trpělivě čekat, než se zase obnoví. Když k tomu došlo, mohl konečně vysvětlit, že telefony tam fungují jen několik hodin denně a že jsou tu i další lidé, kteří čekají na hovor. Gillespie pak konečně zavěsil. Stejně to vypadalo, že si potřeboval dát pořádného panáka. Michael měl dojem, že jestli hned nevyrazí do jídelny, omdlí.

V jídelně si na talíř naložil chilli con carne, ze kterého se krásně kouřilo, a pár kukuřičných placek a posadil se k Charlotte Barnesové. Ta při pohledu na jeho talíř souhlasně pokývala a řekla: „Pak bych si být tebou dala ještě horkou třešňovou šťávu.“

„To bych mohl,“ souhlasil Michael a chutě se pustil do jídla. „Vůbec jsem neviděl Darryla. Snad se neurazil, protože jsi mu zakázala to potápění.“

„Ne, myslím, že ho to dost brzy pustilo. Je zašitej u sebe v laboratoři.“

Michael ulomil kus kukuřičné placky, namočil ho do ostré omáčky a strčil si ho do pusy.

Charlotte ho pozorovala a poznamenala: „Já samozřejmě taky chci, aby se ti zvedla vnitřní teplota, ale zase bych si na tobě dost nerada zkoušela Heimlichův chvat. Je dost ošklivý.“

Michael přestal tolik hltat, a když konečně dožvýkal a spolkl sousto, zeptal se nenuceně: „Tak už jsi slyšela o dnešním potápění?“ Nebyl si úplně jistý, jestli ji Murphy zahrnul do okruhu zasvěcených, a nechtěl se podřeknout.

Charlotte usrkla kávu a řekla. „Jo, jako šéflékař této stanice bych podle našeho velitele měla vědět… úplně všechno.“

„To je dobře, že ti to řekl,“ pokýval Michael s úlevou. „Ale nemyslím, že bys pro ni mohla něco udělat.“

„Murphy si nedělal starosti o ni, ale o tebe. Myslel si, že bys o tom se mnou možná chtěl mluvit a já bych tě podezřívala, žes zešílel.“

„Ale nezešílel jsem, že ne?“

„Na diagnózu je moc brzy. Pořád si myslíš, že ta těla jsou tam dvě? Jedno vpředu a druhé za ním?“

„Nevím to úplně jistě – mohl by to být třeba její plášť, nebo i jen stín nebo něco v ledu. Nechali jsme ale pro jistotu vzadu velkou rezervu, a až Betty s Tinou nějaký led odstraní, budeme mít jistotu.“

Za Charlotte se objevila zběsile mávající ruka. Michael se vyklonil a uviděl Darryla, jak si k nim s tácem v ruce razí cestu jídelnou. Usadil se na lavici vedle Charlotte a spiklenecky mrkl na Michaela. „Tak to gratuluju,“ řekl, „právě jsem navštívil naši Šípkovou Růženku a hlásím, že odpočívá velmi pokojně.“

Michaelovi takové řeči nebyly ani trochu příjemné. Vadilo mu to vtipkování, ale i samotná zmínka o tom, že ta žena jen spí. Nedokázal nemyslet na to, že i Kristinini rodiče byli přesvědčeni, že Kristin jen spí.

Darryl si na talíř špaget vysypal plnou misku strouhaného parmezánu.

„Hned jak Betty s Tinou osekají přebytečný led, přesuneme ten vzorek do mé biologické laboratoře.“ Řekl to tak ledabyle, že Michaelovi bylo jasné, že o tom už dlouho přemýšlel.

„Proč tam?“ zeptal se.

Darryl zase trochu okatě pokrčil rameny. „Musí tát velmi pomalu a na to je ideální místní mořská voda. Jinak by se totiž tělo mohlo poškodit nebo rozpadnout. Mohl bych na to vyprázdnit to velké akvárium. Ta treska, co tam je, stejně není moje, zůstala tam z předchozích experimentů. Když odstraním ty přepážky, tak se tam vejde. Ponoříme celý ten blok do studené vody. Pak ten led roztaje pomalu a v kontrolovaných laboratorních podmínkách.“

Michael se podíval na Charlotte, co ona na to z odborného hlediska – nakonec, ona byla alespoň lékařka –, ale zdálo se, že to pro ni není o nic méně španělská vesnice než pro něj. „Proč se na to vlastně ptáš mě?“ řekla nakonec Darrylovi. „Copak by tohle neměl rozhodovat Murphy?“

„Ten to tady jenom vede,“ namítl Darryl. „A pokud vím, do vědeckých záležitostí se vůbec nemíchá,“ dodal, když nesl k ústům vidličku plnou namotaných špaget. „A ať se ti to líbí nebo ne, ty jsi tady ten princ, který ji zachránil. Takže myslíš, že se ti ji podaří oživit polibkem?“

Michael si v tomto příběhu nechtěl představovat sám sebe jako prince.

Na druhou stranu ale cítil, že pokud se má někdo zastávat zájmů jejich spící krásky, ať už budou jakékoli, zbude ta role nejspíš skutečně na něj.

„Jestli myslíš, že to bude fungovat, pak asi jo,“ řekl.

Darryl, kterému od spodního rtu visel kousek špagety, vypadal náramně spokojeně. „Výborné rozhodnutí,“ radoval se, našpulil rty a vtáhl zbytek špagety do úst. Pak dodal: „Zvlášť když uvážím, co vám hodlám po večeři ukázat.“

Michael s Charlotte se na sebe podívali.

„Ještě jsem o tom nikomu neřekl, a ani si nejsem jistý, jestli to někomu řeknu. No, uvidíme,“ pronesl Darryl tajemně.

Záhada probudila v Michaelovi i v Charlotte zvědavost, ale nezbylo jim než vyčkat, až Darryl dojí. Michael se mezitím zabavil dezertem a Charlotte si dala kapucino bez kofeinu. Roztrhla sáček s cukrem, vysypala ho do hrnku a podotkla: „Za šest měsíců sem budou muset poslat zvláštní nákladní letoun speciálně pro mě, protože tou dobou budu tak tlustá, že se ani nepohnu, a sama se rozhodně zpátky do civilizace nedostanu.“

O něco později pobíhal Darryl po laboratoři a uklízel a připravoval potřebné, zatímco si Charlotte s Michaelem rozepínali bundy a stahovali rukavice. I na přechod krátké vzdálenosti z jedné budovy do druhé potřeboval člověk dostatečnou ochranu před živly. Stačí třicet vteřin a obnažená kůže venku omrzne.

Darryl přitáhl ke stolu, na kterém stál binokulární mikroskop a monitor, dvě další stoličky. „Něco musím nadaci přiznat. Rozhodně neskrblí. Například tenhle mikroskop je Olympus CX s technologií s optickými vlákny a ten monitor má vysoké rozlišení.“ Zamilovaně si prohlížel svou novou výbavu. „Kéž bych měl takové nádobíčko i doma.“

Charlotte, která jen stěží potlačila zívnutí, se podívala na Michaela a Darryl si toho nejspíš všiml. Najednou odněkud vytáhl láhev, jako když kouzelník tahá z klobouku králíka. Korková zátka trčela z hrdla. „Doktorko Barnesová, ujala byste se laskavě zátky?“ vyzval Darryl Charlotte.

Charlotte zátku vykroutila a pravila podezřívavě: „Doufám, že nechceš, abychom to pili?“

„To mě ani nenapadne, a hned pochopíte proč.“

Dalším rozmáchlým gestem podal Charlotte čistou pipetu a řekl:

„A mohla bys teď nabrat několik kapek té tekutiny z láhve?“

Michael i Charlotte nakrčili nosy, když k nim zavanul odér z láhve, nicméně Charlotte udělala, o co ji Darryl požádal.

„A teď dej kapku na sklíčko.“

Když kapka vazké tekutiny dopadla na sklo, Darryl ho zručně přiklopil druhým krycím sklíčkem, takže vznikla fialová skvrna silnější na jednom konci a slabší na druhém. Potom vzal do ruky kapátko a zalil sklíčko pár kapkami alkoholu. „Kdyby tě to náhodou zajímalo,“ řekl směrem k Michaelovi, „tak takhle tu skvrnu zafixujeme.“ Podíval se na Charlotte. „Připomíná ti to fakultu?“

„To už je moc dávno,“ usmála se.

Darryl dál popisoval postup. Nechal sklíčko oschnout a pak na něj dal cosi, co se jmenovalo Giemsa barvivo. „Bez toho,“ vysvětloval, „bychom spoustu detailů vůbec neviděli.“

„Detailů čeho?“ chtěla vědět Charlotte a v hlase jí zaznělo podráždění.

„Merlotu? Cabernetu?“

„Však uvidíš,“ napínal ji Darryl.

I Michael se už začínal nudit. Měl za sebou dlouhý den a zápěstí ho dost bolelo. Nejraději by si lehl do postele a přetáhl si peřinu přes hlavu. Potřeboval zpracovat, co ten den zažil a viděl. Došlo mu, že si začíná vytvářet jakési nezdravé spojení mezi Kristin a tou Šípkovou Růženkou, jak jí tady říkali. Byl si toho vědom, ale zarazit to nedokázal. Možná potřeboval jen pořádný osmihodinový spánek.

Ale Darryl stále žvanil cosi o mikroskopování a o nějakém kanadském balzámu, až to nakonec Michael nevydržel a řekl: „Tak dobře, Darryle, dost těch kejklí. Už to máš hotové?“

„Úplně ne. Kdybychom postupovali přesně podle pravidel, musel by se vzorek nejdřív nechat přes noc odležet.“

„Výborně,“ prohlásil Michael a začal se zvedat. „Takže se můžeme vrátit ráno.“

„Ne, ne, počkejte,“ zadržel ho Darryl a vsunul sklíčko pod mikroskop.

Potom si ho prohlédl první a několikrát upravil zaostření. Nakonec vstal ze stoličky a pobídl Charlotte, aby si vzorek prohlédla. Unaveně se zvedla a sklonila se k postroji. Náhle ztuhla.

Darryl se zatvářil potěšeně.

Upravila zaostření a nakonec se od mikroskopu zvedla s naprosto zmateným výrazem.

„To přece není možný,“ začala protestovat. Darryl ale zvedl ruku a pravil: „Nechme nejdřív Michaela, aby se taky podíval.“

Michael se usadil na stoličku, a když se podíval do mikroskopu, spatřil růžové pole plné kulatých vznášejících se částic. Většina se podobala jedna druhé a byly i stejně velké, vprostřed s drobnou proláklinou, asi jako když se někdo posadí doprostřed polštáře. Jiné však byly větší, zrnitější a jakoby poškozené. Michael nebyl žádný vědec, ale na tohle to ani nebylo třeba.

„Jasně, takže tohle je krev,“ řekl a zvedl hlavu od mikroskopu. „A proč jsi do té láhve dal krev?“

„Co?“ bránil se Darryl a zvedl ruce na znamení, že se vzdává. „Tys byl pod hladinou vážně moc dlouho. Já do tý láhve nic nedával. Ani na sklíčko.

Proto jsem taky chtěl, abyste sem přišli a vyzkoušeli si to sami. Abyste viděli to, co jsem viděl já. Ta láhev od vína, jak jí říkáte, je plná krve.

A vsadil bych se, že ty ostatní láhve jsou na tom úplně stejně.“

Charlotte ani Michael nevěděli, co na to říct.

„Ty dokonalé červené kroužky, které jsi viděl, jsou červené krvinky-erytrocyty. Ty větší jsou leukocyty neboli bílé krvinky. A to malé mezi nimi, tomu říkáme neutrofily.“

„To je druh fagocytů, ne?“ zeptala se Charlotte. „Sežerou bakterie a zahynou.“

„Přesně tak, takže se ti ty znalosti ze školy vrací, že?“

„Nevytahuj se, jo?“

„Ale v tomhle vzorku je mnohem víc neutrofilů, než by mělo být,“ informoval je Darryl.

Nechal tu informaci odeznít, ale když z toho nikdo nic nevyvodil, pokračoval sám. „To znamená, že ta krev ještě předtím, než ji někdo dal do láhve, byla zkažená.“

„Jak? Nakažená?“ nechápal Michael.

„Přirozeně,“ pokračoval Darryl. „Byla to krev vážně nemocných nebo zraněných lidí. Možná lidí, kterým hnisaly nějaké rány.“

Najednou Michael pochopil, proč z té láhve vychází tak nechutný zápach.

Nebyla to jen stará krev, co bylo cítit. Byla to zkažená stará krev. Ale proč někomu stála za to, aby ji nalil do láhve a převážel v kufru jako poklad?

„Nezlob se, ale byl to dlouhej den,“ zapojila se Charlotte do hovoru, „takže ty tady tvrdíš, že kdysi dávno, bůhvíkdy, nějaká loď vezla pečlivě zazátkovanou zkaženou krev v láhvích někam na jižní pól?“

„Je dost nepravděpodobný, že by ta loď mířila do Antarktidy,“ zamyslel se Darryl. „Spíš ji vítr zahnal z kurzu. A kdo ví, o kolik na jih se led od té doby posunul. Led se totiž hýbe, věděli jste to?“

„To je jedno,“ řekl Michael. „Stejně tím nevysvětlíš, proč by s sebou někdo vozil krev. Kamkoli.“

Darryl se podrbal na hlavě, až se mu na jedné straně zvedl chomáč rusých vlasů. „Dostal jsi mě. Nevím. Špatná krev není nikomu k užitku.

Ledaže by s ní prováděli nějaký experiment s očkováním.“

„Na palubě lodi?“ podivil se Michael.

„Před stovkami let?“ přidala se Charlotte.

Darryl zvedl ruce na znamení, že se vzdává. „Na mě nekoukejte, mládeži! Já taky nevím, k čemu to mohli mít. Ale nechce se mi věřit, že by ta láhev s krví, ta truhla a to tělo v ledovci spolu nějak nesouvisely.“

„Tak s tím souhlasím,“ pokýval Michael hlavou. „Protože kdyby nesouvisely, byla by to ta nejpodivnější náhoda v celé námořní historii.“

Ani Charlotte nic nenamítala.

„A pokud to bude možné, myslím, že bych měl naší záhadné spící panně odebrat vzorek krve.“

„A co tím chceš dokázat?“ zeptal se Michael.

Darryl pokrčil rameny. „Třeba shodu.“

„Shodu s čím?“ Michael cítil neobvyklé podráždění. Nebylo mu to ani trochu jasné. „Shodu s nakaženou krví z láhve? To chceš tvrdit, že si dávala do láhve vlastní krev na horší časy, nebo co?“

„Nebo třeba že to s sebou vozila jako zásobu z nějakého podivného medicínského důvodu?“ zeptala se Charlotte.

Darryl přejížděl pohledem z jednoho na druhého a přemýšlel, jak je uklidnit. „Ve vědě člověk občas ví, co hledá, a ví i přesně, kde to hledat. Jindy si ale není jistý ničím, a tak pátrá, kde se dá, a chytá se každého vodítka.“

„Ty tvoje vodítka se mi moc nezdají,“ stěžoval si Michael, který se v té záležitosti cítil podivně defenzivní.

„V tom ti dávám za pravdu,“ připustil Darryl.

Charlotte hlasitě vydechla a došla k bundě a rukavicím. „Jdu spát,“ prohlásila. „A vám oběma bych doporučila to samé.“

Michael se najednou cítil tak unavený, že se nedokázal ani postavit. Zůstal, kde byl, a prohlížel si záhadnou láhev.

„Michaele,“ pravila Charlotte ostře, když si zapnula bundu, „jako tvůj lékař ti přikazuji, aby ses šel vyspat. A ty,“ otočila se k Darrylovi, „to koukej zašpuntovat.“

Darryl mávl rukou směrem k láhvi. „Víš dobře, co tím myslím.“

KAPITOLA DVACÁTÁ

Začátek září 1854

Koně. Strašlivá daň, kterou si cesta vybrala na koních, přiváděla poručíka Copleyho k šílenství.

Jeho nádherný Ajax spolu s dalšími osmdesáti pěti koňmi se nalodili do podpalubí lodi Jejího Veličenstva Henry Wilson – tmavé a odporně páchnoucí kocábky, na které nikdo neprovedl přípravné práce. Uvnitř nebyla stání, dokonce ani chomouty, jen uvazovací lana, takže i na klidném moři koně naráželi jeden na druhého a šlapali si po kopytech, jak se snažili zvednout hlavu výš než ostatní. Když se pak ale britská flotila dostala do vichřice v Biskajském zálivu, koně šíleli strachem. Sinclair spolu s mnoha dalšími důstojníky od jezdectva – s těmi, které nesklátila horečka nebo mořská nemoc – stáli v podpalubí po boku svých koní a snažili se je uklidnit a zvládnout. Nešlo to však. Kdykoli se loď zhoupla, ubohé koně to mrštilo proti žlabům. Zoufale řehtali a kopyta jim klouzala po vrzající mokré podlaze. Poklopem se do podpalubí valily proudy vody, které jim tekly kolem kopyt, a kdykoli nějaký kůň upadl, dalo strašnou práci postavit ho zase na nohy. I Ajax jednou spadl, zakopl o Winslowova hřebce a bylo potřeba několik vojáků a námořníků, aby je od sebe oddělili a postavili. Zdálo se, že seržant Hatch – muž z Indie – je u koní v podpalubí stále. Sinclair se v duchu ptal, jestli ten člověk vůbec někdy spí a jestli si také občas skočí na palubu nadýchnout se čerstvého vzduchu, který nepáchne krví, zatuchlinou a shnilým senem. Ale ani on ztrátám zabránit nedokázal. Koně umírali každou noc – lámali si kosti, panikařili a také je vyčerpávalo horko. V podpalubí totiž nebyla žádná ventilace.

Následující den je pak zcela neuctivě přehodili přes palubu. Britská flotila za sebou na cestě do Středomoří nechávala dlouhou řadu nafouklých koňských mršin.

Sinclair si sice uvědomoval, že je jen nezkušený mladý poručík, přesto si však nemohl pomoct a ptal se, proč armáda nezrekvírovala parníky a nepoužila je na cestu. Podle toho, co mu říkal Rutherford (a Rutherfordův otec byl lordem admirality pod vévodou z Wellingtonu), dokázal parník cestu zdolat tak za deset až dvanáct dní, zatímco plachetnicím to trvalo měsíc a někdy i déle. I kdyby shromáždění dostatečného množství parníků trvalo čtrnáct dní, mohlo by se tím zabránit těm strašlivým ztrátám a muži i jejich koně by dorazili k pobřeží Turecka v dobrém stavu, připraveni bojovat rychleji, než jak tomu bylo teď.

Ale velení si s tím zjevně hlavu nelámalo, a tím méně ty zástupy čumilů, kteří se přišli podívat na odjezd armády. V přístavu panovala veselá nálada.

Sinclair spolu s celým sedmnáctým jezdeckým plukem, ale i s lehkou brigádou, těžkou brigádou a šedesátým dělostřeleckým pochodoval k lodím.

Obecně se věřilo, že válka bude tak krátká, že mnoho z nich ani nebude mít příležitost použít kopí, meč nebo pušku. Tvrdilo se, že Rusové jsou tak mizerní vojáci, že některé z nich prý dokonce musí nutit do bitvy s nabitou zbraní v zádech. Le Maitre vyprávěl Sinclairovi, že ruská pěchota nemá pušky, jen ze dřeva vyřezané napodobeniny, jako meče, které jejich pluk používá k výcviku. V důsledku takových zvěstí mnoho britských důstojníků obdrželo svolení vzít s sebou do války manželky a dámy si na sebe vzaly své nejlepší a nejbarevnější šaty. Některé si s sebou vzaly i služebné a své oblíbené koně. Sinclair projížděl očima přístav a davy na nábřeží.

Hledal tam světle žlutou barvu. Viděl, jak na paluby vynášejí krabice s vínem, vázané kytice a slaměné košíky plné ovoce ze skleníků. Tisíce lidí držely vlaječky s Union Jackem, další nadšeně mávali klobouky a čepicemi a krajkovými kapesníčky a vojenská kapela vyhrávala pochody. Slunce pálilo a Sinclair se už nemohl dočkat dobrodružství, které na něj čekalo za mořem.

„Moira mi říkala, že není příliš pravděpodobné, že by jim slečna Nightingaleová dala volno,“ prohlásil kapitán Rutherford, který se vedle něj opřel lokty o zábradlí a zkoumal, kam Sinclair hledí.

Sinclair se na přítele podíval. Čelo se mu lesklo potem.

„Řekl jsem jí na to, že pak tahle slečna Nightingaleová není žádná pořádná vlastenka,“ uzavřel to Rutherford, svlékl si kožešinovou pelerínu a přehodil ji přes zábradlí.

Sinclair nikdy moc nechápal pouto, které vzniklo mezi kapitánem Rutherfordern a slečnou Mulcahyovou. Jeho vlastní vztah k Eleanor Amesové byl velmi neobvyklý, a jak by jistě Sinclairovi řekl každý, nebyl do budoucna příliš slibný. Rutherfordova náklonnost ke kypré a zemité sestře Mulcahyové byla ale mnohem méně vysvětlitelná. Rutherford pocházel z velmi zámožné rodiny z Dorsetu, měl dědický nárok na titul peera, a takový svazek by jeho rodinou pořádně otřásl. Jistě, počítalo se s tím, že důstojníci od jezdectva se ve městě stýkají se slečnami a že tyto vztahy bývají často velmi bezstarostné až nevhodné, ale všichni to brali tak, že mladíci nakonec přijdou k rozumu. A odjezd do války a do ciziny byl tím nejlepším způsobem, jak takové svazky zpřetrhat. To byla jedna z podstatných výhod příslušnosti k armádě.

Ale Sinclair si všiml, že za Rutherfordovými siláckými řečmi zní i o něco sentimentálnější tón. Byl to typ muže, který se necítil dobře v elegantních salónech, do kterých ho většinou zvali, a společnost žen ho uváděla do rozpaků. Sinclair jednou zažil, jak neobratně zvrhl sklenici punče přímo na jednu mladou dámu, která mu právě byla představena. Mnohem víc se mu zamlouval život v kasárnách, kde mohl mluvit sprostě a kde měl kamarády. A na Moiře Mulcahyové s jejím nízkým původem bylo proto něco, co ho přitahovalo. Kdyby měl Sinclair hádat, řekl by, že to byl právě naprostý nedostatek vytříbenosti a elegance, co mu připadalo tak půvabné. A k tomu i její bujné poprsí, které tak ochotně vystavovala. Sinclaira napadlo, že by možná bylo jednodušší spatřit v přístavu smetanově bledou pleť v jejím výstřihu než útlou postavu Eleanor v nových žlutých šatech, ve kterých by ji nejspíš provázela.

Zato velitel jedenáctého husarského pluku – lord Cardigan – byl vidět v plné parádě. Obklopen pobočníky udílel ze sedla koně jeden rozkaz za druhým. Byl to velmi marnivý a pohledný muž, nosil rusé kníry a zastřižené kotlety a v sedle jezdil dokonale vzpřímený. Byl znám svou vznětlivou povahou a tím, že fanaticky lpěl na předpisech a hloupých otázkách cti. Jednou dokonce vyvolal v důstojnické jídelně společenské pozdvižení, jehož následky ho stále pronásledovaly. Lord Cardigan totiž trval na tom, že u jeho stolu je možné podávat pouze šampaňské, a nikoli tmavé láhve s tmavým pivem, které si mnoho vojáků, zejména ti, kteří sloužili nějakou dobu v Indii, velmi oblíbilo. Když si pak generálův pobočník objednal moselské, které přinesli na stůl v tmavé láhvi, aniž by ho předtím přelili do karafy, lord Cardigan si ho spletl s pivem, strašně se rozčílil a urazil kapitána pluku. Než se aféra uklidnila, věděl o tom celý Londýn a posmíval se mu. Lord Cardigan nemohl do divadla, ba dokonce nemohl ani vyvenčit své irské vlkodavy, aniž by na něj někdo pokřikoval: „Tmavá láhev!“ Dotýkalo se to i mužů pod jeho velením, kteří se kvůli takovým posměškům nejednou pustili do rvačky.

Sedmnáctému jezdeckému pluku lehké brigády sice velel lord Cunan, Cardiganův tvrdohlavý švagr, ale poručík Copley se domníval, že oni, nešťastní vojáci, byli ve skutečnosti jen figurkami v hořkém souboji dvou příbuzných.

„Mohl bych si to na chvíli půjčit?“ oslovil Rutherford námořníka, který procházel kolem nich.

Námořník byl pravděpodobně oslněn bohatostí Ruthefordovy uniformy, ze které nebylo možné na první pohled odhadnout hodnost, neboť mu bez zaváhání vydal dalekohled, který nesl v ruce, a pokračoval dál za svými povinnostmi.

Rutherford přiložil dalekohled k oku a začal si prohlížet lidi v přístavu od High Street až po nakládací rampy na břehu. Všude se kolébaly davy pochodujících vojáků, řehtali a funěli koně, do toho vyhrávala vojenská kapela a tóny známých vojenských pochodů odnášel vítr nad hladinu moře.

Byl vydán rozkaz, který se několikrát rozlehl po palubách. Námořníci začali stáčet poutací lana, lidé se naposledy objímali, loučili a přáli si štěstí. Rampy spojující lodě s přístavem byly vytaženy na paluby. Přístavní dělníci odvázali silná lana a volné konce pohodili stranou. Jen Rutherford stále ještě přejížděl pohledem přístav, očividně bez úspěchu.

„Slečna Florence Nightingaleová si ode mě ještě něco vyslechne, až ji příště uvidím,“ prohlásil pobouřeně.

„Ukaž, půjč mi to,“ žádal Sinclair a vzal mu dalekohled z ruky. Zvedl ho k oku a první, co spatřil, byl koňský zadek – a dokonce přímo zadek koně lorda Cardigana, který se vracel do města. Říkalo se, že sám veliký lord se za svými jednotkami vydá později na palubě mnohem pohodlnějšího francouzského parníku.

Sinclair neměl o nic větší štěstí než Rutherford. Měl dojem, že na chvíli zahlédl Frenchieho přítelkyni Dolly, ale velikost klobouku podstatně ztěžovala její identifikaci. Ve zmatku při naloďování se od nich Frenchie oddělil a byl nejspíš někde v davu vojáků na jiném konci paluby Henryho Wilsona.

Sinclair spatřil malého chlapce, který se držel za ruku matky a statečně se usmíval, a pak ještě dalšího, kterého mnohem víc zajímal poraněný vrabčák hopkající mezi koly proviantních vozů a pokoušel se ho chytit.

Ozvalo se ještě víc rozkazů, tucet námořníků šplhalo po ráhnoví, odvazovali plachty a ty se s hlasitým pleskáním rozvíjely. Trup lodi zavrzal a zasténal, jako když se probouzí nějaký ztuhlý obr, a pohnul se z doku. Voda teď proudila kolem lodi z obou stran. Sinclair přejel dalekohledem celý přístav z jednoho konce na druhý. Na chvíli se zastavil, když zahlédl žlutý slunečník, a pak znovu u žlutého poutače na jakési představení v Drury Lane.

„Jsem zvědavý, kdy zažijeme první boj,“ podotkl Rutherford. „Doufám, že to nebude nějaká hloupá šarvátka tělo na tělo, kde nebudeme moct pořádně použít kopí.“ Kopí bylo v jejich výzbroji novinka, kterou stejně jako střih uniforem převzali od Poláků, již se s kopím tolik vyznamenali u Waterloo.

Sinclair zamumlal cosi souhlasného a dál přejížděl dalekohledem davy. Už to chtěl vzdát – loď se na vodě kymácela a bylo stále těžší udržet dalekohled v klidu –, když si všiml otevřeného kočáru, který se hnal k přístavu postranní uličkou a v němž seděly dvě postavy, jedna v čemsi žlutém a druhá v bílé zástěře. Na konci uličky vyskočily a uháněly k přístavu. Jednou rukou se přidržel zábradlí a druhou zaostřil dalekohled na dvě běžící dívky. První byla Eleanor, v ruce svírala ošetřovatelský čepec, a za ní běžela Moira, která si vykasala sukni nad kotníky.

Henry Wilson byl už dobrých třicet metrů od břehu a vlajka vlající na zádi mu clonila výhled. Děvčata mířila do přístavu k transportu. Eleanor zastavila nějakého muže v uniformě a po pár spěšně vyměněných slovech popadla Moiru za loket a táhla ji k doku, ze kterého jejich loď právě odrazila.

Vlajka se zatřepotala a zapleskala, když se do ní opřel mořský vítr, a Sinclair křikl na Rutherforda: „Támhle jsou! Už jdou!“

Rutherford natahoval krk a vyhlížel je. Sinclair si vrazil dalekohled pod paži a druhou začal zuřivě mávat. Několik dalších plachet na hlavním stěžni se rozvinulo, loď sebou škubla a nabrala rychlost. Země se vzdalovala a lidé na ní vypadali brzy jen jako barevné tečky.

Sinclair znovu zvedl dalekohled a ještě naposledy vyhledal záblesk jasně žluté barvy. Silou vůle nutil Eleanor, aby se podívala jeho směrem – zdálo se, že hledí kamsi k nadouvajícím se plachtám, a zrovna když loď najela na první vlnu a sprška mořské vody pokropila každého na palubě, Eleanor skutečně upřela své zelené oči přímo na něj. Možná si však jen řekl, že tomu uvěří.

Týdny, které následovaly, byly ty nejhorší, jaké zatím mladý Sinclair zažil. Zapsal se do armády, aby získal slávu, a měl-li být upřímný, také proto, že se chtěl naparovat po městě ve slušivé uniformě jezdectva, a tohle skutečně nečekal. Byl na přeplněné páchnoucí lodi, ze které nebylo úniku.

Jedl studené solené vepřové a moučné placky, ze kterých poté, co vytahali všechny moučné červy, zbyla jen hrst drobků. A tak to šlo den za dnem a noc za nocí, kdy se snažil v temném podpalubí udržet svého vyděšeného koně při životě. Vzpomínal s láskou na život v Londýně, kde hrával karty, chodil na psí zápasy a večery trávil v salónu Aphrodite. (Historka o tom, jak prohodil Fitzroye oknem, se stala u pluku legendární.) Když mu lodní stevard vydával jeho ubohý denní příděl rumu, vzpomínal na výborné portské a chladivé šampaňské v klubu na Longchamps. Když ho první důstojník – obyčejný, neurozený člověk – káral za to, že si v podpalubí zapálil doutník, myslel na plný humidor v londýnských kasárnách, nemluvě o jezdeckém biči, který by jistě použil na kohokoli, kdo by si troufl s ním mluvit takovým tónem. S armádou doposud, až na drobné nepříjemnosti, které vnímal jako nutné vzhledem k bezpočtu různých nařízení a pravidel, vycházel dobře… ale s každou hodinou strávenou na této smrduté kocábce se v něm něco měnilo. Rostl v něm pocit křivdy a zklamání, pocit, že byl podveden.

Věděl, že i jeho přátelé se cítí podobně mizerně. Frenchie, který si tak rád pískal nebo zpíval a pro vtípek nikdy nešel daleko, teď jen ležel v závěsném lůžku zelený jak sedma a držel se za břicho. Rutherford, vždy hlučný a energický, teď mluvil s mnohem menší sebedůvěrou, pokud ovšem vůbec mluvil. A mnoho dalších – Winslow, Martins, Cartwright, Mills – se potácelo po lodi jako duchové v promáčených šatech. Na palubě byl vzduch sice čerstvější, zato tu byl všudypřítomný pohled na mrtvé koně a stále častěji i na mrtvé muže, kteří podlehli úplavici, kolice nebo nějakému jinému neduhu, jež dovlekli k obrubě lodi a vyhodili do rozbouřeného moře jako odpadky. Po této zkušenosti s námořnictvem Jejího Veličenstva by si Sinclair takovou kariéru nikdy nevybral.

Jediný, na koho cesta nijak zvlášť nedoléhala, byl seržant Hatch, muž z Indie, který byl trnem v oku důstojníkům i poddůstojníkům. Sinclairovi bylo jasné, že bratříčkování se s tímto individuem vrhalo určité podezření i na něj, a Rutherford dokonce zašel tak daleko, že ho varoval, aby to přátelství nestavěl na odiv tak okatě, ale Sinclair přesto Hatchovu společnost vyhledával. Hatch se se svým armádním a životním údělem už dávno smířil.

Věděl, co si o něm myslí, co se od něj čeká a jak se má chovat, pokud chce s ostatními vyjít. Byl si dostatečně vědom svého postavení a Sinclaira sám nikdy nevyhledával. Když se ale setkali, vypadal vždy svým rezervovaným způsobem potěšeně. Rozuměli si zejména v jedné věci. Oba byli nadšenými obdivovateli kapitána Lewise Edwarda Nolana, jehož názory na výcvik koní byly v posledních letech stále více uznávané. Toho, čeho se dlouhá léta dosahovalo bičem a ostruhami, Nolan dosáhl vlídným slovem a pohlazením nebo dvěma hrudkami cukru. A jeho metoda vyvinutá v Rakousku, kde sloužil pod arcivévodou, si teď razila cestu britským a dokonce i americkým jezdectvem, a návrat kapitána Nolana do služby v britské armádě se stal otázkou cti. Teď právě byl přidělen k patnáctému husarskému pluku a byl na cestě do Černého moře stejně jako oni.

„Jednou jsem ho viděl na vlastní oči,“ vyprávěl seržant a podal svému hřebci Abdullahovi plnou hrst ječmene. Proviant pro koně armáda podcenila jako vše ostatní, takže flotila vyplula bez dostatečných zásob a koně ke všemu příkoří ještě trpěli hladem. „Jen si dej,“ pobízel seržant koně, který sežral příděl a jazykem zoufale hledal další. Seržant ho pohladil po hlavě. „Zase až zítra.“

„A viděl jste někdy lepšího jezdce?“ vyzvídal Sinclair. „Slyšel jsem, že nikdo na světě se nedokáže držet v sedle tak jako Nolan.“

Seržant Hatch se usmál a odpověděl: „Byl jen na průzkumu s pobočníkem lorda Raglana, takže jsem to nemohl posoudit.“

Sinclair si opět, jako ostatně se seržantem Hatchem velmi často, připadal jako malý kluk.

„Ale ano, svého koně ovládal velmi přirozeně. Téměř nepohnul rukou nebo nohou, ale jeho zvíře vědělo přesně, co od něj chce.“

Abdullah natáhl svůj štíhlý krk a nabral Hatche do ramene. Hatch o krok ustoupil. „Asi bychom měli jít nahoru,“ poznamenal nečekaně. „Dokud stojíme tady, bude ten hladový chudák zkoušet sežrat moje výložky.“ Řekl to, jako kdyby to byl vtip, ale oba dobře věděli, že směšné to není.

Vylezli nahoru na palubu, kde museli překročit několik ležících vojáků s horečkou. Marodka byla již dávno přeplněná. Vzápětí zaslechli šplouchnutí, to do vody spadlo další tělo zašité v plátěném pytli. Když pohřbívali první oběti plavby, několik příslušníků armádní kapely zahrálo smuteční pochod. Jak ale počet mrtvých narůstal, z pohřbů do moře se stala rutina a důstojníci obřad zrušili. Sinclair zaslechl kapitána, jak říká svému pobočníkovi: „Morálka mužstva už je tak jako tak na bodu mrazu, a jestli tu proklatou melodii uslyším ještě jednou, tak se zblázním.“

Hatch se Sinclairem si našli volné místo na palubě, kde si mohli sednout a opřít se zády o stěžeň. Hatch si nacpal dýmku sladce vonícím tabákem, který si oblíbil v Indii. Winslow, který se loudal kolem, vrhl po Sinclairovi podezřívavý pohled, ale Sinclairovi to bylo jedno.

Hatch si toho pohledu také všiml a poznamenal: „Moc vám to neprospívá, že se stýkáte s někým, jako jsem já.“

„Budu se stýkat, s kým budu chtít.“

Hatch si zapálil dýmku. „Vadím jim.“

„A čím?“

„Připomínám jim, že oni ještě nebyli v boji.“ Potáhl z dýmky a exotické aroma zaplnilo vzduch kolem. „A nikdo nevzpomíná rád na Chillianwallah.“

Dokonce ani Sinclair netušil, že seržant Hatch se účastnil zrovna této bitvy, která se stala jednou z největších tragédií britského jezdectva. Podle naprosto skandálních zpráv, které tou dobou ve společnosti kolovaly, postupovala lehká jízda na úpatí Himaláje, aniž by poslala napřed zvědy prozkoumat terén, přímo proti silně vyzbrojené armádě sikhů. Když pak znenadání narazily na řady nepřátelských jezdců, jednotky v přední linii buď couvly nebo dostaly příkaz se stáhnout, v tomto bodu nebylo úplně jasno, a zadní řady na ně pak narazily. Sikhové známí tím, že nebrali zajatce, pak tasili své jako břitva ostré šavle a začal masakr. V britských řadách zavládl naprostý zmatek. Dva britské pluky a jejich bengálské protějšky stáhly ocas a prchly dokonce i přes vlastní dělostřelectvo. Kromě stovek životů v poli zanechaly i tři zástavy. Došlo k tomu sice už před pěti lety, ale vzpomínky byly příliš živé.

„Proto nosím tohle pod košilí,“ řekl Hatch a vytáhl řetěz, na kterém se houpala stříbrná medaile s nápisem PAŇDŽÁBSKÉ TAŽENÍ 1848-1849, hned ho však zase schoval. „Každý muž, který ten den přežil, hledá způsob, jak se očistit.“

Ze strážního koše se ozval výkřik a vítr ho donesl až k nim. Několik námořních důstojníků na palubě ho pak opakovalo jako ozvěnu. Sinclair s Hatchem vyskočili a hnali se k zábradlí na přídi. Všichni muži, kteří se udrželi na nohou, do sebe šťouchali lokty a tlačili se, aby se k zábradlí vešli. Mlha nad vodou před nimi se rozestoupila a odhalila krymské pobřeží. Na Henrym Wilsonovi svinuli příčné a královské plachty a loď vplula do klidných vod. Sinclair zaslechl vzdálený zvuk polnice a viděl lesklé zbraně na břehu. Vyloďování už začalo a Sinclair cítil, jak se mu zrychlil tep. Z toho, co rozeznal, mu Krym připadal jako země plná rozlehlé zvlněné stepi bez keřů a stromů, pročež se skvěle hodila na manévry jezdectva. Těšil se, že Ajaxe vypustí, aby se volně pásl na loukách a proběhl se po zdánlivě rovné krajině.

Když však loď doplula o něco blíž a námořníci spustili kotvu, všiml si něčeho dalšího. Na vodách zálivu se cosi pohupovalo. Nejdřív si myslel, že jde o nějakou místní mořskou zvířenu – možná tu žili tuleni nebo delfíni –, až proud zanesl jeden z těch tvarů jako bójku blíž k přídi lodi. Loď kolem něj postupně proplouvala a Sinclair ho pozoroval. Ta věc se točila ve vírech kolem lodi a jednou dokonce narazila do trupu, a vtom Sinclair poznal, že jsou to hlava a ramena vojáka v promáčené červené uniformě. Hlava se bez života kývala od jednoho ramene k druhému, tváře byly propadlé a skelné oči zíraly kamsi do daleka. A pak byl pryč, za zádí, pokračoval dál na moře.

Objevili se však další, pohupovali se na hladině jako ohavná červená jablka.

Námořník, který stál u zábradlí vedle Sinclaira, se pokřižoval. „To je cholera,“ zamumlal. „Je příliš nebezpečné je pohřbít nebo i spálit.“

Sinclair se podíval na Hatche, jenž v zubech pevně svíral dýmku.

„Ale tohle je…“ namítal Sinclair pobouřeně.

Hatch vyndal dýmku z úst a řekl: „Zatíží je, než je hodí do vody. Zátěž je má stáhnout ke dnu, ale někdy prostě nestačí.“

„Nafouknou se a vyplavou na hladinu,“ poznamenal voják. „Naposledy se podívají na svět.“

Sinclair se zahleděl na rušný přístav, kde vykládali náklad z lodí. Vojáci byli v bílých veslicích převáženi na břeh. Vlajky vlály a bajonety se leskly na slunci. Pak znovu přejel pohledem mrtvoly ve vodě, pohupující se mezi bílou pěnou na vrcholcích vln.

„Jak se to tady jmenuje?“ zeptal se a byl si jist, že na to jméno nikdy nezapomene.

Námořník vedle něj se nevesele zasmál, a než se otočil a šel za svou prací, dotkl se prstem čela a řekl: „Záliv Calamita.“

KAPITOLA DVACÁTÁ PRVNÍ

11. prosince, 13:00

Betty Snodgrassovou a Tinu Gustafsonovou lidé často považovali za sestry. Obě měly velmi „statnou kostru“, jak o sobě rády říkaly, byly blondýny a měly široké obličeje. Seznámily se na univerzitě v Idahu na tamějším slavném Glaciologickém a arktickém vědeckém institutu, prvním místě, a jistě ne posledním, kde si vysloužily přezdívku ledové královny. Glaciologie je ze všech geologických disciplín považována za nejnáročnější, nejtvrdší a nejpřesnější, což je nepochybně na tomto vědním oboru zaujalo.

Nestály o nic slabošského, změkčilého, zženštilého; chtěly něco, co vyžadovalo fyzickou vytrvalost a kuráž. Když se chtěl člověk stát glaciologem, nemohl čekat, že stráví většinu života někde na pláži.

Toho, po čem toužily, se jim tady hojně dostávalo.

Na Point Adélie žily spartánským životem, většinu času trávily venku na ledovci nebo v podzemním úložišti vyvrtaných vzorků z ledovce, které uchovávaly při stálé teplotě dvacet stupňů pod nulou. Když potřebovaly, aby se stlačené vzorky odležely, než v nich začaly analyzovat izotopy a plyny, podle kterých se daly určit změny v atmosféře v průběhu věků, skladovaly je na dvorku za laboratoří. Pracovaly s ledem tak často, že se z nich staly odbornice na jeho řezání. Klidně by si v tom troufly soutěžit s kýmkoli. Často spolu vtipkovaly, že kdyby jim to s glaciologií nevyšlo, mohly by se dál živit vyřezáváním soch z ledu na svatby a bar micva.

Michaelův nález byl další skvělá příležitost předvést, co dokážou. Blok ledu vyřezaný z podmořského ledovce byl umístěný nastojato mezi úložištěm válcových vzorků ledu z ledovce a krabicí od plazmy, ve které bydlel Ollie, mládě chaluhy. Kolem dvorku byl jako větrolam postavený asi dva metry vysoký plechový plot. Ale to bylo celé, nebyla tu ani podlaha ani střecha, jen ocelově šedé nebe nahoře a zmrzlá tundra dole.

Tina a Betty si ze zvyku přes teplé vybavení oblékly čisté bělostné kombinézy, ve kterých pracovaly, když zacházely se vzorky tolik citlivými na jakoukoli kontaminaci. S tím, který měly před sebou, si ale takové starosti dělat nemusely. Tento led byl už kontaminován nejméně stovkou různých způsobů od pil, kterými ho z ledovce vyřezali, aby ho pak následně mohli vytáhnout z hlubin do potápěcího stanu. Vzorek ale nemusel být čistý, aby se dal datovat, protože se předpokládalo, že mnohem lepší údaje k určení stáří získají z těla, které bylo uvězněné uvnitř, než z ledu samotného. Zbývalo sice ještě několik centimetrů, které musely odstranit, i tak ale Betty rozpoznávala tvar postavy té ženy a její šaty, které jí připomínaly kostýmy v divadle, do kterého ráda chodila jako malá holka. Měla dojem, že na ženině hrudi dokonce poznává světlejší místo, kde měla pravděpodobně připnutou slonovinovou brož.

Pracovala s ruční vrtačkou, pilou a sekáčkem, a jak jen to šlo, vyhýbala se pohledu do jejích očí, který ji velice zneklidňoval.

Tina pracovala na zadní straně bloku se stejnými nástroji. Jako obvykle spolu mluvily o věcech, které s prací vůbec nesouvisely, například o nedávných změnách ve vedení nadace, když vtom se Tina zarazila a řekla:

„Měli pravdu.“

„V čem?“ Betty odloupla další kus ledu.

„V tom ledu je ještě jeden člověk. Je to muž. Teď už je vidět.“ Betty obešla blok ledu a spatřila ho také. Hlavu měl přitisknutou k ženině hlavě a i on měl kolem krku uvázaný stejný kovový řetěz. Měl světlý knír a zdálo se, že má na sobě něco jako uniformu. Betty s Tinou se na sebe podívaly a Betty řekla: „Možná bychom měly přestat.“

„Proč?“

„Možná je tohle víc, než dokážeme zvládnout tady v našich podmínkách.

Třeba by se to mělo poslat do laboratoře nadace ve Washingtonu, nebo možná na univerzitu do Idaha.“

„Blázníš? Třeba máme šanci zapsat se do historie.“

Michaelovi s plnou výbavou – fotoaparáty, trojnožkou a párem osvětlovacích těles – už nezbývala volná ruka, kterou by zabušil na plechové dveře sloužící jako vchod na dvorek. Musel do nich prostě kopnout. Slyšel, jak si Betty s Tinou povídají. Jedna z nich právě říkala něco o historii.

Když mu Betty otevřela, omlouval se, že nedal vědět dopředu, že přijde.

„To nevadí. My máme společnost moc rády.“

„Živou společnost,“ dodala Tina okázale.

Michael se ale soustředil na něco úplně jiného, takže mu ta poznámka úplně unikla. Několik kusů výbavy odložil na zem. Pak vyrazil ke krabici a nahlédl dovnitř. Ollie si na něj mezitím už tak zvykl, že vstal a dokonce udělal pár kroků k němu. Michael rozbalil plátky slaniny, které si chvíli předtím vyzvedl v jídelně, a jeden mu podával. Ollie naklonil ochmýřenou hlavu – den ode dne víc připomínal racka – chvíli si pochoutku prohlížel a pak po ní rychle klovl.

„Tý jo, málem jsi mi ukousl prst!“ Zbylé plátky položil na kraj krabice a vstal. Když si všiml znepokojených výrazů dvou žen, řekl: „Neděste se tak strašně, chaluhy jsou všežravci a můžou jíst cokoli.“

„O to nejde,“ ujistila ho Betty.

Michael sledoval Tinin pohled a zahleděl se na blok ledu.

„Pane bože, já jsem měl pravdu,“ vydechl a přistoupil blíž.

Muže ještě z velké části pokrýval led. Jestli žena byla Šípková Růženka, pak kdo byl on? Krásný princ? Michael okamžitě získal dojem, že ten muž je voják. Na hrudi měl náznak čehosi zlatého.

A cítil také jednu velmi zvláštní věc. Byl rád, že ta žena nebyla v ledu celou tu dobu sama.

„Už dál neřežte, chci si to takhle vyfotografovat, ať mám celý proces pořádně zdokumentovaný.“

Nastavil světla. Ten den bylo extrémně chladno a obloha byla zatažená. Světla však blok ledu rozzářila jako maják.

„Právě jsme o tom s Betty mluvily,“ ujišťovala ho Tina. „A říkaly jsme si, že něco tak neobvyklého budeme nejspíš muset nechat nedotčené.“

Michael se musel rychle rozhodnout, jakou perspektivu zvolí – jak nejlépe zachytit obraz schovaný v ledu? –, takže její slova téměř nevnímal.

Hra světel a stínů, problémy s lomem a odrazem světla od ledu, to bude peklo, něco takového nafotit. Ale to byla právě ta úžasná výzva. Zvedl zelené ochranné brýle, přetáhl je přes vlněnou čepici a zkoumal světlo.

„Michaele, myslím, že bychom měli trochu zpomalit a zamyslet se nad tím,“ hučela do něj Betty.

„Nad čím se máme zamyslet?“ zeptal se Michael.

„Nad postupem, jak ta těla z ledu dostat. Na to možná budeme potřebovat mnohem důkladnější laboratorní vybavení, třeba rentgen a magnetickou rezonanci, a nic z toho tady nemáme.“

„Darryl je přesvědčený, že má všechno vybavení i zařízení, které potřebuje,“ prohlásil Michael, i když se po těch slovech na chvíli zarazil. Spěchal snad příliš? Co když se tento vpravdě zázračný nález kvůli spěchu poškodí?

„Nejde o to, jak je bezpečně dostat z ledu. To je jednoduché. Složité ale je, jak ta těla potom uchovat.“

Copak by Darryl tohle nevěděl? A copak celá tahle antarktická základna nebyla vlastně něco jako velký mrazák? I kdyby se jim podařilo těla z ledu vyjmout, copak tu není dost chladno na to, aby to zabránilo dalšímu rozkladu?

Ať už byly odpovědi na tyto otázky jakékoli, teď měl před sebou něco jiného. Práci pro svůj časopis. Tenhle nález nebyl jen naprostá bomba pro Eco-Travel, byl to jeden z těch příběhů, za který se udílely národní ceny.

Musel si dávat pozor a nesměl to zpackat. Ještě předtím, než se stáhl ze života, mu jeho šéf Gillespie vynadal, že nepřinesl nějaké slušné fotky z té tragédie, ke které došlo na Cascades. Michael ho někdy podezříval, že kromě sólokaprů ho nic jiného nevzrušuje.

Rozhodl se, který aparát použije, a pak udělal několik snímků přes led.

Nejdříve nafotil muže, jehož tvář byla už z velké části odkrytá, ženu vzal jako druhou. Potřeboval zachytit kvalitu ledu a zároveň se vyhnout odleskům a lomu světla, což bylo nesmírně náročné, ale to se Michaelovi líbilo. Získat dobrý snímek bylo vždycky to nejtěžší. Na jeho žádost se pak Betty s Tinou pustily znovu do práce a odstraňovaly další vrstvy ledu a on je při tom několikrát vyfotografoval. Nakonec vzal několikrát i Ollieho, který se vybatolil z krabice a jal se zkoumat, jestli by štěpinky ledu náhodou nebyly k jídlu.

Vítr zesílil a lomcoval s plechovým plotem kolem dvorku. Plech byl pevně zakotvený, ale dělal takový hluk, že nebylo slyšet vlastního slova, a když si chtěli něco říct – třeba když Michael potřeboval, aby se posunuly doprava, doleva, do světla nebo do stínu, museli na sebe Betty, Tina a Michael křičet. Michael brzy poznal, že obě ženy jsou z focení velmi rozpačité. Nikdy by nepodezříval ledové královny z toho, že by si nějak vychutnávaly publicitu nebo užívaly fotografování. „Už jenom jeden,“ sliboval Betty. „Jen dej tu vrtačku tak asi o dvacet čísel výš.“ Nebyla přes ni totiž vidět tvář Šípkové Růženky.

Betty mu vyhověla, posunula vrtačku, Michael si rychle opravil osvětlení, které mu vítr mezitím převrhl na zem do sněhu, a přiblížil se, aby získal co možná nejlepší detail. Možná to bylo silnějším osvětlením, možná tím, že Betty na ledu celé dopoledne pracovala, ale tvář ženy byla najednou odhalenější víc než kdy předtím. Bylo vidět kaštanové vlasy zamotané do řetězu, bílý ozdobný špendlík i smaragdový lesk v jejích očích. Výraz měla stejný, jako když ji spatřil podruhé pod vodou. Michael v duchu žasl nad tím, jak se mohla tolik změnit. Zvláštní, jak si vzpomínky dokážou s člověkem pohrát. Udělal několik snímků, ale do záběru mu padal jeho vlastní stín. Musel spustit jedno rameno a posunout se pár centimetrů stranou. Znovu zaostřil, a už když to dělal, byl by mohl přísahat, že se něco změnilo. Měl obrovský cit pro detail – jeho učitel fotografie na to vždy poukazoval a jeho nadřízený redaktor jakbysmet – a teď si byl jistý, že v uspořádání se cosi změnilo. Něco drobného, téměř nepostřehnutelného.

Když se ale znovu pohnul, všiml si toho. Tentokrát tu změnu viděl. Viděl, jak se té ženě v ledu stáhly oční zorničky.

Sklonil připravený foťák a prohlédl si na digitálním displeji fotografie, které právě udělal. Listoval jimi a prohlížel jednu po druhé. Ta změna byla nepatrná, přesto by však přísahal, že ji tam vidí.

„Tak tady jsi!“ ozval se Darrylův hlas snažící se přeřvat rachocení plechu ve větru. „Máš hovor. Žena jménem Karen! Drží ti ji na drátě.“ Vtom si Darryl všiml práce, kterou už Betty s Tinou na ledu odvedly. „Páni, holky, vy jste s tím teda pohnuly!“

Michael přikývl. „Nechte všechno tak, jak to je. Já se hned vrátím.“

„Myslím, že bys měl vypnout ta světla,“ mínila Betty.

Měla pravdu. Michael zastrčil foťák pod bundu, a než se vydal do kanceláře, zhasl všechna světla. Blok ledu se okamžitě proměnil z jiskřícího sloupu v matný monolit.

KAPITOLA DVACÁTÁ DRUHÁ

11. prosince, 15:00

„Omlouvám se,“ řekla Karen do telefonu. „Neodvedla jsem tě od něčeho důležitého?“

„Ne, ne, na tebe si vždycky čas udělám. Vždyť to přece víš.“ Po pravdě však pokaždé, když spolu mluvili, měl srdce až v krku. Nebylo moc pravděpodobné, že by mu chtěla sdělit nějaké dobré zprávy. „Tak co se děje?“

Nohou strčil do dveří komunikační místnosti, aby se zavřely, a svezl se na židli bez opěrky vedle počítače.

„Myslela jsem si, že bys měl vědět, že Krissy propustili z nemocnice, takže už nemá smysl tam dál volat.“

Na zlomek vteřiny se zaradoval – Kristin jde domů? –, ale v Karenině hlasu nebylo nic veselého, takže se zeptal: „A kam ji dají?“

„Jde k nám domů.“

Znovu byl zmatený. Takže to je přece dobré znamení, nebo ne? „A to si doktoři myslí, že se natolik zlepšila, že může jít domů?“

„Ne, to ani ne. Ale táta si to myslí.“

To znělo pravděpodobně. Pan Nelson nebyl z těch, kteří by se nechali zastrašit profesionály. On věděl vždy všechno nejlépe.

„Myslí si, že pro ni nedělají dost, že má málo cvičení a poznávacích aktivit, takže ji bere domů a najme si na to vlastní lidi, které bude moct líp kontrolovat.“

„A kdo za něj povede obchod s auty?“

„Mě se neptej. Tohle je jeho velká myšlenka. My s mámou se jen vezeme.“

I to znělo Michaelovi povědomě. Tak prostě jejich rodina fungovala.

Kristin byla jediná, kdo se dokázal otcovým nápadům vzepřít. Michael sice ani na okamžik nepochyboval o tom, že pan Nelson svou dceru miluje, podezříval ho ale, že mu vyhovuje tenhle způsob, jak nad ní svým způsobem – konečným a nezvratným – zase převzít kontrolu.

„Kdy k tomu má dojít?“

„Zítra, ale celý týden už se kvůli tomu zařizuje všechno možné. Nemocniční lůžko, ventilátor, zdravotní sestry na dvacet čtyři hodin denně.“

„Takže aspoň bude zase ve svém pokoji,“ poznamenal Michael a bezmyšlenkovitě si mnul rameno.

„No, víš, její pokoj je v patře a asi ti nemusím říkat, jak těžké by bylo to tam všechno nastěhovat a zařídit, takže,“ dodala a smutně se zasmála, „kvůli tomu předěláváme obývák.“

„Jasně, to je jasný,“ řekl a spojení bylo na chvíli přerušeno praskáním.

Michael se to snažil nějak v duchu rozebrat. Byl to dobrý nápad, nebo ne?

I když zařídí dvacetičtyřhodinovou službu, jak budou rodiče a Karen moci o Kristin dostatečně pečovat? Jak by mohli dosáhnout toho, aby se probrala, když podle lékařů nic takového prostě není možné?

Bůh ví, že se snažil věřit, že všechno bude zase v pořádku. Celou dlouhou chladnou noc na Cascades a ještě větší část následujícího dne myslel jen pozitivně. Silou vůle se nutil do optimismu, myslel na to, že jakmile ji snese dolů z hor, probere se a všechno bude zase jako dřív. Ráno se vysoukal ze spacáku, ve kterém spolu s ní strávil celou noc, a protáhl si ztuhlé údy. Pořádně je promnul, aby se mu do nich vrátil cit. Na stehně v místě, kde ležel na karabině, měl velkou fialovou modřinu. Levé rameno ho bolelo. Rozbalil další energetickou tyčinku a hladově ji zhltl. Podíval se na jasnící se ranní oblohu a spatřil soukromé letadlo, které jim přelétávalo nad hlavou. Mával jako šílený, křičel, co mu hrdlo stačilo, dokonce i pískal na píšťalku, ale letadlo nezareagovalo. Nenaklonilo křídla, aby pilot dal najevo, že si ho všiml, ani se nevrátil, aby se ujistil, že tam opravdu někdo je. Odletělo na západ a jediné zvuky, které v horách zbyly, byly skřeky ptáků a šumění větru.

Kristin na pískání a výkřiky nijak nereagovala. Sklonil se k ní, aby zkontroloval tep a dech. Tep měla slabý, ale pravidelný. Michael měl dvě možnosti. Mohl počkat, kde byl, jestli tudy nepolezou jiní horolezci, nebo se mohl pokusit snést ji dolů sám. Zadíval se na obzor. V dálce se kupily mraky. Jestli padne mlha a začne pršet, tak ten den nikdo do hor nevyrazí.

Bude ji muset snést sám pomocí lan a rafinovaných úvazů. Spustí ji vždycky tak tři, možná pět metrů, potom sám sleze a převáže lana a tak pořád dokola. Snad se mu podaří dostat se dost nízko. Mohl by potkat nějaké obyčejné turisty. Nebo, kdyby foukal vítr správným směrem, mohl by někdo z lidí na jezeře zaslechnout píšťalku. Posbíral všechno náčiní, které nespadlo z útesu nebo z roztrženého batohu, a začal spřádat plán.

Nějakých osm deset metrů pod nimi byla další římsa, ne širší než žehlící prkno. Doufal, že se mu podaří tam Kristin spustit. Věděl, že musí dávat pozor na její hlavu a krk, ale nedokázal přijít na nic, čím by jí mohl krk zafixovat. Neměl po ruce nic pevného, tak to musel risknout bez fixace.

Skoro hodinu mu zabralo, než vytvořil z lan nějaký systém a uvázal do něj Kristinino bezvládné tělo. Další hodinu pak zabralo, než je oba dostal dolů na římsu. To už byl Michael celý poškrábaný a pořezaný. Sedl si na římsu, jednu ruku položil Kristin na nohu – kéž by dala alespoň trochu najevo, že je při vědomí, kdyby tak na něj mohla promluvit! – a do druhé ruky vzal láhev s vodou a vypil pár posledních kapek. Poslední kousky štěrku, které při sestupu uvolnili, s rachotem dopadly na jejich úzké útočiště.

Černé mraky se přiblížily.

Michael se zadíval dolů na vrcholky borovic a na hladinu Velkého jezera a bylo mu jasné, že takhle to nepůjde. Sestupovali příliš pomalu a on si nemohl dovolit zůstat s Kristin v horách další noc. Rozhodl se pro radikální řešení. Zbavil se veškeré zátěže, všeho vybavení, které nutně nepotřeboval, svlékl se do šortek a trika, přivázal si Kristin na záda, její bezvládné ruce nechal viset podél těla a hlavu v poškozené horolezecké helmě si opřel o vlastní rameno a takto začal lézt ze skály dolů. Buď se takhle dostanou až do civilizace, nebo se společně zřítí dolů a zahynou.

Cestou dolů na ni stále mluvil. Šeptal třeba: „Teď chvíli počkej. Musím si jen najít pořádný stup,“ nebo „Nechci tě strašit, ale myslím, že se mi to rameno zase vymkne,“ nebo „Co bys tomu řekla, kdybychom si dali pořádný steak u Ponderosyl A platíš ty.“ Její hlava se kývala podél jeho ramena a čas od času na krku ucítil teplý dech. To bylo vše. Věděl ale, že je s ním, že je naživu, a to mu stačilo. Cítil, že je nějak dolů dostane. Pozdě odpoledne bouřkové mraky zaplnily celou oblohu, ale pršet zatím nezačalo. Ve vzduchu visel jemný opar a ochladilo se, což bylo vlastně docela příjemné, do toho sem tam spadla osamělá dešťová kapka. „Prosím tě, Bože, dej, ať neprší, dokud neslezem z týhle zpropadený hory.“

A Bůh svou část smlouvy dodržel. Pršet nezačalo, dokud Michael neslezl k úpatí hory Washington pod ochranu piniového háje. Pak se na nebi rozpoutalo peklo. Hromy bily a z nebe se valily provazce deště. Michael si na chvíli klekl a nasával intenzivní vůni mokrého borového jehličí. Dešťovou vodou také omyl Kristin obličej a navlhčil jí rty. Když jí dešťová kapka spadla na oči, víčka se jí zachvěla, jiné známky života ale neprojevovala.

Pokusil se ji znovu zvednout, ale paže i nohy se mu třásly vyčerpáním a stěží se dokázal pohnout. Nedbal na to. Sevřel Kristin v náručí a opřel se o kmen stromu. Neměl tušení, jak dlouho tam takhle vydržel, ale když se probral, promočený až na kost a chvějící se zimou, byla už tma. Déšť mezitím ustal a vyšel měsíc. Michael si ještě jednou hodil Kristin na záda a v měsíčním světle se potácel směrem k parkovišti u Velkého jezera, kde nechali džíp. Když se dostal ven z lesa, celý špinavý, mokrý a zkrvavený a s dívkou v bezvědomí na zádech, spatřil dva mladíky v mikinách s nápisem University of Washington, kteří vykládali věci z dodávky. Hleděli na něj, jako kdyby byl nějaké strašidlo. „Pomoc,“ zamumlal. „Potřebujeme pomoc.“

A pak, alespoň podle toho, co tvrdili ti dva vysokoškoláci, omdlel.

V okamžiku, kdy Darryl spatřil ty dvě postavy v ledu, věděl, že nastal přesně ten okamžik, kdy se do věci musí vložit. Led byl z větší části odřezaný – něco také odtálo pod Michaelovými lampami –, a když se u bloku ledu trochu přikrčil, rozeznal dokonce jílec meče, který měl muž po boku.

Zlatý střapec, který jej zdobil, zamrzl vzhůru nohama.

„Odvedly jste skvělou práci,“ pochválil Betty a Tinu, „teď mi s tím ale pomozte do laboratoře, abych to mohl dokončit.“

Michael zrovna telefonoval a Betty s Tinou se tvářily, že by raději počkaly na jeho svolení. „Michael tu bude za pár vteřin,“ namítly. „Radši to s ním nejdřív proberem.“

Ale Darryl nebyl hloupý a dobře věděl, o co jim jde. Dej vědci – a je úplně jedno, že je to glaciolog, proč by ostatně glaciologové měli být jiní? – něco opravdu výjimečného, a už to nikdy nepustí. Vědecká práce je plná nekonečných laboratorních pokusů, rutiny, slepých uliček a statistických omylů, takže když přijdou na něco převratného, co se objeví zčista jasna a co kromě toho má i slušný potenciál dostat se do titulků ve vnějším světě, každý vědec pocítí přirozenou touhu nechat si něco takového pro sebe.

Musel jednat rychle a rozhodně. Odběhl k přístřešku s vybavením, kde parkovaly sněžné skútry a traktory, a narazil tam na Franklina a Lawsona, kteří již byli s nálezem obeznámeni. Přivedl je zpět s nákladním vozíkem, na kterém běžně vozili sudy s naftou. Betty sice kvílela, že to Darryl celé příliš uspěchává, a Tina mlela cosi o vědecké integritě vzorku, ale Darryl nedbal a zavelel najatým mužům, aby přes led přehodili plachtu a položili jej na vozík. Potom s ním zajeli za roh a nakonec vyjeli po rampě a bezpečně jej zaparkovali v útrobách mořské laboratoře.

„Co teď?“ zajímal se Franklin a rozhlížel se po nepřehledném prostoru plném syčících hadiček s kyslíkem, zvláštních nástrojů a neznámých stvoření naložených v malých nádržích nasvětlených fialovým světlem.

„Potřebuju to dát sem,“ poručil si Darryl a ukázal na velké akvárium. Už dříve z něj odstranil přepážky, vypustil z něj vodu a celé jej vydrhl ode dna po okraj. Pak dovnitř napustil čerstvou vodu a z akvária se stala velká vana.

Tresku, která v něm bydlela, odnesl k díře v ledu a vypustil ji zpět do moře.

Pokud byla ta ryba součástí něčího experimentu, měl si ji označit. I přes ledový příkrov bylo vidět, jak plave pryč, než se k ní rychle přiblížil další, mnohem větší temný stín. Bezpochyby tuleň leopardí, který vycítil příležitost dát si svačinku. Život v ledovém oceánu nebyl procházka růžovým sadem.

Franklin dojel s vozíkem až k okraji nádrže a Lawson vlezl do vody. Se značkovým šátkem na hlavě vypadal trochu jako bukanýr, který se chystá na závody v brodu vodou.

„Vyšplíchne to a voda se ti tady vylije na podlahu,“ varoval Franklin Darryla, ale ten se nenechal odradit. „Od toho mám na podlaze odtok. Jen do toho.“

Lawson jistil blok ledu z nádrže a Darryl pomohl Franklinovi pomalu ho naklánět, až zvolna sklouzl přes okraj nádrže do vody. Lawson uskočil a led sjel až dolů. Voda se přitom přelila přes okraj, přesně jak Franklin předpověděl. Vlažná slaná voda jim namočila boty. Plachta, kterou byl led zakrytý, se uvolnila a led se volně vznášel ve vodě. Pár minut trvalo, než se vlny v nádrži uklidnily a blok ledu se ustálil.

Konečně to měl Darryl jen pro sebe.

Franklin se na led dlouze zadíval a řekl: „Nechtěl bych tady s tím pracovat sám.“

Lawson, který vylezl z vody a byl úplně zmáčený, vypadal, že s ním naprosto souhlasí.

Ale Darrylovi bylo úplně jedno, co si ti dva myslí. Nespustil oči z kusu ledu, který se vznášel na hladině nádrže. Mořské vody bylo dost, takže ho skoro celý zakryla. Pokud byly jeho výpočty založené na tloušťce ledu a teplotě vody proudící v akváriu správné – a jeho výpočty většinou správné byly –, těla se z ledu úplně uvolní za pár dní. Studená, ale nedotčená a skvěle zachovaná.

Poté, co Franklin s Lawsonem odešli, to vlastně také mohl zabalit.

V tomto okamžiku toho nemohl příliš dělat; teď bylo nejdůležitější zkontrolovat nějaké podmořské sítě a pasti, které nastražil. Podívá se, jestli se chytily nějaké nové exempláře ledovky – nemrznoucí ryby, jak jí lidé z branže podmořských biologů často říkali. Pár vzorků navíc by se mu hodilo.

Než odešel, zhasl v laboratoři zářivku, ale místnost stejně zářila fialovým světlem nasvěcujícím akvária. Jen v nejvzdálenějších koutech byla skutečná tma. Natáhl si bundu a rukavice – všechno tohle oblékání člověku po chvíli začalo jít hodně na nervy –, a otevřel dveře, do nichž se okamžitě opřel silný mrazivý vichr. Pečlivě za sebou zavřel, sešel dolů po rampě a zamířil k pobřeží.

Rozliční obyvatelé jednotlivých nádrží dál vedli v laboratoři tichý a odevzdaný život plný dokonalé rezignace. Mořští pavouci stáli na většině svých dlouhých nohou a zbylými zkoušeli sklo. Červi se pohybovali po dně a neustálým svinováním a rozvíjením připomínali smetanově bílé stuhy. Mořské hvězdice se doširoka roztáhly a přisály se ke stěnám svého vězení. Perleťově bledé ledovky s velkými ústy plavaly v těsných kruzích stále dokola. Hadičky syčely a bublaly a ohřívače vzduchu hučely. Z venku sem doléhalo kvílení větru.

A kus ledu ve vodě v nádrži nepostřehnutelně odtával. Kousek po kousku narušovala voda kolující v nádrži silnou vrstvu starobylého ledu.

Čas od času cosi zapraskalo, když mořská voda našla nějakou malou skulinku, kterou okamžitě vyplnila a roztáhla. Sem a tam se objevovaly drobné rýhy, jako když se poškrábe zrcadlo. Bublinky vzduchu se dostávaly na povrch a praskaly. Hadice z černé umělé hmoty, které do nádrže přiváděly čerstvou mořskou vodu a zároveň jí stejné množství i odváděly, byly tajícím ledem ochlazené na konstantně nízkou teplotu. Za den či dva bude led tak tenký, že přes něj bude vidět všechno… tak tenký, že se dovnitř dostane i slabá fialová záře z akvárií… tak tenký, že se sám rozlomí a rozdrolí.

A pak konečně vydá, i když nejspíš neochotně, to, co tak dlouho držel v sevření.

KAPITOLA DVACÁTÁ TŘETÍ

13. prosince, 12:10

Jízda se psím spřežením byla mnohem pohodlnější, než si Michael představoval. Nákladní saně byly tvrdé, vylisované z polymeru, a připomínaly kajak, jezdilo se v nich ale pár centimetrů nad dnem v jakémsi závěsu.

Takže i když psi najeli do jámy v ledu nebo na nějaký hrbol, náraz utlumily nespočetné vrstvy zimního oblečení. Po obou stranách saní svištěl led i sníh. Danzig stál na sanicích hned za Michaelovou hlavou a vykřikoval povely na spřežení. Jak se Michael dozvěděl od Murphyho, bylo to poslední spřežení v celé Antarktidě.

„Psi jsou tady zakázaný,“ vysvětloval Murphy. „Přišlo se totiž na to, že stresujou tuleně. Tohle je poslední smečka, která je tu v provozu, a mohli jsme si je nechat jenom proto, že jsme prohlásili, že jsou součástí dlouhodobého výzkumu.“ Zvrátil oči v sloup. „Vůbec si nedovedeš představit, co s tím bylo papírování, ale Danzig si nedal říct a odmítnul se jich vzdát. Je to poslední smečka na jižním pólu a Danzig je poslední musher.“ I ze své ne zcela výhodné pozice Michael poznal, jak dokonale jsou psi sehraní.

Táhnou za postroj pod Kodiakovým velením. Rychlost a síla, kterou vyvinuli, ho ohromila. Chvíli z nich byla vidět jen šmouha bílé a šedé srsti, pohupovali se a skákali jako koně na dětském kolotoči a saně za spřežením doslova letěly. I bez Danzigových občasných povelů „hó“ – doleva a „dží!“ – doprava by psi přesně věděli, kudy jet. Mířili do staré norské velrybářské osady, která byla asi tak pět kilometrů od stanice podél pobřeží.

Byla to jejich obvyklá trasa, na které je Danzig cvičil. Nabídl proto Michaelovi, aby si tam zajel s ním – „když ta tvoje Šípková Růženka stejně ještě taje“ – vyfotit si místní opuštěné budovy. Michael se rozhodl, že nabídku přijme. Ještě předtím zašel do laboratoře a ujistil se, že tam stále ještě není nic nového k focení. Darryl ho ujistil, že potrvá nejméně den nebo dva, než dojde k nějaké větší změně.

„Pospíchej pomalu,“ dodal na adresu rychlosti celého procesu a Michael musel souhlasit.

Nicméně dívat se na to, jak blok ledu taje, bylo asi tak stejně zábavné jako sledovat trávu růst.

Když se Michael vypravil do Stromvikenu naposledy, byla taková mlha, že nemohl udělat jedinou fotku. Dnes naproti tomu bylo nepříjemně mrazivo, dvacet stupňů pod nulou, zato zcela jasno. Světlo – stálé a ničím nestíněné – dodávalo vzduchu zvláštní, téměř průzračnou kvalitu. Věci velice vzdálené se zdály být mnohem blíž a věci blízké působily dojmem, že se na ně člověk dívá pod zvětšovacím sklem. Vzduch a světlo na Antarktidě dělaly z focení složitou disciplínu. Bylo umění získat zde skutečně jasné, čisté a dobře exponované snímky.

Michael držel paže zkřížené na prsou a fotoaparát měl ukrytý pod bundou.

„Tak jak se ti to líbí?“ zavolal na něj Danzig a sklonil se k němu, takže jeho mroží zub se dotkl Michaelovy kapuce.

„Paráda!“

Danzig ho poklepal po rameni a spokojeně se zvedl. Se svými psy se vždycky rád pochlubil.

Michael ze svého místa neviděl dobře dopředu, takže první, co ho upozornilo na to, že se blíží k velrybářské osadě, byl vrak starého norského parníku, který ležel na skalnatém pobřeží po pravé straně. Molo vedle vraku bylo již dávno zborcené. Nevydrželo nápor pohybujícího se ledu. Na přídi lodi bylo harpunové dělo – norský vynález. Mířilo nepatřičně místo na moře kamsi do vnitrozemí. Kdysi dokázalo vystřelit ostré dvoumetrové kopí, které na sobě ještě později mělo výbušninu. Prchající velryba, kterou, pokud měl střelec dobrou mušku, trefil mezi lopatky, se potopila, aby jí vzápětí v těle vybuchla nálož, která jí roztrhala srdce i plíce.

Tak tomu bylo, pokud mělo zvíře štěstí. Když totiž střelec minul, nebo zásah nebyl smrtelný, mohl zápas trvat celé hodiny. Když se krvácející velryba utrhla, vystřelili na ni další harpuny. Pak zabral silný naviják, a jak obr – nejdřív to byli keporkaci, pak další druhy, a když i ty začaly mizet, došlo i na plejtváky – slábl, byl postupně přitahován, až ho mohli zachytit nabroušenými háky a ubodat k smrti.

Tato konkrétní velrybářská stanice byla v provozu od devadesátých let devatenáctého století do roku 1958, kdy byla definitivně uzavřena a velrybáři odešli. Nechali tady všechno, od lokomotivy po dřevo na zátop.

Zásoby, které se sem jednou složitě dopravily, nebyly tak cenné, aby se vyplatilo je odsud nákladně odvážet. Ani pak však Norové lovu velryb docela nezanechali, stejně jako Japonsko nebo Island pokračovali ve výkonu tohoto výsadního práva. Když se o tom jednou někdo zmínil u jídla ve společné jídelně, Charlotte znechuceně odhodila vidličku a prohlásila:

„Tak, a mám toho tak akorát dost. Odteď už nechci mít nic, co by bylo z Norska.“ Darryl se zeptal, co to bude ve skutečnosti obnášet. „Myslím, že se budu muset zbavit tohohle svetru se sobama,“ řekla.

„Jen se neukvap,“ brzdil ji Michael a vytáhl zezadu na svetru cedulku.

„Koukni. Je z Číny.“

Charlotte vydechla úlevou. „Je tak úžasně teplý.“

Psi vytáhli saně na mírný zledovatělý vršek a Michaelovi se tak naskytl první a ničím nerušený pohled na celou stanici. Ačkoli se zdálo těžké tomu uvěřit, byl to pohled ještě smutnější než výhled na Point Adélie. Od mola, kam připlouvaly lodě s úlovkem – někdy i s dvaceti velrybami najednou, velrybí těla často napumpovali vzduchem, aby se udržela nad hladinou –, vedly široké rampy k bláznivé změti kolejnic napůl zabořených do sněhu, po kterých lokomotiva, kdysi černá, ale teď pokrytá vrstvou rzi, rozvážela mrtvé velryby ke stahování z kůže a porcování na velký dvůr, kde velrybáři vytáhli nabroušené nože a ve velkých krvavých pruzích odřezávali velrybí tuk a vyřízli jazyky. Zejména jazyky, obrovské a svalnaté, totiž obsahovaly stovky litrů tuku.

V těchto místech Danzig zavolal na psy a lehce jim přitáhl otěže. Pak mrštně seskočil z lyžin a saně se zastavily. Rázem utichlo všechno svištění vzduchu kolem a ticho, které nastalo, připadalo Michaelovi zvláštní, dokud se však nezaposlouchal. Znovu se ozvalo známé hučení polárního větru, který lomcoval s prorezavělými plechovými stěnami skladiště a kvílel mezi trámy zděných budov s dřevěnými střechami, které předcházely mnohem modernějším montovaným.

Danzig mu podal ruku a s jeho pomocí se dostal ze závěsu v saních.

Vystoupil na zmrzlou půdu prostranství a všude kolem něj se tyčily polorozpadlé budovy, jejichž původní účel se dal jen stěží odhadnout. Ani ho nepřekvapilo, když mu v mysli vytanuly vzpomínky na focení v městě duchů na Jihozápadě.

Ale tady to bylo nějak horší. Bylo cítit, že se tu vraždilo. Nešlo nemyslet na to, že tundra, po které kráčí, byla svého času až po jeho kotníky zalitá krví a velrybími vnitřnostmi. Zčernalé koleje jako z horské dráhy vedly do kopce do jednoho z rozpadajících se stavení. Mechanizované vozíky vozily ceněné kusy velryb dovnitř, kde byly dále zpracovávány. Zbytky kostí a vnitřností vyklopili do odpadních jam na pobřeží, nad kterými se vznášela hejna ptáků, jež se vzápětí s potěšeným křikem snášela na ještě horké krvavé hromady.

Michael se snažil rozložit stativ a vytáhnout nepromokavé fólie. Byla strašná zima a bez rukavic bylo možné vydržet jen pár sekund. Danzig mezitím místo brzdy zarazil do sněhu hák, který bránil psům, aby saně odtáhli pryč. Pro jistotu ještě přivázal lano k jednomu z opuštěných vagónů, kterému chyběla dvě kola a ležel převržený na zmrzlé zemi.

Kodiak si sedl na zadní, upřeně ho pozoroval mramorově modrýma očima a vyčkával.

„Teď jim vždycky dávám svačinu,“ vysvětloval Danzig. „Takže tohle je jejich oblíbená část výletu.“

Několik psů, těch, kteří byli zapřažení až vzadu u saní, už tančilo na místě a olizovalo se. Danzig z řidítek sundal vak z hrubé látky.

„Já si nedám,“ hlásil Michael, když z něj Danzig vytáhl nakrájené kusy hovězího.

Danzig se zasmál a poznamenal: „Jen aby sis pak nestěžoval, že jsem ti nenabídl.“ Michael zatím opatrně postupoval přes zrezivělé koleje a přes zmrzlou a větrem ošlehanou zemi. Za ním se ozývalo poštěkávání psí smečky a nad ním skřehotání chaluh, které zřejmě přilákala vůně hovězího.

Michael myslel na to, že tohle je pravděpodobně nejopuštěnější místo na celém světě, jaké kdy viděl.

Blok ledu v nádrži postupně odtával. Už se z něj odlamovaly dokonce i menší kousky, mnohem dříve, než Darryl předpokládal… skoro jako kdyby cosi uvnitř vyvíjelo tlak a chtělo se dostat ven co nejdříve. Nerovný kus ledu velikosti míče na košíkovou se odlomil ze spodní části bloku přesně v místě, kde měl muž zamrzlý uvnitř špičku boty, a odplaval stranou. Plul po hladině, až se dostal k umělohmotné hadici, která z nádrže odváděla vodu, aby v ní byla stálá hladina. Přisál se k ústí hadice a tvrdošíjně se jí držel.

Hladina vody doplňované do nádrže druhou hadicí postupně stoupala a dostávala se do dalších prasklinek a tunýlků v ledu, jako když krev zaplní drobné žilky a kapiláry. Kdyby někdo k ledu přiložil ucho, slyšel by zvuky praskání, led pukal a drolil se… a pak ještě jeden zvuk. Škrábání. Jako když nehty škrábají na sklo.

Pláž ve Stromviken nepřipomínala žádnou z těch, které Michael doposud měl možnost spatřit. Byl to jeden velký hřbitov plný velrybích kostí, pokrytý obrovskými lebkami, páteřemi a čelistmi vybělenými větrem a jižním sluncem. Některé z nich byly ostatky velryb, které zahynuly tady ve Stromviken, jiné našly smrt na moři, kde je zpracovali na lodích, kterým se říkalo továrny. Jejich kostry se zbytky pak hodili zpět do moře a proudy je občas zanesly až sem. Mezi kostmi a skalisky se tu na slunci rozvalovalo několik rypoušů sloních, které muž v tlusté bundě a se zelenými ochrannými brýlemi pramálo zajímal, ačkoli na ně mířil fotoaparátem… stejně tak je nevzrušovali lidé, kteří sem přišli před mnoha lety, a kteří je okamžitě začali masakrovat stejně nelítostně jako velryby.

Na rozdíl od velryb se ale rypouši sloní s neohrabanými těly, nosy ve tvaru krátkého chobotu a s hnědýma zarudlýma očima dali velmi snadno chytit a zabít. Na zemi byli nemotorní a pomalí. Lovcům stačilo k nim dojít a udeřit je do čenichu, a když se zvířata poplašeně zvedla na ploutve, probodli jim kopím několikrát srdce. Někdy trvalo i hodinu, než zvíře vykrvácelo, ale jak byl jednou mrtev býk, mohli už lovci metodicky povraždit všechny krávy, které zůstávaly u mláďat, aby je chránily. Nakonec přišla na řadu i mláďata, pokud nebyla tak malá, že lovcům ani nestála za námahu.

Stahování z kůže bylo pracné. Na jednoho dospělého rypouše bylo potřeba tak tři až čtyři muže. Pak bylo třeba oddělit žlutý tuk od masa. Z jednoho rypouše, které kvůli tomu téměř vyhubili, se dalo po vyvaření získat tak dvě stě litrů tuku. Michael sice věděl, že jsou neškodní, přesto se k nim přibližoval velmi opatrně, protože je nechtěl nijak vyrušit. Chtěl vyfotit rypouše, kteří odpočívají, ne rypouše na stráži před nepřítelem. Kromě toho ta zvířata neuvěřitelně páchla. Hlavní býk, kterého bylo jednoduché odlišit od ostatních kvůli jeho obludným rozměrům, línal. Špinavé chlupy a kůže se kolem něj rozkládaly jako zaneřáděný koberec. Hlasitě říhající krávy na tom nebyly o mnoho lépe. Michael se postavil na nízký hranec – druh kamene, který celá staletí ošlehával vítr, až získal zvláštní tvar, připomínal cylindr – a udělal první snímek. V neutuchajícím větru však bylo náročné stát rovně a držet fotoaparát klidně. Bude muset vytáhnout trojnožku a udělat to pořádně.

Když hledal v tašce stativ, rypouší býk zařval. Michael ucítil jeho dech páchnoucí po shnilých rybách. „Bože, tos nikdy neslyšel o ústní vodě?“ zeptal se znechuceně a postavil trojnožku na relativně rovné místo skalnaté pláže.

Voda v nádrži dosáhla okraje a začala vytékat na betonovou podlahu, kde drážkami zamířila k odtoku. Mořská biologická laboratoř byla jako všechny ostatní moduly postavena na tvárnicích nad zemí, takže voda z podlahy prostě protekla nějakým ocelovým kanálkem a pak vytekla ven na zmrzlou zem. Vrstva ledu kolem postav teď už v některých místech nebyla tlustší než balíček karet. Na vězněná těla v něm byl zvláštní pohled.

První místo, kde byla odhalena úplně, bylo dole u nohou, kde odpadl velký kus ledu a zablokoval hadici odvádějící vodu z nádrže. Z ledu teď vykukovala černá špička kožené boty a leskla se jako onyx.

Tání pokračovalo a uprostřed bloku se objevila trhlina. Obě těla působila dojmem kazu v diamantu, zvláštní nedokonalosti uvnitř obřího krystalu… a když se pak prasklina rozšířila a náhle pukla, bylo to, jako kdyby led ze sebe vypudil těla sám. Led se rozdělil na dvě části, které od sebe odpadly.

Mořská voda omyla vojáka a dívku jako při křtu. Pak se dostali na vzduch, zaliti fialovým světlem laboratoře, a několik vteřin jen leželi klidně bok po boku a pohupovali se na kusech ledu.

Zrezavělý řetěz, který jim obtáčel hrdla a svazoval je k sobě na ramenou, nevydržel tíhu staletí, ledu a slané vody. Rozdělil se a dopadl na dno nádrže.

Sinclair se nadechl jako první. Vdechl napůl vzduch a napůl vodu. Rozkašlal se.

Pak začala kašlat i Eleanor. Celé její tělo zachvátil nekontrolovatelný třes. Zmenšující se kus ledu, který je podpíral, nevydržel jejich váhu a Sinclair rychle nohama hledal oporu. Našel dno nádrže.

Zapotácel se, zakymácel se jako opilec a konečně se postavil na nohy.

Rychle podal ruku Eleanor. Její ruka byla studená. Zvedl ji ze zbytku ledu.

Pohled jejích očí byl mdlý a nezaostřený. Dlouhé, mokré, hnědé vlasy se jí lepily k čelu a tvářím.

Kde to jsme? ptal se v duchu.

Stáli v jakési nádrži plné slané vody, která jim sahala po kolena. Pro to, co viděl kolem sebe, nenacházel slova. Nikdo tam nebyl. Jediné další živé bytosti byla zvláštní stvoření ve skleněných láhvích, láhvích, které vydávaly neznámé bledě fialové světlo a tiše syčely.

Sinclair se podíval na Eleanor. Pomalu zvedla ruku, jako kdyby to dělala poprvé v životě, pak se prsty instinktivně dotkla slonovinové brože na hrudi.

Sinclair se dobrodil k okraji nádrže a přelezl ho. Pomohl ven i jí. Všude kolem nich tekla voda na podlahu.

„Co to je za místo?“ zeptala se chvějíc se. Objal ji.

Sinclair nevěděl. Kvůli ní doufal, že je to nebe. Ale vlastní zkušenost mu našeptávala, že je to spíš peklo.

ČÁST TŘETÍ

NOVÝ SVĚT

I vzdechli, hnuli, zvedli se,

v sloup oči jako dřív;

ty němé mrtvé vidět vstát

i v snu by býval div.

Píseň o starém námořníkovi

Samuel Taylor Coleridge, 1798

KAPITOLA DVACÁTÁ ČTVRTÁ

13. prosince, 16:20

Michael stál u přídě zničené velrybářské lodi, kde našel ledem pokrytý záchranný kruh. Několik písmen bylo nečitelných, ale jméno lodi rozpoznat šlo. Kdysi se jmenovala Albatros a vyjela na moře z Osla. Teď jim ale nad hlavami žádný albatros neplachtil. Jen chaluhy, buřňáci a rackové přilákaní příjezdem psího spřežení a příslibem nějaké potravy. Ze své výhodné pozice od harpunového děla měl Michael výborný výhled na pláž, kde rypouši tak skvěle spolupracovali při focení, i na zledovatělý svah za skladištěm a místností, kde se vyvařoval tuk, s porcovacím prostranstvím, až k nejvýše položeným budovám velrybářské osady. Nejvýš stál starý dřevěný kostel s několika místy, kde stále ještě neoprýskal bílý nátěr. Na špičce věže byl zasazený kříž, který byl teď trochu nakřivo. Použil zoom, aby si kostel trochu přiblížil, ale bude lepší, když se tu staví ještě jednou a vyfotí ho zblízka.

Prozkoumal i útroby lodi, které na jednu stranu vypadaly, jako by byly opuštěné celá léta – zrezivělé ovládací panely, rozbitá okna, zborcené schodiště –, čas od času se ale zdálo, že loď přestali využívat teprve před pár dny. Na stole v jídelně byla na malém talíři stále překřížená vidlička s nožem. Kavalec byl pečlivě ustlaný, bílé prostěradlo natažené a pruhovaná vlněná deka nahoře založená. U kormidla byl na okenní římse přimrzlý nedopalek doutníku. Dokonce i harpunové dělo, které na vyvýšené ocelové podestě připomínalo střeleckou věž s kulometem, působilo dojmem, že by stále ještě mohlo předvést své vražedné schopnosti, kdyby s ním šlo mířit.

Michael se s ním pokusil zakývat, pak ještě jednou, ale celé zařízení bylo na kost zmrzlé.

„Hele, dávej pozor, kam s tím míříš,“ volal na něj Danzig z pláže pod lodí. Stál uprostřed čelistí velryby modré.

„Není to nabitý,“ prozradil Michael.

„Jo, to říkají všichni.“ Danzig s mrožím zubem na krku a s vlajícím vousem vystoupil z čelistí, jako kdyby nějaký severský bůh právě vyšel mezi obyčejné lidi. „Udělal jsi ty fotky, které jsi chtěl?“ zeptal se.

„Nějaké jo. Proč?“

„Protože budeme muset vyrazit zpátky.“

S tím Michael neměl problém. Ať se snažil sebevíc, nedokázal během posledních několika hodin přestat myslet na blok ledu v Darrylově laboratoři. Co když mu uteče nějaký přelomový snímek?

„Bude mi volat manželka,“ dodal Danzig.

Danzig byl ženatý? Michaelovi to připadalo směšné – bylo to tak obyčejné a banální, že mu to k tomu svéráznému chlapovi prostě nesedělo.

Danzig nejspíš podle jeho zaváhání vycítil, co si Michael myslí. „No, co tak koukáš? Tak jsem ženatej, no.“

„A jak často býváte spolu?“ zavolal na něj Michael, který mezitím začal balit náčiní a ukládat je do tašky. „Myslel jsem, že tady bydlíš.“

„Nejsem tady úplně pořád,“ oponoval Danzig.

„A kde žije tvoje žena? Víš co, počkej, řekneš mi to, až slezu dolů,“ volal Michael.

Když došel k Danzigovi na pláž plnou velrybích kostí, dostalo se mu odpovědi: „V Miami Beach.“ Michael se bezděky zasmál.

„Co je na tom špatnýho?“

„Nic. Jen jsem to prostě nečekal.“

„A cos čekal?“ zajímal se Danzig, když zamířili zpátky k saním.

Michaelovi netrvalo ani vteřinu, než přišel na správnou odpověď. „Čekal jsem, že řekneš, že ve Valhalle.“

Několik prvních minut si Sinclair s Eleanor prostě jen zvykali na dýchání. A také na pohyb. A nakonec jen na to, že jsou zase naživu… i když neměli tušení, kde jsou, ani jaký je rok.

Eleanor objevila zdroj tepla v místnosti. Jakýsi kovový rošt, který oranžově zářil. Sklonila se k němu v mokrých šatech a zkoumala, kde a co uvnitř hoří. Pátrala po pachu spáleného dřeva nebo plynu, ale bylo jen slyšet stejnoměrné hučení, cítit nebylo nic. Přikrčila se co nejblíž a šeptem zavolala na Sinclaira, aby šel k ní.

Oba instinktivně šeptali.

„Je tady oheň,“ řekla. „Můžeme si usušit šaty.“

Sinclair jí pomohl stáhnout zmáčený šál, který pak přehodili přes stoličku, kterou přitáhli blíž. Potom si Eleanor zula boty a položila je před topení.

„Svlékni se taky,“ žádala ho. „Dokud je čas. Než se něco stane…“ To, co by se mělo stát, přesahovalo meze její představivosti. Neměla tušení, jestli jsou mezi přáteli či nepřáteli, jestli jsou v Turecku, v Rusku nebo snad v Tasmánii. Ani teď si nebyla tak docela jistá tím, že jsou naživu.

Ale nebyl čas o tom přemýšlet.

„Sundej si kabát a taky boty,“ radila mu.

Sinclair si stáhl kabát uniformy a Eleanor ho rozložila před kamna. Jeho boty položila vedle svých. Sinclair si odepnul meč a položil ho vedle oblečení, i když si ho nechával stále blízko po ruce.

Potom se přikrčili před topením a zblízka si hleděli do očí. Potichu přemítali, co asi ten druhý ví, co pochopil… co si pamatuje.

Eleanor měla hrůzu z toho, co všechno byla schopná si pamatovat. Po tak děsivě dlouhou dobu – jak dlouho vlastně? – nedělala nic jiného, než že snila, a pamatovala si naprosto všechno.

Vzpomínky stále dokola.

Teď ale, když seděla před topením a pažemi si objímala kolena a pevně je tiskla, myslela na noc, kdy s Moirou seděly u krbu v chladném pokojíku v Londýně, který si společně pronajímaly… ten večer, kdy jim slečna Nightingaleová oznámila svůj úmysl odcestovat s malou skupinou sester dobrovolnic na krymskou frontu.

Sinclair zakašlal a chladnou bledou rukou si přikryl ústa. Eleanor ho ztuhlými prsty pohladila po čele. Ten pohyb byl tak přirozený – pamatovala si, jak totéž dělala pro stovky jiných zraněných vojáků, kteří leželi v agónii ve vojenské nemocnici ve Scutari a Balaklavě. Sinclair k ní zvedl zrak. Oči měl podlité krví a pohled v nich divoký. „Ale co ty?“ zeptal se.

„Jsi…“ odmlčel se a pak z nedostatku lepšího slova dodal: „… v pořádku?“

„Jsem…“ odpověděla, nevědouc, co jiného říct. Byla zjevně naživu. Ničím jiným si však už jistá nebyla. Byla stejně zmatená jako on. Navzdory žáru vycházejícímu z topení byla zmrzlá na kost. A byla také slabá. Měla obyčejný hlad, ale cítila i nevýslovnou potřebu něčeho jiného.

Hlavou jí proběhlo, že by mohla velmi brzy zemřít znovu… v duchu se ptala, jestli by to tentokrát bylo něčím jiné.

Horší by to jistě nebylo.

Sinclair přejížděl očima po místnosti, a tak jeho pohled sledovala. Z jakési fialově osvětlené čtverhranné sklenice plné vody se pokoušelo vylézt stvoření, které vypadalo jako obrovský pavouk. Byly tu dlouhé pulty s různými umyvadly. Na stole, pod nímž byla další stolička, se vyjímal jakýsi černý přístroj s bílou krabicí a hned vedle něj, jak vzápětí spatřila – a ani Sinclair si toho nemohl nevšimnout –, stála láhev od vína. Sinclair už se zvedal.

Popadl láhev a rukávem bílé košile se snažil očistit etiketu. Pak si ji pečlivě prohlédl.

„Je to ono?“ zeptala se.

„Nejsem si jistý,“ řekl Sinclair a láhev odzátkoval. Přičichl k hrdlu a hned se zase odtáhl.

Tak poznala, že to musí být ono.

Jen v ponožkách odkráčel zpátky k ní a otevřenou láhev postavil mezi ně, jako když ptačí rodič přinese do hnízda krmení. Čekal, že si ji vezme, ale ona nemohla. Bylo to tak hrozné, probudit se po tom dlouhém, předlouhém strašném snu zpět do – noční můry. Být probuzen k životu a začít zase tímhle. Láhev stála před ní jako smutná výčitka. Představovala smrt, ale zároveň, v okamžicích, kdy byla tak zoufalá, že po ní toužila, i život. Cítila nechutný zápach tekutiny uvnitř a v duchu se ptala, jestli je to ta stejná láhev, ze které jí dal Sinclair napít na palubě Coventry. Pokud ano, jak je možné, že se dostala až sem na tohle zvláštní místo? Shodili ji námořníci také do moře, poté, co je se Sinclairem svázali řetězy? Poté, co…?

Myšlenky se zarazily jako koňské spřežení, kterému někdo přitáhl opratě. Nemohla na to ani pomyslet. Nechtěla myšlenkám dovolit, aby se k tomu vrátily. Tak dlouho se ovládala, držela vlastní mysl na uzdě. Nedokázala s tím tak najednou přestat. Musela je ovládat, kontrolovat, dokonce je i peskovat jako zlobivé děti, pokud se jí zatoulaly příliš daleko. Kdyby se pokusila o něco jiného, byla by to nejkratší cesta k šílenství.

Pokud tedy právě toto nebylo šílenství.

„Musíš se napít,“ přesvědčoval ji Sinclair a nutil jí láhev do ruky.

Ale Eleanor si nebyla jistá. „Co když po těch všech letech, po té strašně dlouhé době…“

„Co když co?“ vyštěkl. Víčka mu na chvíli klesla, ale pak se znovu rozevřela dokořán. „Co když se po té dlouhé době něco změnilo?“

„Je to přece možné, nebo ne?“

„Co je možné? Že Bůh je zase na nebi, my jsme doma v Anglii v bezpečí a Británie zase vládne mořím?“

V očích mu planul oheň. Ani ten dlouhý čas v ledu a v oceánu – ne, varovala svou mysl, vůbec na to nemysli, nenech se tím strhnout – nedokázal utišit ten vztek, tu zlobu, která v něm dřímala. Strašlivý plamen, který byl zažehnut na Krymu, stále hořel. Už to nebyl ten poručík Copley, který vyplul na moře, aby získal slávu. Byl to poručík Copley, kterého našli pokrytého blátem a krví, ležícího mezi mrtvými na bitevním poli zalitém měsíčním světlem.

„Mám se napít první?“ zeptal se. Tvář měl zarudlou od záře vycházející z topení. Když neodpovídala, přiložil láhev k ústům a zaklonil hlavu. Jak polkl, ohryzek na krku se mu zhoupl, pak ještě jednou, to jak se tekutina začala v krku vracet. Rozkašlal se, zalapal po dechu, znovu si přiložil láhev ke rtům a pokusil se spolknout ještě trochu. Když odložil láhev zpátky do klína, jeho světlý knírek byl potřísněn temně fialovou tekutinou.

„Tak, to jsem přesně potřeboval,“ řekl a usmál se. I zuby měl zbarvené.

Přisunul láhev k ní.

„Potřebujeme teď hlavně jídlo a vodu. Čerstvou, čistou vodu,“ prohlásila.

Navzdory tomu však láhev přitáhla její pohled.

Sinclair se uchechtl. „Teď jsi promluvila jako opravdový slavík. Slečna Nightingaleová by z tebe měla radost. Jen se neboj, to všechno si obstaráme.

Teď ale potřebujeme něco docela jiného, a ty to víš stejně dobře jako já.“

Hluboko v srdci věděla, že má pravdu… nebo alespoň že kdysi tu pravdu míval. Ale copak nebylo možné, že by ta kletba byla zlomena? Copak nemohla doufat, že spolu s tím záhadným zázrakem, který je vysvobodil ze sevření ledu, by i to druhé prokletí mohlo skončit? Že tahle příšerná potrava, která stála před ní v láhvi, už by dál nebyla potřeba?

„Nevíme vůbec, kde jsme,“ přemlouval ji Sinclair něžným tónem.

„A také nevíme, co na nás venku čeká.“ Eleanor byla na jeho změny nálad dávno zvyklá. Všimla si jich už v dopisech, které psal domů.

„Řekl bych, že když se naskytne příležitost, neměli bychom ji nechat utéct.“ Zahleděl se na láhev před nimi.

Eleanor si musela přesednout, aby nastavila k topení jinou, ještě mokrou část oblečení. Přemýšlela, jak dlouho budou moci zůstat v té místnosti, než je někdo objeví. „A nemohli bychom si to prostě vzít s sebou, ať už půjdeme kamkoli?“

„Jistě,“ řekl a Eleanor poznala, že v něm opět narůstá vztek. „Ale už dříve nám ji sebrali. Takže nám ji můžou vzít kdykoli znovu, nemám pravdu?“

Měl samozřejmě pravdu… to věděla i ona. Přesto se však nechtěla vzdát.

Buď chtěl dokázat, že má pravdu, nebo potřeboval ještě jeden doušek.

V každém případě Sinclair popadl láhev a znovu se napil. Tentokrát dokázal spolknout dokonce několik doušků, než láhví udeřil zpátky o podlahu.

Z koutku úst mu stékal tenký tmavý pramínek.

Zjistila, že od té tmavorudé čárky na jeho kůži nedokáže odtrhnout zrak.

Věděla, že to udělal schválně. Hrdlo ji už teď pálilo. Měla pocit, že je uvnitř stejně hrubé jako prašná cesta. Cítila, jak se jí svaly na krku napínají. Dlaně, které jí teprve před chvílí oschly, znovu zvlhly potem a bála se, že její čelo na tom nebude o nic lépe. Ve spáncích jí začalo bušit pravidelným rytmem.

„To nejmenší, co po té dlouhé době můžeš udělat, je, že mě políbíš,“ naváděl ji Sinclair.

Jeho blonďaté vlasy, rozcuchané a zvlněné, odrážely zvláštní záři, která vycházela z topení. Límeček měl u krku rozepnutý a i na něm ulpěla kapka z láhve. Bůh jí pomoz, jak strašně toužila tu kapku slíznout! Neúmyslně přitiskla jazyk na zuby.

„Jak by řekla tvoje přítelkyně Moira,“ naléhal na ni, „to si ani nepřipiješ na staré dobré časy?“

„Ne, na ty ne,“ promluvila konečně. „Ale udělám to… pro lásku.“

Naklonila se kupředu a Sinclair rovněž. Láhev stála mezi nimi a oni se políbili. Nejdřív zdrženlivě, ale pak Sinclair pootevřel ústa a ona v nich mohla okusit chuť krve.

Položil jí ruku zezadu na hlavu, propletl prsty jejími dlouhými vlnitými vlasy a podržel ji. A ona ho nechala, aby ji držel. Nechala se lapit. Dobře věděla, že přesně to jí dělá. Drží ji v pasti. Nechala ho, aby ji k sobě připoutal tak, jak ji připoutal již před mnoha lety. Nechala ho, aby to všechno dělal, protože to bylo tak dávno, co něco podobného cítila… tak dávno, co vůbec něco cítila.

KAPITOLA DVACÁTÁ PÁTÁ

13. prosince, 18:00

Po cestě zpátky Michael prosil, aby ho Danzig nechal na chvíli řídit spřežení, a Danzig svolil. Po základním školení se Danzig nasoukal do závěsu v saních – pro něj byl ještě těsnější než pro Michaela – a zeptal se: „Můžem?“

„Můžem,“ opáčil Michael, upravil si na očích ochranné brýle a stáhl si kapuci těsněji kolem obličeje. Pak popadl řidítka, ujistil se, že stojí na sněhu a nikoli na ledu, a vykřikl „Vpřed!“, což byl povel, který Danzig vždycky používal. Psi, pravděpodobně překvapení neznámým hlasem, se ani nehnuli. Kodiak se dokonce ohlédl a tázavě se na něj zahleděl.

„Musíš to říct rozhodně, aby věděli, že to myslíš vážně. U psů musíš mít autoritu,“ radil mu Danzig.

Michael si odkašlal – najednou se cítil jako u pohovoru, na základě kterého by si ho psi měli vybrat – a vykřikl: „Vpřed!“ Zároveň pořádně zabral za hlavní vodicí lano.

Kodiak v čele se otočil a vyrazil kupředu. Další psi po jeho vzoru zabrali, saně se pohnuly a Michael se za nimi rozběhl a tlačil je do řidítek.

„Rychle naskoč,“ varoval ho Danzig a v okamžiku, kdy Michael položil boty na dřevěné lyžiny, saně nabraly rychlost a vyrazily přes pláň. Danzig už předtím vytyčil směr, takže si Michael nemusel lámat hlavu s tím, jestli má někam zatočit. I tak bylo ale řízení složitější, než čekal. Zasněžený povrch sice na první pohled vypadal hladký, ale bylo na něm spousta boulí, prasklin a kamenů. Kdykoli na něco z toho najel, cítil, jak mu náraz rozvibroval obě nohy. Měl co dělat, aby udržel rovnováhu a nespadl z lyžin.

„Uvolni se!“ povykoval na něj Danzig ze saní. To se ale jednodušeji řeklo, než udělalo.

Přesto se Michael pokusil uvolnit ramena, pokrčit paže a povolit trochu kolena.

„Když chceš, aby jeli rovně, zařveš: ‚Rovně!‘“ radil mu Danzig ze saní, ale Michael mu ve větru, který mu svištěl kolem kapuce, skoro nerozuměl.

Zapamatovat si tenhle povel by nemělo být tak těžké.

„A když chceš, aby zpomalili, tak zatáhneš za otěže a zavoláš: ‚Zvolna!‘“

Michael neměl tušení, jak rychle jedou. Ale rychlost v něm vyvolávala neuvěřitelné pocity. Držel se pogumovaných řidítek a krajina po obou stranách kolem něj letěla vzad. Když byl usazený v závěsu v saních, nebylo to vůbec takové. Bylo mu teplo a byl krytý, všechno viděl jen z výšky jednoho metru nad zemí. Teď však stál, vítr mu šlehal do tváří a rval rukávy – ten zvuk mu připomínal třepotání vlajky nad Point Adélie – a bylo to vyčerpávající a posilující zároveň. Sprška ledových krystalů, která odlétla od psích tlap, mu ulpěla na rtech a jako déšť se rozstříkla po skle ochranných brýlí.

Opatrně zvedl ruku v rukavici a brýle si otřel. Pak se zase hned chytil řidítek.

Pomalu se dostával do rytmu. Zvykal si na pohyb spřežení a saní a mohl se trochu uvolnit. Přes chundelaté hlavy a ocasy psů se zahleděl do dálky.

Základna byla ještě příliš daleko na to, aby ji spatřili, a to mu vyhovovalo.

Místo ní se před ním rozkládal nekonečný zasněžený kontinent plný ledu a věčně zmrzlé půdy, větší než Austrálie – alespoň pokud věděl –, ale tak opuštěný, že i australské vnitrozemí proti němu vypadalo přelidněné. Saně se držely při pobřeží, kde se to zvířaty jen hemžilo. Ale už pár kilometrů dál do vnitrozemí bylo všechno jinak. Tam si nehráli tuleni, ptáci tam nezaletěli a dokonce i ten nejprostší lišejník zmizel z dohledu. Tam byla poušť zcela zbavená života, neobyvatelná, pustá jako žádné jiné místo na zemi. Lidé našli způsob, jak se na jižní pól dostat. Dokážou přes něj přeletět letadlem, dokázali tam zasadit vlajku, provést nějaká měření, nikdy si na něj však nemohou činit nárok. Nikdo tam nemůže přebývat a toužit po tom by mohl jedině blázen.

Měděné slunce viselo jako kapesní hodinky na jinak prázdném nebi. Čas plynul a Michael ho, stejně jako všichni ostatní v Antarktidě, přestal vnímat. Měl za sebou téměř polovinu plánovaného pobytu, ale dny byly jeden jako druhý, střídaly se, aniž by je od sebe někdo dokázal oddělit. Michael se musel stále dívat na hodinky, ale ani pak neměl jistotu, jestli je ráno, nebo večer. Několikrát byl dokonce tak zmatený, že musel rozhrnout závěsy kolem postele a vypotácet se až na chodbu, aby dotazem u prvního člověka, kterého potkal, ověřil, jestli je noc, nebo den. Jednou takto narazil na Spooka – botanika, který jen velmi zřídka vycházel ze své laboratoře neboli z „květinářství“, jak ji překřtily gumy, a společně se dohodli na tom, že bude nejspíš odpoledne, ačkoli se potom ukázalo, že bylo hluboko uprostřed noci. Došli spolu až do jídelny a byli velmi překvapeni, když tam nikoho nenalezli. V tom okamžiku si Michael Spooka pořádně prohlédl a zjistil, že jsou na něm vidět jednoznačné příznaky „velkého oka“ – skelný pohled a ochablý a zároveň zvláštním způsobem pobavený výraz.

Od toho dne se také Michael začal snažit dodržovat pravidelný spánkový režim s pomocí prášků na spaní. Bral vše, co mu doktorka Barnesová předepsala.

„Existuje takové staré pravidlo: Když ti jeden člověk řekne, že vypadáš unaveně, nic si z toho nedělej, ale když ti to řeknou dva, tak si jdi lehnout,“ prozradila mu Charlotte.

„A co mi radíš ty?“

„Aby sis šel lehnout a nic si z toho nedělal.“

Michael si uvědomoval, že je přetažený. Snažil se fotografovat úplně všechno a neustále si dělal poznámky do deníku. Také se chtěl naučit všemu, co se dalo, od stavění iglú až po řízení saní, jak se ukazovalo právě teď. Věděl, že má na základně vyměřen jen určitý čas, a nechtěl o nic přijít. Letadlo, které mělo na Nový rok přiletět se zásobami, ho odsud odveze, a on se nechtěl dostat zpátky do Tacomy s tím, že by se sám sebe ptal, proč například nemá ani jednu pořádnou fotku norského kostela – už teď v duchu plánoval, že se tam musí vrátit – nebo nedokázal vyřešit záhadu se Šípkovou Růženkou a jejím princem.

I teď myslel na to, že blok ledu v laboratoři postupně taje. Hned jak pojedou na základnu, musí se na něj zajít podívat a zkontrolovat ho. Chtěl vyfotografovat další fáze přeměny. Sice to mohlo působit směšně, ale přesně tak o tom uvažoval. Považoval tání ledu za proměnu. Led byl jako kukla, ze které se milenci vyklubou. To, že jde o milence, věděl z nějakého záhadného důvodu naprosto jistě. Jinak by k sobě přece nemohli být takto připoutaní. Proč jinak ty řetězy a uvržení do studeného a mokrého hrobu?

Snažil se přijít na nějaký pravděpodobný scénář, jakýkoli scénář, který by to mohl vysvětlit. Postihl je a vhodil do moře žárlivý manžel? Nebo to snad bylo na příkaz zhrzené manželky? Nebo snad porušili nějaký zákon – pravidla chování na moři nebo vzhledem k té mužově uniformě nějaké vojenské nařízení? Co tak strašlivého mohli spáchat, že jim na oplátku provedli tak hroznou věc? Psi zatočili širokým obloukem, aby se vyhnuli nadprůměrně vysoké návěji sněhu. To Michaelovi opět připomnělo, že psi znají cestu lépe než kdokoli jiný. Mířili domů do pohodlných kotců, kde měli podlahu vystlanou slámou a misku plnou žrádla. Po něm se chtělo jediné, aby se držel řidítek a nohy nechal na lyžinách.

Od Danziga už delší dobu neslyšel ani slovo a začínal mít pocit, že ten člověk nejspíš usnul. Kapuci měl pevně staženou kolem obličeje a bradu opřenou o hrudník. Michael si nebyl jistý, jestli je to důkaz důvěry v jeho schopnosti, nebo spíš důkaz důvěry ve vlastní psy, doufal však, že dokáže dorazit na základnu, aniž by ho musel probudit. V dálce po levé ruce zahlédl mezi ledovými krami malé červené světýlko. Po chvíli znovu.

Došlo mu, že je to světlo na vrcholku potápěčského stanu. Michael už byl svědkem toho, jak dírou v ledu vytahovali ze dna nastražené pasti. V některých z nich byly živé ryby, překvapené, lapající po dechu, s průhlednými žábrami a bílýma očima. Díval se, jak Darryl ty, které přežily vyzdvižení z hlubin, ukládá do kbelíků na vzorky. Jen nemohl pochopit, jak může ten zapřísáhlý vegetarián a bojovník za práva zvířat dělat takovou práci.

„Klíč je v tom, že si to racionalizuju,“ vysvětlil mu Darryl. „Opakuju sám sobě, že když jich pár budu zkoumat, dokážu jich zachránit mnoho.

Jestli chci ochránit světové přírodní zdroje, tak prvním krokem musí být to, že světu připomenu, že jsou ohrožené.“ Zvedl jednu mrtvou rybu za ocas a opatrněji odložil do odděleného kbelíku plného ledu. „A když budu pracovat rychle, dokážu i z téhle dostat kvalitní vzorek krve.“

Když psi dojeli na úroveň stanu, zabočili od pobřeží směrem do vnitrozemí. Někteří z nich poštěkávali radostným očekáváním. Lyžiny saní svištěly sněhem, cesta vedla do kopce a pak už Michael spatřil základnu.

Moduly a skladiště vypadaly z dálky jako kostky lega, se kterými si hrál jako malý kluk, poházené na planině s minimem řádu. Černé a šedé budovy měly na střechách jasné žluté kruhy, podle kterých je za dlouhé a temné polární noci našla zásobovací letadla. V létě, kdy slunce neustále svítilo, tu byl život dost drsný a náročný. Michael si však ani netroufal představit si, jak mohl na pólu někdo přežít polární zimu.

Danzig se v závěsu pohnul a zvedl hlavu. „Už jsme doma?“ zeptal se.

„Skoro,“ odpověděl Michael.

Již byla vidět americká vlajka nad táborem, kterou vítr napjal tak, že vypadala jako ztuhlá.

„Ale když už jsi vzhůru, co mám říct psům, aby zastavili?“ zajímal se Michael.

„Zkus ‚hou‘.“

„Zkus?“

„Ne vždycky to na ně zabere. Musíš hodně zabrat za otěže a stoupnout si na brzdu.“ Michael se podíval pod nohy a spatřil kovovou tyč, na které byly dva zuby – ta sloužila jako brzda. Připravil se na to, že až budou tak třicet metrů od dvora s kotci, stoupne si na ni. Neočekával, že by se saně zastavily nějak nečekaně rychle.

Z dálky od pobřeží zaslechl řev motoru sněžného skútru a nedokázal se ubránit srovnání s velmi tichým a přirozeným šustěním saní po sněhu. Jako fotograf, tedy člověk, který využíval ty nejmodernější výkřiky techniky, dobře věděl, že na pokrok nemůže nadávat. Ostatně kdyby nebylo letadel, nikdy by se sem ani nedostal, a nebýt digitálních fotoaparátů, zlobil by se teď s hromadami zmrzlého, potrhaného a poškrábaného filmu. Zvuk skútru, podle nějž se zdálo, že dorazí na základnu přibližně ve stejnou dobu jako on se spřežením, ho ale rušil. Asi jako když by někdo u sousedů na zahradě v dokonalém srpnovém ránu pustil travní sekačku se silným motorem.

Díval se, jak letí přes zasněženou pláň jako velký černý brouk, a přemýšlel, jestli je v něm Darryl s čerstvými vzorky. Kotce pro psy byly až na vzdáleném konci základny spolu s laboratořemi a skladišti s generátory, daleko za modulem s ložnicemi a správní budovou. Generátory byly od ložnic umístěny nejdál, jak to šlo. Přesto však byly noci, kdy až k nim vítr donesl táhlé hučení. Když si na to jednou u snídaně stěžoval, Franklin mu poradil:

„S tím si lámej hlavu, až jednou to hučení neuslyšíš.“

Psi to vzali zkratkou kolem dvorku se vzorky ledu a kolem garáží traktorů a skútrů. Pak zatočili kolem biologické laboratoře a dorazili ke kotcům.

Michael zavolal: „Hou!“ ale nic se nestalo. Pak oběma nohama přišlápl brzdu. Cítil, jak se zuby zasekly do zmrzlé půdy a saně zpomalily. Ne však dost, aby stihly včas zastavit. Michael znovu křikl na psy a vší silou zabral za otěže. Psi se přikrčili a Kodiak přestal táhnout a přešel do klusu. Ostatní psi ho okamžitě napodobili. Saně neslyšně přejely poslední část sněhu a ledu a zatočily do kotce, který byl v otevřené budově se seníkem v patře, nasvícené ostrým bílým světlem. Podle šťastných reakcí psů by jeden řekl, že ho museli považovat nejméně za hotel Ritz.

„Skvělá práce,“ pochválil ho Danzig a vysoukal se ven ze saní. „Tak to zaparkuj.“

Sinclair zaslechl zvuk saní a štěkání psů. Netroufl si ale otevřít dveře a podívat se. Nemohl vědět, jestli hned za dveřmi nestojí stráž. Místnost neměla žádná pořádná okna, ale jedné úzké skleněné tabulky poblíž dveří hned pod nízkým stropem si přece všiml. Potichu si k ní dotáhl stoličku.

Vylezl na ni – stále ještě vlhké ponožky pleskly o sedadlo – a pokusil se vyhlédnout ven. Štěkot psů se ozýval hodně zblízka. Okno však na sobě mělo tak silnou vrstvu námrazy, že skrz něj téměř nic neviděl. Na vnitřní straně okna bylo cosi, co vzdáleně připomínalo kličku. Jakási páka, za kterou když zabral, spodní část okna se nadzvedla a odtlačila trochu sněhu.

Zabral za páku ještě jednou a tentokrát se škvíra zvětšila na několik centimetrů a bylo možné se skrz ni podívat. Poryvy větru, které se tou úzkou škvírou draly dovnitř, však byly nesmírně silné. Sinclair venku spatřil sněhem zavátou zledovatělou uličku, kterou přijíždělo psí spřežení. Psi vypadali jako vlci. Na saních byli dva muži. Jeden v tlustém kabátě s kapucí saně řídil a druhý, s kostěným náhrdelníkem, seděl uvnitř. Saně se zastavily v jakési otevřené stodole – jasně osvětlené, ačkoli podle světla Sinclair odhadoval, že je den. Muž, který seděl v saních, vystoupil. Sinclair neslyšel, co si mezi sebou povídali. Jeho pozornost ale upoutalo něco ve stodole.

Byla tam jeho truhla. Ta, ve které přepravoval láhve.

Muži si stáhli kapuce a z očí si sundali cosi na způsob tmavých brýlí.

Řidič byl mladý, asi tak Sinclairova věku. Byl vysoký a měl polodlouhé tmavé vlasy. Ten druhý měl na tváři plnovous a obličej měl slovanským způsobem široký. Byl starší a měl podsaditou postavu. Ani jeden z nich na sobě neměl uniformu nebo něco, podle čeho by šla určit národnost, ale to ještě nic neznamenalo. Sinclair už zažil vojáky tak unavené a tak naložené potřebnými věcmi, že než dorazili na frontu, vypadali spíš jako banda chuligánů než vojáci Jejího Veličenstva.

Ten vousatý muž začal odvazovat psům postraňky – Sinclair si vzpomněl na koně a stáje na rodinném sídle v Nottinghamshiru – a řidič mezitím plnil psí misky žrádlem z jakéhosi vaku. Psi byli jeden po druhém přivázáni na svá místa s přibližně metrovými rozestupy. Očima fixovali misky se žrádlem, které jim ten mladší muž rozděloval. Pak si psi začali pochutnávat na přídělu a ten starší vousatý muž si svlékl kabát – pod ním měl ještě nějaký jiný kabát – a pověsil ho na hák, na kterém, jak si Sinclair všiml, visely ještě další součásti oděvu. Kabáty, bundy, čepice a dokonce i ty zvláštní zelené brýle. Bylo tam jídlo (i když jen žrádlo pro psy), bylo tam oblečení… a byla tam jeho truhla.

„Co tam vidíš?“ šeptla Eleanor.

„Naší novou šanci.“

Slezl ze stoličky a začal si oblékat šaty.

„Ještě nejsou suché,“ namítla Eleanor. „A když nejsou suché, tak…“

Tasil šavli z pochvy. Chvíli kladla odpor, než se hladce vysunula. Pak ji opět zasunul zpátky. Doufal, že ji nebude muset použít, ale kdyby k tomu došlo, je dobré být připraven.

„Co mám dělat já?“ zeptala se Eleanor a její hlas nezněl jen tiše, ale také zesláble. Uvědomoval si, že ještě nevyzkoušel, jestli se jí vrátila i síla.

Ostatně on také netušil, jak na tom fyzicky je. Doufal však, že bude mít dost sil na cestu. Nebylo totiž pochyb o tom, že cestovat budou muset.

A počasí tady nebylo o nic vlídnější než to, ve kterém se octli naposledy.

„Chci, aby ses znovu oblékla,“ vzal ze stoličky šál a podal jí ho, „a šla se mnou.“ Eleanor si stoupla a lehce zavrávorala. Šál nahřátý z topení si ovinula kolem ramen. Potom se obula a Sinclair se sehnul, aby jí boty zavázal.

„Třeba bychom mohli zůstat tady. Kdo říká, že nám někdo ublíží?“ prohodila.

„Zdravotní sestře by neměli ublížit, pokud mají alespoň kousek cti v těle,“ promluvil Sinclair, který na zemi zavazoval tkaničky. „Ale ke zdravotní sestře, která má tak zvláštní potřeby jako ty,“ postavil se a zadíval se do jejích smaragdových očí, „k té by mohli postoupit jinak. Jak jim to chceš vysvětlit?“ O dalších obtížích spojených s tím, že britský důstojník se stejně neobvyklou závislostí by mohl upadnout do nepravých rukou, se nezmínil. Jednu věc se během doby strávené na východě naučil dokonale.

Spolehnout se dalo jen na to, že lidé dokážou být jeden k druhému bezmezně krutí.

Naučil se také, že věřit nelze vůbec nikomu. Pokud si člověk svého života cenil alespoň maličko, musel se spoléhat jen sám na sebe a svá rozhodnutí. Jinak se totiž mohl rychle dostat do opravdu strašlivých problémů… například ocitnout se v útoku vedeném přímo proti palbě ruských kanónů…

Sinclair Eleanor zabalil co nejtepleji a pak znovu vylezl na stoličku. Oba muži mezitím odešli. Slezl a došel ke dveřím. Malinko je pootevřel – vítr jim zvenku zavyl na uvítanou – a pak trochu víc, aby se mohli prosmýknout ven.

Rozhlédl se na obě strany, ale nikoho neviděl. Jen tmavé budovy, které nebyly ze dřeva, ale z nějakého plechu nebo kovu, rozmístěné pravidelně na holém prostranství. Na nebi byla stejná záře, jakou si pamatoval z paluby Coventry, když se nad nimi vznášel bělostný albatros, který nakonec usedl na ráhno a netečně sledoval, jak jeho a Eleanor svázali řetězy a hodili do mrazivého moře.

Eleanor za ním váhavě vylezla ze dveří. Zvedla hlavu ke slunci a zavřela oči. Sinclairovi její pleť připadala bílá a bez života jako mramor. Dlouhé hnědé vlasy jí visely kolem obličeje a její rty se od sebe oddělily. Nadechla se mrazivého vzduchu, jako kdyby okoušela nějakou vzácnou delikatesu.

A svým způsobem tomu tak skutečně bylo. Na tvářích cítili čerstvý vítr, chladný a čistý jako ledovec. Tak chladný, že je až tváře pálily. Byla to chuť a vůně a pocit toho, být zase naživu. Dlouhé roky – možná celá staletí – byli uvězněni v té mrazivé cele. Nemohli se pohnout ani dotknout.

Ale tohle k nim vrátilo bolestné blaho života mnohem intenzivněji než puknutí ledu nebo horko vycházející z topení. Sinclair nemusel nic říkat, ani Eleanor neřekla nic. Jen tam stáli, na sněhu u dveří, a vychutnávali si fyzický svět kolem sebe, byť takto nehostinný.

Jeden ze psů v budově naproti vylízal misku, zvedl hlavu, zadíval se na ně a tiše zavrčel. Eleanor otevřela oči a všimla si smečky.

„Sinclaire…“ vydechla.

„Jsou tam i saně,“ přerušil ji Sinclair.

„Ale kam pojedeme?“ strachovala se. Očima přejela od budov ke vzdáleným horám.

„Psi nás povedou. Určitě jsou zvyklí tady někam jezdit.“

Vzal ji za ruku dřív, než mu ji stihla podat, a vedl ji dolů z rampy. Neměl vhodné boty na sníh a led a několikrát mu podklouzla noha. Pochvou cinkl o kovové zábradlí. Poplašeně se rozhlédl, ale v řevu větru okolo ten zvuk nemohl nikdo slyšet. Proběhli přes prostranství mezi oběma budovami až do osvětlené stodoly, kde je od psů dělila jen nízká dřevěná přepážka.

Eleanor se opřela zády o zeď a zhluboka oddychovala – jen po tom krátkém výkonu už byla vyčerpaná a třásla se jí kolena –, zato Sinclair vyrazil rovnou pro oblečení. Vybral dlouhý a silný kabát, který byl z látky hebké jako hedvábí, avšak zcela bez lesku, a vnutil ho Eleanor. Vážil mnohem méně, než čekal, a byl tak velký, že by se do něj mohla doslova zabalit dvakrát.

Spadal jí až na podlahu, a když si přetáhla přes hlavu kapuci, nebylo jí vidět do obličeje a vypadala jako mnich. Zahřál ji, takže se brzy přestala chvět.

„Vem si to na sebe také,“ vybídla ho.

Sinclair si vybral o něco kratší kabát. Byl červený, na rukávu a na zádech měl velký bílý kříž a visel mu až do půli stehen. Zprvu neměl tušení, jak kabát zapnout. Byla na něm jakási dlouhá stuha s drobnými kovovými žebírky, která se táhla po obou předních stranách. Přitlačil je k sobě a doufal, že se třeba nějak propojí, ale nedošlo k tomu. Naštěstí našel i jakési kovové knoflíky, které zacvakly, když se k sobě přitlačily.

Psi zrovna dojedli večeři a začali odpočívat. Někteří z nich ještě stáli a prohlíželi si Sinclaira s Eleanor. Když Sinclair došel k pytli se žrádlem, jeden ze psů vyštěkl. Pravděpodobně si myslel, že dostane přídavek. Sinclair však zanořil ruku do pytle, vytáhl hrst plnou žrádla a přičichl k ní.

Vonělo trochu po koních. Jídlo mělo tvar malých kuliček. Dal si jednu do pusy a rozžvýkal ji. Chroupalo to, ale chuť byla ucházející. Spolkl ji a pak si dal do pusy celou hrst. Byly křupavé, ale ani zdaleka ne tak tvrdé jako sušenky, které jedl na lodi.

„Dej si,“ řekl a podal další hrst Eleanor. „Není to nic moc, ale taky ne horší než armádní příděly.“

Zdálo se však, že Eleanor moc nevoněly. Odvrátila se a zavrtěla hlavou.

Sinclair si kuličky nasypal do objemných kapes kabátu. Teď nebyl čas se s ní dohadovat. Měl před sebou příliš mnoho práce. Došel do zadní části budovy, kde stála jeho truhla, a klekl si k ní. Řetězy zmizely a spona zámku byla ulomená. Víko jen tak tak drželo s truhlou pohromadě. Nadzdvihl ho a uvnitř našel zmáčený vojenský kabát, třmeny, helmu a několik knih, které byly ještě zmrzlé jako zázrakem a vypadaly nepoškozeně. Na dně pak našel tři nedotčené láhve, na jejichž už zcela nečitelných etiketách stálo, že se v nich ukrývá madeira ze San Christobal. Láhve popadl jako první, zabalil je do kabátu a balíček opatrně uložil do saní. Uvnitř, jak zjistil, byly prázdné přihrádky s úložnými prostory, které se táhly po celé délce saní.

Postupně do nich naházel všechno, co mu přišlo pod ruku – jezdecké náčiní i knihy.

Nakonec k nim dovlekl i celý pytel plný psího žrádla. Psi, tentokrát nejspíš přesvědčení o tom, že jim někdo krade proviant, se všichni postavili a ostražitě ho sledovali. Nebo to možná bylo jen jeho pachem. Sinclair si všiml, že zvířata se v jeho přítomnosti chovala divně. Stávalo se mu to od toho osudného dne v Balaklavě.

Vůdce smečky – obrovské zvíře s očima jako modré acháty – zuřivě zaštěkal a vyrazil, kam mu úvaz dovolil.

„Ticho!“ okřikl ho Sinclair. Snažil se mluvit tiše, ale rozhodně. Modlil se, aby ho přes vytí větru nikdo neslyšel.

Když ale zvedl pytel do vzduchu, pes vyskočil a zpět ho strhl až řetěz, který vedl ke kolíku ukotvenému v zemi.

„Tak dost!“ prohlásil Sinclair. Eleanor se krčila u zdi, ale Sinclair ji odvedl k saním a pomohl jí do nich nastoupit.

„Jak je zapřáhneš?“ chtěla vědět. Její hlas bylo pod tlustou kapucí sotva slyšet.

„Stejně jako jsem celý život zapřahal koně,“ ujistil ji. V duchu se však ptal přesně na totéž. Nepotřeboval ani trochu, aby se psi začali bouřit. Pokud by se mu nepodařilo udržet hluk na minimu, přišel by celý jeho plán nazmar.

Ostatní psi si ho zkoumavě prohlíželi, ale vůdce smečky už měl jasno. Skočil po něm a byl znovu stržen zpátky řetězem. Hned se zvedl na všechny čtyři, od tlamy mu létaly sliny, a znovu se vzepjal. Tentokrát se však nejdříve pořádně přikrčil a pak teprve skočil do vzduchu. Pohyb překvapil i psa samotného. Proletěl kolem Sinclaira a čenichem narazil přímo do dřevěné stěny naproti. Na řetězu za sebou táhl kolík, kterým byl řetěz připevněný k zemi. Napadl Sinclaira, kterému se v poslední chvíli podařilo vyhnout se útoku a odrazit jej jen jednou paží. Řetěz se omotal okolo dalšího kolíku, ještě připevněného ke zmrzlé půdě, a zasekl se o něj. Psovi netrvalo déle než pár vteřin, než řetěz uvolnil. Sinclair uskočil za přepážku. Eleanor zděšeně vykřikla jeho jméno, ale Sinclair ji varoval, aby zůstala v saních. Pes se k němu začal z jedné strany přibližovat, ale když viděl, že se Sinclair posunuje do zadní části stodoly, kde byly schody vedoucí nahoru na seník, změnil směr a vyrazil k němu z druhé strany. Sinclair už byl v polovině schodů, když ucítil, jak se mu psí tesáky zahryzly do boty a roztrhly kůži. Jak jen si Sinclair přál, aby na sobě měl ostruhy! Snažil se vylézt několik posledních schodů, ale pes mu visel pevně zakousnutý na noze. Holýma rukama se snažil zachytit se na podlaze seníku a kopal, aby se zbavil visícího zvířete.

Pes z ničeho nic uvolnil stisk a spadl dolů. Sinclair se vypotácel nahoru na seník. Teď už štěkala celá smečka. Sinclair se otočil a opřel. Zaslechl škrábání psích drápů, které na úzkém schodišti hledaly oporu. Pak spatřil obrovskou hlavu, planoucí oči a otevřené čelisti, které se objevily na vrcholu schodů. Sinclair věděl, co musí udělat. Když se na něj pes vrhl, tasil meč a přivítal nepřítele se vztyčenou čepelí. Pes zavyl a váha jeho těla spojená se silou útoku ho napíchla na nastavený meč. Ta tíha strhla Sinclairovi ruku dolů. Svíjející se tělo přišpendlilo Sinclairovo zápěstí k podlaze. Sinclair se odtáhl a vytrhl meč ven z těla. Zbraň ale už svou práci odvedla. Pes ležel bez hnutí na slámě, která se válela po podlaze, a z rány mu vytékala krev, jež špinila jeho bílou srst. Sinclair se od něj odtáhl dost daleko, aby ho pes v nějaké poslední smrtelné křeči nezranil, a čekal, až znovu popadne dech. Z psího hrdla se ozývaly chrčivé zvuky a zespodu sem dolehl Eleanořin vyplašený hlas.

„Sinclaire, jsi v pořádku? Sinclaire!“

„Ano, jsem v pořádku,“ odpovídal jí co nejtišeji.

Prohlédl si roztrhanou a oslintanou botu a cítil, jak mu z rány na lýtku teče krev. Pes ho zle kousl. Postavil se, obešel umírajícího psa a slezl dolů po schodech. Ostré bílé světlo, které vycházelo z jakési koule připevněné ke stropu, před něj vrhalo stín. Toto byl bezpochyby svět zázraků. Teplo stoupalo z kamen, ve kterých nic nehořelo, skleněné koule tu vydávaly světlo a oblečení bylo z látek, jaké nikdy v životě neviděl. Nebyl to však zcela neznámý svět. Ne, pomyslel si, když si otřel z ruky krvavou skvrnu.

V základních věcech se svět nezměnil.

KAPITOLA DVACÁTÁ ŠESTÁ

13. prosince, 19:30

Hned jak se Michael vrátil na základnu, běžel do svého pokoje, vyměnil si fotografické náčiní a vydal se hledat Darryla. Byl zrovna na cestě do laboratoře, když na zasněžené cestě mezi budovami narazil na Charlotte.

„Vítej zpátky,“ pozdravila ho. „Nechceš si se mnou dát večeři?“

„Mám něco důležitějšího,“ prohlásil a ukázal na fotoaparát, který mu visel kolem krku. „Ten náš blok ledu jsem fotil naposledy před mnoha hodinami.“

„Tak to už tě další hodina nevytrhne,“ mínila Charlotte, provlékla mu paži pod loktem a jala se ho odvádět opačným směrem. „Kromě toho je Darryl stejně v jídelně.“

„Seš si tím jistá?“ zeptal se a zaryl se patami do sněhu.

„Naprosto. A víš, jak nemá rád, když se mu po laboratoři poflakuje někdo bez dozoru.“

Michael věděl, že pokud šlo o laboratoř, byl Darryl hodně majetnický.

I tak to ale hodlal risknout – jen kdyby ho Charlotte nesvírala tak pevně v lokti a kdyby cestou z velrybářské osady nedostal tak hrozivý hlad.

Řekl si, že bude s jídlem rychle hotov a pak vyžene Darryla zpátky do laboratoře. Cesta do jídelny byla krátká. Charlotte mu jen stihla povědět, že se právě vrací od Lawsona, který si upustil nějaké lyžařské náčiní na nohu. Michael se ale nedokázal příliš soustředit na to, co mu říkala. Měl zvláštní a neodbytný pocit, že mu něco právě uniká. Fotoaparát, který ho s každým krokem udeřil do hrudníku, mu ten pocit nijak nevyvracel.

„Ale řeknu to takhle,“ pokračovala Charlotte, když se dostali k rampě vedoucí ke dveřím jídelního modulu, „nemám na marodce jediného nemocného. A pokud to tak vydrží i následujících šest měsíců, tak ten výlet sem nebude zase tak strašný.“

V jídelně si svlékli kabáty a ostatní vybavení a na tác si naložili dušené hovězí, lepkavou rýži a závitky z kyselého těsta. Tady v Antarktidě si na saláty nikdo moc nehrál. Zkumavky i gumy přicházely a odcházely. Tentokrát byl v jídelně i Ackerley zvaný Spook, který si většinou jen vzal kartón mléka a krabičku cereálií a zmizel s tím kdesi ve své laboratoři. Teď seděl u stolu se svými přáteli. Nebyly tu žádné pevné hodiny výdeje jídla – tady by je totiž nikdo nedokázal dodržovat, ale tým kuchařů pod vedením starého námořníka, jenž trval na tom, aby ho všichni oslovovali strýček Barney, vždycky dokázal hladovému podat nějaké hotové jídlo. Nikdo, dokonce ani sám Murphy O’Connor, nevěděl, jak to dokážou.

Michael si Darryla všiml dřív než Charlotte. Darryla s nosem zabořeným do jakési laboratorní zprávy téměř nebylo vidět za obrovskou porcí rýže a fazolí.

Když si Darryl otíral ústa papírovým ubrouskem, zvedl zrak a spatřil Michaela s Charlotte. „Jaký krásný pár,“ komentoval to a pak poklepal rukou na laboratorní zprávu. „Tady je rozbor vzorku krve z té vinné láhve.“

Předložil jim to, jako kdyby celou dobu na nic jiného nečekali.

„A proč jsi to vzal k večeři?“ chtěla vědět Charlotte.

„Je to fascinující,“ ujišťoval ji Darryl, když ale začal dopodrobna popisovat příčiny hniloby, nacpala si Charlotte do pusy celý jeden závitek.

„To ti máma neříkala, že o takových věcech se u stolu nemluví?“ kárala ho.

Michael se zasmál a Darryl se přidal, když spolkl sousto. „Ale vážně, nebudete věřit, co z těch rozborů vyšlo,“ zkusil se ještě jednou prosadit se svým tématem. Charlotte ho ale zarazila, když se zeptala Michaela:

„Michaele, co kdybys nám řekl, cos dneska celý den dělal?“

Darryl to vzdal, rozlomil ještě teplý chléb a začal dovnitř cpát silné vrstvy másla. Michael je mezitím bavil historkami o tom, co viděli v norské velrybářské stanici a jak řídil saně se psím spřežením.

„A to tě Danzig nechal?“ podivil se Darryl.

Michael přikývl a spolkl jeden obzvláště tuhý kus hovězího. „Vlastně jsem měl dojem, že jsem tě potkal, když ses vracel na skútru od moře.“

Darryl připustil, že to mohl být on. „Ale z pastí jsem nevytáhl nic pořádného. Nestálo to ani za to, abych si to nechával. Budu muset zkusit štěstí zase zítra ráno.“

Několik následujících minut jedli v tichosti. Tady na pólu bylo každé jídlo něco jako svaté přijímání. Byl to způsob, jak tělu oznámit, která část dne právě je. Něco jako přestávka v nekonečném dnu. Často se sice člověk musel zamyslet nad tím, jestli jde o snídani, oběd nebo večeři, ale strýček Barney se jim to snažil co nejvíce ulehčit, protože na oběd bylo připraveno nepřeberné množství sendvičů, zatímco k večeři bylo teplé jídlo, dušené maso, špagety nebo chilli con carne. Betty s Tinou dokonce navrhovaly, že by se k večernímu jídlu mohly na stůl dávat zapálené svíčky, ale gumy ten nápad jednomyslně zavrhly, což vyjádřily velmi barvitým jazykem v připomínkách na nástěnce u Murphyho kanceláře.

Michael se snažil být pokud možno trpělivý. Nakonec se však Darryla zeptal ještě dřív, než dojedl broskvový dezert. „Máš ještě v plánu jít dneska večer do laboratoře, že ano?“

Darryl přikývl a snažil se napíchnout kluzký kousek broskve, který mu unikal po talíři.

„Mohl bych tam vyrazit klidně napřed, kdyby ti to nevadilo,“ navrhl Michael.

Darryl nabodl broskev, spolkl ji a řekl: „Dej mi vteřinu. Už jdu.“ Zmačkaný ubrousek hodil na talíř. „Nechci vidět, co je novýho, o nic míň než ty.“

Charlotte dopila poslední doušek kávy a prohlásila: „Já jdu taky.“

Navlékli si bundy, brýle a rukavice, takže rázem byli jeden od druhého zcela nerozeznatelní. V Antarktidě se lidé poznávali podle jednoduchých znamení, jako třeba podle barevné šály, kulicha, způsobu chůze. Až na drobnosti totiž všichni vypadali stejně – tlusté koule obalené vrstvami teplého oblečení, gumy a vlny.

Večer byl nezvykle klidný. Jemné obláčky halily slunce, což značilo, že přijde špatné počasí. Procházeli kolem glaciologické laboratoře a pod botami jim křupal led a sníh. Zevnitř se ozývalo drnčení vrtačky. Blížili se ke psím kotcům. Z dálky je vábila stále rozsvícená světla z botanické laboratoře.

Michaelovi to celé připomínalo Štědrý večer. Když byl dítě a rodiče ho brali na půlnoční a ve vzduchu bylo všude cítit to radostné očekávání. Tehdy věděl, že ráno na něj bude čekat něco úžasného, a teď zase věděl, že něco úžasného na něj čeká hned za další zatáčkou ve ztemnělém vedlejším modulu.

Darryl, který šel první, už vystoupal po rampě ke dveřím. Aby nemuseli dveře držet otevřené déle, než bylo nutné, počkal, až k němu došli. Na Point Adélie laboratoře nikdo nikdy nezamykal. Bylo to bezpečnostní pravidlo, které vyhlásil velitel základny. Všichni tři se nahrnuli dovnitř najednou.

První věc, které si Michael všiml dokonce ještě dřív, než si rozepnul bundu, byla voda na podlaze. V laboratoři mořské biologie byla podlaha mokrá často, proto tu také byly kanálky, které vodu odváděly, a odtoky v podlaze.

Teď ale byla mnohem mokřejší, než bylo běžné. Gumové podrážky čvachtaly, když procházel k pracovnímu stolu s mikroskopem a monitorem a následoval Darryla k hlavnímu akváriu uprostřed místnosti. Voda se stále přelévala přes okraj. Pokud mohl soudit, hadice dovnitř přiváděly vodu, ale kromě mořské vody v nádrži nic nebylo. Nebyl tam ani blok ledu, a už vůbec žádná plovoucí těla. Na zvolna se pohupující hladině se vznášelo pár drobných kousků ledu a celá laboratoř byla cítit solí. Michael byl zmaten, a pokud by měl přiznat pravdu, byl i dost naštvaný. Takhle si Darryl představoval legraci? Pokud ano, tak jemu to moc směšné nepřišlo. Jestli chtěl těla znovu přemístit, měl to s Michaelem nejprve probrat.

„No skvělý,“ ozval se Darryl. „Tys někomu řekl, aby je přestěhoval?“

Z Darrylova překvapeného výrazu nebylo těžké uhádnout, že nejde o vtip.

„Kde je máte?“ zeptala se Charlotte nevinně a z krku si přitom odmotávala dlouhou šálu.

„Nemám… tušení,“ odpověděl Darryl.

„Jak to myslíš, že nemáš tušení?“ nechápala Charlotte. „Myslíš, že si je zase vzaly Betty s Tinou?“

„Nemám tušení,“ opakoval Darryl.

I ona si všimla překvapení v jeho hlase. Podívala se přes jeho hlavu na Michaela.

„No, sami určitě nikam neodešli,“ podotkla.

Ticho mezi nimi těžklo. Michael obešel nádrž a zastavil přívod vody. Všiml si stoličky, která byla přisunutá k topení, a pak další, jež byla u dveří. Proč by Darryl takhle rozmísťoval židle, přemýšlel v duchu.

„Pracoval tady s tebou někdo další?“ zeptal se. „Když uvážím, jak máš rád soukromí…“

„Ne,“ odpověděl Darryl tiše, jako kdyby nebyl vůbec schopen v hlavě zpracovat rozsah toho neštěstí. Od nádrže se nehnul ani na krok.

„Murphy bude určitě vědět, co se stalo,“ prohlásila Charlotte rozhodně.

„Musel nechat ty těla přestěhovat.“ Došla k telefonu u dveří, který byl napojen na vnitřní síť základny. I ji na chvilku překvapila stolička, která jí stála v cestě.

Michaelovi se v hlavě o překot honily myšlenky. Aby se uklidnil, vzal mop a postrčil kaluže vody směrem k odtoku. Darryl jen zíral do nádrže, jako kdyby tím ta těla mohl vrátit. Charlotte mluvila do telefonu. Michael ani nemusel poslouchat, co říká. Stačilo mu pár slov, která zachytil.

„Nejsou.“

„Jsi si jistý?“

„Samozřejmě že jsme se dívali,“ aby poznal, že Murphy je tou situací stejně zmatený jako oni.

Darryl s čelem svraštěným od přemýšlení se doploužil před pracovní stůl s mikroskopem a svezl se na stoličku. Michael mopem posunul stoličku od topení a všiml si, že pod ní je louže vody. Voda, která se rozlila z nádrže, ale tak daleko nesahala. Louže byla kulatá, jako kdyby cosi kapalo a usychalo před topením. Podíval se na druhou stoličku, která stála u dveří, pak opřel mop o stěnu a došel k ní.

Charlotte právě zavěsila a oznámila, že ani Murphy netuší, kdo a kam těla přesunul. „Jde se zeptat Lawsona a Franklina. Třeba o tom něco vědí.“

Michael se podíval na zem pod stoličku. Tam sice žádnou vodu nenašel, ale na ramenou ucítil ledový vzduch. Zvedl hlavu. Pod střechou bylo úzké obdélníkové okno, spíš jen ventilace. Michael vylezl na stoličku a zjistil, že je trochu pootevřené. Na vnitřním rámu se už usazovaly vločky a námraza. Otevřenou škvírou bylo vidět přímo na osvětlenou stodolu s psími kotci. Uvnitř byl na první pohled klid.

„Darryle, otvíral jsi někdy tuhle ventilaci?“

„Cože?“ Darryl zvedl hlavu a nejistě zavrávoral na stoličce. „Ne, tam bych nejspíš ani nedosáhnul.“

Michael okno zavřel a slezl ze stoličky. Pomyslel si, že ho někdo nedávno otvíral, aby se podíval, co se děje venku.

„A chceš slyšet ještě něco?“ pronesl Darryl rezignovaně.

„A je to dobrá, nebo špatná zpráva?“ chtěla nejdřív vědět Charlotte.

„Zmizela i láhev od vína.“

„A měl jsi ji tady na stole?“ zeptal se Michael a Darryl přikývl.

„Stála přesně tady. Hned vedle mikroskopu.“ Zvedl sklíčko se vzorkem.

„Pořád máme aspoň důkaz, že ta zatracená věc existovala. Ale nemáme ani láhev ani těla.“

Michael už však měl jasno. Někdo sem přišel a těla odnesl. Proč ale vzal i láhev, to smysl nedávalo. Ten vzorek na sklíčku pak asi jen přehlédl. Skutečně se někdo snažil odstranit všechny důkazy, aby to vypadalo, že ten objev se nikdy neuskutečnil? Jak by to mohlo někomu prospět? Nebo na tom snad někdo chtěl vydělat? To dávalo ještě méně smyslu. Na zkumavky to nevypadalo, to prostě nebyl jejich styl. Možná ale někdo z gum zjistil, o co jde, a rozhodl se, že ta těla nějak propašuje zpátky do civilizace a vydělá jmění na tom, že je bude vystavovat.

Nebo to celé byl jen velký a nepříliš povedený kanadský žertík? Michael věděl, že pokud se ukáže, že tomu tak je, pak Murphy bude chtít hlavy viníků.

Jak o tom tak přemýšlel, došlo mu, že je to přitažené za vlasy. V duchu si přikázal, aby se zklidnil. Nejspíš si blok ledu vzaly zpátky Betty s Tinou, protože na něm chtěly dál pracovat. A záhada bude vyřešena, než si půjdou lehnout.

„A nebyly v té truhle, kterou vyzdvihli ze dna, nějaké další láhve?“ zeptala se Charlotte a Darrylovi se oči rozšířily nadějí.

„Jasně, byly. Michaele, kam tu truhlu uložili?“

„Viděl jsem ji naposledy, když ji Danzig vykládal ze saní. Byla vzadu u psích kotců.“

„Tak třeba budeme mít aspoň to,“ jásal Darryl.

„Tak to tady s Charlotte prohlédněte, jestli nechybí ještě něco dalšího, a já se zatím půjdu podívat naproti,“ navrhl Michael. Od chvíle, co se podíval ven tou škvírou ve ventilaci, chtěl zkontrolovat psí kotce a ujistit se, že je všechno v pořádku.

Zapnul si bundu, a když scházel dolů po rampě, díval se, jestli neuvidí nějaké stopy po vozíku. Byly tu ale jen šlápoty. Jak mohl ten, kdo led odnesl, dostat něco tak těžkého ven, aniž by použil vozík? Dorazil do stodoly. Alespoň truhlu našel na místě, kde ji Danzig vyložil. Uvnitř sice bylo pár drobností – stříbrný hrnek s vyrytými iniciálami SAC, bílá šerpa časem celá zažloutlá –, ale láhve byly ty tam.

„Zatraceně, co se to tady děje?“

Michael se otočil a spatřil Danziga, který stál vedle s rukama rozpřaženýma překvapením.

„Asi ti už o tom řekl Murphy, ne?“

„Co mi měl Murphy říct?“

„Že se ztratila ta zmrzlá těla.“

„K čertu s tělama. Já mluvím o psech. Psi se ztratili! Blíží se bouřka, tak jsem je šel zkontrolovat, jestli je všechno v pořádku.“ Rozhlížel se kolem sebe, jako by se mohlo stát, že je jen přehlédl. „Pane bože, kde jsou moji psi?“

Michael se tak soustředil na láhve, že mu nedošlo, že ve stodole chybí něco mnohem důležitějšího. Teď už také viděl kolíky stále zaražené do země a prázdné misky na žrádlo zvrhnuté na zválené slámě.

„Saně tady taky nejsou. Co se to tady sakra děje?“ rozčiloval se Danzig.

Michael nemohl uvěřit tomu, že by si někdo troufl dělat něco se psy bez Danzigova výslovného svolení, které by však Danzig skoro jistě neudělil.

„Já jsem se sem jenom přišel podívat, jestli někdo neukradl něco z té truhly,“ Michael měl najednou pocit, že svou přítomnost zde musí nějak vysvětlit. „A taky něco zmizelo.“

„Mně jsou ty dva lidský rampouchy úplně ukradený. Já chci svoje psy!“ vybuchl Danzig a rázoval po stodole. Pak se podíval na dveře. „Jak dlouho tady jsi?“

„Přišel jsem chvilku před tebou.“

„Doprdele!“ zaklel Danzig a nakopl jednu misku. Pak se zarazil pod schody. Strhl si rukavici a sáhl na něco na schodu. Michael ho pozoroval.

Zvedl ruku a čichl si k prstům.

„To je krev!“ vykřikl. Podíval se nahoru na seník a vzápětí už letěl vzhůru po schodech tak rychle, jak mu jen těžké boty dovolily.

Michael slyšel, jak vykřikl: „Ježíši, to ne!“ Když tam Michael dorazil, Danzig už seděl na zemi a svíral Kodiakovo zkrvavené tělo v náručí.

„Kdo to udělal?“ vzlykal. „Kdo mohl tohle udělat?“

Ani Michaelovi to nedávalo smysl.

„Já toho hajzla zabiju. Zabiju toho, kdo tohle provedl,“ hrozil Danzig.

Michael položil Danzigovi ruku na rameno a nevěděl, co má říct. Vtom se psovi zachvěla víčka a najednou otevřel oči. „Počkej, podívej…“ chtěl pokračovat, ale husky z ničeho nic zlověstně zavrčel. Než mohl Danzig cokoli udělat, pes vyrazil a chňapl mu po tváři. Náraz Danziga povalil, pes na něj skočil, vrčel a rval mu šaty i kůži. Danzig kopal nohama a chtěl se postavit, ale pes byl příliš silný, a k tomu ho poháněla nějaká hrozná nenávist. Michael si všiml, že mu z obojku stále ještě visí řetěz s kolíkem.

Popadl ho. Pes mu ho vyrval z ruky, ale on ho chytil znovu a tentokrát pevněji. Vší silou za něj zatáhl a psí čelisti, ze kterých kapala krev i zpěněné sliny, cvakly naprázdno těsně vedle Danzigova krku. Pes se stále snažil zakousnout se do svého pána, ale Michael ho odtáhl ke schodům. Kodiak ryl drápy do dřevěné podlahy a teprve po chvíli obrátil pozornost k Michaelovi.

Otočil se a upřel na něj studené modré oči, které zároveň žhnuly nenávistí.

Potom se na něj vrhl. Michael ustoupil o krok stranou jako matador a pes kolem něj proletěl přímo na otevřené schodiště; Michael zaslechl úder, praskání dřeva, hlasité štěknutí… a pak ticho.

Podíval se dolů a zjistil, že kolík se vklínil mezi dva schody a pes se zlomeným vazem se houpal na krátkém řetězu pod schody. Zatížené schody vrzaly. Danzig ležel na zemi. Rukama si tiskl prokousnuté hrdlo a zasípal:

„Pomoc.“ V krku mu bublala krev a vytékala ven mezi jeho prsty. Michael si strhl šálu a uvázal mu ji těsně kolem krku. „Doběhnu pro doktorku Barnesovou. Budu hned zpátky,“ ujistil ho. V šoku seběhl dolů ze schodů. Kodiakovo tělo se mu houpalo za zády, z rány v jeho hrudníku crčela krev – jak k ní asi přišel? – a špinila slámu dole na podlaze.

KAPITOLA DVACÁTÁ SEDMÁ

13. prosince, 20:00

Sinclair vedl spřežení v širokém oblouku kolem tábora, aby je nikdo nemohl spatřit. Pak jel dále podél pobřeží. Po druhé straně se v dálce zvedalo nějaké pohoří. Eleanor byla usazená v saních a v obrovském kabátu, který pro ni ukradl v přístřešku, byla dobře chráněná.

Psi běželi hladce a bez problémů. Zdálo se, že cestu velmi dobře znají.

Sinclair neměl tušení, kde se může nacházet, ale byl připraven vypořádat se s každou možností. Občas si ve sněhu dokonce všiml stop a zdálo se, že psi je sledují. Stál na lyžinách a držel otěže, a i když byl vzduch ledový a slunce ani trochu nehřálo, nastavoval kůži chladnému větru, který mu nadouval plíce jako balóny. Cítit! Hýbat se! Být zase naživu! Bylo jedno, co je čeká, všechno vítal, protože nic nemohlo být tak nekonečné jako to strašlivé uvěznění v ledu. Červený kabát s bílým křížem mu pleskal kolem nohou.

Zlaté lemování uniformy se v chladném vzduchu blýskalo, ale on sám cítil, jak mu krev kypí žárem. Dokonce i vlasy na hlavě se mu ježily.

Nad hlavou se mu ozývaly skřeky. Sledovalo je hejno jakýchsi hnědo-černo-šedých ptáků. Býval by si přál znovu spatřit bělostného albatrosa, jak se nad nimi vznáší, ale nestalo se. Ptáci kolem nich byli na první pohled mrchožrouti – to poznal podle špinavého zbarvení i podle způsobu jejich skřeků – a nesledovali saně z jiného důvodu, než že doufali v nějaké žrádlo. Už takové ptáky viděl i dřív, kroužili nad ním po horkém nebi na Krymu. Seržant Hatch mu prozradil, že tam doletěli až z daleké Afriky, aby si nenechali ujít hody, které jim britská armáda připravila.

„Někteří z nich sem bezpochyby přiletěli proto, aby si pochutnali na mně,“ dodal.

Sinclair ho celé dny pozoroval. Jeho větrem ošlehaná tmavá pleť postupně bledla a žloutla. Dokonce i oči měl nezdravě zbarvené a někdy ho zachvátila taková zimnice, že se stěží udržel v sedle. Sinclair ho proto přivázal lanem, které mu obtočil kolem ramen a upevnil ho k hrušce sedla.

„To je malárie,“ procedil Hatch skrz drkotající zuby. „To zase přejde.“

Lyžiny saní najednou najely na hrbol skrytý pod sněhem a zase klesly zpět elegantně jako baletka. Sinclair nikdy nic takového, jako byla skořepina těchto saní, neviděl. Nedokázal ani určit, z čeho přibližně by mohly být vyrobeny. To, v čem Eleanor seděla, bylo z materiálu tvrdého a hladkého jako ocel, ale mnohem lehčího. Mnohem, mnohem lehčího, když uvážil, jakou rychlostí se psi byli schopni pohybovat.

Ptáci na obloze s nimi drželi krok. Štěbetali a poletovali sem a tam. Supi na Krymu byli ve srovnání s nimi trpělivější a klidnější, kroužili nad nimi v širokých líných kruzích a sem tam se dokonce i posadili do korun stromů, kolem kterých armáda procházela. S křídly složenými za ušmudlaným hnědým tělem si očima jako černé korálky prohlíželi zástup a čekali na dalšího vojáka, který šílený vedrem nebo zmírající žízní vybočí z formace a svalí se mrtev na hromady podél cesty. Nikdy nečekali příliš dlouho.

Sinclair se mohl jen dívat ze hřbetu vychrtlého Ajaxe, jak pěšáci zahazují nejdřív klobouky, pak kabátce a nakonec i zbraně a munici, aby vůbec mohli pokračovat kupředu. Ti, které zachvátila cholera, se svíjeli v prachu a svírali si břicho. Žadonili o vodu a morfium a někteří dokonce i o kulku, která by ukončila jejich trápení. A když konečně ustalo a oni leželi klidně, supi se vznesli na širokých křídlech a dosedli na zem vedle nich. Jednou, dvakrát do nich váhavě klovli, aby se ujistili, že je vše tak, jak má být, a pak už zobáky a spáry začali pracovat naplno.

Sinclair se nedokázal udržet a po jednom z nich střelil. Rána ho rozmetala na kusy a všude kolem poletovalo zkrvavené peří, ale seržant Hatch ho varoval, aby takové věci nedělal.

„Jen plýtváte municí. A kromě toho byste mohl upozornit nepřítele na naši pozici.“

Sinclair se zasmál. Copak je možné, aby nepřítel o jejich pozici a přesunech nevěděl? Šedesát tisíc mužů na pochodu. Do vzduchu zvedali mračna prachu. Od chvíle, kdy se vylodili, se plahočili přes nekonečné krymské pláně plné trnitého houští. Na nepřítele narazili na břehu řeky Alma.

Pěchota se místo toho, aby se postavila zničující palbě nepřítele, vydala do hor, kde dobyla menší pevnůstku, jejíž obránce zahnala na útěk.

Ale jízda, a mezi nimi i sedmnáctý pluk, neudělala vůbec nic. Z rozkazu vrchního velitele lorda Raglana se jízda musela držet stranou bojů – jeho slova rychle obletěla celou armádu –, musela být střežena a chráněna, aby mohla v pravou chvíli ochránit britská děla, nebo možná jednou, pokud se tam armádě vůbec podaří dorazit, sehrát hlavní roli při útoku na ruskou pevnost v Sevastopolu. Sinclair celé tažení vnímal jako nesmyslnou řadu ponížení a odkladů. Po nocích, když bivakovali na planině zamořené komáry, se ani nemusel domlouvat s Frenchiem a Rutherfordem, aby věděl, že o tom smýšlejí stejně. Kromě toho byli většinou tak unavení, že nezvládli víc než vypít příděl rumu, zhltnout příděl syrového soleného vepřového a pak zoufale hledat nějaký pramen nebo jezírko, kde by napojili koně a naplnili polní láhve.

Ráno pak byli muži, kteří během noci onemocněli, naloženi na přepravní vozy a mrtví byli narychlo pohřbeni do mělkých masových hrobů. Zápach smrti sledoval britskou armádu, ať se hnula kamkoli. Sinclair se bál, že už ho ze sebe nikdy nedokáže vydrhnout.

„Sinclaire,“ promluvila Eleanor, která k němu ze saní zvedla hlavu.

„Něco tam před námi vidím. Vidíš to také?“ Zvedla ruku a unaveně ukázala na severozápad.

Viděl to také. Shluk tmavých budov a loď uvízlá na mělčině u pobřeží, podle toho, co z ní bylo vidět, šlo nejspíš o parník. Ale bylo to místo obydlené? A pokud ano, tak kým? Přáteli, nebo nepřáteli?

Přitáhl otěže a zbrzdil psy, aby se k osadě přibližovali o něco pomaleji.

Ale čím byli blíž, tím si byl jistější. Nebyl vidět žádný kouř stoupající z komínů, v oknech se nesvítilo, nikde nebylo slyšet cinkání nádobí. Prostě vůbec žádné známky života. Zdálo se však, že psi toto místo dobře znají.

Bez zaváhání projížděli spletí uliček mezi tmavými domy, až nakonec zastavili uprostřed širokého opuštěného dvora. Nový vůdce smečky – velký šedý pes s širokým pruhem bílé srsti kolem krku, který vypadal jako šála – se otočil a tázavě se na Sinclaira podíval. Čekal na další povely.

Sinclair sestoupil ze saní a všiml si kovové tyče se zuby, která nejspíš sloužila jako brzda. Silně na ni dupl a cítil, jak se zuby zabořily do ledu a zmrzlé země. Nohou mu projela bolest a připomněla mu kousnutí, které mu v souboji uštědřil pes. Prokousl mu jezdeckou holínku a kus utržené a zkrvavené kůže z ní volně visel.

Eleanor se v saních zavrtěla a hlasem tak mdlým jako všechno kolem se zeptala: „Kam jsme to dojeli?“

Sinclair se rozhlédl. Viděl prázdné skladiště a velké stroje. Za otevřenými dveřmi byly obrovské kotle, ve kterých by se dalo vařit několik volů najednou. Také tam byla změť zrezivělých řetězů a kladek. Byly tu koleje, sem tam už stěží rozeznatelné pod ledem, které se křížily a protínaly celý dvůr, a kovové vagóny, mnohem objemnější než ty, které viděl kdysi v Newcastlu. Všechno to tu bylo zbudováno s jedním cílem – velmi praktickým cílem –, a tím bylo vydělat peníze. A na tak odlehlém a nehostinném místě to mohlo být jedině rybaření, lov tuleňů nebo velryb. A to ve velkém. Velká černá lokomotiva, která stála na konci jedné z tratí, byla pokrytá vrstvou ledu a vypadala, jako kdyby na sobě měla tenkou marcipánovou polevu. Kolem na zledovatělé pláni bylo rozeseto tak dvacet nebo třicet dalších budov s rozbitými okny a dveřmi vyvrácenými z pantů a o něco dál nad domy se na vrcholku kopce tyčila věž s křivým křížem.

Na chvíli se zarazil, ale pak to v něm zažehlo jiskru odporu.

Zdravou nohou se pokusil uvolnit brzdu a po několika ranách se mu to povedlo.

„Kupředu!“ křikl na psy, a ti zprvu váhali. Když ale vykřikl znovu a zároveň škubl za otěže, psi zabrali a dali se do běhu.

„Kam jedeme?“ chtěla vědět Eleanor.

„Nahoru do kopce.“

„A proč?“ ptala se nejistě.

Věděl přesně, co si myslí. „Protože odtamtud budeme mít dobrý přehled,“ vysvětloval rychle.

Bylo mu jasné, že má podezření na úplně jiný důvod.

Psi běželi kolem domu, který musel sloužit jako kovárna. Byly tam vidle a kovadliny a kopí téměř tak dlouhá jako ta, se kterými sloužil v armádě.

Dál byla jídelna s dlouhými stoly, na kterých na cínových talířích ještě stály zmrzlé svíčky. V duchu si poznamenal, že pro svíčky se možná ještě vrátí.

Když psi začali stoupat do kopce, přikrčili se a sklonili hlavy. Byla to silná a dobře cvičená zvířata. Za jiných okolností by Sinclair nešetřil chválou a rád by složil kompliment jejich pánovi. To, co pan Nolan dokázal s koňmi, zvládl někdo s těmito psy.

Když se spřežení přiblížilo ke kostelu, psi zpomalili, aby si našli co nejlepší cestu mezi neuspořádanými kameny se starými dřevěnými kříži.

Dostali se na místní hřbitov. Neměl žádný řád a slova vytesaná do náhrobních kamenů byla natolik poničená větrem a mrazem, že nápisy byly naprosto nečitelné. Na jednom z hrobů byl anděl bez křídel, na jiném zase plačící žena s ulomenou rukou. Všechny byly situované čelem k zamrzlému moři.

U dřevěných schodů, které vedly do kaple, Sinclair znovu použil brzdu.

Seskočil z lyžin a chtěl Eleanor pomoct vystoupit, ale ona seděla zachumlaná v saních a nepodala mu ruku, za kterou by ji mohl vzít.

„Půjdeme dovnitř. Zdá se, že je to nejzachovalejší budova v celém táboře,“ vysvětloval jí.

A úkryt budou velmi brzy potřebovat. Oblohu zaplnily černé mraky a vítr rychle sílil. Už zažil takové bouře, které se náhle přihnaly, opřely se do lodi, na které cestovali, a hnaly ji stále dál na jih.

Ale Eleanor se ani nehnula a její tvář, už předtím dost bledá, teď vypadala téměř průhledná.

„Sinclaire, ty víš, proč nemohu –“

„Vím to velmi dobře a už o tom nechci slyšet ani slovo,“ řekl důrazně.

„Je tu přece tolik jiných míst a domů,“ nevzdávala se Eleanor. „Cestou sem jsem viděla jídelnu, byla po pravé straně, když jsme –“

„Jídelna, která nemá dveře a ve střeše zejí díry velké jako Svatopavelská katedrála.“

Zmínka o katedrále svatého Pavla v něm mimoděk vyvolala vzpomínku na popěvek, který jeden druhému rádi zpívali, kdysi dávno, když ještě prožívali šťastnější dny. Popěvek o kokosových palmách vysokých jako katedrála svatého Pavla a písku tak bílém jako útesy v Doveru. Rychle ty myšlenky zaplašil, vzal ji za loket a doslova ji zvedl ze saní. „Tyhle pověry jsou naprostý nesmysl.“

„Nejsou,“ odporovala. „Jen si vzpomeň, co se stalo… v Lisabonu.“

Na to, co se stalo v Lisabonu, se nedalo jen tak zapomenout. Stáli před oltářem v Igreja de Santa Maria Maior – v den, který se měl stát jejich nejšťastnějším v životě –, když vtom zasáhla snad samotná ruka boží. Měli velké štěstí, že se Sinclairovi podařilo zamluvit lístky na Coventry ještě na tentýž večer.

„To byla náhoda,“ prohlásil. „A s námi to nemělo co dělat. A proč také, to město postihla zemětřesení v minulosti již nesčíslněkrát.“

Nehodlal podporovat její představy. Měl práci, musel toho hodně udělat a naplánovat. Psi se schoulili mezi hroby a stočili se do klubíčka s ocasy obtočenými kolem těla. Sinclair jednou rukou držel Eleanor a druhou měl položenou na jílci meče. Takto stoupali po zasněžených schodech do kostela. Ptáci, kteří je sledovali až sem, si posedali na střechu a věž. Eleanor zvedla zrak a podívala se na ně. Když jeden z nich hlasitě zakrákal a zamával křídly, zastavila se.

„To je odporný pták,“ řekl Sinclair pohrdavě a táhl ji nahoru po zbývajících schodech.

Na jejich konci byly dvoukřídlé dřevěné dveře, jejichž jedna polovina byla vysazená z pantu a prostě jen přimrzlá. Druhou se mu s vynaložením patřičného úsilí podařilo otevřít natolik, že mohli projít dovnitř. Hned za dveřmi byla sněhová návěj, a když ji Sinclair přelezl, rychle podal Eleanor ruku, aby jí pomohl dovnitř.

Jejich kroky se na kamenné dlažbě rozléhaly. Kolem nich byly řady kostelních lavic a na některých sedadlech ležely modlitební knížky. Sinclair jednu z nich zvedl, ale těch pár slov, která byla ještě čitelná, nebylo v angličtině. Odhadoval to na nějaký skandinávský jazyk. Upustil knížku na zem a Eleanor se instinktivně sehnula, zvedla ji a položila zpátky na lavici.

Stěny a střecha, ve které bylo rovněž několik děr, byly z trámů, které neutuchající běsnění živlů vyhladilo do hladka. Každý suk nebo rýha ve dřevě vystupovaly z celku tak jasně jako skvrna od červeného vína na lněném ubruse. Oltář byl jen obyčejný stůl, za kterým visel hrubě tesaný kříž.

Eleanor zabalená v obřím kabátě se držela zpátky a odvracela zrak, zato Sinclair prošel lodí přímo kupředu. Zastavil se před oltářem, rozpřáhl ruce, a jako kdyby se hlásil venkovskému šlechtici, který ho pozval na lov, oznámil: „Tak jsem tady!“

Ozvěna jeho hlasu se odrazila od stěn spolu s kvílením větru, který se dral dovnitř úzkými okny, z nichž už tabulky skla dávno vypadaly. „Jsme tu vítáni, nebo nikoli?“ ptal se posměšně.

Náhlý poryv větru navál sníh do prostřední uličky a pár vloček dopadlo Eleanor na boty. Rychle se schovala mezi lavice.

Sinclair se k ní otočil a s rukama stále ještě rozpřaženýma řekl: „Tak to vidíš. Ani slovo proti.“

Věděl, že se ho Eleanor bojí, když má takovou náladu – temnou, zlověstnou a připravenou k boji –, ale od Krymu nebyl schopen svou horší stránku ovládat. Stále se v něm vařil vztek, kterému nešlo uniknout ani ho zvládat.

„Nedokážu si představit lepší ubytování,“ tvrdil. Rozhlédl se a všiml si, že za oltářem jsou další dveře s těžkými černými závěsy. Asi místnost pro kněze, řekl si. Na kamenné podlaze se jeho kroky hlučně rozléhaly. Obešel oltář, na kterém ležely, jak si všiml, staré krysí výkaly, a dveře otevřel. Za nimi našel malou místnost se čtvercovým oknem zakrytým okenicemi.

V místnosti bylo pár kusů nábytku – stůl, židle, lůžko s dekou stočenou v nohách do ruličky – a byla tu kovová kamna.

Bylo to ponuré a bezútěšné, přesto se cítil, jako kdyby právě vstoupil do svého klubu na Longchamps. Už se nemohl dočkat, až to uvidí Eleanor.

„Pojď sem!“ volal na ni. „Našel jsem nám místo na přespání.“

Eleanor se příliš nelíbilo, že by měla jít tak blízko kolem oltáře, ale také nechtěla Sinclaira rozhněvat. Došla ke dveřím a nahlédla dovnitř. Sinclair jí dal ruku kolem ramen a pevně ji stiskl. „Přinesu věci ze saní a uvidíme, co se tady z toho dá udělat, ano?“

Když Eleanor osaměla, stoupla si k oknu, rozevřela okenice a podívala se ven. Po pláni, na které bylo několik dalších náhrobků – většinou povalených a rozlomených –, silný vítr honil sníh. Na obzoru se vinul hřbet pohoří jako záda nějaké spící příšery. Nebylo tu nic, co by potěšilo oko, pozvedlo ducha nebo alespoň vykřesalo jiskřičku naděje. Jinými slovy se tu nenacházelo nic, co by ji přesvědčilo, že se jí nenaskytl pohled na zatracení osvětlené věčným, ale chladným sluncem.

Vítr ještě zesílil, zahvízdal v okapech a otřásl celým kostelem.

KAPITOLA DVACÁTÁ OSMÁ

13. prosince, 21:30

„Drž ten obvaz,“ přikázala Charlotte. „Prostě ho jen drž na místě!“

Michael přitiskl obvaz Danzigovi na krk. Skrz něj se stále valila krev.

Charlotte mezitím ustřihla zbytek nitě a hodila nůžky na tác.

„A hlídej mu krevní tlak!“

Michael se podíval na monitor. Tlak byl nízký a celou dobu klesal.

Od okamžiku, kdy vběhla do stodoly, se Charlottiny ruce nepřestaly pohybovat. A pohybovaly se s neuvěřitelnou rychlostí a jistotou. Sklonila se nad sípajícím Danzigem a prsty mu vrazila přímo do rány, odkud tekla krev. Na ošetřovně mu pak zavedla dýchací trubici, dala anestetika, zašila ránu a teď mu zaváděla kanylu, aby mu mohla dát krevní transfuzi.

„Přežije to?“ ptal se Michael, i když si nebyl jistý, jestli chce znát odpověď.

„Nevím. Ztratil hrozně moc krve. Má roztrženou krční tepnu a dýchací trubice je taky poškozená.“ Zavěsila na tyč sáček plazmy, zkontrolovala a připravila injekční jehlu. „Řekla jsem Murphymu, aby zavolal pomoc.

Potřebuje mnohem víc péče, než jsem mu já tady schopná poskytnout.“

„Na co je ta injekce? Na vzteklinu?“ Obvaz, který držel, byl mokrý a sytě růžový.

„Protitetanovka,“ řekla, podržela stříkačku proti světlu a cvrnkla do ní.

„Vakcínu proti vzteklině tady vůbec nemám. Na druhou stranu by tady neměli bejt ani žádný psi.“

Dala Danzigovi injekci, ale ještě ji ani nestihla vytáhnout a z monitoru krevního tlaku a EKG se ozvalo pípání.

„Doprdele!“ zaklela, odhodila použitou jehlu do dřezu a otevřela skřínku, která stála za nimi. „Ztrácíme ho.“

Místnost naplnil táhlý vysoký tón.

Charlotte nabila defibrilátor – věc, kterou Michael viděl už mockrát, ale vždycky jen v televizi v lékařských seriálech – a přiložila elektrody na Danzigovu chlupatou hruď. Flanelovou košili mu už předtím rozstřihli a kůži měl oranžovou od dezinfekční pěny. Jedna elektroda přistála na tetování ve tvaru hlavy huskyho a Michael chvíli přemýšlel, jestli to neměl být Kodiak. Charlotte počítala do tří a pak vykřikla „Ustup!“, přitiskla elektrody a výboj proudu cukl s tělem. Hlava se zaklonila a tělo se prohnulo.

Monitor ale dál pištěl.

Charlotte znovu křikla „Ustup!“, Michael o krok couvl a Danzig dostal další ránu. Tělo sebou znovu škublo, ale linka na monitoru zůstala rovná.

Několik stehů prasklo.

Charlotte to zkusila ještě jednou, těžce oddychovala a copánky jí visely kolem obličeje. Místnost naplnil lehký pach spáleného masa, ale nic se nezměnilo. Danzigovo tělo se narovnalo a leželo naprosto bez hnutí. Z roztrženého krku tekla krev a Michael neměl nic, čím by ji otřel.

Charlotte si utřela čelo rukávem, ještě jednou zkontrolovala monitor a pak se svezla na stoličku. Ramena měla svěšená a tvář mokrou potem.

Michael čekal – co udělají teď? Přece tohle není všechno.

„Nemám mu udělat masáž srdce?“ zeptal se. Už se dokonce zvedl a položil ruce na Danzigův hrudník.

Charlotte zavrtěla hlavou.

„Neměl bych to aspoň zkusit?“ nevzdával se Michael a začal mačkat dlaněmi hrudní kost tak, jak se to naučil na hodinách první pomoci. „A co umělé dýchání?“

„Přišli jsme o něj. Je mrtvý.“

„Jenom mi řekni, co mám dělat!“

„Tady už není co dělat,“ řekla Charlotte a podívala se na hodiny. „Jestli chceš něco vědět, tak to měl za sebou už ve chvíli, kdy mu ten zatracenej pes prokousnul krk.“

Neohlédla se, nahmatala na stole za sebou blok s propiskou na řetízku a zapsala čas úmrtí.

Danzig měl ještě otevřené oči. Michael mu je zatlačil.

Charlotte vypnula přístroje a zvedla Danzigův mroží zub z podlahy, kam ho předtím ve spěchu hodila.

„To byl jeho amulet pro štěstí,“ řekl Michael.

„Tak to úplně nevyšlo,“ prohlásila Charlotte a podala ho Michaelovi.

Posadili se a nemluvili. Mrtvé tělo leželo mezi nimi. Náhle do dveří strčil hlavu Murphy O’Connor.

„S vrtulníkem je to špatný,“ oznámil, pak si ale všiml, co se stalo, a zamumlal: „Panenko Maria.“

Charlotte odstranila infuzi a řekla. „Žádnej spěch. Teď už můžou přijet kdykoli.“

Murphy si dlaní přejel přes prošedivělé vlasy a rozpačitě zíral někam na podlahu. „To ta bouřka,“ vysvětloval ze setrvačnosti. „K ránu se má ještě zhoršit. Řekli mi, že musíme počkat, až se to přežene.“

Michael uslyšel, jak venku vichr buší do stěny budovy jako rozběsněná pěst. Až doteď si toho vůbec nevšiml.

„Všemohoucí Bože,“ mumlal Murphy. Už se chtěl otočit a odejít, pak se ale obrátil k Charlotte a řekl: „Jsem si jistý, že jsi udělala všechno, co bylo v tvých silách. Jsi vynikající lékařka.“

Zdálo se, že na Charlotte ta chvála žádný velký dojem neudělala.

„Pošlu sem Franklina, aby vám pomohl s tělem.“ Pak se ještě podíval na Michaela a řekl: „Mohl bys na chvíli ke mně do kanceláře? Potřebuju s tebou mluvit.“

Murphy odešel a Michael nevěděl, jak se má zachovat. Nechtěl nechat Charlotte samotnou – ne s tím mrtvým tělem –, alespoň dokud nepřijde Franklin nebo někdo jiný.

„To je v pohodě,“ uklidnila ho, jako kdyby jeho rozpaky vycítila. „Když člověk dělá na pohotovosti v Chicagu, tak si na mrtvý lidi zvykne rychle.

Jen jdi.“

Michael vstal a mroží zub si strčil do kapsy. Pak došel k umyvadlu a dočista si vydrhl ruce.

Vešel Franklin, a když Michael vycházel do chodby, Charlotte za ním zavolala: „A mimochodem, díky, byla by z tebe skvělá sestra.“

U Murphyho v kanceláři byl Darryl, který si zahříval ruce o kelímek s horkou kávou – Murphy mu nejspíš právě řekl o Danzigovi. Velitel seděl za stolem a vypadal strašně vyčerpaně. Michael se opřel o polici se šanony a dobrou minutu nebo déle nikdo z nich nepromluvil. Nebylo třeba.

„Napadá někoho něco?“ zeptal se velitel nakonec.

„Jestli myslíš tu záležitost s Danzigem a psama, tak ne,“ ozval se Darryl.

„Ale pokud jde o ty zmrzlý těla, tak je to myslím úplně jasný.“

„Jasný?“

„Někomu prostě přeskočilo. Třeba je to to velký oko, před kterým jsi nás varoval.“

„Už jsem to kontroloval,“ oznámil jim Murphy. „A prozatím jsou všichni v pohodě. Všichni včetně Spooka. Nikdo neprovádí nic divnýho, aspoň teda ne víc než obvykle. A nikdo se nevzdálil.“

Darryl o tom chvíli přemýšlel. „Jasně, takže ať to udělal kdokoli, někam těla ukryl. Zima je dost, takže prostě zase zmrznou na kost. A pak se vrátil zpátky na základnu.“

„A co psi?“

Nad tím se Darryl musel znovu zamyslet, ale Michael věděl, že pokud by v tom psům něco nebránilo, vrátili by se na základnu sami.

„Přežijou venku v takový bouřce?“ staral se Darryl a Murphy si jen odfrkl.

„Pro ně je to jako strávit den na pláži. Jenom se stočej do klubíčka a celou bouřku prospěj. Děsný ale je, že bouřka zlikviduje všechny stopy.“

Michaela ale napadlo, kde by psy mohli hledat. „Stromviken,“ řekl nahlas. „Jezdí tam pravidelně každej den.“

„To stojí za zvážení,“ mudroval Murphy. „Ale kdyby tam s nima někdo dojel, na což by jen stěží měl dost času, jak by se bez nich dostal zpátky na základnu? Nikdo by nedokázal dojít zpátky pěšky, a už vůbec ne v takovýmhle počasí. To bych nezvládl ani já. V tomhle se venku nedá bejt.“

„Třeba si vzal sněžný skútr,“ fantazíroval Michael. „Mohl ho vléct za saněma.“

Murphy se zatvářil pochybovačně. „Sice by to bylo možný, ale pak by psi museli táhnout led s těly a skútr najednou.“

„Blok ledu už hodně odtál,“ přidal se Darryl. „Čekal jsem, že se každou chvíli úplně rozpadne.“

Murphy se odmlčel. „Dobře, třeba máte pravdu. Pak ale ten někdo nechal těla a psy bůhvíkde v tý velrybářský osadě, nebo na hnízdišti, nebo v nějaký ledový jeskyni, o jejíž existenci nemáme tušení, a přijel zpátky na skútru, aniž by si kdokoli všiml, že skútr chybí.“

„A taky ho nikdo neslyšel ani přijíždět ani odjíždět,“ přisadil si Michael.

„Přesně,“ souhlasil Murphy a znovu si unaveně prohrábl rukou šedivé vlasy. „To taky. Nedává to vůbec smysl.“

Michael věděl přesně, jak se cítí. Byl to první pokus tu hádanku nějak vyřešit a jednotlivé kousky skládačky do sebe nezapadly. Murphy byl však přesto už úplně vyčerpaný.

Na Darrylově tváři však Michael zaznamenal převážně vztek. Jeho laboratoř byla znesvěcena a jeho nejcennější vzorky ukradeny. „Nevěřím, že by to někdo dokázal provést sám,“ prohlásil. „Vytáhnout ta těla z nádrže a naložit je do saní v celkem krátkém čase mezi tím, než jsem z laboratoře odešel a zase se tam po chvíli vrátil?“ zavrtěl hlavou a dodal: „Museli být nejmíň dva, aby mohli ten blok ledu nést.“

„Takže co tím chceš říct?“ pokračoval Murphy. „Máš na mysli někoho konkrétního?“

Darryl usrkl kávu a řekl: „Betty s Tinou. Určitě jsi je taky kontroloval?“

„A proč by pro všechno na světě Betty s Tinou něco takovýho vyváděly?“ zeptal se Murphy.

„Nemám zdání,“ vyhrkl Darryl podrážděně. „Třeba na tom ledu chtěly pracovat samy. Třeba měly pocit, že jsem jim ho sebral. A možná měly nějakej úplně jinej plán.“ Nejenom že zněl jako někdo, kdo se chytá jakékoli možnosti, zněl jako člověk, který si i uvědomuje, že to dělá. Rozhodil znechuceně ruce a pak je zase rezignovaně složil v klíně.

„No, ještě si s nima promluvím,“ prohlásil Murphy nepřesvědčivým tónem.

„Do tý doby žádám, abych dostal od laboratoře klíč. Mám tam ryby a nestojím o to, aby se mi ztratily,“ pronesl Darryl vážným hlasem.

„To si fakt myslíš, že by se někdo vrátil a ukradl ti i ryby?“ podivil se Murphy. „Dobrá, už nic neříkej. Ten klíč ti seženu.“

KAPITOLA DVACÁTÁ DEVÁTÁ

13. prosince, 22:30

Sinclair chodil sem a tam a přinášel věci ze saní. Eleanor se mezitím snažila být v místnosti nějak užitečná. Rozmotala vlněnou deku složenou v nohách postele – byla tuhá jako prkno –, v rohu našla koště a pokusila se zamést nějaké zbytky po krysách na podlaze. Pak otevřela dvířka kamen a uvnitř našla zmrzlou krysu ležící na hromadě třísek a slámy. Vzala ji za ocas a vyhodila z okna. Pak opět pečlivě zavřela okenice. Na stole vedle špalku svíčky našla krabičku sirek a ke svému obrovskému překvapení se jí podařilo jednu zapálit. Podržela ji v kamnech a za chvíli už uvnitř plápolal malý ohýnek.

Myslela si, že z toho bude mít Sinclair radost, ale když přinesl několik knih a láhví ze saní, podíval se podezřívavě na záři vycházející z kamen a řekl: „Kouř z komína. To by nás prozradilo.“

A komu? ptala se v duchu. Na kilometry daleko nikdo nebyl. Představa, že bude muset uhasit ten veselý ohýnek, ji rozesmutnila.

„I když tenhle vítr a bouřka kouř stejně rozptýlí. Klidně přikládej, má lásko.“

Znovu vyšel ven a Eleanor, ze které jako by všechna energie náhle vyprchala, si sedla na kraj postele. Vypětí posledních několika hodin na ni bylo příliš. Bylo jí na omdlení, a tak se raději natáhla na postel. Zachumlaná do kabátu ležela na hrubé pruhované dece. Místnost se kolem ní houpala a točila. Zavřela oči a rukama se držela postele. Kolikrát dělala totéž při té strašlivé cestě do Konstantinopole? Jejich loď, parník jménem Vectis, sebou házela na rozbouřeném moři. Když opustili přístav v Marseilles, na chvíli dokonce vynechaly motory. Moira byla přesvědčená, že v té bouřce všichni zahynou, že se loď rozlomí a oni se utopí. Eleanor ji až do příštího rána, kdy se počasí zklidnilo a loď se vydala plnou parou kupředu, musela utěšovat. Mnoho zdravotních sester trpělo mořskou nemocí nebo i horšími chorobami. Námořníci je vynesli na horní palubu, kde se na čerstvém vzduchu a slunci mohly trochu zotavit. Moira si klekla na kolena, držela se zábradlí a drmolila jednu modlitbu za druhou.

Slečna Florence Nightingaleová, která se během cesty také rozstonala, procházela kolem nich podpíraná svou přítelkyní paní Sehnou Bracebridgeovou a pokývla jejich směrem na pozdrav. Selina byla vdaná, zatímco Florence Nightingaleová nikoli (byla tou nejznámější starou pannou na celých Britských ostrovech), ale vojenské velení rozhodlo, že je absolutně nepřípustné, aby neprovdané ženy byly nasazeny v zámoří, kde měly pečovat o zraněné vojáky. Proto s jedinou výjimkou platící pro jejich nadřízenou byl všem osmatřiceti ženám zdravotnické jednotky bez ohledu na jejich rodinný stav propůjčen čestný titul paní. Rovněž nafasovaly uniformy, které byly speciálně střižené tak, aby jim zcela zakrývaly tvar těla a byly pokud možno co nejméně vyzývavé. Šaty byly šedé a zcela beztvaré. Visely na ženách jako pytel a bílé kloboučky byly tak směšné, že nemohly slušet vůbec nikomu. Eleanor zaslechla, jak jedna ze sester říká slečně Nightingaleové, že jí nevadí strasti spojené s povoláním sestry, že se vším je ochotná se smířit, ale „jsou kloboučky, které člověku sluší, madam, a jsou kloboučky, které se nehodí na žádnou část těla. Kdybych, madam, tušila, že tady nafasujeme takové hrozné klobouky, tak ačkoli jsem velmi toužila jet s vámi sloužit, přísahám Bohu, madam, že bych sem nejela.“

Sestry, které se na tuto misi dobrovolně přihlásily, tvořily velmi zvláštní skupinu. Eleanor si dobře uvědomovala, jaké podezření vzbuzovaly u lidí doma v Británii. Určité části společnosti i tisku je oslavovaly jako hrdinky, které se rozhodly vykonávat těžkou, ale úctyhodnou práci v těch nejhorších podmínkách. Jiní o nich ale tvrdili, že jsou to neskromné zlatokopky, mladé ženy z nejnižších vrstev, které se těší romantickou představou, že se do nich zamiluje zraněný důstojník a ony jeho slabosti využijí. Čtrnáct sester spolu s Eleanor a Moirou bylo vybráno z veřejných nemocnic, ale slečna Nightingaleová s sebou vzala i šest milosrdných sester od svatého Jana, osm z anglikánského řádu slečny Sellonové a deset římskokatolických jeptišek – pět ze sirotčince v Norwoodu a pět od Milosrdných sester z Bermondsey. Mnoho vojáků byli katolíci, ale představa, že by se jeptišky měly starat o vojáky jiné víry – anglikánské –, byla pro mnoho lidí doma v Británii opovrženíhodná. Co kdyby jeptišky zneužily tu jedinečnou příležitost a začaly na vojáky potají působit ve prospěch té strašlivé římské církve?

Jak se Vectis blížila k Dardanelám, Eleanor pozorovala slečnu Nightingaleovou stojící nehnutě u zábradlí a sledující ubíhající krajinu. Tmavé vlasy měla pečlivě upravené, rozdělené přesnou pěšinkou. V podlouhlém obličeji, o něco bledším, než bylo obvyklé, měla výraz jakéhosi zvláštního vytržení. Eleanor se podívala stejným směrem, ale spatřila jen dlouhá žlutá pole. Mořský vítr přinesl jejím směrem pár slov slečny Nightingaleové, takže zaslechla, jak paní Bracebridgeové říká: „Bájné pláně Tróji, kde Achilles bojoval, Helena štkala.“ Vypadala, jako by před sebou viděla celou historii. Eleanor věděla, že slečna Nightingaleová pochází z dobré rodiny a že navštěvovala jen ty nejlepší školy, kde se jí dostalo výtečného vzdělání. Velmi jí to záviděla. Ona sama se vypravila do Londýna, aby se něco naučila, ale práce na Harley Street byla vyčerpávající a peněz i času jí zbývalo příliš málo na to, aby se do něčeho takového pustila.

Sinclair to vše na krátkou chvilku změnil.

Jak by ale zareagoval, kdyby se dozvěděl, že za ním jede do té válečné vřavy? Věděla jistě, že by ji varoval, aby to nedělala. Ona však nedokázala snést představu, že by ji jednoho dne mohl potřebovat, ale ona by byla tisíce mil daleko. Když se tedy začalo mluvit o tom, že v polních nemocnicích jsou potřeba dobrovolnice, Eleanor se okamžitě přihlásila a Moira, jejíž vztah ke kapitánovi Rutherfordovi byl pravděpodobně víc pragmatický než vroucí, prohlásila: „Vrána k vráně sedá,“ a bezmyšlenkovitě podepsala přihlášku také.

Co se asi s Moirou stalo? napadlo ji. Jistě už byla dlouho po smrti.

Do místnosti vešel Sinclair s náručí plnou modlitebních knížek a zpěvníků. „Budou dobře hořet,“ poznamenal. Sklonil se ke kamnům, roztrhal několik knížek na kusy a přiložil pár zmuchlaných stránek do nenasytných plamínků. Eleanor nic neřekla, ačkoli jí takové znesvěcení zrovna nedodalo.

Když se oheň rozhořel, zavřel dvířka a oznámil, že přinesl ještě něco dalšího. Došel ke dveřím a přitáhl plátěný pytel, který nechal za nimi. Z něj vytáhl zbytky svíček, cínové talíře a hrnky, ohnuté lžíce a nože a prasklou karafu. „Zítra to tady prozkoumám ještě víc, ale prozatím máme všechno, co potřebujeme.“ Probudily se v něm staré vojenské návyky, prozkoumával okolí, shromažďoval užitečné věci a plánoval strategii. Eleanor si oddechla a doufala jen, že mu taková nálada vydrží… protože se naučila, že ji v každém okamžiku může nahradit něco mnohem temnějšího.

Sinclair hrábl do pytle se psím žrádlem, který opřel o nohu stolu, a zeptal se: „Neohřejeme si trochu k večeři?“ Použil přitom tón, kterým by jí stejně dobře mohl nabízet neodolatelně dobré čokoládové suflé. „Jídlo,“ řekl, a když položil na stůl černou láhev od vína, dodal: „… a pití.“

KAPITOLA TŘICÁTÁ

14. prosince

Marodka na Point Adélie nedisponovala skutečnou márnicí, ale žádnou ani nepotřebovala. Celý kontinent fungoval jako jeden velký mrazák a Murphy rozhodl, že Danzigovo tělo uchovají v tom nejchladnějším a nejchráněnějším místě ze všech – v glaciologickém sklepě tři metry pod povrchem. Když minulý rok objevili tělo toho mrtvého geologa, dali ho také tam. Betty s Tinou z toho sice moc nadšené nebyly, ale chápaly vážnost situace a souhlasily.

„Musíte ale tělo dobře zabezpečit, abychom vyloučili jakoukoli možnost kontaminace,“ ujišťovala se Betty.

„Kromě toho nepotřebuju, abych měla v zádech jeho pohled. Už tak je to tam dost strašidelné,“ přidala se Tina.

S tím Michael nemohl než souhlasit. Nabídl se, že pomůže Franklinovi odnést tělo; měl dojem, že tu poslední službu Danzigovi dluží. Když Charlotte provedla jakousi základní přípravu, tělo bylo uzavřeno do igelitového obalu a pak ještě do jedné vrstvy ze zeleného plátna. Michael s Franklinem ho pak na vozíku odvezli po hrbolaté cestě ke glaciologické laboratoři.

Foukal tak silný vítr, že se vozík dvakrát převrhl a bylo nutné na něj tělo znovu naložit. Michael cítil, jak mu po zádech běhá mráz. Tělo už začínalo tuhnout, ať už působením posmrtné ztuhlosti nebo teplotou pod bodem mrazu. Michaelovi to připadalo, jako kdyby zvedal lidskou sochu.

Schody dolů do sklepa byly vyřezané do země, a než by po nich zkoušeli s vozíkem sjet, raději oba tělo vzali – jeden za ramena a druhý za nohy – a dolů ho odnesli. Pohybové čidlo rozsvítilo jedno bílé světlo, které zalilo vnitřek sklepa tlumenou září. Uvnitř byl ze země vyřezán jakýsi podstavec a Franklin na něj ukázal bradou. Michael nadzdvihl svůj konec – hlavu a ramena – a společně na něj tělo položili. Dopadlo se žuchnutím. Na druhém konci sklepa stály na dlouhém laboratorním stole do svěráku upnuté válcovité vzorky ledu vyvrtané z ledovce. Na stojanu na stěně viselo několik pil, vrtáků a dalších nástrojů. Na tomto ledovém kontinentu Michaelovi tohle místo připadalo nejmrazivější ze všech – a také nejstrašidelnější.

Ledová hrobka, před jejíž vchod už jen chybělo přivalit kámen.

„Tak, a padáme odsud,“ prohlásil Franklin. Michael měl dojem, že ho viděl, jak se pověrčivě pokřižoval.

Na vrcholu schodů stála ve větru přikrčená Betty a paže měla obtočené kolem těla. „Doufám, že tam nebude muset být moc dlouho,“ řekla Franklinovi.

„Jak se sem dostane další letadlo, odvezou ho,“ sliboval a už mířil zpátky k budovám. Michael však ještě otálel. V kapse měl pěkný plátek studeného roastbeefu a chtěl ho dát svému chaluhátku. Když ho vytáhl z kapsy, Betty se usmála. „Ollie bude bez sebe blahem,“ poznamenala.

Michael odhrnul sníh, který vítr zase navál před krabici, a nahlédl dovnitř. Ollie byl uvnitř – ten ale vyrostl! –, šedý zobák vyčníval z hromady dřevěných pilin. Když pták spatřil svého dobrodince, oklepal se a vstal.

Michael mu ukázal maso, Ollie si ho chvíli prohlížel a pak po něm chňapl zobákem a slupl ho. „Příště bych ti možná mohl přinést i křen?“ poznamenal Michael. Pták ho pozoroval, nejspíš čekal na další sousto. „Jednou bude muset vyletět z hnízda,“ poznamenal Michael přes rameno a Betty se zasmála.

„Kdo by chtěl vzdát takhle dobrej flek?“

Když se Michael postavil, pokračovala: „Vždyť se nad tím zamysli, to ptáče je ochočené a v divočině by nejspíš nepřežilo ani den. Tam mu k večeři nenaservírují pečené hovězí.“

„Ale co s ním bude, až odsud odjedu?“ strachoval se Michael. „Domů do Tacomy si ho dost dobře vzít nemůžu.“

„Tak s tím si nelam hlavu,“ usmála se Betty. „Tina už totiž sepsala žádost o adopci, takže Ollie bude v dobrých rukou.“

To Michaela dostatečně uklidnilo, připadalo mu, že už dlouho nedokázal nic ve svém životě dát do pořádku, ale tahle jedna drobná záležitost řešení měla a on byl vděčný alespoň za to. Možná že to prokletí, které na sobě cítil od Cascades, by se přece jen nakonec mohlo zlomit, i když třeba jen kousínek po kousínku.

Cestou zpátky k jídelně potkal jeden z pátracích týmů, které sestavil Murphy. První tvořil potápěč Calloway a ještě jeden muž, který měl na uších klapky a klobouk s širokou krempou stažený do čela tak, že ho Michael nedokázal identifikovat. „Zdravím, kámo,“ pozdravil ho Calloway a zamával na něj baterkou. Michael zvedl na pozdrav ruku v rukavici.

„Kdybys viděl nějaký ztracený psy, buď vod tý lásky a dej mi vědět.“

„Tobě bych volal jako prvnímu.“

Když dorazil k biologické laboratoři, viděl, že uvnitř se svítí. Dokonce i přes kvílení větru byly zevnitř slyšet tóny vážné hudby. Došel ke vchodu a chtěl otevřít dveře, ty se však zarazily a ve škvíře se objevil provaz přivázaný ke klice.

„Kdo to je?“ zavolal zevnitř Darryl.

„To jsem já, Michael,“ křikl na něj.

„Vydrž chvíli.“

Darryl došel ke dveřím, sundal provaz z kliky a pustil ho dovnitř.

„Máš tady nějaký high-tech vymoženosti, koukám,“ zažertoval Michael a zadupal, aby z bot oklepal sníh.

„Musím to řešit takhle, než mi Murphy sežene opravdovej zámek.“

„Ale to funguje, jenom když jsi vevnitř. Jak to řešíš, když tady nejsi?“

„To vyvěsím na dveře ceduli.“

„A co na ní stojí?“

„Stojí na ní, že jsem vypustil několik vzorků do laboratoře na svobodu a že jsou jedovatý.“

Michael se zasmál. „A myslíš, že to zabere?“

„Ne, moc tomu nevěřím,“ připustil Darryl a vrátil se ke stoličce, „ale stejně si myslím, že ty zloději už mají všechno, pro co sem přišli.“

Na stole před Darrylem ležela asi třicet centimetrů dlouhá ryba, podélně rozříznutá, roztažená a připíchnutá špendlíky, aby části kůže držely od sebe. Celá ryba byla průhledná. Skřele měla bílé a krev, pokud se to tak vůbec dalo nazvat, nebyla o nic barevnější než voda. Jen oči, ztuhlé a mrtvé, měly zlatou barvu. Michaelovi to nepříjemně připomínalo školní laboratorní práce z biologie. Další oběť už doslova stála ve frontě, seděla téměř bez hnutí na dně nádrže s chlazenou vodu, na jejíž hladině se tvořila ledová krusta. Nádrž stála na druhé straně stolu na konci řady sklenic, v nichž byl většinou nějaký roztok, ale jedna byla plná všelijakých orgánů vypitvaných z už mrtvých exemplářů a uchovaných pro další zkoumání.

„Nevadí, že se na to ta ryba dívá?“ zeptal se Michael.

„Proto jsem jí také zaclonil výhled tou řadou sklenic.“

„Vypadá trochu jako okoun,“ prohlásil Michael o pitvaném kousku.

„Máš dobré oko,“ pochválil ho Darryl. „Je to podčeleď okounů Notothenioidei.“

„Cože?“

„Během posledních padesáti pěti milionů let,“ začal Darryl, který měl zjevně radost z příležitosti přednést odbornou řeč, „teplota v Jižním oceánu trvale klesala z přibližně dvaceti stupňů Celsia až k dnešním naprosto extrémním teplotám přibližně 1,8 stupně pod nulou. Antarktické podmořské prostředí se také stále více izolovalo. Voda byla pořád studenější a migrace obtížnější a ryby, které žily v mělké vodě, se buď musely přizpůsobit, nebo zahynuly. Většina druhů postupně vymřela.“

„Tihle chlapáci ale ne.“

„Tihle chlapáci,“ pronesl Darryl s hrdostí a uspokojením „se tím pěkně zocelili. Notothenoidi číhali na dně moře a získávali čas. Přizpůsobili se tím, že dokážou v těle rozpustit větší množství kyslíku, a tak snížili nároky na metabolismus. Dokážou v tkáních uložit kyslík a držet ho velmi dlouho.“

„Nevážou kyslík na krev?“ zeptal se Michael, který si vzpomněl, že o tom Darryl mluvil před jejich prvním potápěním. „Oni nemají hemoglobin?“

„Tak ty jsi mě poslouchal, to mi lichotí,“ usmál se Darryl. „Oni totiž nemají žádné červené krvinky, takže je jejich krev čirá. Mají v sobě ale takovou přírodní nemrznoucí směs tvořenou z opakujících se částí cukru a aminokyselin. A glykoproteiny pak sníží teplotu, při které voda mrzne, dvě stě až tři sta krát níž, než je obvyklé.“

Michael z toho vysvětlení pochopil jen něco málo. „Takže v sobě mají nemrznoucí směs, něco jako to, co se dává na zimu do auta?“

„To není přesné,“ ozval se Darryl, který mezitím pečlivě vyňal rybě srdce a pinzetou ho přenesl do jedné z připravených sklenic. Michael ucítil závan formaldehydu. „Do auta liješ ethylenglykol, molekuly té rybí nemrznoucí směsi se chovají o dost jinak; ano, dokážou rybu ochránit před zmrznutím i v té nejchladnější vodě, ale pouze do té doby, dokud si ryba dává pozor a ne –“

Ozvalo se hlasité bušení na dveře, a když se Michael otočil, spatřil, jak se provizorní provaz na dveřích napjal.

„Co se děje?“ zeptal se vyčítavým hlasem Darryl.

„To bude asi Calloway – prohledávají celou základnu.“

Darryl nakvašeně vstal ze stoličky. „Proč ale chodí sem? To chtějí ohledat místo činu?“

„Ale oni nehledají ta těla,“ varoval ho Michael. „To se Murphy snaží udržet pod pokličkou tak dlouho, jak to jen půjde.“

Darryl se zarazil a podíval se na Michaela. „A to si myslí, že tady schovávám celou psí smečku?“ Zavrtěl hlavou a odvázal provaz.

„Zdravím. Čeho se bojíš, kámo?“ zajímal se Calloway, když vešel a za ním v těsném závěsu ten druhý guma s širokým kloboukem. Oba už stáli uvnitř a z kabátů a z bot sklepávali sníh.

„Nebojím se, ale mám rád, když mi lidi řeknou napřed, že se chtějí stavit.“

„Tak příště to udělám,“ slíbil mu Calloway a poplácal ho po zádech. Pak přejel pohledem rozpitvanou rybu na pracovním stole.

„Ledovka,“ poznamenal. „Z těch větších jsou docela dobrý filety.“ Prošel kolem sklenic s vypreparovanými vzorky a dodal: „Ale myslím, že tady si radši nechám zajít chuť. Z těchhle už nic nezbylo.“

Guma v klobouku – Michael ho konečně poznal, jmenoval se Osmond a pracoval se strýčkem Barneym v kuchyni –, se potloukal po laboratoři a nakukoval do skříněk. Podíval se i pod stůl. Michael marně dumal, co tam mohou hledat.

„Zato tahle vypadá čerstvě,“ pokračoval Calloway navyklým australským akcentem a nakukoval do chlazené nádržky s živou rybou. „Podle tvaru hlavy bych řek, že je to ledovka Charcotova.“

„A měl bys naprostou pravdu,“ prohlásil Darryl. Zněl potěšeně. Vždycky mu udělalo radost, když někdo jiný prokázal znalost podmořského života.

„Zrovna jsme ji vyndali z těch posledních pastí, co jsme nalíčili.“

Michael přešel na druhou stranu stolu, aby na rybu lépe viděl. Byla podlouhlá, hlavu měla chráněnou silnou kostí a nad ústy měla výběžek plochý jako kachní zobák. Kůži měla tak tenkou, že pod ní bylo vidět uspořádání vnitřností a kostí. Přidal se k nim i Darryl, který je nejspíš chtěl upozornit na nějaký neobvyklý rys, vrazil však přitom do Osmonda, jenž právě dokončoval důkladnou prohlídku prostor a chtěl se také podívat, o čem se baví.

„Tý jo, vždyť je vidět skrz,“ poznamenal Osmond překvapeně. Mluvil pomalu a Michael si pomyslel, že moc rozumu nejspíš nepobral. „Vypadá úplně jako duch,“ dodal.

Všichni se usmáli a Osmond se naklonil nad akvárium, aby se na rybu podíval zblízka. Vtom si Darryl všiml jeho klobouku a zavolal: „Ne, zpátky!“

Rychle mu klobouk strhl, ale už bylo pozdě. Kus ledu a sněhu se svezl z krempy, zatřpytil se jako diamant a s hlasitým šplouchnutím se svezl do vody v nádržce. Rybu to vyplašilo a pohnula se. Možná si myslela, že se kolem mihlo nějaké jídlo, a připlavala blíž k hladině. Sprška ledových krystalků popadala na hladinu a některé z nich klesly o pár centimetrů pod ni. Dotkly se ryby na skřelích a na hlavě.

„Do háje!“ zařval Darryl a o pár vteřin později Michael pochopil proč.

Ryba se přestala hýbat, její tělo celé ztuhlo a Michael s úžasem sledoval, jak se ryba postupně od hlavy až k ocasu pokryla jakousi ledovou mřížkou.

Ztuhlá a mrtvá ryba se vznášela ve vodě zpět k hladině nádrže a oči civěly do prázdna.

Michael byl zmatený. „Vždyť jsi přece říkal, že ta ryba má v krvi něco jako nemrznoucí směs?“

„To má,“ pronesl Darryl pohřebním hlasem. „Udrží je to naživu i v nejchladnější vodě ve velkých hloubkách. A nezapomeň, že led plave, takže se do hloubek vůbec nedostane. Protože když se tahle ryba skutečně dostane do kontaktu s ledem, je obranná reakce jejího organismu tak silná, že ji to zabije.“

„Ježíši,“ děsil se Osmond, který teď držel klobouk v ruce. „Strašně mě to mrzí. Vůbec jsem netušil, že by se mohlo něco takovýho stát,“

Rozhlížel se po ostatních a zdálo se, že v jejich obličejích hledá odpověď na otázku, jestli má skutečně velký malér.

„To je v pohodě, kámo,“ uklidňoval ho Calloway. „Pro zkumavky už je ta ryba k ničemu, ale do bouillabaissy bude ještě dobrá.“

„Tak to teda v žádným případě,“ ozval se Darryl. „Ještě pořád ji můžu rozmrazit a vytáhnout z ní krev.“

„Krev?“ zeptal se Calloway nedůvěřivě. „Takže ty z tý ryby potřebuješ krev?“

„Tahle krev, přátelé, obsahuje tajemství, za které bude lidstvo jednoho dne velmi vděčné.“

Calloway zatáhl Osmonda za rukáv, jako kdyby naznačoval: „Necháme ty blázny s jejich ztřeštěnými pokusy,“ a oba se začali přesouvat ke dveřím. „Nepochybuju, že máš naprostou pravdu, doktore,“ dodal ještě a pak zmizeli za dveřmi ve skučícím větru a vírech poletujícího sněhu. Darryl vzal kleštičky a vytáhl rybu za ocas z vody. Položil ji na pult a ryba se zhoupla na místě, tak byla ztuhlá.

„Už docela chápu, proč tady nemáš rád nezvaný návštěvy,“ řekl Michael.

„A taky proč tak stojím o ten zámek,“ dodal Darryl. Pak ale vzal skalpel a znovu se ponořil do práce, jako kdyby tam Michael ani nebyl. Ten si o pár minut později navlékl všechno zimní vybavení a vyrazil ze dveří do náruče sílící bouřky.

KAPITOLA TŘICÁTÁ PRVNÍ

15. prosince

Vichřice neslábla, spíš se zdálo, že se usadila přímo nad základnou.

Murphyho rozkaz, že nikdo nesmí opustit tábor, nebyl k Michaelově velké lítosti odvolán. Ze základny nesměl nikdo odejít, ať už měl důvod jakýkoli.

„Je úplně jedno, kde ty těla jsou. Stejně jsou zmrzlý na kost,“ odbyl ho Murphy. „A psi vědí, jak přežít. Ti se o sebe postarají.“

Michael se musel spokojit s jeho slovem.

Zpráva o Danzigově smrti uvrhla celou stanici do smuteční nálady. Při vzpomínkovém obřadu bylo ve společenské místnosti plno. Stůl na pingpong složili a odnesli do chodby, donesli sem všechny kancelářské židle, které našli, a poskládali se na pohovky, ale ani tak tu nebylo dost místa, aby si mohli všichni sednout. Zkumavky a gumy, na které se nedostalo místo, si proto posedaly jen tak na koberec, který se táhl ode zdi ke zdi, a rukama si objaly kolena. Murphy se postavil dopředu před vypnutou televizi s plazmovou obrazovkou. Vzal si pro tu příležitost přes džínovou košili tmavou kravatu.

„Vím, že hodně z vás znalo Erika mnohem líp než já, takže bych rád, kdybyste o něm něco řekli.“

Michael by málem zapomněl, že Danzig měl i křestní jméno. V té kamarádské atmosféře, která na základně panovala, se všichni oslovovali buď příjmením, nebo přezdívkou.

„Osobně jsem ale nepoznal nikoho, kdo by se dokázal pro něco tak nadchnout jako on – snad kromě Lawsona.“

Z několika míst se ozval tichý smích a Lawson, který seděl na zemi u zdi vedle Michaela, Charlotte a Darryla, se plaše usmál.

„A jeho psi – jak ten člověk zbožňoval svoje psy!“ Murphy sklonil hlavu a smutně jí zavrtěl. „Nevím, proč k tomu došlo, co se stalo, že se Kodiak takhle choval. Jestli měl nádor na mozku, nebo nějakou horečku… Jedno je mi ale jasný. I po tom, co se stalo, Danzig, Erik, by pro to měl určitě pochopení. Psi ho milovali stejně jako on je.“ Murphy si přejel rukou přes vlasy. „A proto musíme najít i ostatní psy. Slibuju vám, že je najdeme, už kvůli Danzigovi.“

„A kdy?“ zeptal se jeden guma.

„Až to bude bezpečný,“ odpověděl Murphy. „A taky až budeme vědět, že i ostatní psi nemaj nějakou infekci.“

Michael si uvědomil, jakou hrozbou by nákaza byla. Co když jsou ostatní huskyové od Kodiaka nějak nakažení? Co když se z nich ze všech stali zabijáci?

Murphy se podíval na poznámky, jež měl na papíře, který držel v ruce.

„Nevím, kolik z vás ví něco o Erikově životě ve skutečném světě, ale podle záznamů byl ženatý se skvělou ženou jménem Maria, která pracuje jako soudní patolog.“ Nechtěná ironie toho oznámení Murphyho na okamžik zarazila. „Žije na Floridě,“ dodal po chvíli.

Na Miami Beach, vzpomněl si Michael.

„Několikrát jsem s ní teď mluvil a řekl jsem jí všechno, co potřebovala vědět. Poprosila mě, abych vám řekl, že všem posílá požehnání, zvlášť Franklinovi a Callowayovi a taky strýčkovi Barneymu, prý za všechny ty dobroty, které uvařil, a vám všem ostatním za vaše přátelství. Řekla, že Erik nebyl nikde tak šťastný jako tady, kde mohl stát na saních a venku bylo třicet pod nulou.“ Murphy se ještě jednou podíval nervózně do poznámek. „Jo, a taky mě prosila, abych poděkoval naší doktorce Charlotte Barnesové za to, že se pokoušela zachránit mu život.“

Zraky všech se obrátily na Charlotte a ta, s bradou opřenou o složené ruce, lehounce přikývla.

„A taky Michaelu Wildeovi.“

Michaela to naprosto vyvedlo z míry. Nic takového nečekal.

„Zdá se, že o tobě Danzig ženě hodně vyprávěl. Prý jí říkal, že díky tobě bude slavný.“

„Udělám všechno pro to, aby stejně byl,“ řekl Michael dost nahlas na to, aby to slyšeli všichni.

„Řekl Marii, že v tom tvým časopise – Eco World – vyjdou fotky jeho a psů – určitě nemusím připomínat, že posledních psů, který na pólu kdy uvidíme.“

Časopis se jmenoval Eco-Travel, ale Michael nehodlal Murphyho opravovat. „Fotky tam vyjdou,“ slíbil a schválil to tak dopředu místo svého šéfa. Bude muset přemluvit Gillespieho, aby někdy dal fotku Danziga na saních a se psy na obálku nějakého čísla. To bylo to nejmenší, co pro něj může udělat.

Murphy dál vypočítával detaily z Danzigova života. Očividně měl za sebou pěknou řádku zaměstnání. Dělal leccos, od včelaře a odchytu psů po řidiče vozu z márnice – tak se seznámil se svou ženou –, Michael ale příliš neposlouchal, sklonil hlavu a soustředil se na vlastní myšlenky. Umiňoval si, že ještě než opustí základnu, musí získat domácí adresu Danzigovy manželky. Stále měl u sebe jeho mroží kel a chtěl jí ho poslat, jakmile se dostane zpátky do civilizace. Možná k tomu přidá i fotku, jak její manžel v plné slávě jede vánicí na saních tažených spřežením.

Také si říkal, že by měl zavolat Nelsonovým domů do Tacomy. Chtěl vědět, jak proběhlo stěhování a jestli dala Kristin nějak najevo, že si uvědomuje, že je zase zpátky doma. Věděl dobře, jaká bude odpověď na tuto otázku – a taky věděl, že mu ji poskytne Karen –, cítil ale povinnost se alespoň zeptat. V duchu se ptal, jak dlouho to celé ještě může trvat; z toho, co věděl o komatu a vegetativním stavu, to s Kristin může být stejné ještě velmi dlouho.

Strýček Barney, který seděl asi metr od něj, vytáhl červený kapesník a hlasitě do něj zatroubil. Murphy zrovna vyprávěl příběh o nějakém kolosálním jídle, které Danzig spořádal.

Potom se postavil Calloway a vyprávěl dlouhou a vtipnou historku o tom, jak se snažili Danziga narvat do potápěčského obleku normované velikosti. Betty s Tinou mluvily o tom, jak jim Danzig pomohl, když jednou uprostřed bouře potřebovaly vyložit vzorky vrtů z ledovce. Michael vnímal, jak za úzkými okny a ocelovými stěnami modulu, ve kterém právě seděli, běsní vítr. Může se utišit za hodinu, ale může pokračovat stejnou silou ještě celý týden. Naučil se, že na pólu se nedá nic odhadnout.

Když všichni, kdo chtěli, promluvili, Murphy začal zajíkavě předříkávat otčenáš. Následovalo několik minut ticha a pak si Franklin sedl za klavír a energicky zahrál starý hit od Boba Segera – Old Time Rock’n’Roll. Byla to Danzigova oblíbená píseň a Franklin jí uměl dodat ten správný říz. Při refrénu se hodně přítomných přidalo a zpívalo s ním: „Dnes muzika není ni vášeň ni bol, proto miluju ten starý rockenrol.“ Když hudba dozněla, strýček Barney pozval všechny do jídelny, kde na Danzigovu počest podával jeho oblíbené kroupy.

Cestou do jídelny Murphy mávl na Michaela a Lawsona, aby šli k němu.

„Pánové, neviděl někdo z vás Ackerleyho?“

Spooka bylo jednoduché přehlédnout, i když v místnosti byl. Byl tichý a uzavřený. Ale Michael musel odpovědět, že ne. Spooka na obřadu neviděl.

„Nejspíš si zase povídá s kytičkama,“ mínil Lawson. „A ztratil pojem o čase.“

Murphy souhlasně přikývl, ale dodal: „Nemohli byste se za ním zajít podívat a zkontrolovat, jestli je v pořádku? Zkoušel jsem ho před chvílí přes intercom, ale nezvedá to.“

Michael sice doufal, že se přidá k Darrylovi a Charlotte a půjde s nimi do jídelny – větší část dne si totiž dělal poznámky a zapomněl se najíst –, tuhle prosbu ale mohl jen těžko odmítnout.

„Nebojte, dohlídnu na to, aby vám schovali slušný porce,“ ujišťoval je Murphy. Pak se otočil k Lawsonovi. „Ale co tvoje noha? Můžeš chodit?

Dojdeš tam?“

Lawson si předtím shodil na kotník lyžařské vybavení. Teď ale statečně tvrdil, že už je to dobré. „Nešikovný maso musí pryč.“

Michaelovi ten člověk stále připomínal trenéra týmu v nějaké velké táborové hře.

„Možná by sis měl vzít hůlky. Vichr je na sto dvaceti kilometrech za hodinu,“ navrhl Murphy a Lawson souhlasil.

Oblékli se a vzali si hůlky ze skříně s výstrojí. Ostatní se trousili do jasně osvětlené jídelny. Oni se však otočili na druhou stranu a vyrazili přes bezútěšnou pláň, po které vichr hnal sníh, točil s ním ve vírech a přesouval závěje z jedné strany na druhou. Některé poryvy větru byly tak silné, že Michaela přitiskly ke zpola zavátému plotu nebo ke stěně budovy, kde musel počkat, než vítr poleví, aby mohl pokračovat dál. Vítr občas slábl, ale neutuchal. V Antarktidě byly okamžiky, kdy si člověk nepřál nic jiného než chvíli klidu, dočasné příměří s živly, možnost stát vzpřímeně, klidně dýchat a dívat se na nebe. Nebe tu dokázalo být tak nádherné – modré a jasné, jako ta nejdokonalejší věc. Smaltovaná mísa vypálená do modrého lesku. Někdy však, jako právě teď, bylo jen jako starý otlučený kbelík, šmouha, na níž nešlo rozlišit, kde končí obloha a kde začíná nekonečný ledový kontinent.

Hůlky byly výborný nápad. Michael pochyboval, že by bez nich vůbec mohl jít. Lawsona s bolavým kotníkem by vítr zajisté povalil. Michael se dokonce snažil držet se kousek za ním, kdyby ho vítr srazil k zemi a někam odfoukl. Jak člověka jednou vítr na zledovatělém povrchu srazí, dokáže ho kutálet jako kouli na kuželky, dokud nenarazí na nějakou překážku.

Michael viděl jednoho zkumavku, meteorologa jménem Penske, jak se jednou dopoledne kutálel kolem administrativní budovy a zarazil se až o stožár s vlajkou, kterého se zuby nehty chytil a držel.

Michael si jednou rukavicí otřel brýle, aby viděl. Na chvíli ho napadlo, že by mohl vydělat jmění, kdyby na pólu prodával brýle, které by měly vlastní stěrače. Rád by zavolal na Lawsona a optal se ho, jestli je s tou nohou v pořádku, nebo jestli se nechce raději vrátit. Věděl ale, že by mu vítr odnesl slova rovnou od úst nebo mu je nafoukal zase zpátky. Teplota byla tak nízká, že kdyby člověk nechal delší dobu otevřená ústa, popraskaly by mu zuby.

Prošli kolem glaciologické laboratoře – Michael pohledem zkontroloval Ollieho, ale pokud se ten pták alespoň něco o životě naučil, pak to, že v noci, jako je tato, nevystrčí zobák z krabice. Minuli podmořskou biologickou laboratoř a klimatologickou laboratoř a pak už Lawson zabočil doleva ke zrezivělému modulu, který na betonových sloupech vypadal jako starý červený kohout. Z úzkých oken zářilo jasné světlo.

Lawson se zastavil, aby si promnul kotník, opřel se o dřevěný rám rampy vedoucí ke dveřím a mávl na Michaela, aby šel napřed. Dveře byly ocelové, poškrábané a otlučené – Michael na ně zabušil pěstí. Chvíli vyčkal, pak je otevřel a vešel dovnitř.

Okamžitě se mu zamlžily brýle. Musel si je posunout nahoru na hlavu.

Prošel skrz husté igelitové závěsy, stáhl si kapuci a octl se v záplavě kovových poliček a skříněk vysokých asi dva metry nebo možná víc, přeplněných různými vzorky mechu a lišejníku. Na každé přihrádce byl bílý štítek, na kterém bylo drobounkým rukopisem cosi napsáno. Ze stropu se rozlévalo jasné světlo. Odkudsi sem z laciných reproduktorů doléhal tichý zvuk jazzu.

A slyšel i něco jiného, něco jako tiché a vlhké funění. Když vešel Lawson, Michael mu instinktivně ukázal, aby byl potichu. Lawson vypadal překvapeně, ale Michael mu gestem naznačil, aby zůstal stát u dveří, a pak se s hůlkami v rukou vydal dál bludištěm regálů a skříněk. Mohl by to být další ze psů? Nebo i třeba víc než jeden? Neměl by se stáhnout a zavolat veliteli o posily? Ale co když má Ackerley problémy a potřebuje pomoc okamžitě?

Hudba sílila, ale ty zvláštní zvuky také. Jako když někdo srká polévku.

Nebo cereálie s mlékem. Třeba to bylo jen tohle? Ackerley zcela netečný k okolnímu světu srká mléko z misky. Michael se octl mezi dvěma regály, na jednom byl nápis LEDOVCOVÁ MORÉNA, JZ KVADRANT, na druhém stálo – VZORKY, STROMVIKEN. Ozvalo se i žvýkání, takže cereálie to nebudou. Spíš nějaké maso. Ale proč by někdo jedl blafy ohřáté v mikrovlnce, když v jídelně je slavnostní večeře?

Podíval se skrz poličky a spatřil dlouhý pracovní stůl, podobný, jaký měl v laboratoři Darryl. Na něm bylo několik dřezů, mikroskop a nějaké láhve s chemikáliemi. Nikdo u něj však neseděl. A když se Michael podíval ještě jednou, všiml si, že několik rostlin v květináčích je převržených, jeden květináč dokonce spadl na zem a rozbil se. Na přihrádce ležel mezi dvěma drobnými reproduktory iPod. Michael přešel od polic blíž ke stolu. Zvuky jedení přicházely z druhé strany, jakoby zespodu z podlahy. Když se Michael dostal za roh, spatřil špičky dvou zimních bot s otevřenou přezkou. Sevřel hůlku v ruce o něco pevněji. Srkání se změnilo v trhání, jako když někdo od sebe rve kusy masa. První, co spatřil, byla flanelová košile, která se prostírala přes široká ramena nějakého muže sklánějícího se nad tělem ležícím na podlaze a zcela zabraného do práce. Michael věděl, že to není možné, ale byl by přísahal, že je to Danzig.

Ten byl ale mrtvý.

Napřáhl hůlku ostrou špičkou k němu a zařval na něj: „Hej, ty! Okamžitě toho – “

Dál se ale nedostal. Přikrčený muž se lekl a otočil se k němu. Vousy měl tak potřísněné krví, že vypadaly jako přetřené štětcem na červeno. I oči měl podlité krví a rychle mrkal. Michaela to tak překvapilo, že o krok ustoupil a zavrávoral. Muž se na něj s vrčením vrhl. Jedna hůlka odlétla a s rachotem dopadla na kovový regál. Lawson ode dveří zavolal: „Co se to tam děje?“ a vyrazil labyrintem chodbiček k nim.

Muž popadl Michaela za bundu a zoufale ho tiskl, jako kdyby u něj snad hledal pomoc. Jeho dech byl cítit krví a rozkladem. Nejhorší ze všeho ale bylo, že to byl Danzig. Mrtvý a zmrzlý Danzig, kterého roztrhal pes, teď rval látku Michaelovy bundy. Michael se dopotácel k dalšímu regálu, který se nárazem převrhl, a přepadl přes něj i s Danzigem na podlahu, kde je zasypala sprška zeminy a semínek. Michael ho udeřil do tváře držadlem hůlky a usilovně přemýšlel, jak se dostat k jejímu druhému, špičatému konci. Danzigův obličej měl přímo nad sebou. Zuby měl červené od krve, oči zčernalé vztekem, ale zároveň v nich byl – i když to si Michael samozřejmě uvědomil až mnohem později – i bezedný zármutek.

Kolem Michaelovy hlavy náhle prosvištěla další hůlka a zabodla se Danzigovi do ramene. Danzig se zvedl a vrhl se na Lawsona. Boty mu ale podklouzly na rozsypané zemině a musel znovu získat rovnováhu. Michael se rychle překulil na všechny čtyři a postavil se. Danzig odstrčil Lawsona, který nebyl s bolavou nohou úplně stabilní, stranou a ten se, mávaje kolem sebe divoce hůlkami, rozplácl na podlaze. Danzig ale rázem přestal útočit, odpotácel se od nich pryč a pak proběhl mezi regály ven a přitom kolem sebe kýval pažemi jako opičák, čímž za sebou srážel jeden truhlík za druhým. Hlína, semínka, rostliny a jemný štěrk létaly všude kolem, a když se Michael konečně dostal ven a vymotal se z igelitových závěsů u dveří, viděl už jen krvavou šmouhu na rampě a temnou postavu, jak mizí v běsnící bouři.

15. prosince, 22:30

„Co mi to tady sakra vykládáte?“ rozčiloval se Murphy, když ho Michael s Lawsonem odchytili v jídelně. Strýček Barney byl od nich naštěstí dost daleko na to, aby je slyšel. Na pánvi právě smažil poslední porce. „Danzig je přece mrtvej, proboha!“

„Není!“ trval na svém Michael a snažil se mluvit co nejtišeji. „To se ti právě snažíme vysvětlit.“

„A tys ho viděl taky?“ nutil Murphy Lawsona, aby potvrdil nemožné.

„Jo, já ho viděl taky.“ Lawson přejel pohledem na Michaela a čekal, že bude pokračovat.

„A Danzig zabil Ackerleyho,“ řekl Michael.

Murphy vypadal, jako kdyby si nejraději ukousl jazyk. Krve by se v něm nedořezal.

„Našli jsme Ackerleyho v jeho laboratoři. Už byl mrtvý a Danzig tam něco prováděl s jeho tělem. Vypadalo to, jako kdyby ho jedl. Pak utekl a teď pobíhá někde venku.“

Murphy se opřel o mrazák, neschopen zpracovat to, co právě slyšel, a Michael mu to neměl za zlé. Kdyby to na vlastní oči neviděl, kdyby na něj Danzig osobně nezaútočil, ani on by tomu nikdy nevěřil.

„Takže Danzigovo tělo už není v tom vaku, kam jsme ho dali,“ myslel Murphy nahlas, „není ve sklepě se vzorky.“

„Ne, není,“ ozval se Lawson.

„A Ackerley je taky mrtvý,“ opakoval Murphy. Nejspíš si potřeboval na tak strašnou zprávu zvyknout.

„Přesně tak,“ potvrdil Michael. „Měli bychom se za Danzigem vydat, než se dostane moc daleko.“

„Ale jestli se vážně zbláznil a je někde tam venku, tak přece musí umrznout,“ prohlásil Murphy, který se chytal každého stébla naděje.

Michael nevěděl, co na to říct. Znělo to naprosto rozumně – jistě, blázen, který nemá ani čepici, musí venku v tom mrazu zemřít, pokud dřív nespadne do nějaké průrvy v ledu –, ale stejně si tím nebyl vůbec jistý. Nic už nedávalo smysl. Byl přece s Danzigem na marodce. Viděl, jak Charlotte zapsala do karty čas jeho smrti. To, co teď běhalo venku na mrazu, vůbec nemusel být Danzig. Michael jen nevěděl, jak to má nazvat.

„Co jste udělali s Ackerleyho tělem?“ zeptal se Murphy, který se snažil vzít znovu rozum do hrsti.

„Nechali jsme ho v laboratoři,“ oznámil mu Michael. „Charlotte by ho měla co nejdřív prohlédnout. A pak ho taky musíme někam uložit.“

„Promiňte, pánové,“ přerušil je strýček Barney, který přišel k mrazáku, otevřel ho a vzal z něj máslo. Pak se znovu odbelhal z doslechu.

„Ovšem ne tam, kam jsme uložili tělo posledně,“ pokračoval Murphy tiše. „Dáme ho do toho starého venkovního mrazáku na maso. Kdyby se doktorka Barnesová spletla i s tímhle, nechci, aby nám tady běhal další magor,“ najednou se Murphy zarazil a začal vysvětlovat. „Chápejte, Danzig byl skvělej chlap a Ackerley byl taky moc milej, ale tohle je prostě všechno tak hrozný, tak podělaně mizerný…“ znovu se odmlčel. Bylo toho příliš, s čím se musel vypořádat.

Michael si ale nemyslel, že by se Charlotte spletla. I když to znělo naprosto nesmyslně, Danzig skutečně zemřel a nějak se zase probral k životu. Nebylo však nutné tyhle názory vyjevit právě teď.

Lawson se sklonil, aby si promnul zraněný kotník, který ho po potyčce v laboratoři rozbolel. Murphy náhle vypadal ještě šedivější.

„A mohli bychom se taky konečně podívat po naší Šípkové Růžence,“ dodal Michael, který by už nejraději vyrazil. „A po jejím krásném princi.“

„A nezapomeň na naše psy,“ radil Lawson. „Jestli nadace zjistí, že se nám tady ztratilo psí spřežení, které tu nikdy nebylo povolené – chudák Danzig je musel skoro prohlásit za vlastní –, tak se z toho papírování už nikdy nevyhrabeme.“

„Danzig s nimi pravidelně jezdil do Stromvikenu, aby se procvičili,“ poznamenal Michael. „A předpověď je pro změnu dobrá. Bouřka snad za chvíli skončí.“

„Ale ne na dlouho,“ varoval ho Murphy. „Podle posledních zpráv se sem další fronta přižene někdy brzy k večeru.“

„Další důvod, proč se do toho pustit okamžitě,“ prohlásil Michael.

Lawson přikývl.

„Ale co tvůj kotník,“ staral se Murphy. „Zdá se mi, že to ještě nemáš dobrý, kulháš.“

„Vezmeme si skútry, na to je kotník dobrej dost,“ ujistil ho Lawson.

„A kdybysme psy nebo i těla našli, tak aspoň vím, jak dostat psy zpátky na základnu. Umím řídit spřežení.“

„Tak dobře,“ souhlasil Murphy, který už se nehodlal dál dohadovat. „Ale teď už nikam nejezděte. Pořádně si odpočiňte a hned brzy ráno vyrazíte do té velrybářské osady, teda jestli počasí dovolí.“ Rukou sáhl po vysílačce připnuté za pasem a dodal: „Řeknu Franklinovi, aby vám na zítřek na devátou ráno připravil dva skútry s plnou nádrží ke stožáru.“

KAPITOLA TŘICÁTÁ DRUHÁ

16. prosince, 9:30

Sinclair byl už celé hodiny pryč a Eleanor se ze všeho nejvíc bála toho, že už se nevrátí. Bála se však i toho, v jakém stavu bude, pokud se vrátí.

Když odcházel, byl ironický a jízlivý. Rozčilovala ho nekonečná bouřka a nemohl vystát ani uzavřený prostor promrzlého kostela.

„Proklínám tohle místo do horoucích pekel!“ řval zlostně a jeho hlas se odrážel od holých stěn prázdné kaple. „Proklínám ty kameny i ty trámy.“

Rukou smetl svícen z oltáře na podlahu, kde se ještě chvíli kutálel. Prošel vztekle celou lodí až ke dveřím na hřbitov, které se skřípěním otevřel a vykřikl kletby přímo na šedivé, zatažené nebe. V odpověď se mu ozval smutný sbor vyjících psů, kteří leželi stočení do klubíčka mezi hroby.

Eleanor se ho bála nejvíc, když se choval právě takhle, když urážel samotné nebe. Byla přesvědčena, že už v Lisabonu se mu dostalo odpovědi, a neměla sebemenší chuť vyslechnout ten verdikt ještě jednou.

„Sinclaire,“ zavolala na něj a opřela se o zárubeň vchodu do jejich místnosti, „neměli bychom vzít psy dovnitř do kostela? Takhle venku a bez ochrany umřou.“

Podíval se na ni a v očích měl stejný horečnatý lesk, který u něj poprvé spatřila ve Scutari.

„Však já je zahřeju,“ zavrčel. Vzal si kabát a vyšel ven do zuřící bouře.

Ani se neobtěžoval zavřít za sebou dveře. Zdálo se, že běsnící živly nad ním nemají žádnou moc. Do kostela vnikl oblak sněhu a ledových krystalů.

Zaslechla, jak psi venku zaštěkali. Sinclair je zapřahal do postroje.

Eleanor se zabalila do kabátu – do toho ze zázračné tkaniny – a došla k otevřeným dveřím. Spatřila Sinclaira, který stál vzadu na saních a nadával psům táhnoucím saně dolů z kopce. Když jí zmizeli z dohledu, opřela se celou vahou o dveře a zavřela je.

Ta námaha ji však hodně vyčerpala a ona se svalila do poslední lavice.

Bála se, že by mohla omdlít, tak sklonila hlavu k lavici před sebou a opřela se o ni. Dřevo bylo chladné a ne zcela hladké. Spatřila nějaká vyřezaná slova – snad jméno? Ale ať už to bylo cokoli, nebylo to anglicky a písmena byla už téměř nečitelná. Dokázala však rozeznat několik čísel, která tvořila nejspíš datum. 25. 12. 1937. Boží hod v roce 1937. Dívala se na to datum a její mysl ho v sobě převracela sem a tam. Když se se Sinclairem nalodili na Coventry na tu nešťastnou poslední plavbu, psal se rok 1856. A pokud tahle čísla byla skutečně vyřezané datum, byla tam vyřezána osmdesát jedna let poté, co ji vhodili do moře.

Osmdesát jedna let. Dost dlouhá doba na to, aby všichni, které znala a kteří znali ji, byli už po smrti.

Pak se zamyslela znovu. Tohle místo bylo na první pohled opuštěné už strašně dlouho, mnoho let, nejspíš i desetiletí. O kolik let více ještě uběhlo?

Kolik let mohli spát v tom ledovci na dně oceánu? Mohla to snad být staletí? Co to bylo za svět, ve kterém se teď ocitla? Byl obydlený, i když tu třeba nebyl lehký život?

Stáhla si rukavici a přejela prsty po vyřezaných číslech, snad aby se ujistila, že tam skutečně jsou. Zprvu byl dokonce i ten dotyk děsivý, zahltilo ji to různými pocity. Stále ještě nebyla zvyklá na fyzické prožitky. Po dlouhé době strávené v ledu jí vlastní kůže připadala nová a cizí. Mezi ní a Sinclairem bylo kontaktů jen poskrovnu. Samozřejmě tu stále ještě byla otázka vhodnosti takového vztahu – jejich tajný obřad, a zejména jeho náhlé přerušení v tom portugalském kostele jí nedopřávaly klidu. A zde, v tom ledovém a strašlivém místě, na kterém se ocitla, nebylo nic, co by roznítilo jakýkoli plamen nebo alespoň přiživilo jedinou vřelou myšlenku.

Ale uvnitř v srdci Eleanor věděla, že v cestě stojí i něco mnohem podstatnějšího, něco, co s nimi bude navždycky, jediná věc, která ji k Sinclairovi skutečně poutala a která je zároveň i dělila. Bledost toho druhého jim neustále připomínala vlastní nutkání a neukojitelnou potřebu. Jejich rty byly chladné, prsty ledové jako rampouchy a vlastní srdce střežili jako meče v pochvě.

V tomto směru se od Krymu změnilo jen málo. Jediné, co od té doby znala, bylo zoufalství.

Jen co sestry slečny Nightingaleové dorazily do vojenské nemocnice ve Scutari – dříve to byla budova kasáren turecké armády nazvaných po Selimiyem Kislasim –, zjistily, že se v nemocnici ničeho nedostává, ať už to byly obvazy, přikrývky, léky nebo polštářky na podepření pahýlů po amputovaných končetinách. Takovou bídu a špínu Eleanor za celý svůj život neviděla a dokonce i dámy, které dřív sloužily v pracovních táborech nebo ve věznicích, byly šokovány tím, jak se tady se zraněnými britskými vojáky zacházelo. Muži, kterým byly amputovány končetiny ještě na bojišti, byli ponecháni bez jakékoli péče či léků, ačkoli nebyli schopni se hýbat nebo se sami najíst. Vojáci, kteří trpěli úplavicí, nekontrolovatelným průjmem nebo záhadnou „krymskou horečkou“, která řádila v řadách armády, leželi na přeplněných chodbách na tenkých, krví nasáklých matracích a zoufale prosili o hrnek vody. Zápach z odpadních kanálů podél kasáren byl naprosto nesnesitelný, ale rozbitými okny sem táhl tak chladný vzduch, že muži díry v oknech ucpali slámou a v nevětraných částech nemocnice se dál šířila nákaza. Některé z útlocitnějších dam okamžitě onemocněly, takže se od začátku staly spíš přítěží než pomocí. Eleanor s Moirou se spolu se všemi ostatními daly okamžitě do práce. Látaly a praly prostěradla, což nebyla přesně práce, kvůli které sem přijely. Přijely, aby se staraly o zraněné muže a pomáhaly lékařům a ostatnímu zdravotnickému personálu při operacích. Na straně lékařů však panovalo vůči sestrám takové nepřátelství, že na mnoho oddělení jim byl zcela odepřen přístup, a pokud ho přesto získaly, byla jakákoli spolupráce vyloučená.

„Člověk by řek, že si myslí, že mu jdu ukrást manžetový knoflíčky,“ rozčilovala se Moira, když ji vyvedli z jednoho nemocničního pokoje plného obětí. „Ti chudáci tam leží v hadrech, prosí o kbelík nebo o kapku morfia, já jsem jen pár kroků od nich a co dělám? Štupuju ponožku!“

I Eleanor byla zpočátku překvapená, že se slečna Nightingaleová neprosazuje víc. Nakonec měla přece pověření. Brzy ale pochopila, jak je ten přístup moudrý. Britská armáda měla svoje zavedená pravidla, která platila po celá staletí. Tím, že omezila ohrožení, které její skupina zdravotních sester pro někoho mohla představovat, a veškeré konflikty zažehnala hned v zárodku, byla slečna Nightingaleová schopna postupně a nepozorovaně rozšiřovat počet povinností svého personálu. Jak jednou vojenské velení zjistilo, jakou výhodu přinášejí čistá prostěradla a obvazy, nebylo už těžké naučit se oceňovat přínos, kterým byl horký čaj, ovesné vločky, vařené hovězí a dezerty, jež sestry připravovaly v provizorní kuchyni. A zranění a trpící muži, kteří často naposledy vydechli daleko od domova, žehnali sestrám v neforemných uniformách a kloboučcích.

Sama Florence Nightingaleová si však dobyla jejich srdce i obdiv jednou provždy. Neohroženě vstupovala i do oddělení, kde leželi nemocní horečkou, kam lékaři odmítali chodit s tím, že duše ležící uvnitř se buď dokážou poprat s chorobou samy, nebo stejně podlehnou, a proto není jediný důvod, proč by měli za pacienty chodit. V té době bylo také běžné, že důstojníci dostávali tu nejlepší možnou péči, zatímco vojíni a pěšáci byli ponecháni utrpení v těch nejhorších představitelných podmínkách, aniž by se jim někdo věnoval. Slečna Nightingaleová však žádné výjimky nedělala a chovala se ke všem vojákům stejně, ať to byli šlechtici nebo prostí odvedenci.

Porušením těchto svatých pravidel se sice pro vlastní třídu stala zrádkyní a mezi důstojníky si mnoho přátel neudělala, zato však získala srdce i oddanost běžných vojáků a také Eleanor.

Když byly ve Scutari čtvrtou noc, přišla slečna Nightingaleová za Eleanor, která plnila džbán vodou z pramínku tekoucího ve fontáně v nemocnici – voda byla nažloutlá, zkalená a jen stěží pitná –, a požádala ji, aby ji doprovodila při noční obchůzce. Na sobě měla dlouhé šedé šaty a bílý šátek uvázaný přes vlasy a v ruce držela tureckou lampu z leštěné mosazi.

„Ten džbán, prosím, vezměte s sebou.“

Slečna Nightingaleová jen zřídka mluvila na Eleanor přímo. Eleanor proto okamžitě naplnila džbán až po okraj, vzala s sebou několik nových obvazů a šla za slečnou uctivě o několik kroků pozadu. Byla vyčerpaná – měla za sebou další náročný den –, ale i když věděla, že obchůzka se slečnou Nightingaleovou znamená dalších několik hodin na nohou, za nic na světě by se takové příležitosti nevzdala. Nemocnice byla rozlehlá a projít všechna oddělení, což slečna Nightingaleová činila každou noc, znamenalo ujít nejméně šest kilometrů. Kamkoli v nemocnici vstoupily, i ti nejnepřátelštější lékaři a nejnestydatější zřízenci v přítomnosti slečny ustupovali stranou, a dvě ženy tak byly vítány vděčným mumláním díků raněných a znameními úcty. Slečna se zastavila u chlapce, kterému nemohlo být víc než sedmnáct let, plakal na lůžku a měl amputované obě nohy pod koleny, aby ho utěšila a políbila na čelo. Jinému vojákovi, kterému chyběla ruka a oko, nabídla šálek vody. Držel ho v třesoucí se levé ruce a Eleanor chvíli přemýšlela, jestli se mu ruka třese slabostí, nebo z šoku, že tak vznešená dáma se věnuje někomu, jako je on.

Na většině oddělení byla tma. Jen měsíc sem svítil rozbitými okny a okenicemi. Eleanor tak musela dávat velký pozor, aby nestoupla na spící nebo mrtvé tělo. Slečna Nightingaleová byla vysoká, štíhlá a držela se vzpřímeně. S jistotou proplouvala mezi lůžky a pacienty a záře její lampy dopadala na zkrvavené špinavé tváře kolem jako požehnání. Víc než jednou si Eleanor všimla, jak vojáci ke slečně natahují pahýly, které jim zbyly po amputacích, a když prošla, špulí rty po vzduchu za ní. Pomyslela si, že nejspíš líbají její stín.

Slečna se několikrát zastavila, aby nabídla žíznivému vojákovi vodu ze džbánu nebo vyměnila špinavý obvaz, ale vzhledem k rozlehlosti nemocnice a obrovskému množství potřebných mohla nejčastěji zraněným nabídnout jen úsměv nebo vlídné slovo. Eleanor však bylo jasné, že mezi slečnou a vojáky panuje jakási dohoda, svatá úmluva, a ona měla tu čest být jí svědkem.

Po celou tu dobu však měla obavami srdce až v krku. V každém oddělení, do kterého vkročily, v každé posteli, kolem které prošla, hledala poručíka Sinclaira Copleyho. Zoufale ho toužila znovu spatřit, zároveň se však hrozila, v jakém by ho mohla nalézt stavu. Každé ráno kontrolovala seznamy, ale dobře věděla, že jsou strašlivě neúplné. Sinclair by klidně mohl beze slova trpět, být v bezvědomí po zásahu nebo blouznit v horečce jen pár metrů od ní. Snažila se získat co nejvíce informací. Dozvěděla se, že sedmnáctý pluk byl pod velením lordů Lucana a Cardigana přidělen jako pomoc k obléhání Sevastopolu. Ale zprávy z fronty chodily do týlu jen pomalu, a i když došly, nedalo se na ně spolehnout víc než na nemocniční seznamy.

Obchůzka již byla téměř u konce, když vtom měla Eleanor pocit, že někdo vyslovil její jméno. Zastavila se a slečna Nightingaleová také. Pozvedla lampu, aby se okruh světla rozšířil. Tucet vojáků na železných postelích zvedl hlavu nebo alespoň natočil oči. Nikdo však nepromluvil.

Hlas se ozval znovu a tentokrát Eleanor viděla, odkud přichází. V nejvzdálenějším rohu pokoje pod rozbitým oknem, jehož prázdné tabulky byly ucpány hadry, ležel na posteli voják pod špinavým prostěradlem a tvář měl otočenou k nim.

„Slečno Amesová?“

Obličej měl tak špinavý, že by ho poznat nedokázala. Hlas ale poznala.

„Poručík Le Maitre?“ řekla a šla k němu blíž.

Voják se zasmál a rozkašlal se. „Frenchie stačí.“

„Vy se s tím vojákem znáte?“ zeptala se slečna Nightingaleová, která šla za Eleanor k jeho lůžku.

„Ano, madam, je ze sedmnáctého jezdeckého pluku.“

„Pak vás tady zanechám, abyste ho mohla navštívit,“ řekla slečna jemně.

„Stejně jsme už skoro hotovy.“ Vzala z okenního parapetu kousek svíčky, zapálila ji o plamínek lampy a podala ji Eleanor. „Dobrou noc, poručíku,“ popřála vojákovi.

„Dobrou noc, slečno Nightingaleová. A Bůh vám žehnej.“

Slečna skromně sklonila hlavu, otočila se a odešla. Sukně kolem ní šustila, když procházela mezi postelemi ostatních pacientů.

Eleanor postavila svíčku na parapet a klekla si vedle úzké postele. Frenchie, který byl vždy velký švihák a elegán, na sobě měl potrhanou bílou košili a lezly po něm vši. Dlouhé a nemyté vlasy mu visely přes zpocené čelo. Byl neoholený a i v mdlém světle svíčky bylo vidět, že jeho tvář má nazelenalou barvu.

Eleanor už viděla stovky mužů v takovém stavu a věděla, že to nekončí dobře. Rychle namočila obvaz a začala mu otírat pot z horkého čela. Přála si, aby s sebou přinesla i čistou košili, aby mu tu zavšivenou mohla svléknout. Prostěradlo, kterým byl přikrytý, se mu lepilo k dolní půlce těla.

„Chytil jste horečku, nebo jste byl zraněn?“ zeptala se.

Frenchie si položil hlavu na postel a odhrnul prostěradlo z nohou. Pravá noha byla zjizvená a zkrvavená, ale levá byla mnohem horší. Ze svalu trčela žlutá kost a holeň byla celá potrhaná. „Postřelili vás?“ zeptala se Eleanor vyděšeně a také se hned zastyděla, protože okamžitě pomyslela na Sinclaira. Byl snad ve stejné bitvě?

„Vystřelili na mě,“ vysvětloval, „ale kůň se mnou v sedle spadl do strže a převalil se mi přes nohu.“

Znovu namočila obvaz a on mezitím odpověděl na otázku, o které věděl, že ji chce položit.

„Sinclair tam se mnou nebyl. Naposledy jsem ho viděl, jak s Rutherfordem a ostatními jedou do místa zvaného Balaklava.“ Přetáhl si prostěradlo zpátky přes zraněné nohy a olízl si suché rty. „Polní láhev,“ řekl, „je pod postelí.“

Chvíli ji hledala a šátrala ve tmě. Po ruce jí přeběhlo cosi s mnoha nohami. Pak ji našla a odšroubovala víčko. Podala mu ji a přitom ucítila, že uvnitř je gin. Přidržela mu ji u úst, napil se jednou a podruhé. Zavřel oči.

„Mohlo mě napadnout, že budete jedna z těch sester,“ zašeptal.

„Mohu pro vás něco udělat?“ zeptala se. „Dnes tady s sebou bohužel skoro nic nemám…“

Slabě zavrtěl hlavou. „Už jste udělala dost.“

„Zítra se vrátím a přinesu vám čistou košili, přikrývku a holení…“

Zvedl jednu ruku, aby ji zarazil.

„Moc rád bych napsal dopis rodině,“ požádal Eleanor.

To byla velmi běžná žádost. „Zítra s sebou vezmu pero a papír,“ slíbila Eleanor.

„Přijďte co nejdříve,“ naléhal na ni a jí bylo až příliš jasné, proč tak pospíchá.

„Teď si odpočiňte,“ řekla a dotkla se jeho ramene. „Uvidíme se ráno.“

Vzdychl. Eleanor sfoukla svíčku a potichu vyklouzla z místnosti.

KAPITOLA TŘICÁTÁ TŘETÍ

16. prosince, 10:00

Michael s Lawsonem se řítili na plný plyn přes zasněženou pláň. Neviděli však ani Danziga ani ztracené psy. Michael věděl, že by měl zpomalit.

V ledu se objevovaly stále nové průrvy. Ale vždy měl slabost pro pohyb a rychlost. Pomáhaly mu vyrovnávat se s nepříjemnými věcmi. Kdykoli hrozilo, že ho něco pohltí, pustil se do nějaké akce, potřeboval pohyb.

Dokud měl pohyb a akci, dokud se musel rozhodovat ve zlomku vteřiny, například když lezl po skále, sjížděl na kajaku peřeje nebo se potápěl u korálového útesu, mohl nechat temné myšlenky, které ho pronásledovaly, daleko vzadu. Byl dost chytrý na to, aby věděl, že doopravdy jim utéct nemůže – kolikrát se jen o to snažil? –, ale dočasná úleva byla dobrá na to, aby se mohl zase volně nadechnout. Teď zrovna zakotvil v pohybu. Nejdřív se soustředil na špičku skútru, která svištěla přes sníh a led, potom, když se přiblížili k pobřeží, na hladký a elegantní let albatrosa nad nimi.

Už nějakou dobu jim dělal společnost, klesal a stoupal v širokých kruzích a neměl sebemenší potíž zachovat stejné tempo jako silné stroje. Lawson se držel vlevo a mířil přímější cestou k velrybářské osadě. Michael jel víc podél pobřeží, takže se dostal mezi pláž plnou vybělených kostí a opuštěné polorozpadlé budovy na zpracování velrybího tuku. Oba skútry se opět setkaly na velkém prázdném dvoře, kde se porcovalo maso. Když vypnuli motory, ticho na ně dopadlo jako deka. Pár vteřin trvalo, než se jejich uši znovu přizpůsobily. Pak Michael opět zaslechl vítr, který hnal sníh přes zamrzlou pláň, i vzdálené výkřiky albatrosa. Zvedl hlavu a zase spatřil, jak pták krouží s křídly doširoka roztaženými, ale nezdálo se, že by si chtěl někde sednout.

Lawson si posunul brýle na čelo a řekl: „Kdyby tady někde byli psi, museli by nás slyšet, jak přijíždíme.“

„A my bychom je už teď nejspíš taky slyšeli,“ souhlasil Michael. „Ale máme dost času, než se vrátí bouřka, takže ty by ses tady mohl trochu porozhlédnout a já bych mezitím vyjel nahoru na kopec a zkontroloval to tam.“

Lawson přikývl a opřel se o hůlku, aby neztratil rovnováhu. Bylo vidět, že skutečně kulhá. „Sejdeme se za hodinu.“

Michael se podíval na hodinky, pak sedl zpátky na skútr a nastartoval. Jako střela projel uličkou mezi dvěma budovami, ve kterých se vařil tuk, a zamířil ke kostelu s křivým křížem na kopci. Než by se snažil prokličkovat mezi kamennými náhrobky, raději v polovině kopce vypnul motor a zbytek cesty došel pěšky. Ramenem se opřel o těžké dřevěné dveře a otevřel je. Vešel do skromného kostela s kamennou podlahou a opotřebovanými dřevěnými lavicemi. Na konci střední uličky stál obyčejný stůl, který sloužil jako oltář. Na stěně za ním visel hrubě tesaný kříž. Ráno, když opouštěl základnu, tak strašně spěchal, že si s sebou zapomněl vzít fotografické vybavení. Přesto udělal několik snímků starým spolehlivým canonem. Do odjezdu mu zbývalo pár týdnů a on měl v plánu sem ještě jednou vyrazit a udělat pořádné fotky. Kostel byl sice postaven pravděpodobně před víc než jedním stoletím, přesto však měl zvláštní atmosféru nějakého očekávání. Rád by ji zachytil, zachytil ten pocit, že by se lavice i dnes mohly každým okamžikem zaplnit unavenými velrybáři a u pultíku by kněz četl z Písma při světle petrolejové lampy.

Všiml si, že pod jednou lavicí leží odtržené desky modlitební knížky, chtěl je zvednout, ale byly přimrzlé k podlaze. Vyfotil je, i když to možná bylo až příliš umělecké. Potom schoval fotoaparát pod bundu, natáhl si rukavice a došel k oltáři. Měl dojem, že zaslechl jakési škrábání. Copak tady mohly tak dlouho přežít krysy? Zastavil se. I zvuk ustal. Na oltáři ležel starý tlustý svazek vázaný v kůži. Michael udělal další krok a zvuk se ozval znovu.

Zdálo se, že vychází zpoza dveří za oltářem. Přes dveře byla připevněná černá kovová závora. Nejspíš to byla místnost, kde dřív žil kněz. Nebo možná skladiště všeho cenného – kalichů, svícnů, biblí –, co se v kostele našlo.

Obešel oltář a náhle uslyšel zvuk, při kterém zůstal stát jako zařezaný.

Po chvíli došel blíž ke dveřím a uslyšel ho znovu. Byl to hlas – ženský hlas.

„Otevři dveře! Prosím, já už to nevydržím. Sinclaire, otevři ty dveře!“

Sinclaire? Michael si znovu stáhl rukavici, aby mohl lépe manipulovat se závorou. Přes dřevo dveří slyšel, jak žena těžce oddychuje, skoro až vzlyká.

„Nemůžu tady být sama! Nenechávej mě tady!“

Uvolnil rezavou závoru a otevřel vrzající dveře.

Podíval se dovnitř a zůstal stát jako opařený. Žena – mladá žena zahalená do dlouhé oranžové bundy – před ním couvala a tvář měla bledou strachy.

Měla dlouhé hnědé vlasy a zelené oči, které byly i v tomto chabém osvětlení nesmírně pronikavé. Couvala před ním až mezi dřevěný stůl, na kterém stála láhev od vína, a stará kamna, která vydávala tlumenou záři. V rohu místnosti ležela hromada roztrhaných zpěvníků a nalámaného dřeva.

Stáli proti sobě neschopni slova. Michaelův mozek běžel na plné obrátky. On tu ženu znal. Znal ji! Ty oči viděl poprvé na mořském dně.

A slonovinovou brož, která spočívala na její hrudi, spatřil poprvé pod tenkou vrstvou mléčného ledu. Tohle byla jeho Šípková Růženka.

Až na to, že nespala a nebyla ani mrtvá.

Byla naživu a těžce oddechovala.

Michael byl v naprostém šoku. Ta žena tam stála, přímo před ním, jen asi metr daleko, přesto však Michael odmítal přijmout jasný důkaz, který viděl na vlastní oči. Ta žena, která byla nedávno zmrzlá na kost, byla tady a byla živá, hýbala se. Myšlenky se mu rozběhly naráz hned několika směry. Hledal nějaké rozumné vysvětlení, ale pokaždé se vrátil na začátek s prázdnou.

Je to snad nějaká halucinace, ze které se za chvilku probere? Nepřicházel na nic, co by dokázalo objasnit přítomnost té vyděšené mladé ženy, která stála jen metr od něj a vypadala, že každou chvíli omdlí.

Zvedl ruku, aby ji uklidnil, a všiml si, že i jemu se třesou prsty. „Já vám neublížím.“

Nejspíš ji příliš nepřesvědčil. Tiskla se ke zdi vedle okna.

Pomalu, aniž by z ní spustil oči, si na ruku, která mu už téměř znecitlivěla chladem, zase navlékl rukavici. Co by ještě měl říct? Co by měl udělat? „Jmenuju se Michael… Michael Wilde.“

I jemu samotnému zněl jeho hlas sice podivně, ale konejšivě.

Jí to tak zjevně nepřipadalo. Očima těkala po místnosti a zdálo se, že hledá nějakou možnost úniku.

„Přijel jsem z Point Adélie.“ Došlo mu, že pro ni ta slova nejspíš vůbec nic neznamenají. „To je výzkumná stanice.“ Bude jí tohle dávat smysl? „To místo, kde jste byla, než… jste se dostala sem.“

Věděl sice, že mluvila anglicky – dokonce s britským akcentem –, nebyl si však jistý, jestli ho vůbec vnímá. „Řekla byste mi, kdo jste?“

Olízla si rty a nervózně odhodila pramen vlasů z obličeje. „Eleanor,“ řekla tiše, ale rozrušeně. „Eleanor Amesová.“

Eleanor Amesová. Několikrát si to jméno v duchu opakoval, jako kdyby ho tím chtěl nějak zasadit do reality.

„A vy jste z Anglie?“ pokračoval.

„Ano.“

Položil si dlaň na hruď a řekl: „Já pocházím z Ameriky.“ Celá ta věc byla natolik absurdní, že se málem začal smát. Bylo to stejné, jako kdyby četl scénář nějakého béčkového sci-fi filmu. Teď by měl vytáhnout pistoli na paprsky, nebo by ona měla žádat, aby ji odvedl k jeho veliteli. Chvíli také přemýšlel o tom, jestli náhodou nepřichází o rozum.

„Velice rád vás poznávám, Eleanor Amesová,“ řekl a znovu se málem rozesmál, jak mu to připadalo absurdní.

Ať se propadnu, pomyslel si Michael, ona snad udělala pukrle.

Rychle přejel očima po místnosti. Přes kovovou postel byla natažená stará špinavá deka a pod ní stálo několik láhví od vína, těch, které vyzvedli ve staré truhle z moře.

„A kdepak je váš přítel?“

Neodpověděla, ale na očích jí bylo vidět, že rychle uvažuje, co má říct.

„Myslím, že jste ho oslovovala Sinclair.“

„Je pryč… Opustil mne.“

Tomu Michael nevěřil ani na vteřinu; bylo jasné, že se ho z nějakého důvodu snaží krýt. Těžko říct, kým nebo čím tato žena byla, ale její výraz a hlas vyjadřovaly emoce zcela lidské. Nebylo na tom nic záhadného. A ať už onoho Sinclaira obestíralo jakékoliv tajemství, jednoznačně bledlo v porovnání se všemi ostatními nezodpovězenými otázkami, které visely ve vzduchu. Předně, jak se vůbec dostali do toho ledovce? A kdy? A jak se jim z toho bloku ledu zase podařilo dostat? A jak trefili sem do Stromviken?

Anebo – a to byla asi největší a nejnevysvětlitelnější otázka ze všech, vedle které se všechny ostatní stávaly podružnými – jak mohla obživnout?

Možná existoval nějaký zdvořilý způsob, jak některou z těch otázek položit, ale Michael na něj nedokázal přijít.

Všiml si u stěny pytle se psím žrádlem. Začal proto otázkou, která mu připadala prostá. „Takže tenhle Sinclair má s sebou psí spřežení?“

Poznal, jak usilovně přemýšlí, až jí pravděpodobně došlo, že z dalších lží nic nezíská. Poklesla jí ramena. „Ano,“ přiznala.

Následovala trapná chvíle ticha. Michael si všiml, že má v očích rozpraskané žilky a rty má oschlé. Olízla si je. Přejel očima otevřenou láhev stojící na stole. Věděl, co v ní je.

Ale věděla ona, že on to ví?

Když se na ni znova zahleděl, poznala, že o tom ví. Sklopila oči, jako kdyby se styděla, a tváře jí zrůžověly.

„Tady nemůžete zůstat,“ prohlásil Michael. „Blíží se bouře a bude tady brzy.“

Poznal, že je zmatená a ztracená. Jaký byl její vztah k tomu Sinclairovi?

Vždyť ji přece zamkl samotnou v místnosti a zmizel bůhvíkam. Byl to její milenec? Manžel? Byl jediným člověkem na celém světě, kterého znala? Byl snad jediným člověkem, kterého mohla znát? Michael nevěděl, kterou otázku položit dřív. Věděl jen, že ji tu nemůže nechat samotnou v promrzlém kostele. Musel najít způsob, jak ji přesvědčit, aby s ním odešla ještě dnes.

„Pro Sinclaira se můžeme vrátit později. Neopustíme ho. Ale vy byste měla jít s námi hned,“ navrhl.

Když zaslechla množné číslo, oči se jí rozšířily a pohlédla otevřenými dveřmi do kostela. Jistě přemýšlela, kdo další sem za ní může ještě vrazit.

„Jsem tady s jedním přítelem. Mohli bychom vás odvézt zpátky na stanici,“ vysvětloval Michael.

„To nejde,“ hlesla.

Michael by mohl klidně hádat, co si asi tak myslela. A nejspíš by to i z části uhodl. „Ale tam se o vás můžeme postarat.“

„Ne, já odsud neodejdu,“ prohlásila, a i když se jí hlas zachvěl, její výraz se změnil. Jako kdyby z ní samotný ten protest vysával všechnu energii.

Poodstoupila od okna a sedla si na okraj postele. Oběma rukama se opřela o pelest. Vítr znovu zesílil a zarachotil okenicemi. Průvan rozdmýchal oheň v kamnech a záře zesílila.

„Dávám vám své slovo, že vám nikdo neublíží,“ dušoval se Michael.

„Nebudete mi chtít ublížit, ale stejně to uděláte,“ řekla záhadně.

Michael netušil, co tím měla na mysli, ale neměl čas o tom přemýšlet, protože zvenku se ozval zvuk motoru skútru. Lawson nejspíš dorazil nahoru ke kostelu. Eleanor poplašeně vzhlédla. Co si asi o takovém zvuku myslela, dával jí nějaký smysl?

Z jakého světa – z jaké doby – pocházela?

„Musíme jít,“ oznámil jí. Eleanor seděla strnule jako socha. Nejspíš se snažila srovnat si myšlenky. Byl stejná, jako když ji viděl v ledu.

Tak klidná jako Kristin na nemocniční posteli.

Skútr se přiblížil a řev motoru naplnil prázdný kostel. Pak hluk ustal. Eleanor Amesová nespouštěla oči z Michaela, jako kdyby jí položil nějakou zvlášť zapeklitou hádanku. I on se snažil vymyslet nějaké řešení. Mohl si jen představovat, co se děje v její hlavě, jak se snaží zvážit všechna pro a proti.

Životy – ne jen svůj vlastní, ale i těch ostatních –, které se snaží chránit.

„Haló!“ ozval se Lawson. „Je někdo doma?“ Jeho kroky se na kamenné podlaze rozléhaly.

Eleanor zabořila prsty do špinavé deky.

Michael se bál, aby neřekl něco špatně, tak raději už vůbec nemluvil.

„Haló, Michaele! Vím, že tu někde jsi. Budeme už muset vyrazit,“ volal Lawson a šel dál směrem k oltáři.

Eleanor měla ve tváři úzkost… a vyčerpání, jaké Michael viděl jen jednou v životě. Na tváři muže, který se úplně sám snažil celou noc uchránit svůj dům před požárem. Bez úspěchu.

Zakašlala, ale byla tak slabá, že ani nezvedla ruku, aby si ji dala před ústa.

„Mohl byste mi něco říct?“ zeptala se hlasem plným porážky a rezignace.

„Jistě, cokoli.“

Lawson už byl tak blízko, že Michael slyšel, jak mu po podlaze vržou boty.

„Co je za rok?“

KAPITOLA TŘICÁTÁ ČTVRTÁ

16. prosince, 11:30

Když Sinclair odcházel, vál jen mírný vítr, ale teď se začal rychle zvedat.

Prošel se psy mezi polozbořenými budovami velrybářské základny – minul kovárnu, kde na policích na zdi dosud leželo několik harpun, některé z nich byly skoro tak dlouhé jako kopí, s nímž kdysi vyrážel do boje – a pokračoval na severozápad, kde se rýsoval nízký zaledněný hřeben, zastírající jakýkoli další výhled. Pochyboval, že by na druhé straně něco našel, ale měl snad jinou možnost? Vydat sebe i Eleanor na milost těm, kterým s takovým úsilím unikli? Sinclair už nikomu nevěřil… a nikdy už nikomu věřit nebude.

Dokonce ani své milované, i když ho to zamrzelo. Než odešel, pro jistotu Eleanor zamkl na faře, protože netušil, co všechno by ve svém neutěšeném stavu mohla udělat; obával se, že by po probuzení mohla podlehnout náhlému hnutí mysli a pokusit se o sebevraždu. Neměl sice žádnou konkrétní představu, jak by k tomu mohlo dojít, ale nechtěl nic ponechat náhodě. Věděl, že jejich stav, nehledě na strašnou cenu, kterou za něj museli platit, jim poskytuje ochranu před chorobami, které by pro ostatní byly smrtelné – cholera, úplavice nebo ta zvláštní krymská horečka –, dokonce i po sto letech, nebo jak dlouho vlastně byli uvězněni na mořském dně. Ale ani ta ďábelská síla, která je donekonečna udržovala při životě, nemohla, alespoň si to myslel, fungovat, pokud by došlo k fyzickému rozkladu těla. Pohled mu sklouzl na jeho rozervanou botu, na místo, kam se mu do lýtka zakousl pes. Rána už sice přestala krvácet, dokonce už se asi i zahojila, ale měl takový pocit, jako by to nebyla živá tkáň. Měl dojem, že to je nějaká divná hmota, jakási výplň, která umožňovala, aby fungoval jako člověk, i když se cítil jako mluvící, dýchající a pohyblivá kostra.

Zdálo se, že se kusy mohou odlomit, ale pořád vše nějak fungovalo.

Se znechucením si uvědomil, že se vlastně vůbec neřídí mottem své jednotky. Nevedlo to ke smrti, a ke slávě už vůbec ne. Bylo to takové podivné vegetativní stadium, což mu bolestně připomnělo dávno minulé dny prožité s lehkou brigádou na Krymu.

Celé týdny tenkrát nic kloudného nedělali, jen donekonečna ze sedel sledovali akce pěchoty, protože prý byli jako strategická záloha drženi stranou pro rozhodující okamžik, ale zdálo se, že ten moment nikdy nepřijde.

Podle příkazů lordů Lucana a Cardigana – dvou mužů a dokonce švagrů, kteří sebou ostentativně pohrdali – byl sedmnáctý pluk neustále přesunován z jednoho zastrčeného stanoviště na druhé, jako by si stále chtěli ověřovat, že je mají k dispozici, i když je nechtějí pustit do akce. Sinclair nebyl jediný, kdo měl pocit, že se jim příslušníci ostatních jednotek začínají vysmívat – naparádění kavaleristé s chocholy a pláštěnkami, zlatým prýmkováním a jasně červenými kalhotami, kteří si pochutnávají na vejcích natvrdo a sušenkách, zatímco za ně ostatní dělají špinavou práci při útocích na nepřátelská opevnění. Jednou dokonce došlo k tomu, že zcela dezorganizovanému a chaoticky se stahujícímu ruskému jezdectvu bylo umožněno opustit bojiště, aniž je mohli pronásledovat a dorazit. Seržant Hatch, který se právě zotavil ze záchvatu malarické horečky, vzteky a znechucením zlomil svou dýmku a odhodil oba konce do bláta.

„Sakra, to čekají, až jim přinesou pozvánku na zlatém podnose?“ vrčel vztekle a snažil se držet na uzdě svého neklidného koně. Neodpustil si přitom temný pohled na návrší, z nějž, obklopen svými pobočníky, obhlížel bitevní pole dalekohledem vrchní velitel, starý a jednoruký lord Raglan.

„Lepší příležitost nám už snad ani nemohli poskytnout.“

Dokonce i kapitán Rutherford, známý jak pro své licousy, tak pro svůj neotřesitelný klid, byl vývojem zneklidněn. Poté, co si řádně zavdal z polní láhve – naplněné rumem ředěným vodou –, se zaklonil v sedle a nabídl ji Sinclairovi. „Zdá se, že to zas bude dlouhý den.“

Sinclair se zhluboka napil. Od okamžiku, kdy se nalodili, byla válka jedním velkým a velice drahým rozčarováním. Nejprve plavba po rozbouřeném moři, při níž zbytečně zahynuly desítky koní, kterou vystřídaly nekonečné přesuny úzkými roklemi nebo pustými planinami, kde jejich cestu značily mrtvoly, potrava pro supy a jinou havěť… pro jakási divná, podivně se plížící stvoření, která občas zahlédli v noci, kdy přicházela k jejich tábořištím. Sinclair se jednou zeptal jednoho z tureckých zvědů, co je to za tvory, ale muž, poté, co si nejprve pověrčivě odplivl přes levé rameno, jen zamumlal: „Kara-kondjiolos.“

„Ale co to má být, co to znamená?“

„Ti, co sají krev,“ odpověděl zvěd s odporem. „Přisávají se na mrtvoly.“

„Jako šakalové?“

„Ne, tohle je něco daleko horšího,“ řekl a hledal správné slovo. „Tihle jsou totiž… prokletí.“

Sinclair si pak mnohokrát všiml, že kdykoli nějakého spatřili – vždycky se však jen někde mihl přikrčený při zemi a zmizel ve tmě –, katolíci se okamžitě pověrčivě křižovali a všichni, bez rozdílu víry, si rychle přisedali blíž k ohňům.

Tahle země, kterou se musel prodírat, byla tak vzdálená a cizí. A protože se dosud vlastně nic vzrušujícího nestalo, stále si zřetelně vybavoval den, kdy vypluli z Anglie, kdy bylo nábřeží plné jásajících a mávajících lidí, kapely vyhrávaly a vlajky vesele vlály. Dokonce i město Balaklava, kdysi prý příjemný přístav, bylo změněno k nepoznání. Před vyloděním britských jednotek tu prý obyvatelé Sevastopolu v místních vilkách s typickými zelenými střechami a pečlivě udržovanými zahrádkami rádi trávili volný čas. Podle zpráv prý každá chatka a také všechny ploty byly porostlé nádherně kvetoucími růžemi, plamínky a zimolezem. Hrozny světle zeleného muškátového vína zrály na vinicích a stačilo si jen utrhnout. Na okolních svazích byly kvetoucí sady a voda v zátoce se nádherně třpytila.

A pak se objevil Agamemnon, nejmocnější plavidlo britského námořnictva, a spolu s ním se v zátoce vylodila část expedičních jednotek – pětadvacet tisíc mužů, pro něž se Balaklava stala hlavní základnou. Domy byly obsazeny a kvetoucí zahrady a šťavnaté hrozny vojáci rychle přeměnili na nevábné bahnisko. Protože mnoho mužů bojovalo s průjmovými onemocněními a spousta zemřela, kdysi nádherná zátoka se zakrátko změnila v páchnoucí stoku. Lord Cardigan, což rozhodně nebyl žádný hlupák, velmi rychle pochopil, co mu zde hrozí, a rychle se rozhodl svůj stan umístit přímo na palubě své soukromé jachty Dryady, která kotvila několik mil odtud.

Zatímco mu jeho soukromý francouzský kuchař připravoval vybrané pokrmy, nekonečná řada ordonancí a pobočníků neustále pendlovala sem a tam a zajišťovala spojení mezi velitelem a základnou. Když v doslechu nebyl žádný z důstojníků, muži mu mezi sebou říkali „vznešený jachtař“.

„Dostal jsi nějakou zprávu od Frenchieho?“ zeptal se Rutherford, ale Sinclair jen zavrtěl hlavou. Na frontu už týdny nedoručili jediný dopis, žádné zprávy nepřišly ani z polní nemocnice. Sinclair viděl, jak vypadala noha jeho přítele poté, co se přes něj převalil kůň, a bylo mu jasné, že pokud to přežije, už to nebude ten člověk, kterého znal.

Ale nedopadnou tak nakonec všichni?

Byl nádherný průzračný a jasný den a Ajax z nedostatku pohybu netrpělivě přešlapoval. Sinclair ho s láskou poplácal po dlouhém kaštanovém krku a něžně zatahal za černou hřívu. „Vydrž, chlapče, vydrž… vždyť se dočkáme,“ promlouval k němu a sám se snažil smířit s nevyhnutelným.

S dalšími nekonečnými hodinami nečinnosti, kdy k nim z dálky budou doléhat zvuky srážek či vítr přinese temné dunění ruského dělostřelectva.

Uvědomil si, že se cítí jako někdo, kdo čeká před divadlem, občas se k němu zevnitř donesou nějaké zvuky, ale nemá šanci dostat se dovnitř a sledovat představení. Často myslel na Eleanor, na to, co asi dělá, zda je v bezpečí, a trápil se tím, zda jeho dopisy dorazily do Londýna.

Rutherford si odfrkl a bradou kývl doprava. Od vrchního velitele právě vyrazil pobočník a pustil se i s koněm dolů, po téměř kolmo se svažujícím úbočí. Kůň se několikrát téměř zřítil, ale jezdec nad zvířetem vždy v poslední chvíli získal kontrolu a pokračoval v šílené jízdě.

„Jen jediný člověk, kterého znám, dokáže něco takového,“ konstatoval seržant Hatch.

„A kdo by to tedy měl být?“ zeptal se Rutherford.

„To může být jedině kapitán Nolan,“ vložil se do hovoru Sinclair. Tentýž kapitán Nolan, jehož novátorské metody výcviku koní si vítězně razily cestu celým kontinentem. To už se jezdec i s koněm, provázení celou lavinou uvolněného kamení, dostali ze svahu na planinu a okamžitě vyrazili plnou rychlostí jejich směrem.

Lord Lucan, na hlavě klobouk s bílým chocholem, mu zvolna klusal v ústrety a zastavil svého koně jen pár metrů od Sinclaira, mezi sevřenými formacemi lehké a těžké jízdy brigády, kterým velel.

Nolan k němu dorazil tryskem, z boků jeho koně se řinuly proudy potu, a ze sedlové brašny vyndal depeši od vrchního velitele, kterou okamžitě předal do rukou lorda Lucana.

I když Sinclair věděl, že si Nolan, ostatně jako většina kavaleristů, Lucana ani trochu neváží, přesto ho překvapilo, jakým způsobem si troufl zprávu předat. Lucan byl proslavený svými špatnými náladami, kdy téměř cokoli mohlo postiženému vynést zatčení pro porušení subordinace.

Nasupený Lucan převzal depeši a přečetl si ji. Pak se podíval na Nolana, jehož kůň stále neklidně podupával, což Lucana zjevně rozčilovalo. Sinclair nebyl schopen zachytit všechna slova, ale určitě zaznělo: „Zaútočit na co? O jaká děla se jedná?“

Sinclair si vyměnil pohled s Rutherfordem. Chystal se snad lord Lucan – kterému jeho nečinní vojáci přezdívali lord Kukaň – své muže opět vyřadit z akce?

Nolan něco stále naléhavě opakoval, až mu kučeravé vlasy poletovaly po čele, a ukazoval na depeši, kterou Lucan svíral v rukou. A pak mu najednou ruka vystřelila směrem k ruským bateriím na vzdálenějším konci Severního údolí. Hlasem tak zvučným, že i Sinclair mohl slyšet každičké slovo, Nolan pronesl: „Támhle, pane, je váš nepřítel. Tam jsou ta děla!“

Sinclair očekával, že Lucan dostane jeden ze svých proslavených záchvatů vzteku a okamžitě nařídí, aby byl Nolan zatčen. Místo toho však Lucan jen pokrčil rameny, otočil koně a klusem se vydal poradit se se svým arcinepřítelem, lordem Cardiganem. Ať už v té zprávě bylo cokoli, bylo to tak důležité, že si to netroufl ignorovat, ani se rozhodnout samostatně.

Po několika minutách intenzivní debaty lord Cardigan zasalutoval, ne jednou, ale hned dvakrát, a tryskem vyrazil k Sinclairovi a ostatním husarům. Okamžitě nařídil, aby se jednotka přeskupila do dvouřadé formace.

První linii měly vytvořit sedmnáctý pluk spolu se třináctým plukem lehkých dragounů a jedenáctým husarským; druhou pak čtvrtý pluk lehkých dragounů a většina osmého husarského. Těžká jízda se mezitím přesunula, aby jistila jejich týl. Jízdní dělostřelectvo, které by je za normálních okolností následovalo, do formace vůbec nebylo zařazeno. Sinclair z toho vyvodil, že údolí před nimi je asi částečně zoráno, a bylo by obtížné, aby se dělostřelectvo v takovém terénu pohybovalo.

Pokud by ho někdo požádal o odhad, řekl by, že údolí, do kterého se chystali proniknout, může být necelé dva kilometry dlouhé a zhruba kilometr široké. Bylo úplně ploché, neposkytovalo žádnou možnost úkrytu a ze všech tří vyvýšených stran bylo kontrolováno ruskými pozicemi. Na Fedjukovinových kopcích na severu Sinclair napočítal nejméně dvanáct dělostřeleckých stanovišť, kolem nichž bylo rozmístěno několik oddílů pěchoty.

Směrem na jih to bylo ještě horší, neboť tam bylo nejméně třicet děl a k tomu ještě celá baterie polního dělostřelectva, která obsadila před nedávnem dobytou pevnůstku. Ale vůbec to nejhorší čekalo na samém konci údolí. Pokud se měli dostat až tam, nejenom že by předtím museli projet ohněm všech těch děl po stranách, ale navíc by jejich útok byl veden přímo proti ústím dalších dvanácti děl, bráněných několika hustými řadami ruské jízdy.

Poprvé v životě měl Sinclair velmi intenzivní pocit, že smrt je nablízku.

Bylo zajímavé, že se to neprojevilo tím, že by se chvěl nebo že by chtěl utéct, byl to prostě chladný a logický fakt. Až do téhle chvíle, i když všude kolem muži padali jak mouchy kvůli choleře nebo horečce, nebo i když byli někteří zastřeleni odstřelovačem ukrytým kdesi v kopcích, si nikdy nepřipustil, že i on je zranitelný. Prostě se tak necítil. Ale teď, po tomhle pohledu, už v sobě nikdo nemohl živit takovou iluzi.

Sinclair byl v první řadě, po levici měl Rutherforda, po pravici mladíka, který se jmenoval Owen. Seržantu Hatchovi přidělili místo ve druhé řadě.

„Sázím pět liber,“ řekl Sinclair Rutherfordovi, „že se k té baterii dostanu jako první.“

„Beru,“ prohlásil Rutherford. „Ale máš vůbec pět liber?“

Sinclair se zasmál a Owenovi, který je slyšel, se na tváři také podařilo vykouzlit něco, co vypadalo jako úsměv. Měl ustupující bradu a úzký obličej a byl tak pobledlý, že jeho pleť byla bílá jako syrovátka. Ruka, ve které svíral kopí, se mu nekontrolovatelně chvěla.

Zazněla trubka a Sinclair, stejně jako všichni okolo, zmlkl. Lord Cardigan předjel před jednotku a vytasil a pozvedl svou šavli. Klidným hlasem, který se nicméně zřetelně nesl i k mužům čekajícím za ním, pronesl: „Jednotko, vpřed. Krokem, poklusem klus.“

Když dozněl zvuk trubky a masa kavaleristů, kopí hrdě vztyčená, se údolím dala zvolna do pohybu, uvědomil si Sinclair, že se najednou rozhostilo naprosté, téměř nepřirozené ticho. Z okolních výšin nezazněl jediný výstřel z pušky, žádný z kanónů nespustil palbu a dokonce ani vítr nečechral krátkou trávu. Jediné, co mohl slyšet, bylo rytmické vrzání kůže na sedlech a cinkání ostruh. Vypadalo to, že celý svět zatajil dech v napjatém očekávání věcí příštích.

Sinclair zatím držel otěže v rukou velmi volně, ale věděl, že zanedlouho nastane chvíle, kdy je bude muset přitáhnout a pobídnout Ajaxe do víru ohně, který je čeká. Kůň pozvedl hlavu, nasál čerstvý vzduch a zafrkal. Byl šťastný, že se konečně mohl po tvrdé zemi pustit do klusu. Sinclair se snažil soustředit veškerou pozornost na dokonale upravenou postavu lorda Cardigana, jenž hrdě vzpřímený cválal v čele formace. Na rozdíl od převažující módy mu jeho zlatem vyšívaná pláštěnka nesplývala volně z ramenou, ale nosil ji jako kabát. Cardigan se ani jednou neohlédl na své muže, protože moc dobře věděl, ostatně jako každý kavalerista, že takový pohled by si všichni vyložili jako známku nejistoty. A Cardigan nejistotou opravdu netrpěl. Bez ohledu na to, jak moc se mu Sinclair a ostatní pošklebovali za jeho okázale přepychový životní styl a za malicherné bazírování na striktním dodržování předepsaného protokolu, nedalo se mu upřít, že se toho dne choval jako opravdový vůdce.

Právě v ten okamžik Sinclair spatřil, jak se u ústí jednoho z děl na konci údolí objevil bílý obláček. Z ničeho nic tam vykvetl něžně vypadající mráček připomínající ochmýřenou hlavičku odkvetlé pampelišky. Pak se objevil další. Hluk výstřelů se dostavil s několikavteřinovým zpožděním a vzápětí se ze země zvedly fontány prachu a drnů trávy. Střely dopadly před ně, ale Sinclair moc dobře věděl, že se ruští dělostřelci teprve zastřelují. První řada postoupila jen o několik desítek metrů, když tu, k naprostému Sinclairovu překvapení, kapitán Nolan, jenž tak flagrantně porušil veškeré zvyklosti, tryskem opustil postupující formaci a mávaje šavlí překřížil cestu lordu Cardiganovi. Povstal ve třmenech a něco na Cardigana volal, ale kvůli teď již nepřestávajícímu burácení dělostřelby jeho slova nebylo možné zachytit. Sinclair si na okamžik pomyslel, že se Nolan musel dočista zbláznit a snaží se sám postavit do čela útoku. Ale ještě dříve, než měl Cardigan vůbec šanci na tento šokující vývoj nějak zareagovat, střepina explodujícího ruského granátu rozervala kapitánu Nolanovi hruď. Stalo se tak s takovou prudkostí, že Sinclair na okamžik zahlédl jeho tlukoucí srdce. Nolanův kůň v tom okamžiku zpanikařil, otočil se a s ještě stále vzpřímeným, krví zalitým tělem svého mrtvého pána si to namířil přímo do postupující linie jezdců. Vydával u toho příšerné zvuky, při nichž Sinclairovi tuhla krev v žilách. Z Nolanových rukou již vypadla šavle, ale mrtvola, držící se nepochopitelně v sedle, jednou rukou ještě stále mířila kupředu, jako by chtěla vést útok. Zřítila se ze sedla teprve v okamžiku, kdy se ještě stále řičící kůň srazil se zvířetem jednoho dragouna ze čtvrtého pluku.

„Dobrý bože,“ zaslechl Sinclair Rutherfordovo mumlání. „O co se to ten chlap pokoušel?“

Sinclair neměl potuchy, ale pohled na to, jak skončil nejlepší muž britského jezdectva, rozhodně nebyl dobrým znamením. Tempo postupu se teď zvýšilo, ale jen nepatrně.

Lord Cardigan, který se neobtěžoval ohlédnout se, aby zjistil, co se stalo s Nolanem, vedl formaci jako na přehlídce. Navzdory tomu, že se na ně valila bouřící řeka ohně, postupovali zvolna vpřed v sevřené formaci.

„Sevřít řadu!“ slyšel Sinclair odněkud zezadu hlas seržanta Hatche, který pobízel muže, aby rychle zacelili mezery, které ve formaci otevřela ruská dělostřelba. „Sevřít na střed!“

Rychlost se zvýšila a Ajax, unášeje Sinclaira kupředu, poněkud sklonil svou kaštanově hnědou hlavu s bílou lysinou. Šavle a torba Sinclaira rytmicky pleskaly do boku a proti oslepujícímu slunci si posunul přilbu více do čela. Začal pociťovat tíhu vztyčeného kopí a nemohl se dočkat rozkazu, aby je mohl spustit a založit do podpaží. Modlil se, aby žil alespoň tak dlouho, aby je mohl použít.

Zhruba v půli údolí se brigáda dostala do ničivé křížové palby ruských děl a pušek, která se na ně snesla z Feďjukinových kopců i protilehlé vyvýšeniny. Všude kolem něj dopadaly kulky z pušek, vybuchovaly dělostřelecké granáty a svištěly šrapnely, párajíce koňské boky a srážejíce jezdce ze sedel. Jezdci již nebyli schopni zadržovat vyděšená zvířata, a vlastně ani sami sebe. Pevná formace ztratila tvar, když koně a jezdci vyrazili plnou rychlostí kupředu v zoufalé snaze uniknout z pekelného krupobití, jež se na ně snášelo z obou stran. K Sinclairovým uším se v nastalé vřavě nesl křik a sténání raněných koní a umírajících mužů, jež se mísily se slovy modliteb, ale i s povzbuzováním, jež jim mělo dodat kuráž.

„Vzmužte se, sedmnáctí!“ slyšel burácet hlas seržanta Hatche, jehož kůň se ocitl po jeho pravici. „Přece se k nim ti ze třináctého nedostanou před námi!“

Kam se vlastně poděl mladý Owens, podivil se Sinclair, kde je jeho kůň?

Nevšiml si, že by byl zabit.

Zvuk polnice přinesl toužebně očekávaný rozkaz k založení kopí. Sinclair tak učinil a nasadil Ajaxovi ostruhy. Vzduch byl plný oblaků kouře z děl, vzedmutého prachu a poletujícího smetí, takže Sinclair před sebou jen stěží rozeznával obrysy dělostřelecké baterie. Spatřil záblesky plamenů, jež vyšlehly z hlavní děl, a slyšel svištění letících nábojů, jež vzápětí smetly dvanáct mužů, jako kdyby to byly kuželky. Bylo to natolik ohlušující, že mu v hlavě jen zvonilo. Oči ho nesnesitelně pálily od valícího se dýmu a zpěněná krev mu proudila celým tělem. Jezdci, kteří se dostali před něj, byli rozmetáni na kousky, jejich nešťastní koně se zoufale snažili postavit se na zlámané nebo odervané nohy. Ajax se přehoupl přes bezhlavé torzo praporečníka, a důvěřuje svému pánovi, vnesl ho přímo doprostřed bitvy. Sinclair se ze všech sil snažil udržet kopí rovně a zem pod kopyty jeho koně rychle ubíhala vzad. Zbývalo už jen pár metrů, už rozeznal šedivé uniformy ruských dělostřelců a jejich nízké klobouky. Snažili se co nejrychleji znovu nabít dělo, jež právě vystřelilo. Řítil se přímo proti jeho hlavni, do níž právě vpravili novou kouli, a nebyl schopen změnit směr. Z jedné strany se řítil seržant Hatch, na druhé straně se hnal zděšeně řičící Rutherfordův kůň. Prázdné třmeny ho tloukly do boků, po jezdci nebylo památky. Sinclair neměl jinou šanci než pokusit se přeskočit dělo dříve, než z něj obsluha vystřelí. Zaslechl nějaký výkřik v ruštině a spatřil, jak byl žhnoucí zápalník přiložen k roznětce. S hlavou zataženou mezi rameny a s napřaženým kopím mířícím na muže, jenž držel zápalník, se vrhl vpřed. Ajax se vznesl do vzduchu v okamžiku, kdy z hlavně vyšel výstřel, a poslední, co si Sinclair uvědomil, bylo, že zcela oslepený prolétá horkou a krvavou změtí vnitřností, kouře ze spáleného střelného prachu… a pak už nic.

KAPITOLA TŘICÁTÁ PÁTÁ

16. prosince, 11:45

Přesně v době, kdy si Charlotte začala myslet, že by tenhle pobyt nemusel být tak strašný – sice hrozné počasí a ponorková nemoc v táboře, ale žádné komplikované lékařské případy, které by musela řešit –, utrhlo se z řetězu tohle peklo.

Nejdřív Danziga zabil jeho vlastní pes a teď – teď se jí Murphy snažil namluvit, že to zohavené tělo, které jí leželo u nohou na podlaze botanické laboratoře, bylo výsledkem Danzigova běsnění.

„To není možné,“ opakovala už nejméně posté. „Sama jsem Danziga prohlásila za mrtvého. Vlastníma rukama jsem mu zašila ten pokousaný krk. Dvakrát, ne, třikrát jsem do něj pustila proud z defibrilátoru, ale srdce se nerozběhlo.“ Klekla si a položila prsty na Ackerleyho chladný krk.

„A viděla jsem, jak ho zapnuli do vaku na mrtvoly.“

„No, tak se holt nějak dostal ven,“ trval na svém Murphy. „Nic víc ti k tomu neřeknu. Wilde s Lawsonem na to oba dva přísahali.“

Kdyby je tak dobře neznala, zeptala by se, jestli náhodou nebyli opilí, když to tvrdili. Nebo jestli si dokonce nešlehli něco ještě mnohem účinnějšího. Ale znala Michaela a znala i Lawsona a bylo jí jasné, že něco tak ohavného by si nikdy nevymysleli. A tohle bylo opravdu to nejstrašlivější, co si kdo dokázal představit. Hrdlo a ramena byly ošklivě potrhané. Krev nasákla do košile i do kalhot. Brýle byly sice pocákané teď už sraženou krví, ale nějak dokázaly přestát ten útok bez úhony. Kdo nebo co mohl nebo mohlo něco takového udělat? Překonávalo to ty nejhorší zážitky z nejdivočejších nocí, které zažila na pohotovosti.

„Je mi jasné, že budeš chtít provést ještě i další vyšetření, ale vzhledem k tomu, co se stalo s Danzigem, jsem se rozhodl, že neponechám nic náhodě.“ Už si všimla, že se mu pod bundou výmluvně boulí tvar pouzdra na pistoli.

„Co tím máš na mysli?“

„To ti hned ukážu.“

Měl tím na mysli to, že tělo bylo pečlivě zabaleno a na vozíku odvezeno co možná nejméně nápadně podél zadních stěn modulů do starého venkovního mrazáku na maso. Starý mrazák se už napůl rozpadal a uvnitř připomínal jeskyni. Bylo v něm několik krabic s kolou, pivem a dalšími kuchyňskými zásobami. Murphy došel až dozadu a z podlouhlé krabice asi metr vysoké smetl několik plechovek a kusů nádobí. Přímo nad krabicí se u stropu táhla kovová trubka s odlupujícím se červeným lakem.

„Tady ho položíme.“ Murphy vzal tělo za ramena a Charlotte za nohy a co možná nejuctivěji a nejjemněji ho položili na určené místo. Když se Charlotte zvedla, všimla si, že na krabici je nápis z černých písmen. Stálo tam HEINZ – KOŘENÍCÍ SMĚS.

„A proč je tohle lepší, než kdybychom ho vzali na marodku a já udělala autopsii?“

„Protože takhle to můžeme aspoň chvíli držet pod pokličkou. A taky je to tady bezpečnější.“

„Bezpečnější před čím?“ Ať už to bylo s Danzigem jakkoli, přece si velitel skutečně nemyslí, že takhle poničené tělo by mohlo ještě znovu fungovat?

Murphy neodpověděl, ale pohled jeho očí se Charlotte vůbec nelíbil. Tím méně se jí pak zamlouvala želízka – želízka? –, která, jak si právě všimla, mu visela z kapsy. „Necháš mě tady chvíli o samotě, prosím? Přijdu hned,“ požádal Murphy.

Charlotte vyšla ven a zůstala stát na rampě. Vítr citelně zesílil. Co se to tady dělo? Dva mrtví v řádu několika dní? A ačkoli se za to příliš ráda neměla, nemohla se ubránit myšlence, jestli taková bilance nebude vypadat špatně v jejích záznamech, až se vrátí do civilizace.

„Hotovo,“ oznámil Murphy a zavřel za nimi dveře na závoru a řetěz, který byl potažený igelitovou ochrannou fólií, aby se k němu nedostalo vlhko. „Asi nemusím vysvětlovat, že jsem strýčkovi Barneymu řekl, že tenhle mrazák je až do odvolání mimo provoz.“

Charlotte si umínila, že už se nikdy v životě nedotkne kořenících přípravků od firmy HEINZ.

„A taky ti asi nemusím říkat, že bych chtěl, abys o tomhle pokud možno mlčela. Přinejmenším se nám to celé bude mnohem lépe řešit. Zejména ta věc s Danzigem.“

16. prosince, 14:00

Eleanor si jen matně uvědomovala, co se s ní děje. Pamatovala si, že jí pomohli, nebo ji možná spíš odnesli ke dveřím kostela, pak ji usadili na nějaký nepohodlný stroj na cosi ve tvaru sedla. Řekli jí, aby rukama objala muže, který seděl před ní – jmenoval se Michael Wilde, napadlo ji, jestli je původem Ir –, ale to už na ni bylo moc a začala se ze všech zbývajících sil bránit.

Ten druhý muž ji pak přivázal kolem pasu lanem, které bylo vyrobené z jakéhosi tenkého, ale pevného vlákna, a kapuci jí stáhl pevně kolem obličeje. Stroj zařval a vyrazil přes pláň jako hřebec, ale vítr jí vál přímo do obličeje a spršky ledových krystalů byly tak časté a silné, že si musela, ať se jí to líbilo nebo ne, položit tvář na Michaelova záda. Zanedlouho ho pak dokonce i objala rukama kolem pasu, aby při jízdě udržela rovnováhu.

Nebýt stažené kapuce, byl by řev motoru ohlušující. Řítili se přes rozlehlou pláň a jízda Eleanor podivně ukolébávala. Slábla během celého dne a snažila se za každou cenu odolat vábení tmavých láhví, které Sinclair nechal stát v místnosti. Teď však cítila, že ji opouštějí i poslední zbytky energie. Zavřela oči a uvolnila nohy. Cítila se bezmocná, ale nebylo to nepříjemné. Vrčení motoru jí připomínalo neustálý hukot parníku, kterým jela na Krym… pod vševidoucím dohledem slečny Nightingaleové. Co by si však její zaměstnavatelka pomyslela o takovéto scéně? Eleanor si byla velmi dobře vědoma toho, že slečna odsuzovala přátelení s vojáky a porušování většiny společenských pravidel. Skandálům bylo potřeba se vyhnout za každou cenu. Ačkoli se slečna k vojákům chovala tak vstřícně a přátelsky, jakmile se jednalo o její vlastní personál, často se stávalo, že absolutně postrádala smysl pro humor a pochopení.

Ráno poté, co během noční pochůzky náhodou objevila Frenchieho mezi raněnými, vstala Eleanor o hodinu dřív a vykradla se co nejtišeji z ložnice.

Na schodišti byla ještě tma, a když scházela z věže dolů, málem dvakrát upadla. Kromě čisté košile s sebou nesla složený list papíru a špaček tužky.

Někteří pacienti ještě spali, jiní se však již převalovali na postelích, házeli sebou v horečce nebo bolestí, oči se jim leskly a rty měli popraskané. Dva nebo tři k ní natáhli ruce, když spěchala kolem nich, ale ona jim tentokrát nemohla vyhovět. Soustředila se na cíl cesty. Za méně než hodinu už musela nastoupit do služby.

Blížila se k oddělení, na kterém ležel Frenchie. Cestou procházela kolem chirurgických vozíků, které zrovna připravovali na každodenní řezničinu.

Oslovili ji dva zřízenci – ten, co měl odstávající uši a přelezené vlasy mu trčely z hlavy, řekl: „Brýtro, slečno. Vy jste si teda přivstala,“ a druhý, statný chlápek s poďobaným obličejem, dodal: „Nedala byste si s náma trochu čaje?“ Zvedl otlučenou konvici z vozíku. „Ještě je horkej.“

Eleanor odmítla a rychle přeběhla do vzdáleného rohu místnosti, kde ležel Le Maitre. Byl vzhůru a rozbitým oknem zíral ven na rozbřesk. Eleanor si dřepla vedle jeho postele, ale všiml si jí, až když promluvila. „Tak jsem zase tady. Podívejte, co jsem přinesla,“ ukázala mu tužku a papír.

Olízl si rty a přikývl. „A mám ještě tohle,“ řekla a ukázala čistou košili.

„Tu starou z vás svlékneme a dáme vám čistou, jen jak někde seženu trochu vody na umytí.“ Podíval se na ni, jako kdyby ani nerozuměl řeči, kterou mluvila. Došlo jí, že noc pro něj musela být hodně zlá.

„Frenchie,“ promluvila tiše, „je to trapné, ale ani neznám vaše křestní jméno.“

Le Maitre se poprvé usmál. „To nejste sama,“ řekl. „Nezná ho skoro nikdo.“

Udělalo jí velkou radost, že v něm zůstala alespoň jiskřička života.

„Jmenuji se Alphonse.“ Suše zakašlal. „Takže si dovedete představit, že se tím moc nechlubím.“

Opatrně, tak, aby se nedotkla jeho zraněných nohou, si sedla na kraj postele. Uhladila list papíru v klíně a zeptala se: „Chcete napsat dopis rodině?“

Přikývl a nadiktoval jí adresu v západním Sussexu. Zapsala ji a čekala.

„Chers Pere et Mere. Je vous écris depuis l’hôpital en Turquie. Je dois vous dire que j’ai eu un accident – une chute de cheval – qui m’a blessé plutôt gravement.“

Eleanor držela tužku ve vzduchu nad papírem. Nikdy ji ani nenapadlo, že Le Maitrovi mluví francouzsky. „Ach bože,“ vzdychla. „Omlouvám se, já neumím psát francouzsky.“ Zvedla k němu zrak a viděla, že zavřel oči, aby se mohl lépe soustředit. „Mohl byste to diktovat anglicky?“

U dveří zarachotila kolečka vozíku a ozvalo se několik hlasů. Nemocnice se pomalu probouzela.

„Ano, jistě,“ jeho hlas se podobal krákání. „Je to ode mne hloupé. To jen, že jsem zvyklý, že doma mluvíme…“ zarazil se a pak začal znovu.

„Drahá matko a drahý otče, posílám vám pozdrav z turecké nemocnice. Dopis píše jedna má přítelkyně.“

Rachocení vozíku se přiblížilo.

„Bohužel jsem se zranil… při pádu z koně.“

Eleanor rychle zapisovala diktát, pak na chvíli vzhlédla a spatřila ušatého zřízence, jak tlačí vozík přímo do jejich rohu. Druhý nesl velkou bílou zástěnu, která se nadouvala jako plachta. Bylo jasné, kam mají namířeno.

„Nemohli byste počkat jen malou chvilku?“ prosila Eleanor a postavila se.

„Máme příkazy od doktora,“ odpověděl jeden a druhý postavil zástěnu a roztáhl ji, aby na Frenchieho postel nebylo vidět. Do příjezdu slečny Nightingaleové se amputace prováděly bez zástěny před očima všech ostatních pacientů. Slečna Nightingaleová však trvala na tom, aby se začaly používat tyto zástěny, nejen proto, aby se tak tomu, na kom je zákrok prováděn, poskytlo něco málo soukromí, ale aby ani ostatní, kteří byli okolo, nemuseli přihlížet něčemu tak drastickému, co mohlo vzápětí čekat i je.

„Poručík mi ale právě začal diktovat dopis pro svou rodinu,“ namítla Eleanor. „Docela jistě můžete začít u někoho jiného.“

„Eleanor?“ ozval se Frenchie a chytil ji za rukáv. „Eleanor!“

Obrátila se k němu a spatřila, že zpod matrace vytáhl stříbrné cigaretové pouzdro.

„Vemte si to!“

Bylo to stejné pouzdro, které viděla toho dne v klubu na Longchamps, kam jeli po dostizích. Byl na něm vyrytý smutný znak jejich pluku – lebka jako symbol smrti a pod ní nápis: „Nebo sláva.“

„Dohlédněte na to, aby to moje rodina dostala, prosím.“

„Jednou jim ho dáte sám,“ ujišťovala ho Eleanor, ale nechala si pouzdro vtisknout do ruky.

„Slečno, máme tady práci,“ hartusil zřízenec.

Eleanor zasunula pouzdro do kapsy své uniformy a k posteli dorazil bělovlasý chirurg. „Co tady zdržujete?“ obořil se na Eleanor a vrhl na ni vražedný pohled. „Nemáme na to celý den.“ Strhl přikrývku z Frenchieho nohy, pár vteřin mu stačilo na to, aby zranění prohlédl, a pak přikázal:

„Taylore, přineste špalek.“

Ušatý zřízenec vzal špalek na štípání dřeva pokrytý silnou vrstvou zaschlé krve a umístil ho pod nohu, která měla být amputována. Frenchie zavyl bolestí.

„Smithi, svažte mu ruce.“

„A pokud jde o vás,“ lékař se obrátil k Eleanor, „nevzpomínám si, že bych svolil, aby chráněnkyně slečny Nightingaleové vstupovaly na moje oddělení.“

„Ale pane doktore, já jsem jen –“

„Pokud mě musíte oslovovat, říkejte mi reverende doktore Gainesi.“

Kněz a lékař v jedné osobě? I za ten krátký čas, který Eleanor v místní nemocnici strávila, stačila přijít na to, že věřící lékaři byli ještě horší než ti ostatní. Chloroformu bylo sice jen velmi málo, v případě amputací se však vždy dal nějaký sehnat. Zbožní chirurgové ale takové novoty bojkotovali.

Anestézie pro ně byla jen nějaký pochybný nový vynález, který sloužil ke zmenšení vznešené a očišťující bolesti, kterou na nás náš Pán seslal.

Otočila se a pohlédla na Frenchieho. Jak mu zvedli nohu výš, krev se mu nahrnula do tváří, takže byl celý rudý. Ruce měl přivázané podél boků k železné posteli. Taylor mu držel u úst sklenici whisky, ale většina nápoje mu tekla po třesoucí se bradě.

„Dejte mu do pusy chránítko,“ přikázal doktor a zavázal si bílou zástěru.

Taylor popadl kus odřené kůže a vsunul ho Frenchiemu mezi zuby.

„Pořádně se do toho zakousněte,“ radil mu. „Jinak byste taky moh přijít vo jazyk.“ Potom ho soucitně poplácal po rameni, postavil se do čela postele a ruce nechal položené na Frenchieho ramenou.

„Dobrá, Smithi,“ řekl doktor a zatlačil rukou na zdvižené koleno.

„Opřete se o tu druhou nohu.“

Smith chytil pravou nohu, jednu ruku položil na stehno a druhou na lýtko. Levá noha natažená na špalku připomínala krůtí krk. Eleanor stála v nohách postele hrůzou neschopná slova. Doktor Gaines vzal z vozíku pilu na kosti s dřevěným držadlem. Podíval se na Eleanor a řekl: „Jestli chcete, tak tu zůstaňte, aspoň po nás můžete uklidit.“

Eleanor už však byla dávno rozhodnutá neodejít. Frenchie na ni zíral, jako kdyby celý jeho život závisel na tom spojení, a ona ho v takové chvíli nemohla opustit. Doktor Gaines si nastavil nohu tak, aby místo několik centimetrů nad kolenem bylo přímo uprostřed špalku, jednou rukou si nohu přidržel a druhou přiložil ozubené ostří pily na nazelenalou a zfialovělou kůži nohy. Eleanor to zcela nepatřičně připomnělo smyčec, který houslista přiloží ke strunám. Lékař se zhluboka nadechl a přejel pilou přes maso.

Do vzduchu vytryskl gejzír krve a Frenchie zařval bolestí. Kůže mu vyletěla z úst. Jeho tělo se prohnulo, ale chirurg řezal dál. Ostřím pily táhl zase zpět dřív, než první výkřik dozněl. Pak přitlačil a řezal, dokud se kost nerozlomila a nepraskla. Frenchie chtěl vykřiknout znovu, ale bolest byla tak strašná, že z něj žádný zvuk nevyšel. Noha už byla téměř oddělená od trupu, spojovalo je jen několik cárů masa a kousíček kosti, se kterými se doktor Gaines velmi rychle vypořádal. Přejel pilou tam a zpět, pila mokře zašustila a noha najednou spadla na zem na doktorovy boty. Ten si jí ani nevšiml, položil pilu na postel, vzal z vozíku škrtidlo a pahýl, ze kterého prýštila krev, zaškrtil. Frenchie omdlel. Doktor rukama odtrhl rozervané cáry kůže, z kapsy zástěry vytáhl jehlu s nití a velkými hrubými stehy ránu zašil. Když byl hotov, polil škubající se pahýl notnou dávkou alkoholu.

„Vidím, že jste pořád na nohou,“ řekl Eleanor.

Třásly se jí nohy, ale vydržela, možná i proto, že mu nechtěla dopřát to potěšení, aby ji viděl omdlít.

„Můžeme ho tedy nechat ve vaší péči,“ řekl a otřel si ruce do zástěry.

„A zbavte se tohohle,“ prohlásil a špičkou boty šťouchl do zbytku nohy na podlaze. Pak se otočil a odešel. Celé to netrvalo déle než deset minut.

Taylor a Smith zůstali o něco déle, aby posbírali náčiní a složili zástěnu, potom se rozloučili a vyrazili dál. „Další je na řadě ruka,“ zaslechla ještě, jak Taylor říká. „To bude rychle hotový.“

Postel byla nasáklá krví, i celá podlaha byla od ní špinavá a kluzká. Eleanor se však nejdřív chtěla zbavit odříznuté nohy. Stáhla přikrývku z postele a zabalila do ní torzo, pak to celé vyhodila do koše na odpad. Došla pro kyblík s vodou a hadr a vrátila se, aby vytřela podlahu. Mezitím vyšlo slunce a oknem se dovnitř drala jeho nažloutlá záře. Bude hezký den. Když byla hotová, vzpomněla si na čistou košili, kterou Frenchiemu přinesla. Sice ho za nic na světě nechtěla probudit, ale zoufale toužila po tom, aby mu mohla svléct tu zavšivenou špinavou košili, umýt ho a převléct do čisté. Neměl by se po tom hrůzném zákroku probudit v takovém stavu. Co nejjemněji mu nadzvedla ramena z matrace, hlava mu bezvládně klesla dozadu. Kůži měl studenou a rty namodralé.

„Promiňte, slečno?“ ozval se voják z vedlejší postele.

Podívala se na něj.

„Myslím, že ten muž je mrtvý.“

Položila Frenchieho na postel a ruku mu dala na srdce. Nic necítila. Položila mu ucho na hrudník, ale ani tak nic neslyšela. Opřela se o zeď. Na okenní parapet za její hlavou si sedl ptáček a vesele zatrylkoval. Hodiny na věži odbily celou a ona věděla, že slečna Nightingaleová ji za chvíli začne hledat.

KAPITOLA TŘICÁTÁ ŠESTÁ

16. prosince, 17:00

Michael věděl, že když má Charlotte touto dobou zavřené dveře, nejspíš se snaží trochu prospat, neměl ale na výběr.

Zaklepal, a když se hned nic neozvalo, zaklepal ještě jednou a důrazněji.

„Už jdu, už jdu,“ slyšel její hlas spolu se zvukem pantoflí klapajících ke dveřím její ložnice. Otevřela, na sobě měla svetr se vzorem sobů a fialové tepláky s nápisem Northwestern University. Když zjistila, že za dveřmi stojí Michael, řekla: „Ale musím tě varovat, právě jsem si vzala prášek na spaní.“

Vzhledem k tomu, jak unaveně vypadala, jí to Michael věřil. „Potřebovali bychom, aby ses na někoho koukla.“

„Na koho?“

Jak to má říct, aniž by si myslela, že jde o nějaký hloupý vtip? „Pamatuješ si na tu ženu, která byla v ledu?“

„Jo,“ připustila Charlotte a potlačila zívnutí. „Takže jste ji zase našli?“

„No, našli,“ odpověděl Michael. „A je to tak, že přijela s náma na základnu.“

„Přivezli jste ji.“

„Hm, spíš bych řekl, že přijela s náma. Je totiž živá.“

Charlotte stála ve dveřích a nehty se nepřítomně škrábala na tváři. „Cos to řekl?“ zeptala se nevěřícně.

„Je živá. Šípková Růženka se probudila a je úplně živá.“

Z výrazu její tváře nebylo těžké poznat, že si myslí, že je to vtip, a to hodně špatný vtip.

„A kvůli tomuhle jsi mě vzbudil?“ zeptala se rozčileně. „Mám totiž za sebou dost náročnej den a –“

„Říkám ti pravdu, musíš mi věřit. Myslím to úplně vážně.“ Díval se jí zpříma do očí, aby si mohla ověřit, že to nejen myslí upřímně, ale že rovněž netrpí „velkým okem“.

„Sice nevím, co tím sleduješ,“ pravila Charlotte rezignovaně, „ale už jsem stejně vzhůru. Takže kde máte ten nový jev?“

„Je vedle na ošetřovně.“

Michael ustoupil stranou a Charlotte vyšla na chodbu. Pod vlivem prášků se trochu motala. V čekárně stál Lawson. Vypadal jako nastávající otec, který čeká u porodu. Charlotte vešla a v těsném závěsu za ní Michael. Lawson neřekl ani slovo.

Eleanor ležela na stole jako tělo na márách, ruce měla překřížené na prsou. Oranžová bunda byla pohozená na židli vedle. Na sobě měla staromódní dlouhé, tmavě modré šaty a na hrudi připevněnou bílou brož. Měla zavřené oči, ale nespala. Otevřenými ústy slabě dýchala.

A Michael viděl, jak se Charlotte najednou skutečně začala probouzet.

Koukej se sebrat, to bylo první, co si Charlotte v duchu řekla.

Ať už byla tahle mladá žena kdokoli, rozhodně se nápadně podobala ženě, kterou Charlotte zahlédla v ledu.

„Před hodinou omdlela,“ vysvětloval Michael, „když jsem se ji snažil donutit, aby s námi odjela. Našli jsme ji v kostele ve staré velrybářské osadě.“

Ve velrybářské osadě? V té staré a opuštěné velrybářské osadě? A ta dívka – kolik jí mohlo být, tak devatenáct, dvacet – ležela tu v těch starožitných šatech. Nic už nedávalo smysl. Charlotte přísahala, že si příště pořádně rozmyslí, než si vezme prášek na spaní. Vzala ženu za zápěstí, aby nahmatala pulz. Byl pravidelný, ale slabý. Ženiny ruce byly chladné jako mražené filé.

„Mimochodem, jmenuje se Eleanor Amesová.“

Charlotte se na ni zadívala – krásná tvář jí připomínala portréty z devatenáctého století, které vídala v Chicagu v umělecké galerii. Měla jemné rysy, tenké a klenuté obočí, ale celkový dojem byl podivně éterický až neskutečný, jako kdyby se dívala jen na portrét nebo na s láskou vyrobenou voskovou figurínu. Na něco, co není živé ani skutečné.

Soustřeď se, poroučela si v duchu. Soustřeď se jen na práci a na nic jiného. Nenech se rozptylovat tím, co stejně nedává žádný smysl. Přesně takový přístup jí vždycky pomáhal při službách na pohotovosti.

„Eleanor?“ promluvila na ni tiše. „Slyšíte mě?“

Víčka se zachvěla.

„Jsem doktorka Barnesová. Charlotte Barnesová.“ Podívala se na Michaela. „Mluví anglicky?“

Michael horlivě přikyvoval. „Je to Angličanka.“

Charlotte se na chvíli odmlčela, aby si na tu informaci zvykla. „Mohla byste otevřít oči?“

Eleanor velice pomalu otočila hlavu a otevřela oči. Zmateně se zadívala na Charlotte a pohledem přejela ze sobů na svetru zpět k její široké tváři.

„Výborně,“ povzbuzovala ji Charlotte. „Jde vám to dobře.“ Pohladila Eleanor po hřbetě ruky. Jestli to ale není ta žena z ledu, jestli to není jejich Šípková Růženka, tak kdo to teda je? A jak by se dostala sem na jižní pól?

Charlotte v hlavě divoce vířily myšlenky. Soustřeď se. „Teď vám změříme teplotu a hned vám bude líp, uvidíte.“

Šaty ve viktoriánském stylu byly cítit po soli. Skoro jako kdyby byla pod vodou. Charlotte poslala Michaela do jídelny a poprosila ho, aby odtamtud přinesl „něco dobrého a teplého, například horkou čokoládu“, a sama se pustila do vyšetření. Postupovala velice obezřetně, nechtěla udělat nic, čím by pacienta s tak starobylými city mohla vyděsit. Sice ještě nebylo jisté, kdo je a jak se tu ocitla, ale bylo jasné, že tam, odkud přišla, zjevně žila v jiném století, i kdyby se nakonec ukázalo, že se to odehrává jen v její hlavě. Jednou Charlotte zažila pacienta, který si myslel, že je papež, a ona vždy pečlivě dbala na to, aby ho oslovovala Vaše Svatosti. Jak se dalo předpokládat, byla Eleanor dost vyvedená z míry, když jí Charlotte chtěla navléknout manžetu na měření tlaku. Světlo v propisce, kterým jí posvítila do očí, v ní vyvolalo úžas. Celou dobu Charlotte bedlivě pozorovala s rostoucím zájmem, ale i zmatkem. Charlotte si v duchu říkala, jak na ni asi působí – velká černoška ve vyplétaném svetru, fialových teplákách a s vlasy spletenými do copánků a narychlo svázanými do neuspořádaného uzlu.

„Vy jste… sestra?“ hlesla po chvíli.

No, tak to jsem mohla dopadnout i hůř, řekla si Charlotte. „Ne, jsem lékařka.“ Dívka skutečně měla britský akcent.

„Já jsem také sestra,“ pokračovala žena a bledou ruku si položila na hruď.

„Skutečně?“ podivila se Charlotte, která byla ráda, že Eleanor začala mluvit. Mezitím si chystala injekci, aby jí mohla odebrat vzorek krve.

„Ano, pracovala jsem se slečnou Nightingaleovou.“

„No to se podívejme,“ vyhrkla Charlotte dřív, než vůbec pochopila význam těch slov. Eleanor je řekla, protože doufala, že udělá dojem. A samozřejmě udělala. Charlotte se zarazila s jehlou ve vzduchu. „Cože, to jako – to mluvíte o – Florence Nightingaleové?“

„Ano,“ ujistila ji Eleanor zjevně potěšená tím, že to jméno je stále ještě známé. „Pracovala jsem s ní v nemocnici na Harley Street… a pak na Krymu.“

Florence Nightingaleová? Dáma s lampou? Kdy žila? Dějepis nikdy nebyl Charlottin oblíbený předmět. To ale muselo být už několik století.

Přibližně.

Soustřeď se, napomínala se znovu Charlotte. Soustřeď se. A nedělej nic, co by znepokojilo pacienta – nebo v jejím případě narušilo myšlenkovou konstrukci, ke které se upíná a která může být podmínkou mentální stability.

„Slečno Amesová, to jste podnikla hodně dlouhou cestu, než jste se dostala na tohle místo.“ Charlotte jí vyhrnula rukáv. Látka byla hrubá a tuhá a působila dojmem divadelního kostýmu. „Dokonce ani dnes není jednoduché se sem dostat.“ Potřela jí kůži alkoholem. „Teď se prosím chvíli nehýbejte. Trochu to štípne, ale nebude to trvat déle než pár vteřin.“

Eleanor se podívala na jehlu a sledovala, jak jí vysává krev z těla. Vypadalo to, že něco takového vidí poprvé v životě. Viděla to snad skutečně poprvé? Bylo to možné? Charlotte si ze zvědavosti řekla, že jen co dokončí vyšetření, půjde a vyhledá si Florence Nightingaleovou. Sama sobě namluvila, že pro to má čistě akademické důvody.

Když vytahovala jehlu, vešel Michael a na tácu nesl nejenom horkou čokoládu, ale také borůvkový muffin a igelitovou fólií překrytá míchaná vejce. Hledal místo, kam tác položit. Charlotte mezitím otevřela miniledničku, kde měla uložené léky, které by se mohly zkazit, a také sáčky s krví.

Tam také uložila Eleanořin vzorek krve. Eleanor sledovala každý její pohyb. Na někoho, komu, jak tvrdila, bylo už více než pár století, vypadala každým okamžikem živější.

Zamrzlá v ledu několik století? Tomu Charlotte mohla jen stěží uvěřit.

Jen jedna věc byla ještě těžší: přijít na nějaké rozumné vysvětlení – nebo i jakékoli jiné vysvětlení – toho, kdo ta žena je a jak se dostala na Point Adélie, jedno z nejméně přístupných míst na celé planetě.

„Máte hlad?“ zeptal se Michael, který konečně našel místo pro tác s jídlem – na vozíku, kam se odkládaly lékařské nástroje, který posunul ke stolu. „Můžete se posadit?“

S Charlottinou pomocí jí podepřeli každý jedno útlé rameno a zvedli ji do sedu. Záda jí podložili polštářem. Dívala se na jídlo se zdvořilým nezájmem jako na něco, co už někdy viděla, ale není to schopná úplně zařadit.

„Zkuste se napít kakaa. Je horké,“ pobízel ji Michael.

Zvedla hrnek k bledým rtům a Michael řekl Charlotte: „Venku je Murphy a chce s tebou mluvit.“

„To je dobře, protože já s ním chci taky mluvit.“

Charlotte popadla blok, kam si zapisovala výsledky vyšetření, a nechala záhadnou Eleanor Amesovou s Michaelem o samotě. Po pravdě řečeno byla ráda, že může odejít. Od chvíle, kdy vešla na ošetřovnu, cítila mrazení, a nebylo to jen pacientčinou chladnou pletí nebo závanem ledu z jejích šatů… Bylo to spíš tím, že poprvé za celou svou kariéru narazila na něco, co ji naprosto přesahovalo a s čím si neuměla poradit.

Na ošetřovně zavládlo ticho, bylo slyšet, jak venku kvílí vítr. Eleanor odložila hrnek. Vrstvička bílé pěny ulpěla na jejích rtech. Se sklopenýma očima promluvila. „Je mi líto, že jsem vás tam v kostele udeřila.“

Michael se usmál. „Už jsem přežil horší věci.“

Když se on a ten druhý muž – Lawson? – pokusili odvést ji z té malé místnosti vzadu v kostele, odmítla jít, a dokonce si pamatovala, že Michaelovu hruď zasypala sprškou úderů, které by neublížily ani mouše. O chvíli později, když tím útokem vyčerpala naprosto všechny zbytky sil, se zhroutila na podlahu a rozplakala se.

Michael s Lawsonem ji – protestující, ale neschopnou dalšího odporu – odnesli ven a posadili na sedadlo toho Michaelova zvláštního stroje. Pak vyrazili zpátky do tábora a za nimi se hnala bouře.

„Vím, že jste mi chtěl jen pomoct.“

„O nic jiného mi nejde. Snažím se vám pomoct.“

Téměř neznatelně přikývla, zvedla oči a podívala se na něj. Jak by mohl vědět nebo si třeba jen představit, čím vším už prošla? Ulomila kousek muffinu a rozhlédla se kolem sebe.

„Kde to jsme?“

„Na ošetřovně. Na americké výzkumné stanici, o které jsem vám vyprávěl.“

„Ano, ano…“ zamumlala a konečně snědla ten drobný ždibíček muffinu.

„Pak je ale tohle součást Ameriky?“

„Ne, to není. Základna – Point Adélie – je blízko jižního pólu.“

Jižní pól. Tak to se mohla dovtípit. Tak tedy byla Coventry odnesena tak daleko z původního kurzu, že dosáhli až samotného pólu. Toho nejméně prozkoumaného místa na Zemi. V duchu se ptala, jestli loď cestu dokončila a jestli alespoň někdo z mužů na její palubě přežil, aby mohl ten příběh vyprávět. A pokud ano, měl by dost odvahy, aby ho vyprávěl celý a nic nezamlčel? Bavil by své kumpány v hospodě například tím, jak svázali hrdinného válečného veterána a nemocnou zdravotní sestru řetězem a vrhli je do moře?

„Ta vajíčka v sobě mají roztavený sýr,“ upozorňoval ji Michael. „Strýček Barney – to je náš kuchař – je tak rád dělá.“

Snažil se být laskavý a byl laskavý. Ale bylo toho tolik, o čem nevěděl a co mu ona nemohla nikdy říct. Co nemohla nikomu říct. Jak by vůbec mohli věřit jenom tomu málu, co jim prozatím prozradila? Kdyby to neprožila, sama by nikdy něčemu tak fantastickému neuvěřila. Vzala vidličku a okusila vajíčka. Byla dobrá, slaná a ještě teplá. Ten Michael Wilde se spokojeně díval, jak jí. Byl vysoký, měl neoholenou tvář a černé vlasy rozcuchané tak, jako je míval její mladší bratr, když se vracel z pouštění draka.

Její mladší bratr, který byl už více než sto let v hrobě.

Pryč. Všichni byli dávno pryč. Jako kdyby jí v hlavě vyzváněl umíráček.

Takové myšlenky byly nesnesitelné. Do úst si vložila další sousto.

Michaelovi se v hlavě honil milion otázek, které by jí rád položil. Nechtěl ji však rušit u jídla. Kdo ví, jak dlouho neměla teplé jídlo. Roky?

Desetiletí? Déle? Všechno na ní – oblékání i způsoby – značilo, že pochází z jiné doby.

Ale jak se s tím má jeho mysl smířit? Vždyť to odporuje zdravému rozumu!

Nakonec to byla Eleanor, kdo začal znovu mluvit. „A co tady lidé v této usedlosti dělají?“

„Studují flóru a faunu, změny klimatu.“ Globální oteplování, s tím bude muset asi ještě chvíli počkat. Něco mu říkalo, že si v životě špatných zpráv už užila dost. „Já osobně jsem například fotograf.“

Bude vědět, co to je? „Dělám něco jako daguerrotypy. A píšu články pro časopis. V Tacomě – to je město na severozápadě Spojených států. Poblíž Seattlu. Lidé ze Seattlu si z něj často dělají legraci.“

Měl dojem, že hrozně žvaní. Ale dokud mluvil, ona jedla, a to mu dělalo radost. Nedalo se říct, že by se nějak ládovala, spíš jen tak ostýchavě okoušela… jako kdyby jedení byla schopnost, na kterou se teprve musela rozpomenout.

„A ta negryně? Ona je skutečně lékařka?“ zeptala se nevěřícně.

No, ať už pochází odkudkoli, bude se toho muset hodně naučit, pomyslel si Michael. „Ano. Doktorka Charlotte Barnesová je uznávaná lékařka.“

„Slečna Nightingaleová nevěřila, že by ženy mohly být doktory.“

„Kterou slečnu Nightingaleovou máte na mysli?“

„Slečnu Florence Nightingaleovou, samozřejmě,“ oznámila mu, jako kdyby vytahovala její vizitku, se kterou by nějak mohla ospravedlnit svou existenci.

Michael měl sto chutí začít se smát. Každým okamžikem bylo vše podivnější a podivnější. Zajímalo by ho, jestli to jméno zmínila už i před Charlotte.

„Dokáže velice plamenně hájit nás sestry, ale myslí si, a já s ní naprosto souhlasím, že každé pohlaví má svou roli, která je pro ně vhodná a ve které by mělo sloužit.“

Má se hodně, hodně co učit.

Michael ji nechal, aby dál uždibovala jídlo po malých soustech, a povídali si, i když s jistými rozpaky, i o dalších věcech – o počasí, o sílící bouřce, o práci, která se provádí zde na základně – a Michael se musel často upomínat, že mluví se ženou, která o sobě přinejmenším tvrdí, a prozatím jen máloco nasvědčuje, že by to nebyla pravda, že se narodila někdy během devatenáctého století. S někým, kdo se nade vší pochybnost utopil – protože jak by se jinak mohl octnout v podmořském ledovci? Byl by se jí na to všechno rád zeptal přímo, ale teprve se seznámili a klást dotazy takového druhu nebylo jednoduché dokonce ani pro zkušeného novináře zvyklého pokládat těžké otázky na tělo.

Bál se i toho, jak by na to mohla zareagovat. Mohla by se třeba zhroutit?

Eleanor usrkla kakaa.

„Říkali jsme si, že by prozatím bylo nejlepší, kdybyste zůstala zde na ošetřovně,“ řekl Michael. „Měla byste zde naprosté soukromí a doktorka Barnesová bydlí hned vedle, takže by vám byla k dispozici, kdybyste ji potřebovala.“

„To zní velmi uvážlivě,“ poznamenala a papírovým ubrouskem si otřela rty.

Potom si se zaujetím prohlížela květinový vzor, který se táhl po jeho okraji.

„Možná bychom vám byli schopni opatřit i nějaké další šaty,“ pokračoval, „i když se obávám, že vám asi tak úplně nepadnou.“ Eleanor byla štíhlá a útlounká, takže cokoli, co by si vypůjčil od Betty nebo Tiny, by na ní vypadalo jako stan.

„Myslím, že šaty, které mám na sobě, mi postačí,“ děkovala Eleanor.

„Ale ocenila bych, kdybych je mohla někde vyprat… a,“ zarazila se a zapýřila, „také se vykoupat.“

Přesně takové úvahy vedly Michaela, Murphyho a Lawsona k přesvědčení, že nejlepší bude ubytovat Eleanor na ošetřovně a pod dohledem.

Nešlo jen o její zdraví a bezpečnost. Kdyby se o její existenci dozvěděly ostatní gumy a zkumavky, stala by se objektem toho nejbedlivějšího zkoumání. Michaelovi bylo jasné, že její život se od základu promění. Jak ji jednou letadlo se zásobami odveze odsud zpátky do civilizace, nebude mít tušení, co se s ní děje. Reportáže v televizi, Dateline v NBC a v časopisu People, rozhovor s Larrym Kingem a Barbarou Waltersovou. Jediné, co mohl Michael udělat, bylo chránit ji tak dlouho, dokud to půjde.

Dokonce i když snesl Kristin dolů z hory, objevilo se to alespoň v místních zprávách. A to úplně stačilo. Nechtěl, aby se média zaměřila na někoho dalšího.

Eleanor dopila kakao a pečlivě přeložila ubrousek. Zjevně měla v úmyslu ho uchovat. Charlotte se vrátila a přinesla čisté nemocniční pyžamo a froté župan; podívala se na Michaela pohledem, který říkal, že jí Murphy všechno vysvětlil a že to tady už může převzít.

„Dobrá, takže se uvidíme zase zítra ráno,“ rozloučil se Michael a vzal tác se zbytky. Eleanor vypadala, že ji jeho odchod poněkud vyplašil, což nebylo příliš překvapivé, když uvážil, že v tomto novém světě byl jejím prvním přítelem. Michael se ale usmál a řekl: „Slibuju, že ráno zase přinesu čerstvé muffiny.“

Podle jejího výrazu poznal, že to je jen malá útěcha.

KAPITOLA TŘICÁTÁ SEDMÁ

26. října 1854, po půlnoci

Sinclair neměl tušení, jak dlouho ležel na bitevním poli. Nebyl si ani jistý, co ho probudilo. Viděl, že mezitím vyšel měsíc, úplněk, a obloha byla plná hvězd. Foukal studený vítr a roztrhané vlajky se třepotaly. Vítr přinášel a odnášel sténání raněných vojáků a jejich koní, kteří stále nechtěli, nebo možná ani nemohli zemřít.

Byl jedním z nich.

Kopí stále svíral v ruce. Zvedl hlavu ze země a viděl, že násada byla v půli rozlomena, ještě předtím však kopí stihlo proklát ruského dělostřelce. Musel znovu položil hlavu a popadnout dech. Navzdory větru byl vzduch cítit kouřem a rozkladem. Kabát i kalhoty měl ztuhlé zaschlou krví, ale cítil, že není jeho.

Když se mu znovu podařilo zvednout hlavu, spatřil svého koně Ajaxe, který ležel mrtvý o pár metrů dál. Bílá skvrna na jeho hlavě byla od krve a hlíny. Sinclair měl z nějakého nepochopitelného důvodu pocit, že je strašně důležité, aby ji otřel. Kůň mu vždy dobře sloužil a on to zvíře upřímně miloval. Nebylo by správné nechat ho v tak zanedbaném stavu.

Sinclair ale nevstal. Nemohl. Poslouchal zvuky noci a v duchu se ptal, k čemu vlastně došlo. A také jak to dopadlo. A zda kdyby zavolal o pomoc, našel by ho přítel, či by ho dorazil nepřítel. Oči ho pálily a v hrdle měl sucho. Ohmatal rukou opasek v marné naději, že tam najde polní láhev.

Začal šátrat po zemi kolem sebe. Nahmatal ostruhu, potom botu, ke které patřila. Převalil se na bok a spatřil celé tělo. Odstrkoval se nohama a postupně se doplazil k tělu. Kosti ho bolely a hýbal se jen stěží. Prohmatal ale kabát, byl od britské uniformy, a objevil láhev. Podařilo se mu ji otevřít a dlouze se napil. Byl to gin.

Oblíbené pití seržanta Hatche.

Hřbetem ruky si promnul oči a sklonil se, aby si lépe prohlédl obličej té mrtvoly. Ale muž byl zasažen výstřelem z děla do obličeje a nebylo možné ho poznat. Šátral mu chvíli kolem krku, až nahmatal řetízek a na něm připevněnou kovovou medaili. Měsíc sice nezářil tak, aby při něm bylo možné číst, ale Sinclair i tak věděl, že to byla medaile vydaná na památku pandžábského tažení. Pustil ji, vypil obsah láhve a opřel hlavu o zem.

Přemýšlel, kolik vojáků asi útok přežilo.

Po zemi se valila studená mlha. Z dálky čas od času zaslechl výstřel z pistole. Možná to byli jen podkoní, kteří se snažili zkrátit utrpení zraněných koní. Nebo možná i zranění vojáci, kteří totéž dělali pro sebe. Celým tělem mu projel třes, ale navzdory chladu byla jeho kůže pod uniformou teplá a vlhká.

Dřív než zaslechl, že se ta věc přibližuje, cítil zvláštní chvění v půdě kolem a přinutil se ležet klidně. Potřeboval se přestat třást zimou. To, co se k němu blížilo, nebylo vidět. Využívalo to mlhy, ve které se to skrývalo. Měl dojem, že to leze po čtyřech a s hlavou skloněnou k zemi… to čenichá. Byl to divoký pes? Nebo vlk? Mělce se nadechl a zadržel dech. Nebo to snad mohlo být jedno z těch neviditelných stvoření, která chodí do táborů uprostřed noci? Turci pro ně měli zvláštní slovo – Kara-kondjiolos. Ten, kdo saje krev.

Teď to zrovna otálelo nad mrtvolou Ajaxe, Sinclair ale nechtěl zvednout hlavu, aby se neprozradil, takže z toho stvoření viděl jen pár ostrých lopatek vystupujících z rozpadajícího se masa. Šavli měl po boku zasunutou do pochvy a bylo jasné, že ji nedokáže včas vytáhnout a tím méně se s ní bránit vleže. Dotkl se pouzdra na pistoli, ale bylo prázdné. Pistole mu musela vylétnout, když padal. Natáhl ruku k Hatchovu tělu a prsty nahmatal kožený pásek. Šátral po něm, dokud nenašel pouzdro na pistoli. Bohu díky, prázdné nebylo. Sinclair ji vytáhl tak tiše, jak jen to šlo. Stvoření něco zabreptalo, znělo to jako směs divokého skřeku a lidské řeči.

Sinclair natáhl kohoutek a tvor se zarazil. Sinclair zahlédl podlouhlou hladkou lebku a lesklé tmavé oči, které se vynořily z mlhy.

Opatrně to přelezlo přes mrtvého koně… pak se to na chvíli zastavilo nad Hatchovým ustřeleným obličejem.

Nakonec to přišlo k Sinclairovi a on ucítil ruku, nebo snad tlapu – v každém případě to mělo ostré nehty –, která se dotkla jeho nohy. Ležel bez hnutí, jako kdyby byl mrtvý. Cítil, jak dychtivá ústa sají krev z jeho oblečení. Věděl, že bude mít čas jen na jeden výstřel, a chtěl si být jistý, že zasáhne. Tvor sledoval krvavou stopu až na jeho hrudník a to už Sinclair ucítil i jeho dech – byl cítit jako zkažené ryby – a spatřil špičaté uši. Horký jazyk olizoval zkrvavenou látku – i to vydržel, pak ale ucítil, jak se mu do masa zakously zuby a tvor začal sát jeho vlastní krev. Vlhká ústa se přisála k jeho zranění. To už sebou škubl.

Tvor odtrhl hlavu a Sinclair mu poprvé mohl pohledět do obličeje, i když nebyl vůbec schopen jej patřičně popsat. Nejdřív si myslel, že je to člověk – mělo to inteligentní oči, klenutá ústa a kulaté čelo –, ale tvar lebky byl zvláštním způsobem protáhlý a kůže na vyhublém šklebícím se obličeji byla napjatá k prasknutí.

Zamířil pistoli, ruka se mu třásla, a vystřelil.

Tvor vyvřískl a chytil se za roztržené ucho. Rozhořčeně se na Sinclaira podíval, ale odtáhl se. Sinclair se s námahou posadil. Pokrčený tvor od něj pomalu couval. Sinclair by přísahal, že si kolem ramen omotal kožešinovou pelerínu, jako to dělají kavaleristé.

Co to bylo?

Převalil se na bok a zkoušel volat o pomoc, ale jeho hlas byl sotva slyšet, jak byl slabý. Mizícího záškodníka mezitím pohltila mlha a zbylo po něm jen prázdné místo v nočním vzduchu. Sinclair pevně svíral pistoli a pro jistotu tím směrem ještě jednou vystřelil.

Vzápětí zaslechl, jak se k němu z jiného směru váhavě blíží kroky. „Kdo to tu střílí?“ zeptal se hlas s přízvukem londýnské chudiny.

Těsně nad zemí se kývala rozsvícená lampa.

„Jseš Angličan?“

Když žluté světlo lampy dopadlo na jeho tvář, podařilo se mu přes oschlé rty zamumlat: „Poručík Copley, sedmnáctý jízdní pluk.“

16. prosince, 18:00

Když dokázal tohle všechno přežít, ten prokletý útok lehké brigády i noc na bitevním poli – mohlo by být něco, co by nepřežil? Zvlášť když měl Eleanor po boku.

Řídil spřežení, ale zároveň naprosto spoléhal na orientační smysl psů.

Věřil, že trefí zpátky do velrybářské osady. Krčil se na lyžinách, kapuci měl staženou kolem obličeje a rukama v rukavicích se držel madla. Psi dvakrát zabočili, aby objeli nově se vytvořivší průrvy v ledu. Sinclair dost pochyboval, že by si jich sám všiml. Psi pro to však nejspíš měli zvláštní smysl. Plánoval, že za odměnu jim dá velký kus masa a tuku z tuleně, kterého vezl naloženého v saních. Jel na sever tak daleko, jak považoval za moudré a bezpečné. Hledal nějaké jiné osídlení, ale teď se už začal obávat, že se skutečně octli na samém konci světa. Vzpomínal si, že Coventry – je to tak dávno – mířila na jih, kam ji z kurzu tlačil silný vítr, doprovázená jen osamělým albatrosem, který kroužil nad ráhnovím. A všechno, co zatím s Eleanor na tomto novém místě viděli, naznačovalo, že by klidně mohli být na samotném jižním pólu – na nejvzdálenějším místě na celé Zemi.

Ale ten tuleň by jim mohl pomoct. Sinclair si všiml, jak Eleanor slábne, a bylo mu jasné, že obsah láhví je už moc starý a zkažený, takže nemůže mít stejné účinky jako kdysi. Vzhledem k tomu, jak tu krev získal, byl div, že vůbec ještě nějaké účinky měla. Během cest po Evropě byli totiž odkázáni na jediné dva zdroje, odsávali krev mrtvým na bojištích a v márnicích. Proto se teď vydal hledat čerstvé maso a čerstvou krev, i když jen zvířecí, a našel ji na pláži mezi sluncem vybělenými kostrami a větrem ošlehanými skalami.

Tam se mezi úlomky kostí v paprscích chladného slunce povalovali tuleni jako lidé na pláži v Brightonu. Sinclair se vyhnul těm větším, jistě samcům – jeden z nich dokonce na Sinclaira vyrazil s hlasitým troubením –, a vybral si jednoho menšího, nejspíš samici s hladkou hnědou kožešinou a černými vousky. Ležela osaměle pod mohutným obloukem velrybí páteře, a když se k ní přiblížil, nedávala najevo strach. Vlastně na něj vůbec nijak nereagovala.

Bez zájmu sledovala, jak vytáhl meč z pochvy. Postavil se nad ni a rozkročil se. Podívala se na něj vyvalenými bulvami. Snažil se odhadnout co možná nejpřesněji, kde má srdce. Chtěl, aby rána byla malá a přesná, aby krev zůstala uvnitř těla a nevytekla zbytečně ven. Dotkl se špičkou meče místa, které zvolil; až v tom okamžiku se zdálo, že to tuleně začíná zajímat, a pak meč celou svou vahou vrazil zvířeti do těla. Ostří projelo hladce skrz, zabodlo se do zmrzlé země a tuleně k ní připíchlo. Sinclair ho nevytáhl, aby krev netekla ven z rány. Po chvíli záškuby ustaly a tuleň zůstal ležet úplně klidně.

Ostatní tuleni ho stále nevzrušeně sledovali – to, co se právě stalo jedné z jejich společnic, je vůbec nevyvedlo z míry –, když meč otřel o sníh a odtáhl si kořist do saní. Na určitou dobu tak mají zajištěnou potravu, i když z hlediska dlouhodobých plánů jsou jeho a Eleanořiny vyhlídky stejně chmurné, jako byly vždy.

Sinclair nebyl námořník, ale ten, kdo strávil většinu z dvou let, která uběhla od Balaklavy, na útěku, se naučil předpovídat počasí stejně dobře jako oni. Bylo jasné, že teplota, která byla dost krutá, už když vyrazil, ještě klesla a obloha na vzdáleném obzoru se zaplnila černými, hrozivě vypadajícími mraky. Za normálních podmínek se Sinclair mohl spolehnout na svůj bezchybný orientační smysl – nejednou poradil ostatním důstojníkům u jezdectva správný směr –, v tomhle proklatém kraji však byla orientace zhola nemožná. Nikdy tu nebyla noc, takže se nešlo řídit podle hvězd, ale nebyl tu ani den, tedy takový den, na který byl člověk zvyklý. Jak měl měřit pohyb slunce, které viselo nehybně na obloze, nebo sledovat délku stínů, která se téměř neměnila? A pokud se týkalo orientačních bodů v krajině, bylo vidět jen velmi vzdálené tmavé pohoří kdesi daleko ve vnitrozemí, které se zvedalo z jinak ploché ledové pláně jako klikatá jizva na hladké bílé tváři. A to bylo vše.

Když se vydal zpět, počasí se začalo měnit ještě rychleji. Vítr se opíral do saní a psi se museli často prodírat přímo proti němu. Sinclair měl štěstí, že si přes kabát uniformy oblékl ten druhý, červený s bílými kříži na zádech a rukávech, který si vzal v té stodole. Schoulil se v něm za kraj saní, kde byl alespoň trochu v závětří. Kolena ho bolela od toho, jak se tam krčil, ale kdyby stál, riskoval by, že ho vítr ze saní odfoukne. Měl strach i o Eleanor a o to, v jakém stavu ji nalezne. Nelíbilo se mu, že ji musel zamknout v zadní místnosti v kostele, ale bál se, co všechno by mohla provést. Nebyl si jistý, jestli byla při smyslech či nikoli.

Ze zkušenosti věděl, že horečka někdy přichází a odchází. Že je to jako při malárii, kterou prodělal seržant Hatch. Příliš dobře však věděl, že touha, kterou cítí, neodezní nikdy. Byla vždy s ním, jako spodní proud tiše tekla kdesi hluboko, až občas vytryskla plnou silou a žádala uspokojení.

Sinclair se v duchu ptal, jak mohla Eleanor, která byla i předtím tak útlá a křehká a zároveň tak mladá, ten neustálý tlak vydržet. Jejich vztah byl jejich spásou, která je chránila před mnohým smrtelným selháním, ale zároveň i jejich prokletím, jež je drželo ve své temné moci. Osvobození i vězení zároveň. Byly chvíle, kdy pochyboval o tom, jestli má Eleanor dost sil a také vůle pokračovat za tak strašných podmínek. Cítil však, že jeho vůle je mocná a že on jí má dost pro ně pro oba. Potřebovala to, co jí přinášel, ať už si to přála nebo ne. A kromě toho nade vše potřebovala jeho.

Křikl na psy a popohnal je kupředu, zdálo se však, že vítr jeho slova popadl a nafoukal mu je zpět do úst.

KAPITOLA TŘICÁTÁ OSMÁ

16. prosince, 20:15

Michael vyšel z ošetřovny a v hlavě mu vířily myšlenky. Bylo to všechno příliš neuvěřitelné, příliš úžasné, příliš nemožné a nepochopitelné. Copak se skutečně bavil s někým, kdo zamrzl v ledu víc než sto let před tím, než se on sám narodil?

Opakoval si v duchu, že se musí uklidnit. Musí brát věci logicky. Jít pěkně krok po kroku. Držel se pevně vodícího lana mezi moduly a první kroky ho vedly ke glaciologické laboratoři. Věděl, že Danzig je někde venku, ale nebude lepší přesvědčit se, jestli se neschovává tam, kam uložili jeho tělo?

Murphy to jistě už zkontroloval, ale Michael to chtěl vidět na vlastní oči.

Alespoň jedna věc by byla vyřešená a nemusel by o ní pochybovat. Jestli něco v současné době skutečně potřeboval, byla to jistota. Alespoň v něčem. V čemkoli.

Čím dál tím víc hrozilo, že se dění na základně odtrhne od reality, a proto se Michael rozhodl, že ho pevně přiváže.

Betty s Tinou tu k jeho obrovské úlevě nebyly. Slezl po zledovatělých schodech do sklepa, kam původně Danzigovo tělo uložili. Igelitové pytle, do kterých bylo tělo zabalené, ležely roztrhané na velké krabici. Celý ten pohled mu nevyhnutelně připomněl nějakou hrozivou verzi zmrtvýchvstání. Ježíš vstal z hrobky a za sebou nechal jen cáry.

Vyšplhal se nahoru po schodech a tam ho čekala další neblahá událost.

Zastavil se u krabice od plazmy, aby se podíval na Ollieho, ale našel ji prázdnou. Dřevěné piliny vzadu v krabici byly nahrnuté do tvaru hnízda, ale kromě pár uvolněných šedých peříček nebylo po ptákovi ani památky.

Michael přinesl několik smažených placek, které uzmul, když bral v jídelně jídlo pro Eleanor. Pohodil je do krabice pro případ, že by se ptáče vrátilo. Byla to jen chaluha, antarktický pojídač odpadků, ale i přesto mu ten malý kamarád bude chybět.

Pak se sklopenou hlavou prošel kolem společenské místnosti, odkud se ozývaly hlasy a hra na klavír. Obvykle by se k nim asi přidal, ale dnes neměl chuť. Teď si chtěl někde v klidu a sám srovnat myšlenky.

Darryl naštěstí v jejich společné ložnici nebyl. Michael zatáhl přes okno závěsy a rozsvítil stolní lampičku se zde velmi vzácnou obyčejnou žárovkou – vzal ji z osvětlení v malé předsíňce na konci chodby. Sundal si boty a stáhl propocené ponožky a palci se zaryl do koberce. Práce. Měl by se alespoň chvíli soustředit na vlastní práci. Zanedbával ji. Došel ke komodě, otevřel zásuvku, vytáhl láhev skotské a nalil si na tři prsty. Položil laptop na stůl a začal stahovat fotky, všechny, které udělal od příjezdu na Point Adélie. Měl tam tuleně Weddellovy, samice rodící hned ten první den, kdy na základnu přijeli, hodně ptáků – buřňáky i chaluhy, kteří často létali nad základnu. Na chvíli se zarazil a přemýšlel, co asi může být s Olliem.

Snímky potápěcího stanu a Darryl uvnitř, v neoprénu a s mokrými a lesklými zrzavými vlasy nejvíc připomínal jednoho ze Santových skřítků. Harpunu držel přes rameno jako oštěp. Pak následovala řada obrázků Danziga a smečky, na několika pózovali, některé Michael udělal v akci, když mělo spřežení výcvik. Byla tam i jedna fotka Kodiaka, jak olizoval Danzigovi jinovatku z vousů. Michael vybral ty nejlepší a dal si je stranou do zvláštního souboru. Pak začal stahovat další dávku a najednou zjistil, že se dívá přímo do tváře Šípkové Růženky.

Neboli Eleanor Amesové, jak teď už věděl. Měla otevřené oči a zírala ven přes tlustou vrstvu ledu. Zvětšil fotografii a výraz úlevy v jejích očích se ještě prohloubil. Bylo to skoro, jako kdyby se dívala přímo na něj a on jí pohled vracel. Dívali se na sebe přes propast času, přes záliv, který dělil život od smrti. Michael usrkl skotskou. Jak měl poznat, kde je pravda?

Vichr s novou vervou udeřil do stěny modulu a závěsy se zavlnily. Bude třeba zavřít okno mnohem těsněji.

Michael se opřel a zíral na fotku. Přemýšlel, co asi Eleanor dělá. Spí?

Nebo je vzhůru a děsí se, co jí přinese nové zajetí?

Pak najednou cosi zaslechl. Připomínalo to výkřik. Lidský hlas propletený s vytím větru. Zvedl se ze židle, rozhrnul závěsy, zaclonil si oči dlaní a vyhlédl ven, ale ve zvířeném sněhu nebylo nic vidět. Byl za to vděčný.

Co by dělal, kdyby tam spatřil Danziga?

Otočil kličkou okna a pevněji ho dovřel.

Pak ale zaslechl ten křik znovu. Tentokrát by mohl přísahat, že slyšel hluboký hlas, který volal nějaká nesrozumitelná slova. Zhasl lampu a znovu se zadíval ven z okna, ale ani tak neviděl nic.

Páni, pomyslel si, ta skotská je asi silnější, než by jeden čekal. Svalil se do křesla, ještě jednou pohlédl na fotku Eleanor a pak si otevřel další sadu fotografií, které udělal na opuštěné velrybářské stanici. Zrezavělý trup lodi jménem Albatros ležící na pláži, hromady vybělených kostí povalujících se mezi útesy, náhrobní kameny stojící na hřbitově ve zvláštních úhlech.

Závěs se znovu zavlnil, ale Michael věděl, že tentokrát to nebylo průvanem od okna. Někdo nejspíš otevřel dveře na konci chodby, což vždycky způsobilo malý průvan po celé chodbě i ve společné koupelně a sauně. Byl to nejspíš Darryl, a jak se z chodby ozývaly kroky mokrých bot, Michael už se chystal, co mu řekne, nebo možná neřekne, o nálezu Eleanor. Když se kroky zastavily u jeho dveří, zavřel soubory v počítači. Čekal, že uslyší, jak Darrylův klíč chrastí v zámku – na základě Murphyho nařízení se ložnice musely zamykat –, ale místo toho se jen koule na dveřích začala pomalu otáčet, jen o kousek, než zacvakl zámek.

Pod dveřmi se objevil stín a Michael slyšel, že za dveřmi někdo dýchá.

Přesněji ztěžka oddychuje. Chlupy vzadu na krku se mu zježily, vstal a pomalu, po špičkách se kradl ke dveřím. Vzal kouli na dveřích do ruky a pevně ji držel. Začala se znovu otáčet. Pak přiložil ucho ke dveřím. Byly jen z tenké překližky, a on ještě nikdy v životě víc netoužil po pořádných dubových dveřích. Pod dveřmi protekl do pokoje pramínek ledové vody a dotkl se prstů jeho nohy.

Kdosi za dveřmi zabral znovu za kouli opačným směrem, ale zámek nepovolil. Michael se snažil ani nedýchat.

Zpoza dveří se ozval povzdech a šustění zmrzlého šatstva. Michael přitiskl ucho ještě těsněji ke dveřím a opřel se o ně i ramenem.

„Vrať… to,“ zahuhlal hlas za dveřmi.

Michaelovi tuhla krev v žilách, čekal a hotovil se udělat cokoli, aby ty dveře udržel zavřené. Vtom zaslechl hlasy, smích a pleskání ručníku z druhé strany chodby – od koupelny.

Někdo vykřikl.

Otáčení okamžitě ustalo a a stín zpod dveří zmizel. Ozval se rychlý čvachtavý zvuk – mokré boty na suchém koberci – a o pár vteřin později, když Michael zaslechl, jak na vzdáleném konci chodby klaply vchodové dveře modulu, se dveře do ložnice začaly otvírat. Michael stále ještě svíral kouli v ruce a Darryl za dveřmi zaklel: „Zatracenej klíč.“

Michael pustil dveře a koule se otočila. Vešel Darryl v županu a v plážovkách s ručníkem omotaným kolem krku. Když spatřil Michaela hned za dveřmi, zatvářil se překvapeně.

„Ty tu teď děláš dveřníka, nebo co?“

Michael ho obešel a vystrčil hlavu ven do chodby. „Neviděl jsi někoho na chodbě?“ zeptal se.

„Cože?“ nechápal Darryl a drbal si ručníkem vlasy do sucha. „Jo, myslím, že někdo šel zrovna ven.“ Hodil klíč na komodu „A proč?“

Michael zavřel dveře a zamkl je. Kapky ledové vody mezitím na koberci téměř vyschly.

Darryl si všiml otevřeného laptopu a zeptal se: „Pracuješ?“

„Jo,“ přikývl Michael a počítač vypnul. „Pracoval jsem.“

„Přišli jste ve Stromvikenu na něco zajímavýho?“

„Nic zvláštního,“ odpověděl Michael a raději se odvrátil, aby ho neprozradil výraz v obličeji.

Darryl se podíval na sklenici skotské a řekl: „Dal bych si taky panáka.

Nalil bys mi, prosím?“

Michael mu naléval do skleničky a Darryl hodil mokrý ručník na skříňku. Spadl z ní a strhl s sebou zubní kartáček a pár dalších věcí. „Promiň,“ omlouval se Darryl. „V basketu jsem nikdy moc nevynikal.“ Sklonil se a posbíral to, co spadlo. Poslední věc potěžkal zamyšleně v ruce.

Když mu pak Michael podal sklenici whisky, ukázal mu, co drží v ruce – byl to Danzigův náhrdelník s mrožím zubem a Michaelovi vklouzl do dlaně jako had.

„Až se dostaneš zpátky do civilizace, počítám, že to pošleš jeho vdově.

Myslím, že by to ráda měla,“ řekl Darryl.

16. prosince, 20:20

Když Michael odešel z ošetřovny – Eleanor jeho odchod velmi rozesmutnil –, doktorka ji odvedla do koupelny, ukázala jí, jak funguje horká voda ve sprše, a nechala jí tam vše, co by mohla potřebovat. Byl tam například takový na dotek měkký útlý válec, ve kterém byla pasta na čištění zubů – chutí připomínala citróny – a také drobný kartáček s velmi jemnými a průhlednými štětinami. Eleanor chvíli uvažovala, z jakého zvířete asi takové štětiny mohou být.

„Kdybyste cokoli potřebovala, budu hned vedle,“ ujišťovala ji doktorka.

A Eleanor osaměla v koupelně, která nepřipomínala nic z toho, na co byla v životě zvyklá. Poprvé po sto padesáti letech si mohla obléct čisté šaty, ale nevěděla vůbec, co s ní dál bude. A už vůbec ne, co se stalo se Sinclairem. Stále ještě zkoumal okolní terén? Nebo lovil? Nebo ho snad zachytila bouře daleko od kostela a on zůstal bez pomoci někde v nehostinné krajině?

Nebo se už vrátil, ale našel jen otevřenou závoru na dveřích a prázdnou místnost za oltářem? Poznal by, že Eleanor někdo odvezl násilím. Ucítila pronikavou bolest. Bodnutí, o kterém věděla, že by ho cítila, kdyby se jejich role vyměnily, kdyby Eleanor zjistila, že jí Sinclaira někdo odvedl a ona neměla tušení, kde je. Od okamžiku, kdy ho přinesli zraněného z bitevního pole a ona našla jeho jméno na seznamu nově přijatých pacientů, byli spojeni způsobem, který nelze nijak vysvětlit.

Jak by to mohl pochopit někdo jiný?

Našla ho v oddělení pro pacienty s horečkou. Na prohnutých tyčích visely špinavé mušelínové závěsy, a vzhledem k tomu, že lékaři a dokonce i zřízenci považovali vstup do těchto oddělení za zbytečný risk a obávali se nebezpečí nákazy, nebyl nikdo, kdo by jí poradil, kde Sinclair přesně leží.

Ignorovala zoufalé prosby o vodu nebo pomoc – muži kolem umírali žízní nebo je sužoval nějaký děsivý horečnatý sen –, klopýtala místností a hledala, až našla světlovlasou hlavu ležící na zemi na slaměné matraci.

„Sinclaire!“ zvolala a přiběhla k němu.

Podíval se na ni, ale nic neřekl – pak se usmál. Ale byl to úsměv jako ze sna. Úsměv, podle kterého poznala, že nevěří tomu, že je skutečná. Úsměv muže, který si vědomě užíval to, o čem se domníval, že je to jen krásný sen.

„Sinclaire, to jsem já!“ řekla, klesla na kolena vedle jeho špinavého lůžka a chytila ho za vlhkou ruku. „Jsem tady. Skutečně.“

Úsměv z jeho tváře zmizel, jako kdyby dotykem ten krásný sen zaplašila.

Přitiskla tvář na hřbet jeho ruky. „Jsem tady a ty jsi naživu a na ničem jiném teď nezáleží.“

Naštvaně jí vytrhl ruku.

Oči se jí zalily slzami, prohledala celou místnost, až našla džbán stojaté vody – jiná voda zde k dispozici nebyla. Vrátila se a otřela mu čelo a tváře.

Na kníru měl zaschlou krev, i tu mu umyla.

Voják, který ležel na podlaze za ní, podle uniformy byl z Vysočiny, chytil cíp její sukně a žebral alespoň o kapku vody. Otočila se k němu a nalila mu trochu vody na popraskané rty. Byl o něco starší, mohlo mu být už přes třicet, měl zlomené zuby a křídově bledou pleť. Pomyslela si, že ten již na tomto světě dlouho nebude.

„Děkuju vám,“ zamumlal. „Ale od tohodle se držte dál.“ Tím myslel Sinclaira. „To je zlej chlap.“ Odvrátil bledou tvář a přepadl ho náhlý záchvat divokého kašle.

Eleanor si pomyslela, že je v deliriu. Pak se otočila zpátky k Sinclairovi.

Jeho mysl jako by se během těch několika vteřin vyjasnila. Díval se na ni a byl při vědomí. „Můj bože,“ zašeptal. „Jsi to ty.“

Vytryskly jí slzy a sklonila se, aby ho objala. Přes nemocniční košili cítila jeho kosti. Okamžitě začala přemýšlet, jak dlouho jí bude trvat, než pro něj z kuchyně přinese teplou ovesnou kaši nebo než mu sežene pořádnou postel.

Byl hodně zesláblý, ale vždycky dokázal říct pár slov. Zbytek pak vyplnila Eleanor. Nechtěla ho vyčerpávat a také měla svoje povinnosti. Zdálo se však, že jen její přítomnost mu dodává sílu, takže se ho bála opouštět byť i jen na pár hodin. Když už to musela udělat, slibovala, že se při první možné příležitosti vrátí. On ji pak pohledem sledoval, dokud mu nezmizela za špinavými závěsy.

I teď, když se na sebe dívala do zrcadla v koupelně, si Eleanor dokázala vybavit jeho pohled. Výraz jeho tváře si pamatovala do nejmenších detailů.

Složila všechny součásti svého oděvu na hromadu do proutěného koše a pak vlezla do sprchy a pustila kohoutky, jak jí ukázala doktorka. Váhavě vstoupila do proudu teplé vody. Voda tekla ze zvláštní trubky ve tvaru kruhu. V mělkém výklenku v obložené stěně leželo mýdlo – a ke všemu bylo zelené. A stejně jako pasta, kterou si těsně předtím vyčistila zuby, vonělo i mýdlo zvláštně po citrusech a čerstvých listech. Mělo snad všechno v tomhle zvláštním a novém světě nějakou cizí chuť nebo vůni?

Eleanor si nechala proud horké vody dopadat na ramena a záda. Neměla tušení, jak dlouho může ten zázrak trvat, takže nastavila vodě i tvář.

Všechno tu bylo tak cizí a nečekané, zažívala podobný šok, jako kdyby znovu přistála na Krymu.

Tisíce drobných kapiček jí bubnovaly do očních víček, stékaly po krku a po prsou. Pomalu postoupila kupředu, takže jí voda namočila hlavu a dlouhé hnědé vlasy jí zplihly kolem obličeje. Byl to ten nejpříjemnější pocit, který kdy zažila. Stála tam tak dlouhé minuty. S rukama opřenýma o dlaždičky na stěně se máčela jako čajové lístky, až se vanička sprchy začala plnit vodou. Poprvé za dlouhé roky měla teplou pleť. V duchu si říkala, jestli, kdyby tady stála dost dlouho a nedošla by voda, jestli by se to teplo dostalo dovnitř a dokázalo jí zahřát srdce a možná také utišit tu bolest, která jí dělala tolik let společnost.

KAPITOLA TŘICÁTÁ DEVÁTÁ

17. prosince, půlnoc

Když se Sinclair konečně vrátil zpátky do kostela, zvon na věži vyzváněl, ale byl to jen vítr, který se do něj opíral. I tak však zvonění zvonu pomohlo jemu i psům najít cestu zpátky uprostřed bouře. Hodil si mrtvého tuleně přes rameno a psi puštění z postroje mu divoce ňafali u nohou. Sinclair v mžiku zjistil, že dveře do místnosti za oltářem jsou dokořán. Hodil tuleně přes oltář, došel k nim a nahlédl dovnitř.

Oheň v kamnech vyhasl a Eleanor byla pryč.

Stál tam s rukama roztaženýma mezi rámy dveří a těžce dýchal. Bylo možné, i když naprosto nepravděpodobné, že přišla na nějaký způsob, jak otevřít dveře a utéct. Ale kam?

A proč?

„Eleanor!“ Křičel její jméno, opakoval ho stále dokola. Psi v uličce kostela mu odpovídali hlasitým vytím. Vystoupal po schodech do věže a vyhlédl ven. Ve sněhové vánici však stěží viděl sklady pod kopcem.

I kdyby šel pěšky, bouře byla tak silná, že by se nedokázal orientovat ani udržet směr. Jestli šla Eleanor ven v tomhle počasí, nedokáže ji najít a nenašel by ani cestu zpět, kdyby se o to pokusil.

Nemohl dělat vůbec nic. Jen čekat, to věděl dobře. Musí vyčkat, než bouře poleví. Přiznával si to jen nerad, ale musel se s tím smířit – udělala něco neodpustitelného. Sama a o své vlastní vůli se rozhodla, že už nechce dál pokračovat. O jejím zoufalství věděl, znal ho sám velmi dobře… přes to nedokázal přijmout, že udělala něco takového. Prohledal místnost a pátral po nějakém dopise na rozloučenou, po jakémkoli vzkazu, třeba vytrhaném ze slov z kancionálu. Nenašel však nic a bylo mu jasné, že Eleanor by ho takhle nikdy neopustila. Bez ohledu na to, jak hluboký byl její zármutek, nikdy by ho neopustila bez rozloučení. Na to ji znal příliš dobře, aby něčemu takovému uvěřil.

To znamenalo jen jedinou věc. Eleanor někdo odvedl.

Proti její vůli.

Dorazili sem muži z tábora, když byl pryč, a vzali ji s sebou? Případné stopy, které by po sobě zanechali, by už dávno zavál sníh. Stopy v kostele pak už jistě stihli zahladit psi s mokrými kožichy. Nikdo jiný to ale být nemohl. A kam jinam by ji odvezli než do jejich tábora?

A konečně – tímto směrem teď napřel všechny myšlenky –, jak má dosáhnout jejího osvobození?

Překážky byly obrovské, zejména proto, že netušil, jak dlouhou trať poběží. I kdyby se mu podařilo ji nalézt a dokonce kdyby ji i osvobodil, kam by na tomto zmrzlém kontinentu uprchli? Bylo mu, jako kdyby se díval úzkou soutěskou přímo do zatracení. Stejný pocit, jaký už jednou zažil onoho říjnového rána v Balaklavě. Zároveň si ale uvědomil, že tehdejší apokalypsu přežil. Bez ohledu na to, jak temná je další stránka jeho života, na kterou zrovna otáčí.

Smutně uvažoval. Jisté možnosti tu byly. Hrnek čerstvé tulení krve stál na stole těsně vedle jeho lokte a vedle sbírky básní, která s ním absolvovala dlouhou cestu z Anglie na Krym a teď i na tento smutný konec světa.

Otevřel ji a nechal stránky volně padat. Očima bloudil po zažloutlém papíře tuhém jako pergamen, až se začetl…

Tak sám a sám i v šíř i v dál,

sám bez vší pomoci!

A nikde svatý, co by dbal

o duši hynoucí.

Těch krásných mužů, tolik jich!

A mrtvi leží tam.

A spousty tvorů sliznatých dál žilo;

i já sám.[†]

V těch slovech by málokterý člověk hledal útěchu, jemu však pomáhala.

Zdálo se, že jen tento básník dokáže odhadnout strašlivou pravdu o jeho situaci. Psi zavyli a Sinclair uřízl další kus tuleního masa a hodil jim ho.

Psi se předháněli, kdo se k masu dostane dřív. Drápaté tlapy drhly o kamennou podlahu a divoký štěkot se v ozvěnách odrážel od holých stěn.

Ze stoličky za znesvěceným oltářem Sinclair přehlížel své království.

Představoval si tváře velrybářů, kteří sedávali v lavicích, tváře mastné a zaprášené, špinavé oblečení pokryté zaschlou krví. Civěli na oltář, čepice žmoulali v ruce, poslouchali kněze, jak jim vykládá o tajemství života věčného, o pokladu, který mají uložený v nebi a který jim vynahradí utrpení, jež prožívají den co den. Seděli zde v nezdobeném kostele, kde i krucifix byl z hrubě tesaných trámů, v mrazivé pustině, kolem sebe mrtvé velryby a kotle, ve kterých se vařil velrybí tuk, hromady vnitřností a kostí, a přitom poslouchali příběhy o bělostných mracích a zlatém slunci, o nezměrném štěstí a věčném životě. O světě, ve kterém se nevraždilo… a Sinclair viděl jasně, jak strašlivě je obelhali.

Stejně jako jeho, když mu vyprávěli příběhy o věčné slávě na bitevním poli. Ležel na posteli v nemocnici a stravovala ho neodbytná a nevysvětlitelná touha, která ho dohnala až k činu, kterého velmi litoval, ale nemohl ho odčinit. Touha po krvi, kterou se nakazil od toho děsivého tvora na bojišti v Balaklavě, byla příliš silná, aby jí mohl vzdorovat. Ukojil ji na tom bezmocném muži z Vysočiny, který byl příliš slabý, než aby se ubránil.

Turci ho zařadili mezi prokleté a on se proti tomu nijak nebránil.

Následující večer, když Eleanor přišla, se ale cítil mnohem silnější, ožil.

Najednou mohl zase dýchat a viděl věci jasněji. Vrátila se mu i jeho bývalá síla.

Tak takové to tedy bylo, být jedním ze zatracených?

V Eleanořiných očích ale spatřil cosi znepokojivého. Viděl tam něco, co bylo prvním příznakem té záhadné místní horečky. Příznaky znal velmi dobře, protože je viděl u jiných už mnohokrát. Jeho obavy ještě vzrostly, když se zapotácela, rozlila polévku a zřízenci ji museli z oddělení vyvést. A když za ním následujícího večera přišla Moira a nikoli Eleanor, věděl, že je zle.

„Kde je Eleanor?“ ptal se okamžitě, nadzvedl se na posteli a opřel se o loket. I to bylo velmi bolestivé. Měl podezření, že si nejspíš při pádu z koně zlomil žebro nebo dvě. Ale se zlomeným žebrem se stejně nedalo nic dělat. I kdyby se o to chirurgové pokusili, bezpochyby by ho to zabilo.

„Eleanor dnes odpočívá,“ odpověděla Moira a položila vedle lůžka misku s ještě teplou polévkou a hrnek zkalené vody. Vyhýbala se jeho pohledu a klopila oči.

„Chci znát pravdu,“ nedal se odbýt Sinclair a chytil ji za rukáv.

„Slečna Nightingaleová si přála, aby nabrala sílu.“

„Je nemocná, že ano?“

Moira uhnula pohledem, otřela lžíci o zástěru uniformy a ponořila ji do polévky.

„Má horečku? V jakém je to stadiu?“

Moira potlačila vzlyknutí a rychle se podívala jinam. „Snězte si polévku, dokud je teplá.“

„K čertu s polévkou. Jak je na tom Eleanor?“ Srdce se mu v hrudi sevřelo v očekávání toho nejhoršího. „Řekněte mi, jestli je ještě naživu.“

Moira přikývla a otřela si slzy čímsi, co vzdáleně připomínalo kapesník.

„Kde je? Musím ji vidět.“

Moira zavrtěla hlavou a řekla. „To nejde. Je v ubytovně sester a přenést ji nemůžeme.“

„Tak budu muset dojít za ní.“

„Ale vona nechce, abyste ji takhle viděl. A pomoct jí stejně nemůžete.“

„To posoudím nejlépe sám.“

Odhodil ze sebe přikrývku a vrávoravě vstal. Svět se s ním zatočil. Špinavé zdi, mušelínové závěsy plné much, zkroucená těla ležící v neurovnaných řadách po celé podlaze. Moira ho rychle chytila kolem pasu, aby neupadl.

„Nemůžete tam jít,“ protestovala. „Nedokážete to!“

Ale Sinclair dobře věděl, že to dokáže a Moira mu s tím pomůže. Zašátral kolem hromady slámy, kterou si vytvaroval jako polštář, a našel sako od uniformy. Bylo celé pomačkané a špinavé. S Moiřinou váhavou pomocí se oblékl a vyrazil chatrným krokem ke dveřím. Za nimi našel dvě nekonečné chodby, obě stejně tmavé a zaneřáděné. Každá ale vedla jiným směrem. „Kudy teď?“

Moira ho uchopila pevně za paži a vedla ho doleva. Míjeli jednu místnost za druhou, všechny plné nemocných a umírajících. Většina z nich byla potichu, někteří si cosi mumlali. Ti, kteří trpěli takovými bolestmi, že nemohli zůstat potichu, dostali milosrdnou dávku opia a pak se jen doufalo, že už se neprobudí. Čas od času prošli kolem zřízenců a někdy i lékařů, kteří si je překvapeně prohlíželi, ale v rozlehlé nemocnici byl každý tak zahlcen vlastní prací a vlastními povinnostmi, že se už o nic dalšího neměl čas starat.

Nemocnice původně sloužila jako kasárna a byla postavená do obřího čtverce s velkým nádvořím uprostřed, kde mohly jednotky cvičit. V každém rohu budovy stála věž. Ubytování sester se nacházelo v severozápadní věži a Sinclair se musel pořádně opírat o Moiřinu silnou paži a rameno, když začali stoupat po úzkém točitém schodišti. Když došli na první odpočívadlo, spatřili světlo, které se k nim blížilo. Moira rychle strčila Sinclaira do mělkého výklenku ve zdi. Když bylo světlo skoro až u nich, Moira udělal krok dopředu a pozdravila: „Brejvečír, madam.“ Sinclair spatřil samotnou slečnu Nightingaleovou s lampou v ruce a s černým krajkovým kapesníkem ovázaným přes bílý čepec.

„Dobrý večer, paní Mulcahyová,“ odpověděla slečna. Bělostný límec, manžety a zástěra zářily ve světle lampy. „Předpokládám, že se vracíte po bok své přítelkyně.“

„Přesně tak, madam.“

„Jak je jí? Ustoupila už horečka?“

„Nijak zvlášť, madam.“

„To nerada slyším. Přijdu se na ni podívat, až dokončím obchůzku.“

„Děkuju, madam. To jí určitě udělá radost.“

Slečna Nightingaleová poupravila světlo lampy a Sinclair v mělkém výklenku zadržel dech.

„Pokud mě paměť neklame, přihlásily jste se na tuto misi společně, že ano?“

„Jo, společně, madam.“

„A také se společně vrátíte domů,“ prohlásila slečna. „Jen vás musím upozornit, že vás vaše závazky k přítelkyni nesmí zdržovat od mnohem důležitějšího poslání, pro které jsme sem přijely. Jak víte, jsme neustále pod bedlivým dohledem.“

„Ano, madam. Samozřejmě, madam.“

„Dobrou noc, paní Mulcahyová.“

Pak zašustilo černé hedvábí a slečna Nightingaleová pokračovala dolů ze schodů. Když světlo lampy zmizelo, Sinclair vykročil z výklenku. Moira nic neřekla, jen na něj kývla. Na dalším odpočívadle zaslechli hovor několika sester, které se unaveně bavily o novinkách toho dne. Jedna popisovala, jak nějaký nafoukaný důstojník žádal, aby se přestala starat o zraněného pěšáka a místo toho mu přinesla šálek čaje, ostatní prováděly večerní toaletu. Moira si přimáčkla ukazovák na rty a vedla ho ještě o patro výš až do vrcholku věže, kde byl malý prostor s vysokým oknem s výhledem na modré vody Bosporu.

Moira si nadzvedla sukně a spěchala k lůžku Eleanor. „Podívej, Ellie, koho jsem ti přivedla,“ šeptala.

Ještě než Eleanor stihla otočit hlavu, klekl si Sinclair vedle jejího lůžka a chytil ji za ruku. Byla bezvládná, horká a na dotek vlhká.

Eleanor měla nezaostřený pohled a zdálo se, že se pro to vyrušení zlobí;

Sinclair dost pochyboval, že by si jeho přítomnost uvědomovala. Dobře věděl, že horečka rozmazává hranici mezi sněním a skutečností.

„Když nástroj není naladěn, nemělo by se na něj hrát,“ prohlásila.

Sinclair s Moirou se na sebe podívali a Moira přikývla na důkaz toho, že Eleanor často mluví takhle z cesty.

„A vraťte ty noty na lavici. Přesně takhle se vždycky ztratí.“

Byla zpět v Anglii – pravděpodobně v domě svých rodičů, nebo možná spíš na faře, kam, jak mu jednou vyprávěla, chodila na hodiny klavíru. Přitiskl si hřbet její ruky ke rtům, ale ona se mu vytrhla a mávla rukou, jako kdyby zaháněla hejno much. V nemocnici byly mouchy všude, ale tady vysoko ve věži s výhledem na moře neviděl Sinclair ani jednu.

V duchu uvažoval, jak se zbavit Moiry. Potřeboval něco udělat, něco, co Eleanor zachrání život, ale na to musel být sám a nepozorován. Moira ve kbelíku s vodou namáčela kus látky, kterou pak Eleanor otírala tvář.

„Moiro, dokázala byste sehnat trochu portského?“

„To se lépe řekne, než udělá,“ odpověděla Moira, „ale zkusím to.“ Moira nebyla hloupá, podala mu mokrý hadr a taktně zmizela.

Sinclair si prohlížel Eleanořinu tvář v měsíčním světle. Tváře měla rudé a v zelených očích se jí lesklo šílenství. Neuvědomovala si, že trpí. Její mysl tu dokonce ani nebyla přítomna. Její duch opustil tělo a vznášel se kdesi nad yorkshireským venkovem. Sinclair se však obával, že její tělo už dlouho nevydrží. Viděl už stovky vojáků křičet a blouznit, mumlat a smát se, přesně jako to teď dělala Eleanor, až najednou otočili hlavu ke stěně a vydechli naposledy.

„Mohla bys mi něco zahrát na klavír,“ požádal ji.

Eleanor vzdychla a usmála se. „A co bys chtěl slyšet?“

Opatrně jí z ramenou stáhl přikrývku. Horko z jejího těla přímo sálalo.

„Vyber sama.“

„Mám ráda lidové písničky. Zahraji ti Barbaru Allenovou, jestli chceš.“

„To bych moc rád,“ odpověděl a stáhl jí z ramen košilku. V chladném vánku z otevřeného okna se zatřásla. Sklonil se nad ní.

Eleanor začala pohybovat prsty, jako kdyby se dotýkala klaviatury.

Dýchala přerývaně a z úst jí vycházela tichá melodie úvodních tónů písně.

Pleť měla stále velmi horkou, ale už se na ní tvořila husí kůže. Položil jí dlaně na hruď, aby ji chránil před chladem. I teď, kdy byla cítit kafrem a vlnou, mu voněla tak sladce jako rozkvetlá letní louka po ránu. A když se pak její kůže dotkl rty, chutnala jako čerstvé mléko.

Velice tiše zpívala. „Maminko, maminko, ustel mi postýlku…“

To, co se chystal udělat, už nebude nikdy moci změnit.

„A ať je hluboká a úzká…“

Ale copak má na vybranou?

„Můj milý dnes pro mě zemřel…“

Umře dřív, než se rozední. Objal ji a dech mu vázl v hrdle.

„A já zemřu zítra pro něj…“

A když se konečně odhodlal a sevřel zuby kolem její kůže – její krev se smísila s jeho nakaženými slinami –, trhla sebou, jako kdyby ji bodla včela, a zpěv náhle ustal. Její tělo ztuhlo.

O chvíli později, když opět zvedl hlavu, rty ještě vlhké od toho smrtelného objetí, zase se uvolnila, zasněně se na něj zahleděla a řekla: „Ale to byla strašně smutná písnička. Teď ti zahraju něco veselého, ano?“ A konečky prstů setřela slzy z jeho tváří.

ČÁST ČTVRTÁ

CESTA ZPĚT

Já k nebi, chtěje modlit se,

však než jsem ruce vztáh‘,

zlý šepot přišel, vysušil

mé srdce jako prach.

Já zavřel oči, jablka

žil tepem buší, vrou,

neb mořská pláň a nebes báň

jak břímě tíží zrak i skráň; -

a mrtví u nohou.

Píseň o starém námořníkovi

Samuel Taylor Coleridge, 1798

KAPITOLA ČTYŘICÁTÁ

18. prosince, 9:00

Jen co se Michael objevil na ošetřovně, ještě si ani nestihl oklepat sníh z bot, vyšla Charlotte ven a položila si prst na rty. Provlékla paži skrz jeho a vedla ho ven ze dveří. „Teď se to nehodí.“

„Je v pořádku?“

Charlotte si postupně navlékla na obě ruce rukavice.

„Není jí úplně dobře a má trochu teplotu. Dala jsem jí něco na uklidnění a infuzi s glukózou. Nejlepší bude nechat ji odpočinout.“

Michael zjistil, že je ještě zklamanější, než by si býval představoval. Od chvíle, kdy ji odvezl z té velrybářské stanice, ho pronásledoval obraz její tváře, zvuk jejího hlasu, možnost odhalit její příběh.

„Stavil se Murphy a připomněl mi, abychom o tom, že tu je, s nikým nemluvili.“

„Jo, mně to říkal taky.“

„Tak pojď,“ řekla Charlotte a stáhla si kolem hlavy kapuci. „Teď potřebujeme hlavně hrnek silnýho kafe od strýčka Barneyho.“

V silném větru podpírali jeden druhého a mířili do jídelny. V rohu místnosti osaměle stál umělý vánoční stromeček se zlatými lametami a pár otlučenými ozdobami. Nejspíš ho tam naaranžovali přes noc.

Darryl už stihl obsadit stůl vzadu a ládoval se pořádnou dávkou smaženého tofu (strýček Barney sliboval, že vysílačkou požádá o větší zásoby hned v další dodávce) a dušené zeleniny. Charlotte se posadila na lavici hned vedle něj a Michael si položil tác a sedl si naproti. Charlotte měla copánky stažené do culíku na vrcholu hlavy a vypadala, jako kdyby měla na hlavě ananas.

Ze všeho nejdřív si do hrnku nasypala obří množství cukru a pak se dlouze napila.

„Právě jsi vstala? Promiň, že se ptám, ale vypadáš, jako kdybys ještě potřebovala zůstat v posteli,“ poznamenal Darryl.

„Dík za ta laskavá slova,“ prskla Charlotte a odložila hrnek. „Vysvětli mi, jak je možný, že tě tvoje manželka ještě nezastřelila.“

Darryl pokrčil rameny. „Naše manželství je založeno na upřímnosti,“ řekl a Michael se rozesmál.

„Zvláštní na tom je,“ pokračovala Charlotte, „že když jsem bydlela v Chicagu a o půlnoci mi spustil alarm od auta nebo sousedi třeba do čtyř do rána pařili, spala jsem jako nemluvně. Tady je ticho jako v hrobě, nejbližší auto odsud parkuje asi tak tisíc mil daleko a já půl noci nezamhouřím oko.“

„A zatahuješ si na noc závěsy?“ zajímal se Darryl.

„Za nic na světě,“ zhrozila se Charlotte a křupavým toustem vytřela roztékající se vajíčko. „To bych byla jak v rakvi.“

„A co ty žaluzie na okně?“

Chvíli pomalu žvýkala a pak odpověděla. „Jo, tak zrovna včera v noci jsem kvůli nim vstala.“

„Je to myšleno tak, že si je člověk má zatáhnout dřív, než jde spát,“ pokáral ji Darryl.

„To jsem taky udělala, ale mohla bych přísahat…“ zarazila se, pak ale pokračovala, „mohla bych přísahat, že jsem venku něco slyšela. Něco v té bouřce.“

Michael ztuhl. Něco v jejím hlase mu napovědělo, o čem bude mluvit.

„A co jsi slyšela?“ zeptal se Darryl.

„Nějaký hlas. Křik.“

„To byla nejspíš meluzína,“ prohlásil Darryl a věnoval se dál svému talíři.

„A co ten hlas křičel?“ zeptal se Michael tak nenuceně, jak jen dokázal.

„Pokud jsem tomu dobře rozuměla – ale ten vítr byl hrozně silný –, tak volal něco jako Vrať to.“ Vrtěla hlavou a vrátila se k toustům s vejcem.

„Začíná se mi stýskat po těch alarmech z aut.“

Michael téměř nebyl schopen polknout, ale rozhodl se, že si svoje vývody nechá prozatím pro sebe.

„To mi připomíná…“ ozvala se znovu Charlotte a zalovila v kapse bundy. Vytáhla vzorek krve v umělohmotné ampuli. „Potřebovala bych, abys udělal rozbor tohohle.“

Darryl se netvářil zrovna nadšeně. „Čím jsem si to zasloužil?“

„Máš na to v laboratoři všechny ty chytrý udělátka.“

„A čí to je?“

„Jednoho z gum. Nebude to nic vážnýho,“ řekla ledabyle.

„Dobrá,“ souhlasil Darryl a otřel si ústa ubrouskem, „ale abyste věděli, tak já mám pro vás taky novinu. A je to velký.“

Michael si nebyl jistý, jestli to myslí vážně.

„Právě teď sedíte po boku velikána, přátelé. Podařilo se mi totiž objevit zatím neznámý druh ryby. V poslední sadě pastí.“

Michael i Charlotte oba ztichli a zahleděli se na něj.

„A to myslíš vážně?“ zeptal se Michael.

Darryl přikývl a zakřenil se. „Je to sice blízká příbuzná Cryothenia amphitreta, kterou objevili až v roce 2006, ale tenhle druh ještě nikdo nepopsal.“

„A jak si tím můžeš být tak jistý?“ zajímala se Charlotte.

„Ověřoval jsem si to u nejvyšší autority – encyklopedie Ryby Jižního oceánu. A není tam. Morfologie její hlavy je úplně jiná než cokoli, co jsem zatím viděl. Oblouk nad očima má rozdvojený a hřbetní ploutev zbarvenou do fialova.“

„To je fantastický,“ ozval se Michael. „A jak se bude jmenovat?“

„Zatím jí říkám Cryothenia – to znamená pocházejícící z chladu – hirschii.“

„To je velice skromné,“ zasmála se Charlotte.

„Cože?“ zarazil se Darryl. „Ale vědci po sobě svoje objevy pojmenovávají v jednom kuse – a kromě toho tím hrozně naštvu jednoho chlápka jménem Edgar Montgomery z Woods Hole. Doktor Montgomery.“

„V tom případě neváhej a jdi do toho,“ radil Michael.

„Teď bych ze všeho nejvíc potřeboval chytit ještě pár takových exemplářů.

Někde tady v sousedství by jich mohlo bejt celý hejno. Tu, kterou mám, budu muset pitvat, ale bylo by príma moct si nechat jeden exemplář nedotčený.“

„Třeba budeš mít štěstí,“ povzbuzoval ho Michael.

„Murphy vydal zákaz opouštět základnu, dokud se bouře neutiší, ale možná bych dostal povolení jít aspoň k potápěcímu stanu, abych mohl spustit další sítě a pasti. Kdybyste se chtěli přidat, budete oba vítaní.

Můžete potom vyprávět vnukům, že jste byli u toho, když se psaly dějiny.“

Charlotte spolykala zbytek žloutku a řekla: „Šla bych ráda, není nic lepšího než mrznout při rybaření, ale myslím, že si přece jen ještě dám šlofíka.“

Zato Michael skočil po každé příležitosti opustit základnu, zejména teď, když Eleanor byla mimo jeho dosah. „Já rozhodně jdu,“ prohlásil. „Kdy hodláš vyrazit?“

O hodinu později už svištěli na skútru přes zasněženou pláň. Michael řídil a Darryl byl vzadu. Michael jezdil na sněžných skútrech už mnohokrát a vždycky mu to připadalo jako příjemná zábava, ale tady v Antarktidě to bylo jiné. Vzduch tu byl tak ledový, že každý kousek obnažené kůže člověka pálil jako plamen. Pak v tom místě ztratil cit. Hlavu musel držet skloněnou až nad řidítka, přes obličej měl navlečenou lyžařskou kuklu a ochranné brýle a kožešinou lemovanou kapuci měl staženou co nejtěsněji kolem obličeje.

Tentokrát to byla naštěstí jen krátká cesta k potápěcímu stanu. Michael nechal stroj pomalu doklouzat až pod rampu vedoucí ke vchodu. V okamžiku, kdy utichl řev motoru, ozvalo se znovu s plnou silou kvílení větru.

Točil se kolem nich a Darrylovi málem podrazil nohy. Michael ho chytil za rameno, aby ho narovnal, a pak společně donesli nářadí dovnitř. Jen zavřít znovu vchod byl hotový souboj. Poryvy větru hrozily, že ho roztrhají.

„Ježíši,“ vydechl Michael, svalil se na dřevěnou lavičku a stáhl si kapuci a rukavice. Prostor s dírou v ledu uprostřed nebyl o nic teplejší než vzduch venku, ale byli zde alespoň v závětří. Darryl zapnul topení a pak tam jen oba seděli a třásli se zimou. Trvalo pár minut, než se pokusili udělat něco dalšího. Topení pomalu ohřívalo vzduch a nad vodou v díře se srážela pára.

„Koukám, že se na tom otvoru pořád tvoří led,“ poznamenal Michael.

„Budeme ho muset rozbít dřív, než se vůbec pokusíme něco házet dolů.“

„A proč si myslíš, že jsem tak stál o to, abys jel se mnou?“ zareagoval Darryl, který se, aniž by si sundal rukavice, snažil přivázat pasti a sítě k lanům.

„To jsem si mohl myslet.“ Michael se rozhlédl po všem nářadí rozvěšeném po stěnách nebo ležícím na paletách na zemi. Byly tu pily, ocelové kabely a harpuny. Nejlepším kandidátem byla lopata s ostrou špičkou, ale brzy zjistil, že je nemožné s ní pracovat, aniž by si člověk stáhl palčáky. Dost neochotně tak učinil. Ještě měl na rukou vložku do rukavic, ale ta byla naštěstí dost tenká, takže v ní dokázal prostrčit ruce držadlem na násadě.

Voda pokrytá vrstvou ledu byla o metr a kus níž a bylo dost nepříjemné zarážet ostrou špičku lopaty do ledu, pak ji vytáhnout a o kousek vedle ji znovu zarazit. Michaelovi to neodbytně připomínalo, jak musel jako kluk po bouřce odhazovat lopatou sníh z příjezdové cesty. Jeho otec mu vždycky připomínal, že to má udělat hned, že to nebude mít o nic jednodušší, až sníh na cestě zmrzne, a Michael si do dneška pamatoval tu ostrou bolest, která projela jeho pažemi pokaždé, když si myslel, že nabírá sníh, ale lopata se zarazila o zmrzlý led. Teď s každým úderem cítil otřesy v celé páteři a dokonce ho rozbolely i zuby. Snažil se to nějak přetrpět, až se začalo ozývat i rameno, které si poranil na Cascades. Nakonec se mu podařilo rozdrtit led na hladině na rozbředlou kaši, i když bylo jasné, že se začne zase velice rychle spojovat a zamrzat.

„Jsi hotovej?“ zeptal se Darryla a cítil, jak mu po bedrech stéká čůrek potu.

„Téměř,“ hlásil Darryl a naposledy zkoušel svorku na pastích ve tvaru přesýpacích hodin.

Lano se táhlo jako dlouhý had po podlaze a na mnoha místech mělo na sobě připevněné sítě nebo pasti. Darryl se k díře v ledu připlazil po čtyřech a naklonil se, aby zatěžkaný konec lana spustil do vody.

„Je to čistý?“ zeptal se. Michael se s lopatou natáhl a odsunul ledovou tříšť k jednomu kraji. Darryl spustil lano do díry a zátěž ho táhla dál do hlubin. Naviják, na kterém bylo lano namotané, při odvíjení hučel. Darrylovy pasti a další zařízení padaly do hlubin polárního moře.

Michael držel lopatou tříšť stranou, aby lano mělo volnou cestu. Pak mu ji však náhle něco vytrhlo z ruky a vtáhlo ji pod vodu, jako kdyby to bylo poleno, které mizí pryč.

„Co to sakra bylo?“

Darryl se zasmál. „Tu lopatu ti Murphy určitě naúčtuje.“

I Michael se při té představě rozesmál, ale pak Darryl náhle upadl hlavou napřed přímo do té díry. Michael si nejdřív myslel, že ho tam nějak stáhlo lano, a instinktivně ho zašlápl nohou, ale proklouzlo mu pod podrážkou a dál se odvíjelo.

Ale Darryla do vody stejně nestáhlo lano. Z vody se vynořila kobaltově modrá svalnatá ruka a zápasila s límcem Darrylovy bundy. Darryl divoce kopal, jednu ruku měl ve vodě a mlátil s ní protivníka.

Michael ho chytil za boty a snažil se ho vytáhnout ven. Pak se mezi podlážkou a ledem objevila i hlava, velká hlava se zamrzlým vousem a šíleným výrazem v očích.

Danzig.

Oči měl upřené na Michaela, a jako když je lev vyrušen při lovu a vrhne se po ještě lákavější kořisti, Danzig uvolnil sevření kolem Darryla a začal vylézat do stanu.

Michael ho kopl do brady, ale bylo to, jako kdyby kopal do žuly. Pak se snažil znovu pomoct Darrylovi, kterému se podařilo vyškrábat se ven z ledového tunelu. Uvnitř pršely ledové krystalky a Darryl křičel o pomoc.

Michael mu ji ale poskytnout nemohl. Danzig pokrytý vrstvou ledu se oběma rukama opřel o podlahu a začal se zvedat. Vypadal jako Poseidon, který se zvedá z hlubin.

„Vrať to,“ zachrčel tím, co zbylo z jeho rozervaného hrdla. Michael do něj znovu kopl. Danzig ho chtěl chytit za botu, ale ta byla mokrá a vyklouzla mu.

Darryl se vyhrabal z díry v ledu a schoulil se pod lavici, kde se v panice snažil oklepat led z vlasů. Zdálo se, že si vůbec neuvědomuje, co na něj zaútočilo nebo co se vlastně děje.

Michael to ale nemohl nevnímat. Danzig si klekl a už se začal zvedat, ledová voda mu odkapávala z promočené flanelové košile a džínů. Michael se otočil a rychle přejel pohledem stěny. Zrak mu padl na harpunu, kterou běžně používali na obranu proti tuleňům leopardím. Přeskočil přes dřevěnou lavici a strhl ji ze stěny. Danzig zakopl o lano a málem upadl. Michael tak stihl zbraň nabít a namířit s ní na obra potácejícího se k němu. Mezi nimi už nezbývalo víc místa než na napřaženou harpunu. Michael zmáčkl spoušť a trojzubý bodec vletěl do Danzigovy hrudi. Síla úderu Danziga odmrštila, svalil se na mokrou podlahu a zastavil se až těsně u okraje díry v ledu. Prsty svíral násadu bodce, který mu vězel v těle. Rozevřel ústa, a když překvapeně vzhlédl, Michael k němu skočil, opřel se o něj botou a strčil ho do tunelu z ledu. Ozvalo se hlasité šplouchnutí a bublání, praskání ledu… a pak už nebylo slyšet nic kromě hučení ohřívačů.

Darryl fňukal a vytřásal ledovou vodu z hlavy, Michael si dřepl u díry a s namířenou harpunou vyčkával.

Viděl jen napnuté lano posílené ocelovými vlákny, na kterém byly připevněny Darrylovy pasti, a tříšť modrobílého ledu, jehož krystalky se již znovu začaly spojovat a uzavíraly tak Danzigův podmořský hrob.

KAPITOLA ČTYŘICÁTÁ PRVNÍ

18. prosince, 13:00

Sinclair stál v otevřených dveřích kostela a vyhlížel ven do oslepující sněhové bouře. Sněžilo tak hustě, že nebylo vidět ani na poslední schod.

V takových podmínkách by se ani psi nedokázali orientovat. Opřel se ramenem o dveře a znovu je zavřel. Otočil se a obhlédl své království – prázdnou kapli se psí smečkou stočenou do klubíčka na kamenné podlaze mezi dřevěnými lavicemi. Neúnavný vítr bušil do jejích stěn a dírami ve střeše a v okenních tabulkách se dral s hvízdáním dovnitř. Velká klec, nic jiného to nebylo… a on byl zvíře uvězněné v té kleci.

V myšlenkách se zatoulal ke dni – k nedělnímu odpoledni –, kdy vzal Eleanor do londýnské zoo. Doufal, že ji tím potěší, ale moc mu to nevyšlo.

Každá další klec se zvířetem ji víc a víc rozesmutňovala, a i on, ačkoliv o tom dřív tak nikdy neuvažoval, najednou viděl ta nebohá zvířata jejíma očima. Mnoho z nich bylo v kleci samo, k dispozici měla jen omezený prostor a z jejich přirozeného prostředí tam nebylo vůbec nic. Žádné keře, stromy, skály, písek nebo chladivé bahno. Neměla nic, co by jim připomnělo přírodu, kterou znala a po které instinktivně toužila. Eleanor mu tiskla paži a společně procházeli točitými cestičkami podél řady tlustých kovových mříží, až došli k nejoblíbenější atrakci.

K bengálskému tygrovi.

Kožich mu zdobily oranžové, černé a bílé pruhy. Tygr přešlapoval sem a tam, tam a sem a stále dokola v malém prostoru, kde téměř neměl místo ani na to, aby se otočil. Dav čumilů ho okukoval ze vzdálenosti jen o něco větší než metr a banda dětí se na něj šklebila, kdykoli se podíval jejich směrem.

Jeden kluk hodil skrz mříže žalud a ten trefil tygra přímo do čenichu. Tygr zařval a kluci se rozesmáli. Plácali jeden druhého po ramenou. Kluk už se napřahoval, že hodí znovu, když vtom ho Eleanor chytila za ruku a křikla na něj: „Okamžitě toho nech!“ Chlapec se překvapeně zarazil a banda jeho oddaných kamarádíčků se kolem něj semkla. To už se do věci vložil Sinclair.

„Koukejte odsud vypadnout,“ řekl tiše, ale přísně. „Nebo hodím do té klece vás.“

Kluk se nerozhodně rozhlížel. Rád by udělal dojem na kamarády, ale Sinclaira se trochu bál. Když ho však Sinclair popadl za rukáv, raději vzal nohy na ramena a utekl do bezpečné vzdálenosti. Odtud ale začal házet žaludy na Sinclaira a pokřikoval na něj nadávky. Sinclair se otočil zpět k Eleanor, která bez hnutí hleděla tygrovi do očí; ten přerušil svůj věčný pohyb a pohled jí oplácel. Sinclair se neodvážil promluvit, jako kdyby mezi Eleanor a tygrem vzniklo nějaké tiché spojení. Hleděli si do očí téměř minutu. Jeden starší návštěvník s bílými vousy prohlásil: „Ta dáma je prostě fascinující.“ Když pak ale Eleanor provlékla ruku kolem Sinclairova lokte a vyrazili pryč, měla v očích slzy.

Michael měl dojem, že scénu, kdy se Murphyho snaží přesvědčit o tom, že nemožné je ve skutečnosti možné a že to, na co by nikdo ani nepomyslel, se opravdu stalo, sehrávali až příliš často – nejdřív žena zamrzlá v ledu, pak Danzig zabitý jedním ze svých psů, který se poté, co zavraždil Ackerleyho, vrátil znovu, aby napadl Darryla v potápěcím stanu. Jedinou výhodou bylo, že si Murphy na ty neuvěřitelné zprávy natolik zvykl, že alespoň přestal pochybovat o Michaelově duševním zdraví. Seděl za stolem a beze slova si prsty prohrábl silně prošedivělé vlasy – teď už byly skutečně víc šedivé než černé. Pak položil otázku, ale jeho hlas zněl rezignovaně, skoro mechanicky.

„Tentokrát seš si ale jistej, žes ho tou harpunou dostal?“

„Jo. Tentokrát už je pryč nadobro,“ odpověděl Michael, ale nebyl si tak jistý, jak zněl.

„Buď jak buď, vstup do potápěcího stanu je až do odvolání zakázán,“ rozhodl Murphy. „Vyřiď to, prosím, doktoru Hirschovi. Řekni mu to jasně a srozumitelně.“

V rádiu za jeho křeslem zapraskalo. „Rychlost větru sto dvacet, severní, severovýchodní,“ hlásil slabý hlas. „Teplota kolísá mezi minus třiceti a minus čtyřiceti stupni Celsia a čekáme zvýšení na…“ další praskání, pak se ozvalo hlášení znovu: „… fronta vysokého tlaku se posouvá jihozápadně z Chilského poloostrova k Rossovu moři.“

„Tak to bychom zítra mohli mít hezky,“ řekl Murphy, otočil se na křesle a vypnul rádio. „Že už bylo sakra na čase.“ Pak se otočil zpátky k Michaelovi a v ruce držel list papíru. „Hlášení od doktorky Barnesové,“ vysvětloval. Nasadil si na nos brýle a začal číst nahlas. „Pacientka, slečna Eleanor Amesová, je podle svého vyjádření státní občanka Velké Británie a je jí přibližně dvacet let,“ přestal číst a přes okraj brýlí se podíval na Michaela.

„Je stabilizovaná a její životní funkce jsou v normálu. Vykazuje nižší krevní tlak a srdeční arytmii, doprovázenou extrémně silnou anémií, na kterou nasadím léčbu, až bude hotový krevní rozbor.“ Murphy odložil papír a zeptal se: „Máš tušení, kdy bude Hirsch hotový s tím rozborem?“

„Ne.“

„Nic mu neprozraď, ale trochu ho popožeň.“

„Nebylo by lepší, kdybys to udělal ty?“

„Nechci v něm přiživovat žádný podezření, který už třeba má,“ odmítl nápad Murphy. „Zatím ví jen to, že má udělat rozbor běžného vzorku krve.

A tak by to mělo i zůstat. A pokud sis toho nevšiml, tak on na autority moc nedá.“ Opřel se a zamával papírem. „Takže tohle je první písemný záznam, oficiální důkaz existence Šípkové Růženky.“

„Eleanor Amesové,“ opravil ho Michael.

„Jo, máš pravdu. Skutečná už je dost,“ souhlasil Murphy a viditelně zasunul papír do modré složky. „A důsledkem toho je, že ode dneška cokoli se bude dělat, bude podle předpisů,“ pokračoval, „nebo to musí být alespoň dočasně mimo záznam. A tím pádem se to také musí dozvědět co nejmenší okruh lidí. Jinými slovy žádný důkazy a žádný kecy. Chápeš, jak to myslím?“

Michael přikývl.

„Poslední, co tu potřebujem – a když říkám poslední, tak tím zatraceně myslím poslední –, je ještě víc kontrol od Národní nadace pro vědu nebo od jakýkoli jiný nadace, se kterou máme co do činění. Za dva roky můžu jít do důchodu. Nehodlám je strávit tím, že budu vyplňovat papíry a donekonečna něco vysvětlovat před soudem.“ Mávl rukou směrem k hromadě úředně vyhlížejících formulářů. „Jenom tohle je běžná rutina. A teď si představ, co se stane, když se dostaneme do hlavních zpravodajskejch titulků.“

To si Michael uměl představit velmi dobře. Už teď přemýšlel, co řekne, nebo spíš neřekne, Gillespiemu, až s ním bude příště mluvit.

„A proto tě hodlám požádat, abys všechno, co víš, aspoň prozatím držel v tajnosti. A když už jsme u toho, něco bych od tebe potřeboval.“

„Udělám všechno, co budu moct.“

„Chci, abys byl spojka – nebo si tomu říkej, jak chceš – se slečnou Amesovou. Pomáhej Charlotte a mě informuj, co je novýho. Jak se pacientce daří, co dělá, co bychom podle tebe měli udělat my. Nejspíš ti nemusím vysvětlovat, že nic takovýho se ještě nestalo – nikdy a nikde –, takže nehodlám roztrubovat do světa, že ji tady máme. Chci, aby všechno probíhalo v klidu a tichosti.“

„Ale neplánuješ, že bys ji držel zavřenou jenom na ošetřovně? Protože z toho by se mohla brzo zbláznit. Já bych se teda zbláznil.“

„To zvážíme časem, taky počkáme, co nám řeknou Darryl a Charlotte.“

„A co ten její společník?“ tlačil na něj Michael. „Ten muž, kterému říká Sinclair? Jestli se předpověď nemýlí, mohli bychom vyrazit do Stromviken a najít ho.“

„Zítra, jestli se počasí skutečně vylepší. Snad bychom mohli postavit pátrací oddíl.“ Znělo to tak, jako by se mu do toho příliš nechtělo. Michael ho podezříval, že v duchu doufal, že tenhle Sinclair, ze kterého by se vyklubal stejně jen velký problém, prostě nějak zmizí.

„Musíme řešit jednu věc po druhé,“ uzavřel to Murphy. „Jestli se skutečně prokáže, že ona je to, co tvrdí, že je –“

„Nedokázal jsem přijít na žádné jiné vysvětlení a věř mi, že jsem to zkoušel,“ skočil mu do řeči Michael.

„Jo, tak to zkoušej dál,“ odbyl ho velitel. „Ale pokud budeme teda jen teoreticky předpokládat, že je to pravda, tak co když tady od někoho něco chytla, něco, na co nemá vůbec žádnou imunitu?“

To Michaela vůbec nenapadlo, a tak jen překvapeně vydechl.

„Vidíš?“ Murphy zvedl ruce do vzduchu. „Přesně na takovýhle věci teď musíme myslet. Nejsem žádnej doktor, sakra, kdybych byl, možná bych přišel na to, co udělat s Ackerleym.“

Na to Michael už myslel také. O jeho smrti zatím nikdo nevěděl a bylo jen otázkou času, kdy si někdo všimne, že tenhle podivín, který se většinou drží stranou, se už nějak podezřele dlouho neukázal.

„Co jste udělali s jeho tělem?“ zeptal se Michael.

„Dali jsme ho do mrazáku,“ odpověděl Murphy. „Uvědomil jsem jeho matku – bydlel s ní ve Wilmingtonu – ale upřímně řečeno, měl jsem pocit, že je trochu mimo. Oficiální hlášení jsem ještě nesepsal, protože až to udělám – a bude dost těžký nezmínit, že do toho byl zapojenej Danzig –, divil bych se, kdyby tady vzápětí nepřistála delegace z FBI a nezačali vyšetřovat.“ Náhlý poryv větru otřásl celou budovou posazenou na nízkých pilířích. „Lawsona jsem poprosil, aby v botanické laboratoři uklidil a taky se snažil zachránit to, co případně z Ackerleyho výzkumu zbylo.“

To znělo jako dobré a chvályhodné rozhodnutí, ale Michael pochyboval o tom, že by někdo byl schopen udržet rostliny při životě. Zvlášť ty úžasné orchideje na tenkých stoncích. Tady v Antarktidě všechno útočilo na živé a přežívající. Vstal a myslel na jednoho jediného člověka, kterého ten věčný chlad ve skutečnosti chránil a přijal ho do svého lůna.

„A nezapomeň na tu Amesovou,“ volal za ním Murphy. „A jednej s ní v rukavičkách.“

Pro případ, že by Eleanor byla vzhůru a při smyslech, se Michael stavil na ošetřovně. Nechtěl vypadat jako dotěrný ctitel, ale dychtivě čekal na možnost začít rozkrývat její příběh. V batůžku si proto nesl novinářské bloky a pera a diktafon velikosti dlaně. Zvažoval, má-li vzít i fotoaparát, ale to by pravděpodobně bylo příliš dotěrné. Bál se, aby Eleanor neuvedl do rozpaků. Obrázky mohou počkat, rozhodl se.

Hned ale cítil, že si nevybral nejvhodnější čas. Zaklepal na dveře ošetřovny, které bývaly obvykle otevřené dokořán, a slyšel, jak Charlotte uvnitř pobíhá. „Ano?“ zavolala. „Kdo je to?“

Představil se a dveře se otevřely jen tak, aby mohl proklouznout dovnitř.

Charlotte v zeleném nemocničním plášti se tvářila podrážděně. Eleanor nebyla nikde v dohledu, nejpíš byla vzadu v pokoji pro nemocné.

„Je vzhůru?“

Charlotte vzdychla a přikývla.

„Je všechno v pořádku?“

Charlotte trhla hlavou a tichým hlasem řekla: „Objevily se technické problémy, dalo by se říct.“

„Co to znamená?“

„Psychologické. Emocionální. Problémy s přizpůsobením.“

Ze zadního pokoje zaslechl vzlyk.

„Vzhledem k situaci to není úplně překvapivé,“ poznamenala Charlotte.

„Zrovna jsem jí dala nějaká lehká sedativa. Mělo by to pomoct.“

„Myslíš, že by vadilo, kdybych za ní zašel a promluvil s ní, než prášky zaberou?“ zeptal se Michael šeptem.

Charlotte pokrčila rameny. „Kdo ví. Třeba jí rozptýlení pomůže.“ Když vyrazil dozadu, rychle ho varovala. „Ale nesmíš říct nic, co by ji mohlo rozrušit.“

Michael přemýšlel, jak má člověk mluvit s Eleanor Amesovou a neříct nic, co by ji mohlo rozrušit.

Vešel na marodku a našel Eleanor, jak stojí v huňatém bílém županu u úzkého okna a dívá se ven. Většina skla byla zakrytá nalétaným sněhem a okno propouštělo jen velmi málo světla. Když vešel, rychle k němu otočila hlavu.

Byla vystrašená, plachá a také trochu v rozpacích z toho, že ji vidí v takovém oblečení. Rychle si přitáhla klopy županu k tělu a dál se dívala z okna.

„Dnes toho není moc vidět,“ poznamenal Michael.

„Ale on tam někde je.“

Michael se nemusel ptát, koho tím má na mysli.

„Je tam někde a je sám.“

Na stolku vedle postele byl tác s jídlem, kterého se stěží dotkla.

„A dokonce ani neví, že jsem ho opustila proti své vůli.“ Eleanor začala přecházet sem a tam. Na nohou měla bílé pantofle. Očima zalitýma slzami stále hleděla ven. Její proměna byla zvláštní. Když ji Michael spatřil poprvé v ledu a pak znovu v tom kostele, připadala mu tak cizí, nepatřila do naší doby ani na toto místo. Ani na okamžik nepochyboval, že mluví s někým, koho od něj dělí nepřeklenutelná propast času a zkušenosti.

Teď však s límcem froté županu vytaženým k tváři, s čerstvě umytými vlasy, které jí rámovaly obličej, a v pantoflíčkách klapajících po linoleu vypadala jako kterákoli jiná krásná mladá žena, která právě vyšla ze snobského salónu krásy.

„Už toho přežil tolik,“ pravil Michael a pečlivě vážil slova. „Jsem si jistý, že dokáže přežít i tuto bouři.“

„To bylo dřív.“

„Dřív než co?“

„Dřív, než jsem ho opustila.“ V dlani držela pár vlhkých kapesníků a teď si jimi otřela oči.

„Neměla jste na vybranou,“ připomenul jí Michael. „Jak dlouho byste tak mohla vydržet? Jedla jste žrádlo pro psy a topila modlitebními knížkami, abyste se zahřála.“

Mluvil snad příliš unáhleně? Snažil se ji uklidnit, ale jí se v očích varovně zablýsklo.

„Už jsme společně zažili mnohem horší věci. Horší, než si vůbec dovedete představit.“ Otočila se a ramena jí poklesla pod váhou froté látky.

Michael položil batoh na podlahu a posadil se do plastového křesla v rohu. Na jednu stranu měl dojem, že by bylo rozumné, aby odešel a vrátil se později, až bude o něco klidnější, ale na druhou stranu měl dojem (bylo snad přání otcem myšlenky?), že navzdory všemu smutku a zmatku vlastně nechtěla, aby ji opouštěl… že ji jeho přítomnost určitým způsobem těší. V tom nepřirozeném prostředí, do kterého ji umístili, pro ni mohl znamenat kontakt s něčím známým.

„Paní doktorka mi řekla, že bych odsud neměla odcházet,“ řekla Eleanor o něco klidnějším tónem.

„Rozhodně byste neměla chodit ven do té bouřky,“ zažertoval Michael.

„Neměla bych prý opouštět tuto místnost.“

Michael věděl, co tím myslela. „To je jenom dočasné opatření. Nechceme vás vystavit ničemu škodlivému, bakteriím a virům, proti kterým třeba nemáte přirozené obranné látky.“

Eleanor se hořce zasmála. „Jsem zdravotní sestra. Sloužila jsem vojákům trpícím malárií, úplavicí, cholerou a krymskou horečkou, kterou jsem dokonce sama dostala.“ Zhluboka se nadechla: „A jak vidíte, přežila jsem.“

Pak se k němu otočila a pravila o něco veseleji. „Samozřejmě to byla slečna Nightingaleová, která v této věci dosáhla obrovského pokroku. Začali jsme s větráním nemocničních pokojů, i během noci, tím se rozptýlil zkažený vzduch. Dosáhla vzdělání v hygieně i ve výživě nemocných. I já věřím, že je tímto způsobem možné zachránit mnoho životů. Jde jen o to, přesvědčit ty správné úřady.“

Byla to nejdelší souvislá řeč, kterou od ní slyšel. Asi byla vlastní výřečností sama zaskočena, protože se náhle zarazila a tváře jí trochu zrůžověly.

Michael z toho usoudil, i když by to asi odhadl i bez toho, že své povinnosti zdravotní sestry brala velmi zodpovědně.

„Co to povídám? Slečna Nightingaleová je už dávno mrtvá a všechno, co jsem řekla, muselo určitě znít velmi hloupě. Svět je jistě mnohem dál a všechno, co jsem vám vykládala, se muselo potvrdit jako správné nebo zcestné už před dlouhými roky. Omlouvám se – zapomněla jsem se.“

„Florence Nightingaleová měla naprostou pravdu,“ řekl Michael, „a tím pádem ji máte i vy.“ Na chvíli se odmlčel. „A v tomhle pokoji nebudete zavřená dlouho, to vám slibuji. Uvidím, co se s tím dá dělat.“

S ním byla v kontaktu už několikrát, a tím pádem byla vystavena i všem bacilům, které v sobě měl, takže tak velké to nebezpečí být nemohlo.

A pokud se jedná o kontakt s ostatními lidmi na základně, zkumavkami nebo i gumami, jistě existovalo hodně způsobů, jak se většině kontaktů vyhnout. Point Adélie byla málo osídlená a do hlavního nádraží měla skutečně daleko.

Eleanor se posadila na okraj postele tváří k Michaelovi. Sedativa pravděpodobně už zabrala, protože přestala plakat a otírat si oči. „Bylo to těsně po bitvě,“ vyprávěla. „Tehdy jsem chytila tu horečku.“

Michael musel vší silou vzdorovat pokušení vytáhnout diktafon. Nechtěl ale udělat nic, co by ji vyrušilo a nějak zhoršilo její křehkou náladu.

„Sinclair – poručík Sinclair Copley ze sedmnáctého jezdeckého pluku – byl zraněn při útoku jízdy. Nakazila jsem se, když jsem o něj pečovala.“

V očích měla vzdálený pohled a Michaelovi došlo, že i ty nejslabší léky na uklidnění mohou mít na lidi, kteří si je dřív nikdy nevzali, silný účinek.

„Ale on měl neobyčejné štěstí, vskutku. Téměř všichni jeho spolubojovníci, včetně jeho drahého přítele kapitána Rutherforda, byli zabiti.“

Vzdychla a víčka jí klesla. „Podle toho, co mi řekli, byla téměř celá lehká brigáda rozprášena.“

Michael málem spadl ze židle. Lehká brigáda? To snad mluvila o slavném útoku lehké brigády, o tom, který učinil lord Alfred Tennyson ve své básni nesmrtelným? A ona ho zažila? To si prostě musel nahrát.

Strčil ruku do batohu a vytáhl diktafon. „Kdyby vám to nevadilo, rád bych pomocí tohoto malého zařízení náš rozhovor zaznamenal.“ Stiskl nahrávání.

Zadumaně se na přístroj zahleděla; červené světélko signalizovalo, že funguje, nezdálo se však, že by ji to nějak rozrušilo. Nebyl si jistý, jestli pochopila, co jí řekl, a jestli tím pádem věděla, co ten přístroj dělá. Měl pocit, že toho nového na ni bylo příliš – od černošských lékařek po elektrická světla –, takže si nejspíš pečlivě vybírala věci, které chtěla prozatím zpracovat.

„Dostali rozkaz zaútočit proti ruským dělům,“ popisovala, „a byli zcela rozprášeni. Dělostřelectvo bylo rozmístěno na kopcích po obou stranách údolí. Byl to strašlivý masakr. Tu noc jsem měla službu, i moje přítelkyně Moira pracovala. Nakonec přišly všechny sestry, ale ani tak jsme nebyly schopné zvládnout situaci. Bitev bylo příliš mnoho. Příliš mnoho zraněných a umírajících mužů. Nedokázaly jsme dělat dost.“

V myšlenkách byla zpět, znovu to celé prožívala. Viděl jí to na očích.

„Jsem si jistý, že jste udělala vše, co bylo ve vašich silách, abyste jim pomohla.“

Tvář jí zahalil smutný mrak. „Dělala jsem i věci, které byly daleko za hranicí mých sil,“ řekla odměřeně. V očích se jí zračily myšlenky na chvíle, které ji stále ještě pronásledovaly. „Všichni jsme byli nuceni dělat věci, na které nikdo z nás nebyl připraven.“

A pak už Michael jen sledoval, jak ji přemohl silný proud vzpomínek.

Bylo to noc poté, co našla Sinclaira – pamatovala si to velmi dobře –, kdy si tajně přivlastnila několik věcí z lékařských zásob, včetně jedné ampulky morfia. To bylo ve válce cennější než zlato a slečna Nightingaleová na něj bedlivě dohlížela. Bylo to po službě, kdy Eleanor měla být v ložnici a tvrdě spát, ale místo toho se plížila s lampou v ruce dolů po točitých schodech a zpátky na oddělení pacientů s horečkou. Někteří vojáci si ji spletli se slečnou Nightingaleovou a šeptali za ní svá požehnání.

„Takže to bylo krátce po bitvě?“ ptal se Michael tiše, aby ji pobídl k dalšímu vyprávění. Jeho hlas ji vytrhl z myšlenek.

„U Balaklavy.“

„Co to bylo za rok?“

„Osmnáct set padesát čtyři. Bylo to v druhé polovině října. A nemocnice byla tak přeplněná, že muži museli ležet na naházené slámě jeden vedle druhého.“

Vzpomněla si na toho vojáka z Vysočiny – toho, který ji varoval, že Sinclair je jeden z těch špatných –, který ležel hned vedle Sinclaira. Rozhodla se, že pokud i on bude mít velké bolesti, rozdělí dávku morfia mezi ty dva.

Když ale došla na oddělení, zjistila, že to nebude třeba. Dva zřízenci s šátky uvázanými přes ústa se skláněli nad jeho tělem a přehazovali přes něj cípy vlněné deky… Eleanor mu však ještě stihla pohlédnout do obličeje. Byl bílý jako stěna a jeho kůže vypadala jako slupka vyschlého ovoce, ze kterého někdo vysál šťávu a dužninu.

„Dobrý večer,“ pozdravili ji zřízenci. „To jsem já, Taylor,“ připomněl se jeden. Podle odstátých uší v něm poznala zřízence, se kterým se seznámila při Frenchieho smrtelné amputaci. „A Smith je tady se mnou,“ dodal a ukázal na podsaditého chlapíka, který ve spěchu sešíval konce deky k sobě.

Dobře věděla, že špinavá deka bude mrtvému sloužit jako oblek i rakev najednou a tělo bude hozeno do společného hrobu, který narychlo vykopali v nedalekých horách.

Na tři zvedli tělo z podlahy a Talyor se zasmál do kapesníku: „Je lehkej jako peříčko.“ Vlekli se ven z oddělení a tělo v dece se mezi nimi houpalo.

Eleanor si v uprázdněném prostoru klekla k Sinclairovu lůžku. Sinclair k její velké úlevě vypadal nečekaně dobře. Od předchozího dne se jeho stav překvapivě zlepšil.

„A vy a ty ostatní sestry pod slečnou Nightingaleovou, kolik vás tam dohromady bylo?“ vyptával se Michael.

„Mnoho ne… nanejvýš pár tuctů,“ řekla unaveně. „Mnoho z nich onemocnělo a zase odjelo, ale já a Moira jsme zůstaly. Sehnala jsem pro Sinclaira čerstvou košili a holení. Břitvou jsem mu ořezala vlasy. Byl strašlivě zavšivený. A pak jsem mu pomohla se oholit.“

„Musel vám být velmi vděčný.“

„V kapse jsem měla tu ampulku s morfiem.“

„A dala jste mu morfium?“

Zatvářila se pochybovačně. „Nedala. Říkala jsem si, že se o tolik zlepšil.

Chtěla jsem si ho raději schovat, kdyby se náhodou zase zhoršil,“ zvedla k Michaelovi zrak. „Bylo tenkrát dost těžké ho opatřit.“

„Tak to se nezměnilo,“ usmál se Michael. „Ani dnes není snadné ho získat. Sinclair se ale očividně zotavil. Musela jste být moc ráda… a také velmi hrdá.“

„Hrdá?“ Hrdá na co? Takové slovo by Eleanor nikdy neužila. Jakmile se jednou dozvěděla o jeho strašlivé potřebě, a zejména poté, co mu ji pomáhala uspokojovat, už nikdy nepocítila hrdost.

A po tom, co začala jeho potřebu sdílet, už necítila nic kromě setrvalé hanby.

„A co jste pak dělali, když se uzdravil a válka skončila? Vrátili jste se do Anglie?“

„Ne,“ odpověděla a na chvíli se ztratila ve vlastních myšlenkách. „Domů už jsme se nikdy nedostali.“

„A pročpak?“

Jak by mohli, vzhledem k tomu, co se z nich stalo? Když se Sinclair začal zotavovat, jí se přitížilo. Oddělení s horečkou si vybralo svou daň a následující ráno už Eleanor cítila první příznaky. Motala se jí hlava a pleť měla lepkavě teplou. Dělala, co mohla, aby to nedala najevo, protože kdyby ji odvolali ze služby, nemohla by jít večer za Sinclairem. Když mu ale večer nesla polévku, zamotaly se jí nohy, ona zakopla, polévku vylila a málem omdlela přímo na něj. Sinclair ji pak svíral v náručí a volal o pomoc.

Nakonec se objevil zřízenec. Loudal se bez zájmu oddělením, nedopalek zastrčený za uchem, ale když viděl, že jde o Eleanor a ne jen o nějakého dalšího umírajícího vojáka, přidal do kroku.

Sinclair vypadal vystrašeně a Eleanor se ho snažila přesvědčit, že bude v pořádku, i když příliš do zpěvu jí skutečně nebylo. Doprovodili ji do její ložnice, kde ji Moira okamžitě napojila sklenicí portského – bylo záhadou, kde dokázala tohle nedostatkové zboží vždycky sehnat – a uložila ji do postele. Z následujícího týdne si Eleanor pamatovala jen velmi málo… jen Moiřinu vystrašenou tvář, jak se nad ní skláněla… a pak jedné nezapomenutelné noci také Sinclairovu.

Z přístroje se ozývalo tiché syčení. Všimla si ho, až když přestala mluvit. Vlastně si ani příliš neuvědomovala, že mluví.

„Proč jste se nevrátili do Anglie?“ opakoval Michael otázku.

„Už bychom tam nebyli vítáni,“ řekla konečně. „Pak už ne, změnili jsme se,“ řekla, natáhla ruce za sebe a opřela se o ně. „Stali se z nás… jak jen to nazvat?“ Cítila se ospale. Ta látka, kterou jí doktorka dala, na ni měla přesně ten účinek, který předpokládali. „Jak se říká lidem, kteří nesmějí do vlastní země?“

„Vyhnanci?“

„Ano,“ zamumlala. „Myslím, že to je to slovo – vyhnanci.“

Zaslechla tiché cvaknutí a červená kontrolka zhasla. „Ó, to světélko přestalo svítit.“

„Zapneme ho zase až příště,“ prohlásil Michael, něžně jí zvedl nohy ze země a položil je na postel. „Myslím, že teď byste se měla hlavně pořádně vyspat.“

„Ale mám přece službu…“ pokusila se neúspěšně zvednout hlavu z polštáře. Opět jí spadla. Cítila ale velké nutkání. Jak může ležet a spát, když má na starosti pacienty? Proč tady zbytečně mluví, když kolem ní umírají vojáci?

Cítila, jak jí stahují z nohou pantofle.

„Mám ještě mnoho povinností, nemůžu je nechat být.“

Když zavřela oči, Michael přes ni přehodil deku. Už zase tvrdě spala. Odložil diktafon a blok, zatáhl závěsy a zhasl světlo.

Pak nad ní jen chvíli stál a prohlížel si ji ve zbytku světla, které pronikalo do místnosti. Došlo mu, že už dřív takto držíval stráž. Přikrývka se stěží hýbala, jak lehce dýchala. Hlavu na polštáři měla stočenou ke straně.

Kde teď asi byla? Jaký podivný řetězec událostí ji dovedl až k tak strašlivému konci? Být spoutána řetězy a vržena do moře? Nevěděl, jestli jí kdy takovou otázku bude schopen položit. Zároveň však věděl, že čas se mu krátí. Z jeho pobytu už zbývalo méně než dva týdny. Kdo však věděl, jaká traumata si z takového zážitku odnesla? Hedvábný pramen jejích vlasů jí ležel přes obličej a Michael měl sto chutí jej odhrnout stranou. Raději se jí však nedotkl. Byla kdesi daleko, v exilu, v místech, která již pravděpodobně neexistují.

KAPITOLA ČTYŘICÁTÁ DRUHÁ

19. prosince, 14:30

Dokud se nezačal zabývat tím vzorkem krve, který mu dala Charlotte, měl Darryl pocit, že všechno jde skvěle.

Zabral se plně do zkoumání krevního vzorku Cryothenie hirschiiobjevu, na němž si hodlal vybudovat vlastní vědecký věhlas – a předběžné výsledky byly naprosto pozoruhodné. Krev ryby neobsahovala vůbec žádný hemoglobin, ale bylo v ní i málo glykoproteinů, které působily jako nemrznoucí směs. Jinými slovy tento druh dokázal přežít v mrznoucí vodě, ale musel se chovat velmi obezřetně. Byl totiž před ledem chráněný ještě méně než ostatní druhy, které Darryl studoval. Pouhý dotyk skutečného ledu zapůsobil jako blesk, který tělo celé ryby okamžitě zmrazil. Díky tomu nejspíš získal první exemplář a pak ještě další dva, které umístil do akvária v laboratoři. Chytil je poměrně blízko pobřeží, kde plavaly poblíž výpusti s teplou vodou z tábora. Nebo možná měly rády sluneční paprsky, které díky dírám v ledu pro potápěče pronikly i do hlubších vrstev vody. Ať už byl důvod jakýkoli, Darryl byl vděčný za to, že je měl.

Vychutnával si každý nový poznatek, který z jeho objevu činil cosi výjimečného a převratného. Vtom si vzpomněl na slib, který dal Charlotte.

Vylovil vzorek krve z lednice a všiml si, že na zkumavce jsou napsány jen iniciály E. A. a žádné jméno. Rychle projel jména všech vědců na základně, ale nikdo z nich to nebyl. Takže to musel být jeden z gum. Některé z nich ani pořádně neznal a u pár z nich zase znal jen přezdívku, jako třeba Los nebo Kotleta. Charlotte mu také neřekla, jaké testy má se vzorkem provést. Nevěděl, co má hledat, což ho jemně řečeno rozčilovalo.

Copak nevěděla, že má taky svou vlastní práci?

Naštěstí však byla biologická laboratoř vybavená vším, co mohl hematolog potřebovat, od nejmodernějších centrifug po vysokoobjemové analyzéry, které prováděly monoklonální analýzu, fluorescenční značení a vyspělé optické hodnocení krevních destiček, a celé to šlo udělat najednou. Provedl celou sérii testů, od alaninové aminotransferázy po triglyceridy, a čekal, že výsledky prostě jen předá zpátky Charlotte. Když si ale výsledky četl, okamžitě se zarazil. Nic z toho nedávalo smysl. V některých ohledech hodnoty připomínaly jeho laboratorní vzorky od podmořských ryb. Zatímco jeden krychlový milimetr lidské krve v průměru obsahuje pět milionů červených krvinek a pár tisíc bílých krvinek, tento vzorek měl hodnoty téměř převrácené. Pokud byly výsledky správné, tak Darrylova nová ryba vypadala vedle Charlottina pacienta jako tvor se zcela červenou krví.

To ho přesvědčilo, že výsledky nemohou být správné nebo že vzorky nějak nesmyslně pomíchal. Páni, pomyslel si, možná mě postihlo velké oko a ani o tom nevím. Bude muset požádat Michaela, aby zkontroloval jeho vztah k realitě. Aby se ujistil, že přístroje pracují spolehlivě, nechal jimi projít vzorek vlastní krve. Výsledky byly v pořádku. (Cholesterol měl ke své velké radosti dokonce nižší než obvykle.) Zbytek vzorku označený E. A. tedy použil na další sérii testů… a znovu dostal stejné výsledky jako poprvé.

Pokud se jednalo o lidskou krev, tak byla tak toxická, že by měla pacienta zabít ve zlomku vteřiny.

Říkal si, že by možná měl na chvíli vyjít ven z laboratoře a vyčistit si hlavu. Byl tady zavřený od té doby, co se vrátil z potápěcího stanu, ve kterém ho Danzig málem utopil. Kůže na hlavě a uši ho stále ještě brněly po kontaktu s mrznoucí vodou. Pro jistotu si vzal něco na ředění krve a také nějaká antibiotika. Na jižním pólu se nevyplácelo nedbat na sebedrobnější příznaky omrzlin, jako jsou namodralý palec či pálení v konečcích prstů.

Člověka to mohlo stát ruku nebo nohu, a někdy dokonce i život. Neúnavně špatné počasí dost znesnadňovalo venkovní aktivity. Darryl si nacpal výsledky do kapsy bundy a chvíli přemýšlel, jak to řeší obyvatelé základny, kteří na Point Adélie zůstávají přes polární noc. Nedovedl si představit, že se to dá přežít. Šest měsíců příšerného počasí bylo samo o sobě dost hrozných, ale když ještě k tomu ani jednou nevysvitne slunce…

Vítr venku byl tak silný, že se do něj mohl pohodlně opřít a zůstat stát vzpřímeně. Sklonil hlavu a pomalu postupoval proti větru kupředu. Vodícího lana nataženého mezi jednotlivými moduly se přitom držel jako klíště.

Po jeho levici jasně zářila světla z Ackerleyho laboratoře. Napadlo ho, že Ackerleyho už nějakou dobu neviděl. Mohl by k němu zajít a pozdravit ho, třeba by se mu podařilo i ukořistit čerstvou jahodu nebo dvě. Když dorazil k plůtku u budovy, musel se ho na chvíli přidržet, než odezněl jeden obzvlášť silný poryv větru. Potom se vysoukal po rampě ke vchodu do laboratoře. U vchodu Ackerley rozvěsil dvě vrsty igelitových závěsů, aby tak zabránil průvanu pronikat dovnitř do laboratoře. Když Darryl závěsy rozhrnul, přivítalo ho známé teplo, vlhko a jasné světlo. Měl bych sem chodit častěji, říkal si v duchu, je to jako dovolená u jižního moře.

„Ahoj, Ackerley,“ zavolal a oklepával si boty o gumovou rohožku. „Potřeboval bych něco do salátu!“

Ale hlas, který mu odpověděl, nebyl Ackerleyův. Byl to Lawson a mluvil zpoza kovových regálů. Darryl si svlékl bundu, stáhl si brýle a rukavice, pověsil je na věšák vyrobený z velrybí kosti a vydal se hledat Lawsona.

Našel ho na stoličce, jak se natahoval k trsu zralých červených jahod, které visely ze spleti hadiček zajišťujících zavlažování. Všude kolem jeho hlavy byly trsy dalšího mokrého ovoce a na stole byly naskládané kontejnery s přehlídkou dalších rostlin: rajčat, ředkviček, salátů, růží a nejkrásnějších ze všech – orchidejí. Orchideje kvetly v celé škále barev od fuchsiové po zlatožlutou. Květy rostly na naklánějících se stoncích, které vypadaly jako nohy jeřábu.

„Co tady děláš?“ zeptal se Darryl. „Neměl by tohle dělat Ackerley?“

„Jen pomáhám,“ odpověděl Lawson vyhýbavě.

„Je to tady jak na Havaji, co?“ poznamenal Darryl a zvedl obličej k jasnému světlu připevněnému ke stropu nad zavlažovacími hadicemi. „Vůbec se nedivím, že odsud Ackerley moc nevychází.“ Darryl si vyhlédl jednu obzvláště šťavnatě vypadající jahodu a zeptal se: „Myslíš, že by vadilo, kdybych si jednu dal?“

Lawson na něj shlédl ze stoličky. „Jasně že ne. Jen si ber.“

Darryl se natáhl, utrhl nejspodnější z trsu plodů a strčil si ho do pusy.

Strýček Barney dokázal v kuchyni vykouzlit všelijaké dobroty, ale chuť čerstvých jahod se nedala ničím nahradit.

„Mimochodem, kde je Ackerley?“ zeptal se Darryl.

Lawson pokrčil rameny. „Zeptej se Murphyho.“

To připadalo Darrylovi dost zvláštní. Proč by to zrovna Murphy měl vědět? A taky bylo dost divné, že v Ackerleyho laboratoři byl někdo cizí, když tam Ackerley nebyl. V tomhle si byli s Darrylem dost podobní – neměli rádi, když se jim po laboratoři potloukali lidé bez dozoru.

A když už na to došlo, Darrylovi se zdálo, že tu něco nehraje. Celé to tady vypadalo trochu jinak. Většinou to tu bylo dokonale čisté a upravené, teď ale o kus dál Darryl spatřil převržené regály, ze kterých se vysypala zemina i vzorky mechu. Opodál ležely koště a lopatka a černý pytel na odpadky, který byl z velké části plný. Co se to tu děje? Byl snad Lawson jmenován novým asistentem jejich zahradníka?

Darryl se ještě několikrát pokusil navázat rozhovor, ale měl zvláštní pocit, že Lawson by byl nejraději, kdyby už z laboratoře vypadl. Obvykle byl ten člověk velice přátelský, čas od času až příliš družný, ale dnes ne.

Možná že ze své nové povinnosti neměl radost a snažil se jí zbavit co nejrychleji.

Darryl mu poděkoval za jahodu a navlékl si na sebe oblečení. Někdy se mu zdálo, že polovinu času na pólu stráví oblékáním a svlékáním stejných vrstev oblečení.

Opustil botanickou laboratoř a zamířil k hlavní budově. Pevně se držel vodícího lana. Sněžilo tak hustě, že nebylo vidět dál než na dva metry.

Když ale došel blíž k hlavní budově, spatřil Murphyho s Michaelem, kteří se snažili prodrat se větrem po chodníku k jednomu ze skladišť. Zavolal na ně, i když věděl, že vítr jeho hlas odnese. Proto se prostě vydal za nimi.

Mířili k jednomu starému skladišti. Odemkli závoru na zrezlých dveřích a vklouzli dovnitř.

V Darrylovi se probudila zvědavost. Pomyslel si, že vědcům by se neměla předkládat žádná záhada, pokud nechcete, aby se ji hned pokusili vyřešit.

Vlezl za nimi do skladiště, otřepal z ochranných brýlí sníh a rozhlédl se.

Byl v jakési předsíni plné krabic se zásobami do kuchyně i pro tábor.

O kousek dál byly další ocelové dveře a i ty byly otevřené.

Vešel dovnitř a zůstal stát jako opařený. Murphy se k němu otočil a v ruce držel pistoli. I Michael byl ozbrojený. Měl v ruce harpunu.

„Pro pánaboha, co to tady vyvádíš?“ zašeptal Murphy naléhavě.

Darryl byl stále ještě v šoku a neodpověděl.

Michael na něj přestal mířit harpunou a řekl: „No, stejně se s tím už nedá nic dělat, tak pojď s náma a drž se vzadu. A buď potichu.“

„Proč?“

„To za chvíli zjistíš.“

Murphy šel opatrně jako první, prošli uličkou a zatočili za roh, kde se objevil nápis HEINZ – KOŘENÍCÍ SMĚS. Nad ním pak z tlusté roury zcela nepochopitelně visela zkrvavená pouta.

„Kurva,“ zaklel Murphy. „Kurva, kurva, kurva.“

Darryl se v duchu ptal, co tu asi mohli hledat. A co čekali, že najdou? Na vteřinu ho napadlo, že se mohl vrátit Danzig. Copak ho ta harpuna uprostřed hrudníku neposlala bezpečně na mořské dno?

„Ackerley? Jsi tu někde?“ zavolal Murphy polohlasně.

Ackerley? Tak toho tady hledali? Proč zrovna tady? A čeho se pak tak strašně báli? Ten chlap byl stejně neškodný jako ty jeho květáky.

Ozvalo se jakési škrábání, jako když pero klouže po papíru. Začali se plížit do další uličky. I ta byla prázdná, ale škrábání zesílilo. Murphy s vytaženou zbraní pokračoval do další uličky a tam teprve Ackerleyho spatřili. Spíš jeho přibližnou kopii. Byl ještě vyzáblejší než obvykle, vlasy stažené do culíku mu zplihle visely na zádech jako mrtvá veverka. Kolem ramen měl omotaný potrhaný igelitový pytel. Seděl na krabici s coca-colou a všude kolem něj se povalovaly prázdné plechovky. A také spousty papírů, různé účtenky, objednávky a faktury, které otrhal z krabic a popsal.

Dokonce i teď na jeden psal, měl ho položený na podložce na klíně. Pracoval se soustředěním fyzika řešícího nějakou obzvláště komplikovanou rovnici.

„Ackerley,“ oslovil ho Murphy a Ackerley, jemuž malé kulaté brýle sjížděly po nose dolů, odpověděl: „Teď ne!“ Ani se na ně nepodíval.

Murphy s Michaelem si vyměnili pohledy, jako kdyby se jeden druhého ptali Co teď? Darryl jen užasle zíral. Co se to Ackerleymu stalo? Celé jeho hrdlo – pod pytlem ho bylo částečně vidět – bylo potrhané a zápěstí levé ruky, kterým ochable podpíral podložku, vypadalo zlomené a plné modřin.

Na kůži měl šupinky zaschlé krve.

„Co to děláš?“ zeptal se Michael záměrně nevinným tónem.

„Píšu poznámky.“

„O čem?“

Ackerley psal dál.

„Co to píšeš?“ opakoval Murphy otázku.

„Píšu o smrti.“

„Nevypadáš mrtvý,“ prohlásil Darryl, i když to tak úplně nebyla pravda.

Ackerley dopsal větu a zvedl zrak. Oči měl podlité krví a dokonce i bělmo mělo lehce načervenalou barvu.

„Ale jsem mrtvý, jenom to ještě není úplně.“ Jeho hlas byl tichý a chraptivý. Napil se z plechovky a pak ji nechal volně spadnout na zem.

Murphy spustil zbraň k zemi a Ackerley na ni ukázal.

„Být tebou bych to nedělal.“

Murphy ji hned zvedl a zamířil na něj. Ackerley nechal i poslední papír spadnout na zem k ostatním.

„Očísloval jsem je, abyste si je mohli přečíst.“

„Co si máme přečíst?“ nechápal Michael.

„Popsal jsem, co se děje… potom,“ vysvětloval Ackerley.

Chvíli bylo ticho a Ackerley si odmotal igelitový pytel z ramen. Jeho kůže byla tak potrhaná, až se Darryl divil, že je vůbec schopen mluvit. Hlasivky byly obnažené a bylo vidět, jak se chvějí.

„A teď byste to radši měli použít,“ prohlásil Ackerley a ukázal na zbraň.

„O čem to mluvíš?“ vyděsil se Murphy. „Přece tě nezastřelím. Něco určitě vymyslíme.“

„To je pravda,“ potvrzoval jeho slova Michael. „Promluvíme s doktorkou Barnesovou. Musí být způsob, jak ti pomoct.“

„Udělej to,“ žádal Ackerley strašlivě skřípavým hlasem. „A potom, jen pro jistotu, moje ostatky raději spalte.“ Pomalu se zvedl a začal vrávoravě kráčet směrem k nim. „Jinak byste taky mohli skončit jako já.“ Všichni tři couvli. „Zjevně je to velice snadno přenosné.“

„A co to je?“ zajímal se Darryl, jenž couval dál a narazil do poličky s krabicemi s kuchyňským nádobím, které zacinkalo.

„Ta infekce. Přenáší se krví i slinami. Zdá se, že podobně jako HIV je do určité míry přítomná ve všech tělních tekutinách.“ Potácel se ještě blíž k nim a nespouštěl oči z pistole. „Zastřel mě, nebo vás zabiju. Nemám na výběr, nedokážu to ovládnout.“ Pomalu zamrkal. Nakopl jednu z prázdných plechovek a ta se pomalu koulela po betonu až k nim.

Michael se ho pokusil odrazit špičkou harpuny, ale Ackerley ji odstrčil stranou.

„Použij pistoli a udělej to pořádně!“ žádal je.

Stále se blížil a za nimi už nebylo místo, kam dál couvat. Darryl ustoupil do uličky s kuchyňským nářadím a zblízka viděl šílený a naprosto odhodlaný výraz v Ackerleyho očích. To, co říkal, myslel vážně.

„Střílej!“ zařval a z otevřeného hrdla mu v bublinách unikala krev. „Zastřel mě!“ křičel, natáhl ruce a schválně chytil Murphyho za paži.

Pistole hlasitě vystřelila. Ozvěna ve skladišti ještě několik sekund doznívala. Ackerleyho hlava odskočila dozadu, brýle odletěly a on se svalil na betonovou podlahu.

Oči měl stále dokořán a ústa ještě jednou vyslovila „střel“, než se přestal hýbat docela. Na jeho hrdle se objevila poslední krvavá bublina a nakonec praskla.

Murphymu se třásla ruka, když ji spouštěl zpátky k boku.

Darryl si už chtěl kleknout vedle těla, ale Michael ho zarazil. „Počkej ještě.“

Darryl se odtáhl.

„Jo,“ souhlasil Murphy chvějícím se hlasem. „Dej mu pár minut.“

„Myslím, že prostě musíme chvíli počkat,“ řekl Michael vážně.

A tak si sedli na dřevěné krabice, svěsili hlavy, ale oči nespouštěli z mrtvoly. Utvořili kolem ní neuspořádaný kruh. Darryl nedokázal odhadnout, jak dlouho tam takhle seděli. Byl to nakonec Michael, který se zvedl, zkusil nahmatat pulz a poslechl si, jestli Ackerleymu bije srdce. Pak zavrtěl hlavou, aby dal najevo, že nic z toho se neděje.

„Stejně nehodlám nic ponechat náhodě,“ prohlásil Murphy a Darrylovi bylo jasné, že nemá smysl s ním diskutovat. Murphy udělá to, co bude považovat za nutné, a nemá smysl příliš zkoumat, co to bude.

KAPITOLA ČTYŘICÁTÁ TŘETÍ

20. prosince, 23:00

Na ten telefonát se Michael celé dlouhé měsíce připravoval, ale když nakonec přišel, stejně to byl šok. „Je to jako požehnání,“ prohlásila Karen na druhé straně už nejméně potřetí. „Oba víme, že Krissy by takhle žít nechtěla.“

Stráž mohla skončit. Seděl schoulený v místnosti s komunikačním zařízením, jako kdyby se bránil před ránou do břicha. Přesně tak se totiž cítil.

Ten, kdo tu čekal na telefonát před ním, zpola vyplnil křížovku a nechal ji ležet na stole.

„A kdy se to přesně stalo?“

„Ve čtvrtek kolem půlnoci. Nemohla jsem ti zavolat hned, protože si dovedeš představit, jaký tady byl zmatek.“

Pokusil se vybavit si, co se dělo ve čtvrtek večer, ale bylo těžké si vzpomenout, i když šlo o tak krátký časový úsek. V Antarktidě plynul čas jinak a bylo těžké od sebe odlišit jednotlivé dny nebo i týdny. Nedokázal si vzpomenout, kde byl ani co přesně v kterou dobu dělal. Považoval se sice za praktického člověka, přesto měl najednou pocit, že to měl vycítit, že to měl vědět, že Kristin odchází. Že ho opustila nadobro.

„Moje máma teď samozřejmě tajně obviňuje tátu, protože podle ní kdyby nenechal Kristin převézt domů a zůstala v nemocnici, byla by teď ještě naživu, pokud se tomu tak dá říkat.“

„Nikdy bych tomu tak neříkal.“

Karen vzdychla. „Ani Kristin by to tak nenazvala.“

„A co pohřeb?“

„Bude zítra. Jen úzký kruh rodiny. Jo, dovolila jsem si tvým jménem objednat nějaké slunečnice.“

To byl moc dobrý nápad. Kristin měla zářivé slunečnice nejraději. „Tohle nejsou žádný změkčilý kytky,“ vyprávěla mu jednou, když procházeli v Idahu celým jejich polem. „Volají na tebe, haló, koukni na mě. Jsem velká a žlutá. Na to si musíš zvyknout.“

„Díky, jsem tvým dlužníkem,“ řekl Michael.

„Stály necelých deset dolarů. To nestojí za řeč.“

„Vždyť víš, že jsem to myslel jinak. Děkuju ti za všechno, i za tenhle telefonát.“

„Dobře. Tak až se vrátíš do Tacomy, můžeš mě pozvat na jídlo do řecký restaurace, kterou máš rád.“

„Olympia“

Chvíli bylo ticho přerušované jen praskáním.

„Takže kdy se teda vracíš?“ pokračovala Karen.

„Končí mi to tady ke konci měsíce.“

„A co pak, to tě prostě vyhoděj pryč z pólu?“

„Pak mě strčej na zásobovací letadlo, který sem má přiletět.“

„A daří se ti tam? Bude to dobrej článek?“

Kdyby měl Michael lepší náladu, nejspíš by se začal smát. Copak se dá vysvětlit, co všechno se tady stalo? Nevěděl by ani jak začít.

„No, jak bych to řekl… určitě nebudu mít málo materiálu,“ odpověděl nakonec.

Když zavěsil, zůstal sedět a jen civěl na nedokončenou křížovku. Zrak mu náhodou padl na políčko nadepsané „výstřední fotografka“. Bylo to na pět písmen. Popadl tužku, kterou tam jeho předchůdce nechal povalovat, a vyplnil do políček jméno Arbus. Pak seděl dál, točil tužkou a ztrácel se v myšlenkách. Musel si na tu zprávu zvyknout.

„Hele, už jsi hotovej?“ zeptal se ho jeden z gum, který nakoukl dovnitř.

„Jo, hotovej,“ kývl Michael, hodil tužku zpátky na stůl a zvedl se.

Šel do svého pokoje, ale Darryl už spal. Michael věděl, že neexistuje způsob, jak by dnes mohl usnout. Musel by si vzít pár prášků na spaní a ty se snažil omezovat. Chystal se na návrat do normálního světa a nechtěl celý zbytek života polykat pilulky. Popadl počítač, pár papírů, batoh si hodil přes rameno a vyrazil ven do sněhové bouře. Rozhodl se vyrazit do společenské místnosti a trochu pracovat. Podle Murphyho předpověď na další den naznačovala krátkou přestávku s lepším počasím. To znamenalo, že by mohli vyrazit do Stromvikenu a najít toho poručíka Copleyho.

Od Eleanor se o něm dozvěděl dost a už se těšil, že ho pozná.

V automatu si udělal kávu a zapnul televizi. Byla puštěná na DVD a byl v ní film Notting Hill, což znamenalo, že naposledy ji pouštěly Betty s Tinou.

V místnosti ale naštěstí nikdo nebyl. Na hodinách bylo krátce po půlnoci.

Michael vypnul televizi a místo ní pustil CD přehrávač. Ozval se hlasitý akord, ve kterém poznal začátek Beethovenovy Páté symfonie. Na cédéčku byla směs vážné hudby, a bezpochyby tedy patřilo někomu ze zkumavek.

Trochu ztišil zvuk a usadil se vzadu ke karetnímu stolku, kde si roztáhl práci.

Nesmíš myslet na Kristin, poroučel si, když zjistil, že tak proseděl celou první větu symfonie a vůbec na nic nemyslel. Mysli na něco jiného. Očima zabloudil k papírům, které si přinesl s sebou. Většinou šlo o stránky, které popsal Ackerley ve starém mrazáku. Musel se zasmát. Pokud šlo o příjemné rozptýlení, pól příliš mnoho možností nenabízel.

Ackerleyho rukopis připomínal pavoučí stopy. Michael si vzpomněl na pečlivé popisky, které ten muž připevnil k jednotlivým druhům mechu a lišejníku u sebe v laboratoři. Tady šlo však písmo přečíst obzvlášť špatně, protože listy byly ušmudlané od krve a potištěné.

První dva listy – pečlivě očíslované, přesně jak Ackerley řekl, v pravém horním rohu – popisovaly útok. Ackerley uváděl, jak se otočil a spatřil Danziga, který se valil uličkou k laboratornímu stolu. „Pamatuji si, že mě srazil na podlahu – rozbil přitom úzkostlivě opečovávanou orchidej (rodu cymbidium) –, zaútočil s nebývalou silou a bez jakékoli provokace. Útok, ačkoli byla oběť vybrána zcela náhodně a bez rozmyslu, se však prokázal jako zcela úmyslný.“

Michael se opřel a zamyslel. Jednu věc musel Ackerleymu přiznat. I poté, co byl surově napaden a zabit a vstal z mrtvých, byl jeho styl přísně vědecký a věcný. Poznámky, které zpracoval v naprosto strašlivých podmínkách v mrazáku, měly formu odborného pojednání, které by bylo možné předložit k otištění v kterémkoli vědeckém časopise.

„Po jistém uvážení lze říci, že úsilí pana Danziga – pana Danziga? –, jakkoli bylo divoké a šílené, jednoznačně směřovalo k porušení kůže a k přístupu ke krevnímu oběhu. V době události byly důvody jeho počínání dosti nejasné, jakož i otázka, jaká krevní součást byla z jeho strany vyhledávána přednostně. Nevyhnutelně mi to však připomnělo chování Nepenthes ventricosa a jeho hematofágní potřeby.“

Chladnokrevnost, s jakou spisoval tyto řádky, byla neuvěřitelná.

„Smrt – nebo spíše všechny původní významy tohoto slova – netrvala déle než minutu. Časový úsek, který uplynul mezi ní a okamžikem, který lze označit jako vzkříšení, nejsem schopný určit, i když vzhledem k tomu, že mezitím zjevně nedošlo k žádnému rozkladu, nemohl být příliš dlouhý.

(Zde je třeba konzultovat grafy vykazující rozklad vzhledem k času, který od smrti uplynul.) Rychlé uložení mých ostatků do chladu však nepochybně pozitivně přispělo.“

Následujících několik řádek bylo zcela zamazáno krví, a Michael proto raději vyhledal další stránku. Stránky byly poházené na stole před ním a připomínaly zvláštní skládačku.

„Vzkříšení bylo postupné,“ pokračoval Ackerley na zadní straně objednávky. „Připomínalo nejvíce probouzení z hlubokého, snad hypnotického spánku. Hranice mezi sněním a skutečností byla překročena téměř nepostřehnutelně, ale přesto následoval pocit paniky a desorientace. Byl jsem v naprosté tmě, čímsi znehybněný, v mysli mi pracoval strach z předčasného pohřbení. Abych se vyjádřil přesněji, začal jsem řvát a snažil jsem se uvolnit ze sevření. Pocítil jsem velkou úlevu, když jsem zjistil, že jsem byl jen zabalen do umělohmotného vaku, který šlo snadno protrhnout.“

Ach bože, pomyslel si Michael. Ackerley prožil příběh jako vystřižený z Edgara Allana Poea. A skutečnost, že on sám měl na tom příběhu podíl, v něm vyvolala silný pocit viny.

„Levé zápěstí jsem však měl z nepochopitelného důvodu připoutané k trubce. To mě přivedlo k přesvědčení, že někdo – snad pan O’Connor? –, měl důvod se domnívat, že za a) někdo třetí se pokusí s mým tělem uprchnout (ale z jakého důvodu?), nebo za b) něco jako vzkříšení bylo již nejspíš očekáváno. Bylo pak otázkou několika hodin – odření velké části kůže a myslím, že i vykloubení asi tří prstů –, než se mi podařilo z pout se vysvobodit.

Byl jsem volný a převládajícím pocitem se od té chvíle stala žízeň.

Pokusy ji uhasit nápoji, které jsem ve skladu nalezl, se ukázaly jako zcela neúspěšné. Žízeň byla doprovázena vizuálním neklidem. Jsem vědec – nebo přesněji byl jsem vědec –, proto jsem přesvědčen, že tento můj zcela nepřirozený stav musí velmi záhy skončit; proto chci jeho účinek na mou osobu a pocity, které jsem prožíval, popsat co nejvěrněji, dokud si je pamatuji a dokud jsem toho schopen.“

Michael musel najít další stránku. Byla pod hrnkem s kávou. Tentokrát šlo o reklamní leták propagující pivo.

„Všechno v mém zorném poli působilo vybledlým dojmem. Dalo by se to přirovnat k osvětlení banky s nedostatečným počtem zářivek. Poněkud potemnělé. Po opakovaném mrkání se obraz trochu oživil, ale pak znovu vybledl. Musím stále mrkat a dělám to i teď, abych mohl psát dál. Je možné, že tato porucha vidění je způsobena postupným odezníváním vzkříšení.

Pro jistotu se pokusím psát o něco rychleji. Pozn.: Prosím, vzkažte mé matce, paní Grace Ackerleyové, 505 French Street, Wilmongton DE, že ji velice miluji.“

Bože, pomyslel si znovu Michael. Napil se kávy a četl dál.

„Také se mi zkracuje dech. Zdá se, že jsem nedostatečně okysličen, což vede k točení hlavy. Plíce mi však fungují dobře a dýchám bez obtíží.“

Aniž by zvedl zrak, měl Michael najednou dojem, že ho někdo pozoruje.

Podíval se přes okraj šálku a spatřil štíhlou postavu zahalenou v oranžové bundě, která se krčila u vchodu.

Sice měla kapuci přetaženou přes obličej a bunda jí visela až na paty, přesto však věděl, že je to Eleanor.

Odložil hrnek a zeptal se: „Proč nejste v posteli?“ Ve skutečnosti se ale chtěl zeptat: Proč jste odešla z ošetřovny? Máte přece být v karanténě a rozhodně vás nikdo nesmí vidět.

„Nemůžu spát.“

„Doktorka Barnesová vám může dát prášky, po kterých usnete.“

„Už jsem spala dost.“ Kapuce se zavlnila, jak Eleanor otáčela hlavou a zmateně se rozhlížela po místnosti. Podívala se na piano a prázdnou židli před ním a pak se znovu rozhlédla po celé místnosti. „Slyšela jsem hudbu.“

„Ano,“ přikývl. „Je to Beethoven, ale to nejspíš víte.“

„Jistě, skladby Herr Beethovena znám velmi dobře. Ale…“

„To je z cédéčka,“ vysvětloval Michael a rukou ukázal na přehrávač na poličce. „Tenhle přístroj přehrává hudbu.“ Zvedl se ze židle, došel k přehrávači, zastavil ho a zase spustil. Ozvaly se tóny ze Sonáty měsíčního svitu.

Zmatená Eleanor vešla do místnosti a stáhla si kapuci z hlavy. Došla přímo k přístroji a zůstala stát metr před reproduktorem, jako kdyby se bála jít blíž. Michael, aby ji překvapil, zmáčkl posouvání kupředu a z reproduktorů se ozval Císařský koncert i se zvukem celého orchestru. Oči se jí rozevřely doširoka údivem a podívala se na něj… s úsměvem. První úsměv z čisté radosti a úžasu, který u ní viděl. Oči jí zajiskřily a málem by se rozesmála.

„Jak je to možné? Vždyť to zní jako v Covent Garden?“

Michael se necítil na to, aby jí udělal přednášku z historie audiotechniky.

Ani by nevěděl, kde začít. Místo toho raději řekl: „To je trochu komplikované. Ale ten přístroj se velmi jednoduše ovládá, a jestli chcete, tak vám ukážu jak.“

„To bych skutečně moc ráda.“

Bylo mu jasné, že i jemu se to bude líbit. Z kávovaru zavoněla káva a Michael Eleanor nabídl, jestli by si nechtěla dát šálek.

„Ano, prosím, dám si moc ráda. Už jsem tureckou kávu pila. Ve Varně a ve Scutari.“

„No, tomuhle říkáme káva Folger, ale je to stejný druh.“ Michael vysvětloval, a přitom neustále očima kontroloval dveře. Na jižním pólu nebylo úplně obvyklé, že by se tu znenadání objevil někdo nový.

„Cukr?“ zeptal se.

„Ano, prosím, jestli máte.“

Zatřásl se sáčkem, roztrhl ho a nasypal cukr do kávy. Zaujatě ho sledovala. Znovu si musel připomenout, že člověku, který se do naší doby nenarodil, musí skoro všechno připadat nové, neznámé a často i děsivé.

„Nabídl bych vám mléko, ale obávám se, že došlo.“

„Dovedu si představit, jak na tak vzdáleném místě, jako je Antarktida, musí být náročné mít zásoby mléka. Jistě tu nechováte krávu.“

„Ne, to nechováme, to máte naprostou pravdu.“ Podal jí šálek kávy a nabídl jí, jestli se nechce posadit.

„Zatím ne, děkuji vám,“ odpověděla a s hrnkem v ruce se vydala na obchůzku společenské místnosti. Zajímalo ji naprosto všechno. Zastavila se u pingpongového stolu – dvakrát nebo třikrát o něj udeřila míčkem –, pak u plazmové televize, kterou zkoumala velmi podrobně, ale nezeptala se, co to pro všechno na světě je. Díky bohu, že nebyla zapnutá. Michael by nejspíš nebyl schopen vysvětlit jí toho tolik najednou. Stěny byly vyzdobeny plakáty, pravděpodobně dodanými vládou, protože každý z nich oslavoval nějaký národní triumf. Oslava vítězství hokejového týmu na olympiádě v roce 1980, Chuck Yegar stojící s přilbou v ruce vedle pátracího letounu X-l a poslední, u kterého se Eleanor zastavila, ukazoval Neila Armstronga, jak na Měsíci zaráží do povrchu americkou vlajku. Prosím ne, pomyslel si Michael, to mi nikdy neuvěří.

„Ten člověk je v noci na poušti?“ zeptala se.

„Ano, je to něco jako poušť.“

„Je oblečený skoro tak, jak se oblékáme tady,“ poznamenala. Odložila šálek kávy na televizi, sundala si bundu a položila ji na ošoupanou pohovku. Na sobě měla zase svoje staré šaty – čerstvě vyprané – a Michaelovi připomínala postavu z obrazu. Šaty byly temně modré, s bílými manžetami a límečkem. Rukávy byly nabírané. Na hrudi měla připíchnutou slonovinovou brož. Boty byly z černé kůže a měla je zapnuté až nad kotníky. Vlasy měla sčesané dozadu z obličeje a zachycené jantarovým hřebínkem, kterého si Michael předtím nevšiml.

Podívala se na stůl, kde si rozložil papíry, a zeptala se: „Neruším vás při práci?“

„Ne, ne. Vůbec ne.“ Rychle papíry složil do úhledné hromádky. Ackerleyho poznámky byly to poslední, co by jí chtěl ukazovat. Reklamu na pivo položil nahoru.

„Jste nervózní?“

„Myslíte?“

„Stále se díváte na dveře. To se opravdu tak bojíte, že by mě někdo mohl objevit?“

Vůbec nic jí neuniklo. „Bojím, ale ne kvůli sobě, ale kvůli vám.“

„Lidé často dělají věci kvůli mně,“ prohlásila rozvážně. „A překvapivě jsem to zejména já, kdo tím trpí.“

Přešla ke klavíru a prsty lehce přejela po klaviatuře.

„Jestli chcete, klidně si zahrajte.“

„Nechci rušit orchestr…“ řekla a mávla rukou směrem k přehrávači.

Měla tak sladký hlas a její britský akcent Michaelovi připomínal klasické divadlo.

Vypnul hudbu z přehrávače – podívala se na něj jako na někoho, kdo právě mávnutím hůlky způsobil kouzlo –, přitáhl židli ke klavíru a řekl:

„Mohu vás pozvat ke klavíru?“

Sice se držela zpátky a zdráhala se, ale Michael poznal, že hrát chce.

„Kdo se dá na vojnu, musí bojovat,“ řekl. Měl dojem, že to bylo jedno z těch starých přísloví, které by mohla poznat.

Usmála se a mrkla. Velmi pomalu. Jako když se otvírá a zavírá starý fotoaparát. Michael zůstal stát jako opařený. Viděla snad najednou všechno jakoby vybledlé, jak to popisoval Ackerley, a tím mrkáním se snažila obraz oživit?

Instinktivně si vzadu nadzvedla sukni a posadila se na židli ke klavíru.

Dlouhé a štíhlé prsty dala těsně nad klaviaturu, ale kláves se nedotkla.

Michael se ještě jednou podíval ke dveřím a pak už zaslechl tóny staré písně „Barbara Allen“, kterou si pamatoval ze starého, černobílého ztvárnění Vánoční koledy. Shlédl dolů na Eleanor. Hlavu sklonila ke klaviatuře, ale oči měla zavřené. Jednou nebo dvakrát zahrála špatnou notu, vždy se zarazila a opravila. Vypadala, že snad ani není přítomná. Hudba ji kamsi přenesla. Jako kdyby se po dlouhé době dostala na místo, o kterém jen dlouho snila.

Stál nad ní a jedním okem stále kontroloval dveře, až nakonec přestal hlídat a jen poslouchal hudbu. Až na občasnou chybu hrála velmi dobře.

Dávala do hudby mnoho emocí a výrazu, Michael si dovedl představit, jak dlouho v sobě musela dusit city.

Když dohrála, zůstala tiše sedět s očima zavřenýma. Když je pak znovu otevřela, Michael si uvědomil, jak intenzivně zelené jsou. „Obávám se, že jsem poněkud vyšla ze cviku,“ řekla.

„Myslím, že pro to máte dobrou omluvu,“ podotkl.

Usmála se. „Vy hrajete?“ zeptala se.

„Jen Chopsticks.“

„A to je co?“ zajímala se.

„To jsou velmi složité skladby, které hrají výhradně jen ti nejlepší koncertní mistři.“

„Skutečně? Velice ráda bych si to poslechla.“ Začala se zvedat od klavíru.

„Jen seďte. Bude to velice krátké,“ ujišťoval ji Michael.

Posadil se vedle ní na židli a ukazovákem začal vyťukávat melodii. Když seděl tak blízko u ní, cítil vůni irského mýdla. Jakmile skončil a podíval se na ni, aby zjistil, jestli ji to pobavilo, zjistil, že udělal obrovskou chybu.

Tváře jí hořely jako oheň a oči měla sklopené. Několikrát se o ni otřel ramenem, nohou se dotkl její boty a zdálo se, že ji ten fyzický kontakt šokoval.

Zároveň ho však nechtěla urazit, proto nevyskočila, ale jen trpně čekala, až to skončí.

„Omlouvám se,“ řekl Michael a rychle vstal. „Zapomněl jsem…“

Zapomněl co? Že před sto padesáti lety by to, co právě udělal, bylo považováno za naprosto nepřípustné? „My si totiž dnes už tolik nelámeme hlavu s tím, jestli –“

„Vůbec jste mě neurazil,“ řekla staženým hlasem. Uhladila si sukni. „To byl opravdu velmi zajímavý kus. Děkuji, že jste mi ho zahrál.“

„Tak tady jste!“ ozvalo se ode dveří. V nich stála Charlotte v rozepnuté bundě, v teplákách a v gumových botách. „Byla jsem vás zkontrolovat, a když jsem vás nenašla v posteli, představovala jsem si, co všechno se vám mohlo stát.“ Na Charlotte byla znát velká úleva.

„Je mi velice dobře,“ ujišťovala ji Eleanor.

„Nevím, jestli bych to vyjádřila takhle, ale i já už vidím určité zlepšení,“ prohlásila Charlotte.

„Doufám, že je vám jasné, že mě nemůžete držet zavřenou věčně?“

Charlotte neměla chuť se do takové debaty pouštět. „Neukradl jsi ji, že ne?“ zeptala se Michaela.

Michael zvedl dlaně, aby naznačil, že je v tom nevinně, a Eleanor okamžitě přispěchala na jeho obranu. „Jistě že ne.“ A pak dál mluvila o sobě:

„Je spousta věcí, kterých jsem byla v poslední době zbavena, včetně osobní svobody. Ale jedna věc mi přece jen zbyla.“

Charlotte s Michaelem čekali, až větu dokončí.

„Mám svou vlastní vůli.“

A Michael v jejích očích zachytil odhodlaný pohled.

KAPITOLA ČTYŘICÁTÁ ČTVRTÁ

21. prosince, 15:15

„Upíři.“

To slovo viselo v Murphyho kanceláři jako pach shnilého ovoce a nikdo nechtěl být tím, kdo ho první okusí. Darryl to nadhodil, ale Michael, Lawson a Charlotte jen seděli a čekali, kdo se na tu návnadu chytí. Ticho musel nakonec porušit velitel.

„Upíři,“ opakoval. „Takže ty tvrdíš, že máme co do činění s něčím takovým?“

„Jen pokud jde o označení. Udělal jsem rozbor Ackerleyho krve a v mnoha znacích se velmi podobá Danzigově.“ Pak se otočil k Charlotte a dodal: „A mimochodem, úplně stejné znaky má i ta krev, kterou jsi mi dala k rozboru, ta označená E. A.“

„Eleanor Amesová,“ řekla Charlotte nahlas. Murphy po ní střelil pohledem, který říkal – tohle přece mělo být tajemství –, ale Charlotte pokračovala. „Jestli se máme někam dostat, tak nemůžeme tápat ve tmě. Nemohli bychom prostě aspoň my mít všichni stejné informace?“

A Michael naprosto souhlasil. „Eleanor Amesová je ta žena, kterou jsme našli v ledu. Objevili jsme ji ve Stromviken.“

„A jak se tam dostala?“

„Na psím spřežení.“

„Myslel jsem, kdo ji tam odvezl? A proč?“

„Odjela tam sama, spolu s tím mužem, který byl v ledu s ní.“

„Ty mi nerozumíš. Já se ptám, kdo je tam odvezl.“

„Odjeli tam sami. Jsou totiž naživu,“ prohlásil Michael. „To se ti snažím říct.“

Darryl se zasmál a dokonce se plácl do kolen. „No, dobře, ale myslel jsem, že jsme tuhle schůzku mysleli vážně.“

„Však taky jo,“ řekl Michael. Darryl se rozhlédl, a když zjistil, že Murphy, Lawson ani Charlotte se nesmějí, úsměv mu pohasl.

„Pane bože,“ vydechl.

„Přesně tak, pane bože,“ souhlasil Murphy.

„Zatím ji držíme v karanténě na marodce,“ vysvětloval Michael. Neviděl důvod, proč zmiňovat její noční vycházku do společenské místnosti.

Darryl se stále ještě rozhlížel, jako by se chtěl ujistit, že si z něj ostatní nedělají legraci. Jejich vážné výrazy mu ale potvrdily, že to není žert. Vzápětí však podrážděně namítl: „A vy jste mi nic neřekli? Nikoho z vás nenapadlo, že bych o tom měl také vědět? Zvlášť když jsem to byl já, kdo dřel jak mezek v laboratoři?“

„Já jsem jim to zakázal,“ přiznal se Murphy. „Nechtěl jsem, aby se to rozkřiklo. Už tak je to tady naprostý blázinec.“

Darryl ještě chvíli funěl vzteky, ale poté, co vykřikl několik dalších protestů a ostatní dostali šanci se mu omluvit a trochu ho uklidnit, pokračoval ve výkladu. „Takže jejich krev, a to včetně krve té záhadné slečny Amesové, kterou bych jednou, až mě laskavě přijmete do svého užšího kroužku, taky rád poznal, není jako žádná jiná lidská krev, kterou jsem kdy viděl.“

„V jakém smyslu?“ zeptala se Charlotte a Michaelovi se zdálo, že teď je to ona, kdo před ostatními cosi skrývá. Jak mají pracovat společně, když každý z nich má nějaké tajemství, se kterým se ostatním nesvěřil?

„Nejenom že má málo červených krvinek, jejich krev je totiž aktivně likviduje,“ vysvětloval Darryl. „Je to, jako kdyby se nějaký studenokrevný živočich pokoušel stát se teplokrevným, jako kdyby plazi nebo některé z těch ryb, které chytám u dna, chtěli napodobovat savce a začali polykat hemoglobin, ale zase o něj znovu a znovu přicházeli, proto museli příjem opět obnovovat.“

„Což můžou jen konzumací lidské krve?“ zeptal se Michael.

„Tím si nejsem tak úplně jistý. Možná že krev jiných druhů jim nestačí, ale nevím to jistě. Ta nemoc je tak zvláštní, že to nedokážu potvrdit. Tomu, kdo se jí nakazí, by pravděpodobně bylo jedno, jakou krev přijímá. Chudokrevnost by byla tak strašlivá, že by pravděpodobně vzali zavděk vším, co by měli k dispozici. Jako když si feťák šlehne cokoli, co má po ruce.“

„Ale jak mohou vůbec přežívat?“ zajímala se Charlotte. Posunula se na skládací židli až na samý krajíček. „Nemají dost červených krvinek, které na sebe vážou kyslík. Musejí jim selhávat orgány, svaly a jiné tkáně se musí rozpadat. Vždyť to se nedá dlouhodobě udržet.“

„To se dost podobá tomu, co Ackerley popsal v těch poznámkách, které dělal v mrazáku,“ skočil jí do řeči Michael.

Tentokrát se pro změnu zatvářila překvapeně Charlotte. Jaké poznámky?

Michael jí ale naznačil, že jí později všechno vysvětlí. Stále ještě tu bylo mnoho záhad.

„Psal, že trpěl nedostatkem kyslíku,“ vyprávěl Michael. „Jako kdyby se mu plíce odmítaly naplnit bez ohledu na to, jak zhluboka se nadechoval.

A taky tvrdil, že musel hodně mrkat, aby lépe viděl.“

„To by odpovídalo, vidění se tím musí taky narušit. Ale jedna věc se takové krvi musí nechat. Má neuvěřitelné regenerační schopnosti. Na milimetr krychlový má víc fagocytů než –“

„Anglicky, prosím,“ přerušil ho Murphy a Lawson souhlasně přikyvoval.

„Buňky, které dokážou likvidovat cizorodé a nepřátelské látky,“ vysvětloval Darryl. „Něco jako uklízecí četa. Takže když zkombinujete takovou schopnost s tím, že zajistíte přísun všeho ostatního potřebného z jiných zdrojů, získáte tak velmi dokonalý seberegenerující systém. Teoreticky může takový organismus žít tak dlouho, dokud má zabezpečený pravidelný přísun čerstvé krve.“

„Takže hostitel té choroby může žít věčně,“ uzavřela to Charlotte.

Darryl jen pokrčil rameny, aby dal najevo, že přít se o toto tvrzení nehodlá. Michael měl dojem, že mu nějaká ledová ruka vlezla pod košili a přejela po hrudi. Mluvili o těch lidech, jako kdyby to byli anonymní subjekty nějakých lékařských experimentů, ve skutečnosti ale šlo o Erika Danziga, Neila Ackerleyho a hlavně o Eleanor Amesovou. Mluvili o ženě, kterou našel v ledu, kterou přivedl zpět k životu – o ženě, se kterou hrál na klavír a kterou si nahrál na diktafon – , jako kdyby to byla nějaká příšera z hororového filmu.

Na místnost padlo ticho. To děsivé odhalení a jeho důsledky byly v místnosti cítit. Michael cítil bolestivý osten zadostiučinění. Kdo stále zpochybňoval Eleanořin příběh a tvrdil, že není možné, aby přežila tolik let zamrzlá v ledu pod vodou…

Zásadní otázka – co a zda vůbec něco pro ty nakažené lze udělat – však zůstala nezodpovězená. Michael věděl, že všichni myslí na totéž.

Nakonec ticho prolomil Murphy, který se naklonil dopředu a zeptal se:

„A co kdybychom ji prostě uspali? Mohli bychom ji přece uspat a dát jí nějaký prášky – ostatně tady máte víc prášků, než budem kdy schopný spolykat – a pak by se prostě počkalo, než ta závislost přejde.“

Darryl našpulil rty a hlavu naklonil pochybovačně na stranu. „Jestli mi prominete ten příměr, bylo by to jako odmítnout diabetikovi inzulín. Ji ta závislost nepřejde. Pacientka by se prostě dostala do šoku a pak by zemřela.“

„Jak ale teda zajistíme, aby měla dostatečný přísun toho, co potřebuje?“ vyslovil konečně Lawson to, o čem zatím všichni jen v duchu přemítali.

„To si máme otevřít krevní banku?“

Murphy si odfrkl a řekl: „Asi mi budete věřit, že gumy tohle neskousnou.“

„Kdyby dostávala transfuze z našich současných zásob, na určitou dobu by to mohlo pomoct,“ navrhoval Darryl. Rozhlédl se a na všechny se podíval. „Než dokážeme přijít na léčbu – teda pokud nějaká existuje –, tak nám stejně nic jiného nezbývá.“

„Myslím, že ona už s tím začala,“ pronesla Charlotte a Michael si pomyslel, že to je nejspíš ta informace, kterou si nechávala pro sebe. „Chybí mi jeden sáček s plazmou. Myslela jsem si původně, že jsem je asi špatně spočítala, i když to moc nedávalo smysl, ale teď už si dovedu představit, co se s ním stalo.“

Michael se v duchu jen nerad smiřoval s tím, že to, co tu slyšel, je nejspíš pravda.

„Skvělý,“ prohlásil Murphy podrážděně. „To je prostě skvělý.“

Michaelovi bylo jasné, že mu hlavou táhne nekonečná řada formulářů, které bude muset vyplnit, zpráv, které bude třeba sepsat, a vyšetřování, které bude muset absolvovat, aby svým šéfům vysvětlil, k čemu tu došlo.

Pokud si tohle vůbec někdo nechá vysvětlit. Nejspíš by ho hned dali zavřít do blázince.

„A taky nesmíme zapomenout, že není sama. Ten druhej je pořád někde venku,“ připomněl Murphy.

Ten mladý poručík, pomyslel si Michael, Sinclair Copley.

„Venku je to teď strašně nebezpečný,“ poznamenal Lawson. „Jestli se nedostal zpátky do velrybářský osady, tak teď nejspíš leží někde na dně propasti.“

„Kéž bys měl pravdu,“ dodal Murphy.

Ale Michael se nehodlal vzdát tak lehce, a kromě toho měl pocit, že by to ani nebylo správné. Vzhledem k tomu, co všechno už ten muž zažil a přežil, se nedalo předpokládat, že by ho udolala nějaká polární bouře nebo mráz.

Podíval se z okna na jasné nebe. Slabý vítr honil čerstvě napadaný sníh.

„Počasí se trochu umoudřilo, aspoň na chvíli,“ řekl. „Mohli bychom postavit pátrací oddíl a vydat se ho hledat. Jediné, co o něm skutečně víme, je, že má neuvěřitelnou vůli žít.“

„Ale je tu ještě jedna věc. Máme tu, která je pro něj nejdůležitější ze všech. Bude ji chtít zpátky za každou cenu.“ Michaelovi po hrudi znovu přejela ledová ruka a tentokrát se k jeho údivu dokonce i sevřela.

„Charlotte má pravdu,“ poznamenal Darryl. „Máme tu nejlepší návnadu ze všech.“

KAPITOLA ČTYŘICÁTÁ PÁTÁ

21. prosince, 23:00

Eleanor se cítila jako vězeň, kterého vrátili do cely. Doktorka Barnesová jí na stolku nechala další modrou pilulku a sklenici vody na zapití, ale ona si ji vzít nechtěla. Už nechtěla spát a nechtěla se už ani schovávat na ošetřovně… hlavně proto, že ta bílá krabice pro ni představovala tak strašlivé pokušení. (Snažila se vzpomenout, jak té krabici říkají – lednička? Tak nějak.)

Je to jedno. Uvnitř však viděla ty balíčky – byly průhledné jako střívko na tlačence a obsahovaly krev. A v ní se zase ozvala ta hrozná chuť. Dokonce i stěny, které ji obklopovaly, ztrácely barvu a ona musela čas od času zavřít oči a zase je otevřít, jen aby svět kolem zase začal vypadat normálně.

I dech se jí zkracoval a byl mělčí. Měla dojem, že doktorka Barnesová si jejích obtíží s dýcháním všimla, ale Eleanor jí nemohla vysvětlit, čím jsou způsobené, a tím méně jak se jich zbavit.

Byla zase sama, nebo, jak Sinclair často citoval z knížky básní: „Tak sama a sama i v šíř i v dál!“ Kde byl asi teď Sinclair? Byl v kostele a skrýval se před bouřkou? Nebo se ztratil někde ve sněhu, když mě hledal?

Chodila po pokoji jako tygr, kterého kdysi spatřila v londýnské zoo. Tam a zpátky a stále dokola. I teď si dokázala vybavit, jak strašně se cítila, když viděla to osamělé, uvězněné zvíře. Snažila se „nedívat“ na tu ledničku a udržet myšlenky na uzdě. Ale nešlo to. Její život už neexistoval. Neměla nic – rodina, přátelé, dokonce i její vlast byli pryč. A současný život se smrskl na dvě místnosti na ošetřovně na jižním pólu – a na zoufalou potřebu, na kterou se děsila byť jen pomyslet.

Té osudné noci v nemocnici, poté, co za ní přišel Sinclair, se skutečně rychle vzpamatovala. Dalšího dne byla horečka téměř pryč. Moira nad ní jásala a slečna Nightingaleová jí sama přinesla kukuřičné lupínky a čaj.

Přitáhla si židli k její posteli.

„Velice jsme vás ve službě postrádaly,“ prohlásila. „Vojáci vás jistě zase rádi uvidí.“

„I já je ráda uvidím.“

„Zejména jednoho z nich, předpokládám,“ poznamenala slečna a Eleanor se zapýřila.

„Není to snad ten, co se na nás dobýval tehdy v noci ještě v Londýně a žádal, abyste mu zašila zranění?“ ptala se slečna a nabrala další plnou lžíci lupínků.

„Ano, madam, to je on.“

Slečna Nightingaleová přikývla, a když Eleanor polkla, zeptala se:

„A mezi vámi se od té doby vyvinul nějaký vztah?“

„Ano,“ přiznala Eleanor.

„Mou největší obavou, když jsem najímala sestry na tuto misi, bylo, aby nepřilnuly příliš k některému z vojáků, o které pečují. Vrhalo by to špatné světlo na všechny ostatní sestry a celou naši práci zde by to zpochybnilo. Jistě vám nemusím připomínat, že mnoho lidí nás zde i u nás doma pomlouvá.“

„Je mi to jasné.“

„Úzkoprsí lidé, kteří si myslí, že všechny moje sestry jsou oportunistky nebo ještě něco horšího.“

Slečna Nightingaleová podala Eleanor další lžíci, a ačkoli se Eleanor ještě nevrátila chuť k jídlu, nedokázala ji odmítnout. „Proto jsem nucena vás požádat, abyste se nedopustila ničeho – a věřte mi, že neexistuje způsob, jak to zdůraznit příliš –, ničeho, co by mohlo vaši nebo dokonce naši službu zde jakkoli zpochybnit.“

Eleanor tiše přikývla.

„Výborně, takže myslím, že si rozumíme.“ Slečna vstala a misku s lupínky opatrně položila na opěradlo dřevěné židle. „Věřím plně vašemu úsudku a beru vás za slovo.“ Sukně zašustila a slečna se odebrala ke dveřím, kde čekala Moira. „Obávám se, že na Voroncovově cestě došlo k dalšímu krveprolití, takže vás obě zítra za rozbřesku budu potřebovat ve službě.“

Odešla a Eleanor si položila hlavu na polštář. Zůstala tak ležet až do večera. Přišla noc a s ní znovu Sinclair.

Ve světle svíčky si prohlížel její obličej, jako kdyby hledal nějaké znamení. Zdálo se ale, že s tím, co vidí, je spokojený. „Je ti lépe,“ prohlásil a ruku jí položil na čelo. „Horečka je pryč.“

„Ano, je,“ odpověděla a opřela si tvář o jeho dlaň.

„Zítra můžeme tohle prokleté místo opustit.“

„Opustit?“ Eleanor neměla tušení, o čem to mluví. Sinclair byl přece v armádě a ona se musela ráno hlásit do služby.

„Už tady nemůžeme zůstat. Teď už ne.“

Eleanor byla zmatená. Proč ne? Co se kromě toho, že se oba zotavili, změnilo?

„Zítra zkusím sehnat nějaké koně,“ pokračoval Sinclair. „I když možná nám bude muset stačit jen jeden.“

„Sinclaire,“ zarazila ho Eleanor, která se bála, že se mu snad přece jen vrátila horečka. „O čem to mluvíš? Kam bychom měli jít?“ Copak mluvil z cesty?

„Kamkoli. Celá tahle zpropadená země je jedno velké bitevní pole. Ať půjdeme kamkoli, všude najdeme to, co potřebujeme.“

„Ale co potřebujeme?“

Upřeně se na ni zadíval a vzal její hlavu do dlaní. Až potom začal mluvit. Klekl si k posteli a tichým hlasem jí vyprávěl příběh. Příběh tak strašlivý, že mu odmítla věřit. Neuvěřila jedinému slovu příběhu o tvoru, který se toulá po nocích a žije z krve umírajících. („Každou noc ho vidím ve snu, a přesto nedokážu říct, co je zač,“ svěřoval se jí.) Bylo to prokletí nebo požehnání, které odvrátilo smrt. Vyprávěl jí o potřebě, touze, hladu, které nelze nikdy uspokojit… a kterých byla teď ona, stejně jako on, otrokem.

Nemohla tomu uvěřit a neuvěřila!

Ale cítila poranění, které měla těsně nad prsem. Zbyla tam po něm výmluvná jizva, což, jak řekl Sinclair, byl důkaz. Sinclair ji teď zkroušeně políbil. Eleanor se otočila tváří ke stěně a lapala po dechu. Místnost s vysokým oknem s výhledem na moře byla najednou dusná a zatuchlá.

Sinclair jí stiskl ruku, ale i tu mu vytrhla. Co jen jí to udělal? Co jim oběma udělal? Pokud si vymýšlel, tak se musel zbláznit, a pokud říkal pravdu, pak byli oba odsouzeni k osudu horšímu než samotná smrt. Eleanor byla vychována v anglikánské víře, i když příliš zbožná nikdy nebyla.

To ponechávala matce a sestrám. Ale to, co Sinclair provedl, jí připadalo jako strašlivá svatokrádež. Bylo to tak hrozné, že nebyla schopna ani uvažovat o možnosti takového života.

„Byl to jediný způsob, jak jsem tě mohl zachránit, Eleanor,“ hovořil Sinclair jako o překot. „Prosím, odpusť mi. Řekni, že mi můžeš odpustit.“

V tom okamžiku to ale nedokázala. Dokázala jen dýchat mořský vzduch nad Bosporem a přemýšlet, co by mohla dělat…

I teď to bylo dilema, které nemělo jednoduché řešení.

Chodila sem a tam po ošetřovně a bránila myšlenkám sklouznout k té bílé kovové krabici s krví, která stála vedle. Stačilo jen natáhnout ruku, otevřít ji a vzít si, co potřebuje. Bylo to tam a lákalo ji to k sobě.

Donutila se odvrátit zrak a přejít k oknu.

Slunce bylo stále na obloze a slabě zářilo. To jí připomnělo barvu nebe při jejich nešťastné cestě na Coventry. Podle hodin se blížila půlnoc, ale Eleanor už věděla, že opravdové noci se nedočká. Tady čas plynul beze změny a ona si z něj už vzala mnohem větší podíl, než jí byl Bohem vyměřen.

Michael. Michael Wilde. Jen na něj pomyslela a už se její myšlenky prosvětlily. Choval se k ní tak laskavě a pak, když si k ní tak bez okolků sedl na židli ke klavíru, ho jeho prohřešek tak silně zahanbil. Ačkoli jeho chování připadalo Eleanor dotěrné, chápala, že je v novém světě s jinými zvyky. Bylo toho tolik, co se musela naučit. Symfonické orchestry tu hrály z malých černých krabiček! Světla se rozsvěcela a svítila jen díky stisknutí vypínače. Ženy – a ještě ke všemu africké ženy – tu dělaly lékařky!

Pak si ale vzpomněla, jak byla její matka šokovaná jejím nápadem jet do Londýna a stát se zdravotní sestrou. Vždyť byla svobodná a bez doprovodu.

Nejspíš vše, co kdysi lidi šokovalo, se postupně stalo běžným. Třeba i ta strašlivá daň, kterou si vyžádala krymská válka, pohnula svědomím lidí a učinila přítrž tomu hrozivému krveprolití. Třeba byl tento svět mnohem osvícenější. Svět, ve kterém běžné věci sladce voněly a národy řešily spory mezi sebou třeba i zvýšenými hlasy, ale už nikdy pozvednutými meči.

Sama sobě dovolila malý paprsek naděje.

Bylo tak krásné – tak normální – sedět zase u klavíru. S jakou radostí se její prsty opět dotýkaly kláves! Vrátilo se jí vše, co se naučila od farářovy ženy, se kterou hrála v předním salónu u otevřených oken a jejich kokršpaněl mezitím honil na trávníku králíky. Paní Musgroveová měla zadanou stálou objednávku v obchodě s hudebninami v Sheffieldu, odkud jí dvakrát ročně posílali výběr populárních skladeb. A tak se Eleanor zamilovala do mnoha starých písní a balad, jako „Na březích řeky Tweed“ a „Barbara Allen“.

Zdálo se, že i Michaelovi se ta píseň líbí. Měl citlivou tvář, ale bylo v ní i něco neklidného. Nesl v sobě nějaké neštěstí, a možná i proto se rozhodl odcestovat tak daleko. Kdo by si vybral takové místo, kdyby pro něj nějakým způsobem nebylo určeno? Přemýšlela, co ho postihlo za tragédii… nebo od čeho to možná utíkal. Nevšimla si, že by měl na prstu prstýnek, a když spolu mluvili, tak se o ženě jistě nezmiňoval. Nevěděla sice proč, ale působil na ni dojmem svobodného muže.

Jak jen toužila po slunci – po opravdovém slunečním svitu. Slunci teplém jako zlatavý sirup, který by na ni někdo vylil. Celou věčnost prožila ve stínu, prchali se Sinclairem z jednoho města do druhého, protože kdyby zůstali na jednom místě příliš dlouho, jejich tajemství by bylo prozrazeno. Ze Scutari se dostali přes Karpaty do Itálie, kde Eleanor dokonce vystrkovala hlavu z kočáru, aby zachytila teplo středozemního slunce. Čas od času navrhla, že by mohli někde zastavit, ale jakmile se místní začali zajímat o to, kdo tento mladý pár Angličanů je, Sinclair okamžitě trval na tom, že musejí zase dál. Měl hrůzu z toho, že by se mohlo přijít na jeho dezerci. Stále opakoval, že doufá, že se jeho otec dozví jen to, že se ztratil kdesi na bitevním poli u Balaklavy.

Pokud se týkalo Eleanor, ta nevěděla, čeho se bát víc. Zda toho, že už nikdy neuvidí svou rodinu, nebo toho, že až je jednou uvidí, poznají na ní, že se nesmírně změnila.

V Marseilles Sinclair potkal starého rodinného přítele, který se procházel po nábřeží, a aby unikl odhalení, zatáhl Eleanor do nejbližšího obchodu se šperky. Když se jich prodavač zeptal, co jim může ukázat, Sinclair odpověděl – pokud mohla Eleanor soudit – dokonalou francouzštinou, že ho zajímá první šperk, na který jeho zrak padl. Brož ze slonoviny zasazená ve zlatě, která ležela na stole.

Prodavač ji zvedl, aby na ni padlo světlo z okna, a Eleanor tak mohla obdivovat preciznost umělecké práce. Byla to kamej s klasickým motivem –

Venuše zrozená z vln.

„Mohli jsme snad vybrat něco dokonalejšího?“ poznamenal Sinclair a připnul jí brož na hruď. „Bohyně lásky.“

„Je krásná,“ řekla tiše, „ale neměli bychom spíš šetřit?“

„Combien d’argent?“ zeptal se Sinclair prodavače a beze slov vyrovnal účet. Eleanor neměla tušení, odkud se berou všechny ty peníze, které utráceli. Vždycky ale měli dost, aby se dostali do dalšího města. Podezřívala Sinclaira, že se vydává za někoho, kým nebyl, a půjčuje si od jiných Angličanů, se kterými se v zahraničí seznámí, a v hernách pak takto získané peníze dál násobí.

V Lisabonu si pronajali pokoj v nejvyšším patře malého hotelu, ze kterého byl výhled na zdi Santa Maria Maior. Zvony z katedrály zněly jako stálá výčitka a jednou dopoledne, kdy snad Sinclair vytušil, na co Eleanor myslí, navrhl: „Co kdybychom se tam vzali?“

Eleanor nevěděla, co na to odpovědět. Už tak si připadala v mnoha směrech prokletá, a ačkoli by ráda byla řádně provdaná, sama myšlenka na to, že vejde do kostela a v tomto stavu vstoupí do posvátného svazku, byla příliš skličující. Ale Sinclair ji přemlouval a nakonec řekl: „Tak se tam pojďme alespoň podívat, podle všech je to velmi krásný kostel.“

„Kněze ale žádat nemůžeme, museli bychom mu navykládat mnoho lží.“

„A kdo říkal co o knězi?“ posmíval se jí Sinclair. „Stejně tady mluví portugalsky. Můžeme si tam jenom stoupnout, a když budeš chtít, můžeme si dát slib. Bůh jej slyší i bez pomoci nějakého papežského prostředníka.

Tedy pokud předpokládáme, že vůbec nějaký Bůh je.“ Dal si záležet na tom, aby to znělo co nejvíc pochybovačně.

A tak si oblékla své nejlepší šaty a Sinclair uniformu a zavěšeni do sebe šli přes náměstí ke katedrále. Tvořili velmi pohledný pár a v očích kolemjdoucích viděla, jak dobrým dojmem na všechny působí. Kostel byl postaven ve dvanáctém století, pak byl však velmi poškozen během zemětřesení v letech 1344 a 1755. Opravili ho a tam, kde bylo třeba, ho i dostavěli. Dvě zvonice z něj po obou stranách vyrůstaly jako bílé pevnosti. Mezi oblouky bylo vsazeno kruhové okno, skrz jehož barevné tabulky se dovnitř na zlaté zdobení a masivní sloupy prodíralo sluneční světlo. V soukromé kapli uzavřené mřížemi se nacházely mramorové hrobky. Na jednom hrobě Eleanor spatřila ležícího šlechtice ve zbroji a s mečem v ruce, kterého střežil jeho pes. Na jiné zase dámu v elegantních šatech čtoucí modlitební knížku.

Katedrála byla rozlehlá, a ačkoli bylo v lavicích několik modlících se věřících a v uličkách pár návštěvníků, všude vládlo ticho a klid a Eleanor slyšela jen ozvěnu vlastních kroků na kamenné podlaze.

Starší kněz v černém hábitu svázaném v pase provazem se bavil se skupinou dobře oblečených mužů a žen na konci transeptu. Eleanor instinktivně zatočila jiným směrem, ucítila však, jak ji Sinclair stáhl zpátky. Usmíval se.

„Bojíš se, že ucítí náš pach?“

„To jsou ale hloupé žerty,“ zlobila se.

„Myslíš, že nás odsud vykáže?“

Tentokrát už mu vůbec neodpověděla.

„Nemusíme to vůbec dělat. Chtěl jsem jen kvůli tobě,“ vysvětloval.

„Takový cit však není příliš vhodný,“ odpověděla a odtáhla se od něj.

Přemýšlela, co ji to popadlo, že s tím vůbec souhlasila.

Sinclair šel za ní a chytil ji za rukáv. „Omlouvám se. Víš přece, že jsem to nemyslel vážně.“

Eleanor zaznamenala, že je několik lidí pozoruje. To, co se mezi nimi odehrálo, by se dalo označit jako scéna, a po ničem na světě netoužila méně.

Schovala se za sloup, který stál nejblíž oltáři, a obličej skryla do kapesníku.

„Vzal bych si tě kdekoli,“ šeptal Sinclair naléhavě. „Chci, abys věděla, že bych si tě vzal ve Westminsterském opatství nebo i uprostřed lesa, kde by kromě ptáků na stromech nebyli žádní svědkové.“

Eleanor to věděla, ale ani to nestačilo. Sinclair ztratil víru. Už nevěřil vůbec v nic. A její vírou se mu podařilo silně otřást. Co tam tedy vlastně dělali? Co doufala, že z toho vzejde? Byla to strašlivá chyba, to jí došlo v okamžiku, kdy překročila práh katedrály.

„Pojď,“ řekl naléhavě a provlékl paži jejím loktem. „Stoupneme si před oltář.“

Snažila se odporovat, ale on ji táhl ven ze stínu, a aby nevzbudili další rozruch, raději se podvolila.

„Nemáme co skrývat,“ přesvědčoval ji Sinclair.

Odvlekl ji do prostřední uličky a pak přímo před zdobený a zářící oltář.

Barevné sklo vitráží zářilo modrou, červenou a žlutou jako krasohled, který Eleanor viděla kdysi v Londýně v obchodě s brýlemi. Bylo to tak krásné, že od toho nemohla odtrhnout pohled.

Sinclair jí sevřel obě ruce dlaněmi a začal tiše odříkávat: „Já, Sinclair Archibald Copley, si beru tebe, Eleanor –“ náhle se zarazil. „Není to zvláštní? Vůbec nevím, jaké je tvoje druhé jméno. Máš druhé jméno?“

„Jane.“

„Beru si tebe, Eleanor Jane Amesová,“ pokračoval, „za svou zákonitou manželku. Budu ti stát po boku v bohatství i chudobě, v nemoci i ve zdraví, dokud nás smrt nerozdělí.“

Eleanor se zdálo, že jsou až příliš podezřelí, a pokusila se dát ruce níž.

Ale Sinclair ji držel. „Doufám, že si to pamatuji celé. Jestli jsem něco vynechal, tak mě, prosím, oprav.“

„Ne, myslím, žes to řekl správně.“

„Dobrá, tak teď ty řekni svůj slib a budeme si moct připít v té rušné restauraci na náměstí.“

„Sinclaire,“ řekla prosebně. „Já nemohu.“

„Nemůžeš?“ zeptal se a v jeho hlase zazněl břitký tón. „Nebo to neuděláš?“

Eleanor si byla jistá, že teď už si jich kněz všiml. Měl dlouhé bílé vousy a oči pod huňatým obočím se na ně dívaly pronikavým pohledem.

„Sinclaire, myslím, že bychom měli jít pryč.“

„Ne,“ odmítl to rázně. „Nejdřív musíme požádat kongregaci o souhlas.“

„Jakou kongregaci?“ Zase to byl ten druhý Sinclair, ten, kterého se děsila.

„Musíme se zeptat, jestli někdo neví něco, co by bránilo uzavření našeho manželství.“

„Společenství se žádá o souhlas před uzavřením sňatku. Nedělej z toho ještě větší frašku,“ domlouvala mu.

Bylo jí jasné, že musejí pryč. Koutkem oka zaznamenala, že kněz se omluvil skupince portugalských šlechticů.

„Hrajeme tu pěkné divadlo,“ šeptala. „A ty víc než kdokoli jiný bys měl vědět, jak je to nebezpečné.“

Sledoval ji kalným pohledem. Snad zvažoval, kam má ještě zajít. Ten pohled v jeho očích viděla už mnohokrát. Dokázal v mžiku změnit náladu ze smíchu do vzteku a z laskavosti v krutost. Otevřel ústa a chtěl něco dodat, když vtom zaduněly kamenné kvádry pod jejich nohama a stěna za oltářem se roztřásla. Stěna, která tam stála celá staletí. Eleanor viděla, jak se mohutný a těžký kříž naklonil a pak zhoupl. Kněz, který mířil k nim, se zastavil a vyděšeně vzhlédl. V omítce se objevily praskliny. Lidé všude kolem křičeli nebo se vrhali na zem a ruce spínali v modlitbě.

Sinclair a Eleanor couvli od oltáře. Vzápětí se kříž i s několika cihlami vytrhl ze stěny a zvedl tím oblak bílého prachu. Sinclair odtáhl Eleanor za sloup a tam se schovali. Čekali, že zemětřesení stihne postupně celý kostel. Velké barevné okno popraskalo jako tenký led na jezeře a pak se rozpadlo na tisíc drobných zářivých střípků. Do vzduchu vylétl prach a suť.

Eleanor si k puse a nosu přitiskla kapesník a Sinclair rukáv své uniformy.

Skrz oblaka prachu Eleanor spatřila kněze, který se pokřižoval, ale kráčel dál… směrem k nim.

„Sinclaire, ten kněz jde k nám,“ upozornila ho.

Sinclair se otočil a spatřil kněze, který rukou rozptyloval prach z popraskané omítky.

„Tudy,“ zavelel Sinclair a vedl Eleanor k postranní kapli. V cestě jim ale stálo několik mužů, těch, kteří byli tak nákladně oblečeni v sametu – byli vyděšení, ale tvrdohlavě se odmítali hnout z místa, takže Sinclair musel změnit směr. To už je ale dostihl kněz. Chytil Sinclaira za zlatý řetěz na jeho uniformě a rozčileně křičel něco, čemu nerozuměli. Mával přitom rukou, takže to vypadalo, jako kdyby všechen ten zmatek zapříčinil Sinclair nějakým svatokrádežným chováním.

Eleanor se v duchu ptala, jestli je to možné.

Sinclair odstrčil knězovu ruku, a když ho to nezastavilo, vrazil mu pěstí tvrdou ránu do břicha. Starý kněz klesl na kolena a lapaje po dechu se svalil na podlahu. Sinclair stiskl Eleanořinu ruku a prchl ven postranním vchodem kaple, ve které v hrobě odpočíval šlechtic s brněním. Jasné slunce venku je na chvíli oslepilo a pak se země znovu zatřásla. Lidé prchali z domů a z obchodů. Na ulicích štěkali psi a kvičela prasata. Seběhli po točitých schodech do dlážděné uličky. Do cesty jim ze střechy spadly uvolněné červené tašky. O chvíli později už se ztratili na hlučném tržišti.

Nebyl to svatební den, jaký si Eleanor představovala, když jako malá holka ležela na louce v Yorkshire.

A teď? Teď stála před nízkou bílou krabicí – lednicí –, dech měla mělký a pokoj kolem ní bledl a ztrácel barvy. Natáhla ruku, aby udržela rovnováhu, ale kolena se jí podlomila. Klesla na zem a hlavou se opřela o chladivý povrch dveří. Věděla, že uvnitř je to, co potřebuje, a aniž by skutečně chtěla, její prsty samy nahmataly kliku. Otveřela dveře a vzala jeden balíček. Uvnitř šplouchala krev. Na balíčku bylo napsáno „O negativní“. Chvíli přemýšlela, co to asi znamená, ale ne moc dlouho. Pak zuby roztrhla obal a s županem rozprostřeným kolem sebe začala sát obsah jako právě narozené dítě.

KAPITOLA ČTYŘICÁTÁ ŠESTÁ

22. prosince, 10:00

Sinclair si nebyl jistý, co ho vzbudilo. Seděl na vysoké stoličce s hlavou opřenou o oltář, jednu ruku položenou na knížce poezie a druhou na téměř prázdném kalichu. Z prskající svíčky stoupal úzký proužek dýmu.

Pes, který mu seděl u nohou, hladově zakňučel.

Sinclairovi se zdálo o Eleanor. O nikom jiném se mu ostatně ani nezdávalo. Ale tohle nebyl šťastný sen. Stěží to vůbec byl sen. Vybavoval si v něm hádku, kterou měli, než odešel na lov. Ze zvonice tehdy pozoroval terén a zjistil, že pobřeží se stáčí na severozápad, což by jim možná mohlo poskytnout nějakou šanci na útěk.

„Možná nejsme zase tak opuštění,“ tvrdil.

„Sinclaire, my jsme dva nejopuštěnější lidé na celém světě,“ odvětila Eleanor tiše a rozvážně.

„Tak to tedy ne,“ rozlobil se, roztrhal další modlitební knížku na kusy a vhodil ji do ohně. „Máme právo být na světě, jako kdokoli jiný.“

„Ale my nejsme jako ostatní. Nevím sice, co jsme nebo co s námi Pán zamýšlí, ale tohle jistě nebyl jeho plán.“

„No, pak je to tedy můj plán,“ vyštěkl Sinclair. „A to nám prozatím bude muset stačit.“

Díval se na rozpálený rošt v kamnech a pocítil, jak se mu krátí dech a rozmazává vidění. „Já jsem boží plán viděl a jedno ti můžu říct, ani sám ďábel by nevymyslel horší. Svět jsou jen veliká jatka a já jsem v tom sehrál svou roli. Pokud jsem se vůbec něco naučil, tak to, že o vlastním osudu musíme rozhodovat sami, od začátku a každý den.“ Roztrhl dva zpěvníky vedví a přiložil je do kamen. „Pokud chceme přežít, musíme bojovat o každý dech, o každé sousto, o každou kapku.“ Našel láhev stojící nejblíž a dodal: „Bůh nikomu nepomůže.“

Podíval se na psa, který teď štěkal v uličce. Ani tady Boha neviděl. Leda že by zařídil to zvláštní ticho venku. Bouře pominula. A vítr venku jen tiše šeptal. Možná to bylo ticho, co ho probudilo. To, že vítr přestal s tím strašlivým bušením do stěn. Probudil se a měl konečně šanci vydat se hledat Eleanor.

Bůh nikomu nepomůže, ale pokud by měl dost sil zapřáhnout psy do spřežení, možná by pomohl sám sobě. Mohl by vzít věci do vlastních rukou. Zvedl kalich a vypil z něj poslední kapky.

Nebylo překvapivé, že Michael dorazil ke stožáru, kde měla sraz pátrací četa, jako první. Stoupl si vedle svého skútru a začal podupávat, aby mu krev v nohách proudila rychleji. Kdosi na stožár namotal červenozelený vánoční řetěz. Přilnul ke kovu a Michael začal pochybovat, jestli ho vůbec ještě někdy sundají. Na Point Adélie budou už navěky Vánoce.

Podíval se na nebe. Skrz ochranné brýle mělo sytě modrou barvu. Jako velikonoční vajíčka, která jako dítě barvíval. Do jeho zorného úhlu vletěl pták – popelavě šedý pták – a zakroužil nad ním. Pak se obrátil a letěl střemhlav přímo na Michaelovu hlavu. Michael se přikrčil a zaslechl, jak pták zaskřehotal, když se chystal na nové kolo. Michael si dal ruku v rukavici na hlavu, protože si vzpomněl, že ptáci vždy útočí na nejvyšší bod na těle, a teprve když pták znovu proletěl kolem něj, došlo mu, že nikde široko daleko není žádné hnízdo – alespoň o žádném nevěděl –, ale ani mršina, na kterou by si pták mohl dělat nárok. Rychle si otřel skla ochranných brýlí a pořádně si ptáka prohlédl. Mohl by to být Ollie?

Pták právě oblétával v širokém kruhu stožár s vlajkou, která se lhostejně třepotala v chladném větru, a pak přistál na střeše správní budovy. Michael zalovil v kapse a našel tyčinku ztvrdlou na kámen. Věděl, že chaluhy nejsou moc vybíravé. Rukou v rukavici tyčinku neohrabaně rozbalil, pták ho přitom upřeně pozoroval. Michael tyčinku zvedl, aby si ji pták mohl prohlédnout, a pak ji hodil o pár metrů dál do sněhu. Tenhle druh ptáků se živil zdechlinami a nikdy by si nenechal ujít příležitost. V mžiku už se snášel ze střechy s již otevřeným zobákem. Několikrát do tyčinky klovl a rozdělil ji na víc částí. Pár jich dokonce stihl hned spolykat. Michael si ho prohlížel a doufal, že objeví něco, co by mu naznačilo, jestli to je Ollie.

Pták spolykal poslední sousto a Michael si přidřepl, aby na něj lépe viděl.

„Jsi to ty, Ollie?“ zeptal se.

Ptačí oči, černé a lesklé jako korálky, ho netečně sledovaly, ale pták neodletěl. A když mu Michael nastavil ruku v rukavici, což, jak věděl, nebyl u všežravých chaluh zrovna ten nejlepší nápad, pták poskočil k němu, jemně ho klovl do dlaně a pak vyčkával.

„No to mě podrž,“ zajásal Michael, a i když by asi nebyl schopen dobře vysvětlil proč, ucítil v krku knedlík. Asi to mělo co do činění s tím, že ten mrňavý zakrslík nakonec dokázal přežít. Nebo snad že to byla jedna z mála věcí, které se Michaelovi v poslední době podařily. Vzpomněl si na Kristin v nemocničním pokoji, což bylo dost zvláštní… a pak na pohřeb, kterého se nebude moct účastnit. V duchu viděl, jak rakev obklopují kytice slunečnic. Pták ho znovu klovl do ruky a on si přál, aby měl v kapse ještě něco, co by mu mohl nabídnout.

„Jídlo došlo,“ oznámil a postavil se s rozpřaženýma rukama. Chaluha si chvíli vykračovala po zemi, pak to vzdala a vystřelila do vzduchu jako raketa. Michael se díval, jak přeletěla přes prostranství a pak si další lov rozmyslela a zmizela směrem k potápěcímu stanu, kde se přidala k hejnu jiných ptáků. Michael pocítil hloupý nával hrdosti, jaký cítí rodič, když jeho dítě přijmou do party na pískovišti.

Zpoza správní budovy se ozval řev motorů a po chvíli se objevil Murphy, Lawson i Franklin, každý na jednom skútru. Michaelovi připomínali četu, zejména když si všiml, že jsou všichni ozbrojeni. Murphy měl pistoli v pouzdře u pasu a Franklinovi z úložného prostoru čouhala hlaveň pušky.

„Myslel jsem, že jsme pátrací oddíl, ne komando,“ poznamenal Michael.

Murphy na něj vrhl pohled, který jednoznačně říkal Chovej se trochu dospěle. „Copak tys nechodil do skautů? Buď připraven! To je naše heslo.“

Z úložného prostoru vytáhl harpunu a hodil mu ji. Michael si všiml, že i Lawson má jednu. „Až dojedeme do Stromvikenu,“ představoval Murphy plán, „vezmu si já s Franklinem část u pobřeží a ty s Billem pročešete oblast mezi domy.“ Než si stáhl hledí přilby, ještě dodal: „A koukej pořádně, kam jedeš. Loni jsem přišel o jednoho zkumavku, co spad do ledový průrvy, a letos už nikoho dalšího ztratit nehodlám.“ Hledí spadlo a o vteřinu později vyrazil s ohlušujícím řevem přes ledovou pláň.

Franklin seděl na vlastním stroji a radil Michaelovi: „Nejlepší bude, když se budeš držet za tím před sebou. Budeš mít jistotu, že jedeš po pevným povrchu.“

Pak vyrazil Lawson. Skútry byly silné stroje, každý vážil skoro tři sta kilogramů a měl zvýšená řidítka v horském stylu. Michael si stáhl hledí na přilbě – sklo kryjící oči mělo protimlžnou úpravu – a usadil se na sedadlo.

Otočil plynem víc, než bylo třeba, a čtyřtaktní motor zavrčel. Zadní lyžiny se zakously do ledu a přední se zvedly do vzduchu. Pak stroj vyrazil za Lawsonem. Tenhle stroj se nedal vůbec srovnat s jeho sněžným skútrem, který dostal ještě jako kluk. S tímhle přímo cítil koňské síly, které mu zabíraly pod zadkem. A to vůbec nemluvil o dokonalém pérování. Byl zvyklý cítit každý hrbol, na který najel, každou nerovnost nebo prohlubeň. Tady ale jel přes pláň hladce jako na kouzelném létajícím koberci.

Věděl, že přesně to může být velmi nebezpečné. Murphy, Franklin a Lawson se řítili přímou cestou přes pláň, ale trhliny v ledu se mohly objevit kdykoli a kdekoli a oni do nich mohli spadnout. Ve škole sněhu, krátce poté, co přijel na Point Adélie, se dozvěděl o trhlinách skoro vše, včetně toho, že se dělí na menší a podélné a pak ještě takzvané bergschrund, i když si nebyl jist, jestli by je od sebe dokázal odlišit. Pamatoval si však, že jsou často zakryté vrstvou loňského sněhu, který přes ně vytvoří jakýsi most dost silný na to, aby unesl jednoho muže, ale zároveň křehký, takže pod dalším člověkem může klidně povolit a odhalí tak propast hlubokou několik desítek metrů, jejíž stěny jsou z hladkého namodralého ledu. Na jejím dně, kde se drží stálá teplota čtyřicet stupňů pod nulou, je vrstva zmrzlé slané vody. Jen velmi málo lidí, kteří do takové průrvy spadli, se dostalo zpět živých, většinou se nedostali ven vůbec.

Michael se snažil jet ve stopách ostatních, ale nebylo úplně snadné je poznat. Sníh zářil a sem tam člověka oslepil záblesk slunce odrážející se od hladkého kusu ledu. Přikrčil se na sedadle a doufal, že mu plexisklový štít poskytne dostatečnou ochranu před poryvy studeného vzduchu vyvolanými rychlou jízdou. I přilba pomáhala, zakrývala mu tváře i bradu a kolem krku měla těsný límec, díky kterému byl hluk motoru tlumený. Na přilbě byly i ventily, které odváděly přehřátý a vlhký vzduch ven od hledí z plexiskla. Michaelovi to připomínalo potápěčské vybavení, které si musel navléct, když šli vyřezávat z ledu Eleanor.

Eleanor… Šípková Růženka, ze které se v myslích jeho společníků nedávno stala Draculova nevěsta. Bylo otázkou, jak dlouho se její pobyt na Point Adélie podaří udržet v tajnosti. A další otázkou bylo, jak dlouho tam vlastně bude moci zůstat. Michaelovi do konce pobytu zbývalo jen devět dní a bylo jasné, že až přistane další zásobovací letadlo, jehož přílet byl plánován na Nový rok, bude na něj muset nastoupit a odletět s ním. Ale co pak bude s Eleanor? Kdo se o ni postará? Komu poví svůj příběh? A především, komu bude ona moci věřit? Michael samozřejmě naprosto důvěřoval Charlotte, ale ta tu měla svou práci, byla lékařkou celé základny a nedalo se čekat, že by chtěla dělat někomu chůvu. A Darryl? Darryl nebyl ten typ, který by o ni pečoval jen z čisté lásky. Zvlášť když bude mít k dispozici dost ryb, které bude moci pitvat a dělat jim rozbor krve. A co když toho Sinclaira Copleyho nikdy nenajdou? Lawson se v tomto směru vyjádřil naprosto jasně. Michael si pomyslel, že Eleanor bude stále osamělejší.

Bude sama, izolovaná a opuštěná ve své cele, která není o moc větší než blok ledu, ve kterém ji objevil.

Pokud…

Skútr najel na hrbol a vymrštil se do vzduchu. Znovu dopadl a zadek se mu na chvíli zdvihl.

Koukej se soustředit, přikazoval si, ještě si zlomíš vaz, a kde budeš se svými plány? Potřásl hlavou, aby z hledí setřásl trochu sněhu, který mu na něm ulpěl, a pořádně chytil řidítka. Ale v myšlenkách se vrátil přesně tam, kde před chvilkou skončil. Ke dni, kdy bude muset opustit základnu… a k Eleanor.

Co kdyby se – jen žasl nad tím, že dřív ho nic takového nenapadlo, nebo snad napadlo? – co kdyby se vrátila s ním? Co kdyby na to nákladní letadlo nastoupili společně? Ta myšlenka byla tak ztřeštěná, že skoro nevěřil, že se jí vůbec zabývá. Ale když o tom tak přemýšlel, Murphymu by se velice ulevilo, kdyby ji mohl poslat pryč. A jako velitel základny měl určité páky, jak zajistit mlčení těch pár lidí, kteří o její existenci věděli. Mohl jim zpříjemnit nebo znepříjemnit život tak, jak chtěl. Přesto… dalo by se vůbec něco takového zařídit? Jak by vůbec mohl někoho, jako je Eleanor – a existovala vůbec někdy nějaká Eleanor? – vzít do Států? Někoho, kdo nikdy v životě neviděl letadlo nebo automobil. Dokonce ani přehrávač cédéček.

Někoho, kdo neměl žádné občanství – tedy pokud by královna Viktorie nevstala z mrtvých, aby jí ho mohla potvrdit – a rozhodně žádný doklad, kterým by se mohl prokázat.

A kromě obtíží spojených se samotnou cestou, jak by se vlastně mohl starat o někoho, kdo trpí tak strašlivou chorobou? Chvíli přemýšlel, jak daleko je z Tacomy nejbližší krevní banka.

Asi o kilometr dál už Michael spatřil změť továrních komínů a skladišť a dalších budov a o něco výš v kopci pak věž kostela. Byl rád, že Murphy s Franklinem, přesně podle plánu, odbočili prohledávat část stanice na břehu, kde se povalovaly vybledlé kostry velryb a vrak lodi Albatros. Jestli tu Sinclair byl – a pokud ano, tak co s ním vlastně mají v plánu udělat, zavřou ho na marodku stejně jako Eleanor? –, je určitá šance, že se zabarikádoval v kostele v místnosti za oltářem, a Michael rozhodně stál o to, aby ho našel jako první. Chtěl ho uklidnit a rozumně se s ním dohodnout.

Pokud je naživu, bude jistě ostražitý, podezřívavý a možná i nepřátelský.

Ze svého pohledu na to samozřejmě měl plné právo.

Proto Michael stál o to, aby s ním mohl být sám, až ho najdou – jestli ho najdou.

Lawson zastavil na dvoře, kde se velryby stahovaly z kůže, protože hrozilo nebezpečí, že zrezivělé koleje poškodí skútry. Michael zastavil vedle něj a vypnul motor. Náhlé ticho bylo až děsivé. Michael zvedl hledí přilby a chladný vzduch ho udeřil do tváře.

„Co teď?“ zeptal se Lawson a Michael, aby se ho zbavil, navrhl: „Co kdybys ty začal hledat tady dole, já půjdu nahoru na kopec a budu to pročesávat odtamtud.“

Lawson popadl harpunu a přikývl. Zavěsil si přilbu na řidítka a vyrazil.

Michael si také sundal přilbu a šel ke kostelu. Už zezdola viděl pokřivené náhrobky i dveře, které teď byly zavřené. To bylo zajímavé zjištění, protože když posledně odjížděli, sněhová bouře rozrazila vchod dokořán. Možná byl někdo doma.

Jak stoupal po schodech, krátký stín od slunce přímo nad jeho hlavou dopadl na dřevěnou stěnu. Zpoza dveří se ozvalo škrábání a po chvíli také štěkot. Michael se ramenem opřel o dveře a otevřel je. Přivítala ho divoká smečka psů. Klekl si a nechal je, aby ho olizovali na tváři i na rukavicích.

Psi kolem něj radostně poskakovali. Michael však očima přejížděl prázdnou místnost. U dveří byla připravená hromada zásob a nářadí, jako kdyby někdo plánoval narychlo odjet.

Všiml si, že na oltáři stál svícen a tmavá láhev od vína.

Nevěděl, jestli má zavolat a ohlásit svou přítomnost, nebo jestli se má dovnitř vkrást potichu a doufat, že protivníka překvapí.

A přijel vlastně Sinclaira zachránit, nebo zajmout?

Opatrně procházel uličkou podél starých kostelních lavic, došel k oltáři a pokračoval do zadní místnosti. Dveře byly pootevřené, a když je otevřel úplně, zjistil, že v posteli někdo spal, ale oheň v kamnech už vyhasl. Ve vzduchu byl cítit studený popel a vlhká vlna. Otevřeným oknem, jehož okenice se kývaly ve větru, venku spatřil prchající postavu. Ten muž kličkoval mezi náhrobky a obíhal zezadu kostel.

Nebyl to nikdo z jejich pátracího oddílu.

Na sobě měl dlouhou červenou bundu s bílým křížem na zádech – Michael v něm poznal jeden z mnoha kusů oblečení, které visely ve stodole u psích kotců – a hlavu měl nepokrytou. Měl plavé vlasy a knír stejné barvy.

Takže to musel být Sinclair – Eleanořin milý. Přece přežil.

Michael pocítil zvláštní bodnutí, které zmizelo snad ještě dřív, než ho stihl zaznamenat.

Vyběhl z místnosti zpátky do kostela a po kluzké kamenné podlaze vyrazil ke dveřím. Rozradostnění psi se mu pletli do cesty.

„Teď ne!“ zařval na ně a odstrkoval je z cesty.

Když se konečně dostal ke dveřím, byl Sinclair už skoro na úpatí svahu.

Chvíli běžel a chvíli klouzal s rukama rozpaženýma. Pod otevřenou bundou se mu na řetězu blýskal zlatý nákrčník. Pochva s mečem po jeho boku cinkala. Utíkal směrem k továrním budovám, kde se kdysi vyvrhovaly a porcovaly velryby. Pak zmizel v úzké uličce mezi dvěma polorozpadlými budovami. Michael běžel s napřaženou harpunou a ve svahu se musel pohybovat velmi opatrně, aby neupadl. Přemýšlel, kam asi Sinclair zamířil. Možná zaslechl skútry, když přijížděli, ale možná ho zastihl zcela nepřipraveného. Vzhledem k zásobám nářadí, které shromáždil u vchodových dveří, se zdálo, že plánoval vlastní výpravu. Ale kdyby se chtěl jen schovat, mohl to přece udělat. Skoro se zdálo, že si v těch halách něco schoval a teď si pro to jde.

A jediné, co by podle Michaela stálo za to, byly zbraně. V dálce mezi dvěma kůlnami se mihla červená látka a Michael vyrazil tím směrem. Po Lawsonovi naštěstí nebylo ani vidu ani slechu – poslední, co Michael potřeboval, bylo nějaké vyrušování. Z dálky od pobřeží byly slyšet motory Murphyho a Franklinova skútru. Kdyby se Michaelovi podařilo Sinclaira chytit, mohl by s ním být alespoň malou chvíli sám.

Pak si vzpomněl na zrezivělé harpuny, které visely na stěně v obchodu u kovárny. Kde to jen bylo? Na chvíli se zastavil, aby popadl dech. Když tady byl posledně, tak ten obchod přece viděl. Byl o něco dál, někde po levé straně. Byl si jistý, že to najde znovu. Procházel kolem jedné prázdné budovy za druhou a do každé rychle nahlédl – viděl zmrzlé řetězy zrezivělých kladek, dlouhé poškrábané pracovní stoly, pily na kov, obrovské kotle na tlustých kovových nohou. Začínal chápat systém, podle kterého byly budovy rozmístěny. Na první pohled se zdálo, že jsou rozestavené nahodile, ale teď už viděl, že jednotlivé provozy na sebe navazovaly, byly propojené kolejemi. Dohromady tvořily jakousi obří montážní – nebo spíše demontážní – linku, na které se rozřezávaly a postupně zpracovávaly obří velrybí těla od kůže po kostru. Jejich zmrzlé kostry, zuby a dokonce i oční bulvy velikosti medicinbalů stále ještě ležely poházené na několika místech nebo se vršily na hromadě podél stěn.

Došel na křižovatku, kde se v jednom místě sbíhalo hned několik uliček, a musel se rozpomenout na to, jak poprvé přijel do stanice. Tehdy sem dorazili od jihozápadu, což znamenalo, že pravděpodobně přišel tou větrem ošlehanou ulicí, kterou měl teď po pravé ruce. Vydal se proto tudy, až ke své velké úlevě zahlédl zčernalou kotvu zavěšenou nad dveřmi. Když se přiblížil, zpomalil, ale nikde nikoho ani neviděl ani neslyšel. Možná přece jen neměl správný odhad. Musel sklonil hlavu, aby mohl vejít do dveří.

Když hlavu znovu zvedl, rychle se rozhlédl. Vzadu spatřil pootevřené dveře, částečně zatarasené nastavěnými sudy – když vtom vzduchem kolem jeho tváře cosi prosvištělo a zakouslo se to do stěny za ním. Špička harpuny se zabořila hluboko do dřeva a konec mu ještě vibroval u ucha.

„Už ani krok,“ ozval se hlas v temném prostoru obchodu. „A odložte zbraň.“

Michael hodil harpunu na podlahu.

V obchodě byl velký otevřený krb se samostatně stojícím komínem, postavený z červených cihliček. Před ním byla velká černá kovadlina. Zpoza komína se vynořila postava. Muž ze sebe stáhl bundu a zůstal jen v červeném kabátci jezdecké uniformy. Po boku se mu houpal meč. V ruce držel připravenou harpunu.

„Kdo jste?“

„Jmenuju se Michael. Michael Wilde.“

„A co tu pohledáváte?“

„Přišel jsem vás najít.“

Následovala chvíle ticha přerušená jen kvílením větru, který se proháněl komínem až dovnitř do kovárny. Ve vzduchu byl cítit jemný zápach starého uhlí.

„Vy jste určitě poručík Copley,“ řekl Michael.

Muž se zatvářil zaraženě, ale velmi rychle se vzpamatoval.

„Pokud víte tohle, tak nejspíš máte Eleanor.“

„Ano, to máme. A je v pořádku,“ ujišťoval ho rychle Michael. „Staráme se o ni dobře.“

Sinclairovi se v očích zlostně zablýsklo a Michael okamžitě zalitoval, že nezvolil jiná slova.

„Je v našem táboře,“ pokračoval. „Na Point Adélie.“

„Takže tak tomu říkáte?“

Sinclair vypadal a přinejmenším jistě mluvil jako britský aristokrat – něco takového Michael viděl jen ve filmu –, v očích měl ale podivně šílený a nevypočitatelný lesk. Nebylo to však ani moc překvapivé. Michael si jen nebyl jistý, co má dělat, aby ho přiměl odložit harpunu.

„Nepřijeli jsme sem, abychom vám ublížili,“ zkusil mluvit dál. „To vůbec ne. Chceme vám naopak pomoct.“ V duchu se ptal, jestli má mluvit dál, nebo raději zůstat potichu.

„Kolik vás tu je?“ zeptal se Sinclair. Přerývaný dech se mu před ústy okamžitě srážel v páru. Michael si poprvé uvědomil, jakou námahu to Sinclaira stojí. Sinclair sice vzdoroval, ale stěží se držel na nohou.

„Jsme tu čtyři, jen čtyři.“

Špička harpuny se zachvěla. Na chvíli se mu zatřásla víčka, ale hned je poplašeně rozevřel dokořán.

Podle Ackerleyho poznámek Michael usoudil, že se Sinclair jen snaží projasnit si vidění. Michael si tím jen připomněl – ačkoli to vlastně ani nebylo nutné –, proti jak nebezpečnému nepříteli stojí.

„Pracujeme tady na jižním pólu,“ sděloval mu. „Jsme Američané.“

Harpuna se sklonila ještě níž a Michael měl pocit, že na Sinclairových rtech spatřil lehounký náznak úsměvu.

„Vždycky jsem snil o tom, že se podívám do Ameriky,“ prohlásil Sinclair a párkrát zakašlal. „Zdálo se mi to ideální. Nikoho jsem tam neznal a nikdo tam neznal mě.“

Michael koutkem oka zahlédl pohyb za zadními dveřmi a Sinclair nejspíš jeho pohled sledoval. Otočil se, zvedl harpunu, a dřív než Michael stačil udělat cokoli kromě toho, že zakřičel: „Stůj!“, už dveřmi do místnosti vpadl Franklin s namířenou puškou.

Sinclair váhal jen vteřinu, když se ale hlaveň zbraně zvedla proti němu, okamžitě vypálil z harpuny. Zároveň se ozval ohlušující výstřel ze zbraně a kusy červených cihel z komína se rozletěly všemi směry. Jeden odštěpek se Michaelovi zabodl do tváře jako sršeň a jiný mu vletěl do oka. Sklonil hlavu, aby si úlomek z oka vyndal, a když znovu zvedl zakalený zrak, viděl, že harpuna leží na sudu, Franklin stále míří zbraní na Sinclaira, který leží s roztaženýma rukama přes kovadlinu a prsty se mu škubou.

Murphy zrovna také nabíjel pistoli.

„Co jste to udělali?“ zvolal Michael. „Co jste to udělali?“

„Střelil po mně harpunou!“ Ale i Franklin vypadal dost otřeseně. „Já ho ale netrefil. Střelil jsem do komína.“

„A co je potom tohle?“ zeptal se Michael, který si k Sinclairovi klekl a prohlédl mu ránu na temeni hlavy, ze které vytékala krev a špinila jeho světlé vlasy. Oči se mu protáčely a rty měl modré. Michael nemyslel na nic jiného, než jak tohle ovlivní stav Eleanor.

„Musíme ho vzít do tábora. Měla by ho co nejdřív prohlédnout Charlotte,“ prohlásil Michael.

Murphy přikývl, ale dodal: „Nejdřív ho ale musíme svázat –“

„Vždyť je v bezvědomí,“ namítl Michael.

„Teď jo,“ vyštěkl Murphy. „Ale co kdyby přišel k sobě?“ Podíval se na Franklina. „Naložíme ho dozadu na můj skútr. A na základně půjde rovnou do karantény. Vystřelte světlici, aby Lawson věděl, že jsme tady a že se chystáme vyrazit.“

Franklin vyšel na ulici a vystřelil světlici. Michael si vzpomněl na Ackerleyho, který sám v karanténě ležel na krabici v mrazáku… a jak to dopadlo.

„A platí pořád stejný pravidlo,“ upozornil Murphy Michaela. „Dokud nerozhodnu jinak, tak o tom nikdo další kromě nás nemusí vědět. Je to jasný?“

„Jasný.“

„A týká se to i Šípkový Růženky.“

Michael byl zcela srozuměn s tím, že to tajemství zachová. O jedno navíc stejně už nebyl velký rozdíl. Začínal být zvyklý držet jazyk za zuby. Jen se v duchu ptal, jak dlouho asi ještě dokáže udržet to všechno v tajnosti.

I když se ostatní v táboře dovědí o Sinclairovi, s Eleanor to může být úplně jinak. A podle toho, co o nich Michael věděl, mezi nimi fungovalo jakési psychické spojení. Spojení tak silné, že by ho vůbec nepřekvapilo, kdyby Eleanor už teď věděla, že Sinclaira našli… že je zraněný… a že se k ní vrací.

KAPITOLA ČTYŘICÁTÁ SEDMÁ

22. prosince, 19:30

Když Darryl přenášel rybu do akvária, škubala sebou tak silně, že ji málem upustil.

„Počkej, no tak počkej přece,“ mumlal si pro sebe, než ji hodil do oddílu nádrže vyčleněného pro vzorky Cryothenia hirschii. Chvíli plavala sem a tam, až se pak pomalu usadila na dně, kde zdánlivě bez hnutí a zcela průsvitná ležela stejně jako její kolegyně. Pokud se prokáže, že se jedná o ještě neobjevený druh – a Darryl si tím byl téměř jistý –, pro laiky to nebude nic zas tak světoborného. Na rybě toho nebylo příliš mnoho k vidění. Ale ve vědecké komunitě – a na té záleželo – si tím Darryl vybuduje jméno.

Pominul-li obecnou morfologii, tak jen krev té ryby bude vyžadovat tisíce laboratorních testů. Nemrznoucí glykoprotein obsažený v krvi, který se částečně lišil od toho, který studoval u předchozích již známých druhů antarktických ryb, mohl být v budoucnu využit nepřeberným množstvím způsobů, od rozmrazování letadel před startem po izolaci hlubokomořských průzkumných zařízení… a kdo ví, k čemu všemu ještě bude moci být použit.

Ale Darrylovy současné pokusy byly ještě zvláštnější. Když Charlotte Barnesová prohlásila, že se na ošetřovně ztratil jeden ze sáčků s plazmou, nikdo vůbec nepochyboval, co se s ním stalo. Vzala si ho Eleanor Amesová. Ale pokud měla kdy opustit úkryt na Point Adélie a vrátit se někam do normálního světa, bylo třeba zbavit ji té strašlivé závislosti. Darryl nebyl žádný hlupák. Bylo mu jasné, jaká mediální smršť se kolem Eleanor rozpoutá, jakmile se informace o ní dostane na veřejnost. A potřeby, které má, by pak bylo nemožné dál držet v tajnosti.

Nechal odebrat další vzorky Eleanořiny krve a okamžitě začal dělat nové a nové série rozborů a testů. Musel prokázat podezření, které bylo stejně podivné jako problém sám. Stejně jako Ackerleyho krev měla i Eleanořina hodnoty fagocytů, které se pohybovaly zcela mimo veškeré známé stupnice, ale místo toho, aby likvidovaly bakterie, cizorodé částice a odpad v krevním řečišti, její fagocyty napadaly také červené krvinky, nejdřív vlastní a pak jakékoli, ke kterým se dostaly i z různých vnějších zdrojů.

Darryl však uvažoval o tom, že by mohl zachovat hladinu toxicity – která zjevně umožňovala udržovat život i v těch nejextrémnějších podmínkách – a zároveň dokázal potlačit tu strašlivou potřebu doplňování erytrocytů.

Jinými slovy spekuloval, že by si Eleanor mohla vypůjčit několik triků od studenokrevných ryb bez hemoglobinu, které Darryl držel v akváriu.

Vyrobil tucet různých směsí krve, které měl v pečlivě označených zkumavkách, a uložil je do stálé teploty v malé ledničce, ve které obyčejně chladil nápoje. V pravidelných intervalech pak chodil kontrolovat, jak se vzorky vyvíjejí. Zrovna když se znovu chtěl jít do ledničky podívat, ozvalo se hlasité bušení na dveře jeho laboratoře.

Otevřel a dovnitř vešel Michael. Mokré boty zavrzaly na gumové rohožce.

„Dáš si chlazený nápoj?“

„Velmi vtipné,“ odpověděl Michael a stáhl si zasněženou kapuci z hlavy.

„Ale já si nedělal legraci,“ prohlásil Darryl, došel k ledničce, vyndal z ní pivo a sedl si na stoličku. „Kdes byl?“

„Ve Stromvikenu.“

Darryl věděl, že existoval jen jediný důvod, proč tam jet. „Našli jste ho?“

Michael zaváhal, ale Darryl nepotřeboval víc, aby si pravdu domyslel.

„A byl naživu?“

Michael znovu mlčel. Rozepnul si bundu a sedl si na vedlejší stoličku.

„Zapomeň na to, co ti navykládal Murphy,“ přesvědčoval ho Darryl.

„Stejně mi to nakonec budou muset říct. Copak tu mají někoho jiného, kdo by byl schopnej udělat krevní rozbor?“

„Jo,“ prozradil nakonec Michael. „Ale nevzdal se snadno. Je zraněný a Charlotte ho právě ošetřuje.“

„A jak moc je zraněný?“

„Charlotte si myslí, že je to jenom otřes mozku a drobné poranění kůže na hlavě.“

„Takže je na ošetřovně?“ zeptal se Darryl a už se chystal tam vyrazit a nabrat další krevní vzorky.

„Ne, je v mrazáku.“

„Zase tam?“

„Murphy rozhodl, že nebude vydávat v nebezpečí celou základnu.“

Darryl sice váhavě, ale přesto souhlasil s rozhodnutím velitele. Nakonec, viděl v akci Ackerleyho a kdo mohl tušit, co by se stalo, kdyby se Eleanor spojila s dalším ztracencem, který je pravděpodobně nakažen stejně jako ona. Mohli by tak vytvořit alianci zatracených.

„Takže,“ řekl Michael až příliš ležérním tónem, „jak ti to vlastně jde?“

„Co mi má jít?“

„Ta léčba. Našel jsi nějaký způsob, jak vyléčit Eleanor?“

„Jestli se ptáš, zda se mi za pár dní podařilo vyřešit tu nejpodivuhodnější hematologickou záhadu vesmíru, tak odpověď je ne. I Pasteurovi to chvíli trvalo.“

„Omlouvám se,“ řekl Michael zkroušeně a Darryl začal hned litovat, že ho tak odbyl.

„Ale už jsem trochu postoupil a mám pár nápadů,“ dodal.

„To je skvělé,“ znovu očividně ožil Michael. „Fantastické. Mám v tebe plnou důvěru. Myslím, že bych si dal kolu.“

„Posluž si.“

Michael došel k lednici, otevřel si láhev a usrkával ji před nádrží, kde u dna ležela Cryothenia hirschii.

„Dostal jsem totiž takový potrhlý nápad,“ začal mluvit, aniž by se k Darrylovi otočil.

„Rád si poslechnu každý návrh,“ řekl Darryl, zazátkoval další ampulku a popsal ji. „I když jsem vůbec netušil, že tohle je tvoje parketa.“

„Není. Ten nápad se týkal toho, že by se Eleanor mohla vrátit se mnou nákladním letadlem,“ přiznal Michael.

„Cože?“

„Kdyby se ti podařilo najít léčbu nebo alespoň způsob, jak ji stabilizovat,“ Michael se konečně otočil k Darrylovi, „vzal bych ji zpátky do civilizace a staral bych se o ni.“

„Ale ona nepatří do letadla, patří do karantény. Nebo na hygienickou stanici. Má totiž krevní chorobu s – jak to nejlépe popsat – dost závažnými vedlejšími účinky.“ Darryl spatřil v Michaelových očích výraz, který se mu ani trochu nelíbil. „Ta žena je úplně mimo, je jiná, není k dispozici. Doufám, že ti to došlo.“

„Samozřejmě že jo,“ ujišťoval ho Michael, jako kdyby byl samotnou tou myšlenkou uražen.

„A kromě toho, a na to jsi doufám taky nezapomněl, tady máme ještě jednoho pacienta se stejným problémem. Toho bys vzal taky s sebou zpátky?“

„Pokud bys tu nemoc dokázal vyřešit, tak ano, vzal bych je zpátky oba.“

Dlouze se napil z láhve koly. „Musel bych.“

„To je ale šílenství,“ poznamenal Darryl. „Letadlo tady bude za kolik?

Za devět dní. A nedá se předpokládat, že by se v něm kromě tebe ještě kdokoli vracel.“

Michael vypadal zklamaně, ale smířeně, jako kdyby věděl, že naděje, ke které se upínal, je příliš odvážná.

„Jednu věc bys ale udělat mohl,“ pokračoval Darryl. „Mohl bys požádat Charlotte, aby mi poslala nějaké krevní vzorky toho – jak jsi říkal, že se jmenuje?“

„Sinclair Copley.“

„Od pana Copleyho, a to pokud možno co nejdříve. A teď bys místo toho, abys mě vytrhoval ze soustředění svými potrhlými nápady, mohl jít do našeho pokoje a trochu se vyspat, co říkáš? Možná se zítra probudíš s nějakým geniálním řešením.“

„Díky, možná to udělám.“

„Už se nemůžu dočkat,“ prohlásil Darryl, který už se zase vrátil k práci.

Ale předtím, než si šel lehnout, udělal Michael ještě něco, co už několik dní odkládal. Joe Gillespie už mu nechal tři naléhavé vzkazy. Nechtělo se mu s ním mluvit, protože nevěděl, co mu řekne. Měl mu sdělit, že těla v ledu už dostatečně roztála a vzápětí jim uprchla? Že jsou teď naživu a drží je pod zámkem? No, to by bylo docela jednoduché. Nebo má začít mluvit o tom, co se stalo Danzigovi a potom také Ackerleymu – tvrdit mu, že mrtví muži obživli, ale ukázalo se, že zešíleli a ještě ke všemu chytili nějakou neznámou chorobu? Ani s jednou z těch verzí by se nejspíš daleko nedostal, protože Gillespie by ho okamžitě začal podezřívat, že blázen je on sám. A co by pak Gillespie udělal? Nejspíš by okamžitě uvědomil nadaci a požádal je, aby urychleně zajistili převoz jeho zaměstnance, který trpí halucinacemi. Nebo by snad jen zavolal veliteli stanice Murphymu O’Connorovi? Stejnému Murphymu O’Connorovi, který se v této věci naposledy vyjádřil naprosto jasně v tom smyslu, že na všechno, co se na Point Adélie stane, uvaluje přísné informační embargo.

Michael zavolal Gillespiemu domů a doufal, že tam zachytí jen záznamník. Gillespie to však zvedl na první zazvonění.

„Doufám, že tě nebudím,“ řekl Michael do tichého praskání.

„Michaele!“ zařval Gillespie do sluchátka. „Vůbec jsem se ti nemohl dovolat.“

„No, je to tady teď trochu zmatený.“

„Počkej chvíli, ztlumím stereo.“

Michael se zadíval na poznámkový blok, který ležel na stole. Kdosi na něj kreslil Santa Clause, jak jede na saních, a byl to docela hezký obrázek.

Michael ve vzpomínkách zabloudil k loňským Vánocům. Od Kristin dostal malý stan a ona od něj akustickou kytaru. K tomu, aby se na ni naučila hrát, se ale nikdy nedostala.

„Tak povídej,“ ozval se znovu Gillespie. „Jak jsme na tom s tím naším příběhem? Chtěl bych zadat, aby začali dělat návrhy obálky hned, jak budeš mít hotový aspoň hrubý nástřel textu. A je mi úplně jedno, v jakým to máš stavu. Chci to určitě vidět.“ Mluvil tak rychle, že se slova spojovala a valila jedno přes druhé. „Takže co ta těla v ledu? Už se vám je podařilo dostat ven? A dozvěděl ses něco o tom, co byli zač?“

Michael přemýšlel, co má říct. Nejenomže věděl, o koho se jednalo. Znal dokonce i jejich pravá jména. Má to ale říct? Má říct, že zná jejich jména, protože se je dozvěděl od nich samých?

„Zajímá mě hlavně ta dívka,“ přiznal Gillespie. „Jak vypadá? Je hodně rozpadlá, nebo z ní zbylo něco, co bychom mohli dát v detailu na přední stranu, aniž bychom tím vyděsili naše mladší čtenáře?“

Michael byl naprosto ztracený. Nechtěl začít vykládat naprosté lži, ale nemohl odkrýt ani pravdu. Myšlenka na to, že by měl Eleanor popsat, nahodit ji jen jako předmět nějaké fotografie…

„Doufám, že bude dost zachovalá na to, aby ji mohli někde vystavit,“ brebentil Gillespie bez přestání. „Nadace se s ní určitě bude chtít pochlubit, to je jasný. Nepřekvapilo by mě, kdyby s ní udělali nějakou šou a objeli s ní Smithsonian.“

Michael se cítil ještě sklesleji. Už litoval spěchu, se kterým Gillespiemu o tom nálezu řekl, a nepřál si teď nic jiného, než aby mohl vrátit čas a začít znovu. Kdyby to tak mohl vzít zpátky. A napadlo ho, že by s tím vlastně mohl začít hned. „Víš,“ začal váhavě, „zdá se, že jsem to asi trochu uspěchal.“

„Uspěchal?“ opakoval Gillespie nevěřícně a pro změnu pomalu. „Co tím myslíš?“

Co tím Michael myslel? Dokázal si představit, jaký zmatek teď Gillespie má v hlavě a jak ten zmatek každým okamžikem roste. „No, ukázalo se, že ty těla nejsou tak úplně to, co jsem si myslel.“

„Vo čem to sakra mluvíš? Buď to byly těla, nebo to těla nebyly. Hele, Michaele, tohle mi nedělej. Snažíš se naznačit, že –“

Zatímco mluvil, Michael začal třást s telefonem a o pár vteřin později řekl: „Promiň, Joe, na chvíli se to přerušilo. Mohl bys tu poslední věc zopakovat?“

„Ptal jsem se, jestli ten příběh máme, nebo nemáme. Protože jestli sis ze mě jenom dělal srandu, tak asi slyšíš, že se nesměju.“

„Vůbec jsem si nedělal srandu,“ řekl Michael a sluchátko držel v natažené paži, aby byl efekt co největší. „Víš, já se totiž spletl. Ono totiž, ono se totiž ukázalo, že to nakonec nebyla opravdová žena, co jsme v tom ledu našli. Byla to jen vyřezaná dřevěná panna.“

„Cože? Vyřezaná?“

„Jo, ta, co se dává na příď lodi.“ Michael byl sám překvapen tím, jak pohotový dokázal být. „Je dost stará, docela i pěkná, ale není to opravdová žena. A ten muž, z toho se nakonec vyklubal jenom další kus dřeva, i když pěkně malovaný. Nejspíš to je součást nějakýho vraku.“ Mohl by o tom muvit i dál, ale nechtěl, aby se Gillespie příliš nadchl vyhlídkou na fotografie vyřezávané panny, protože pak by vznikl další problém s tím, že by musel nějaké opatřit. „Hrozně se stydím, Joe, to mi věř.“

„Tak ty se stydíš? A víc mi k tomu neřekneš?“ slyšel Michael z dálky.

„Plánoval jsem, že z tebe udělám tvář Eco-Travel. Chtěl jsem uvolnit peníze a najmout skutečnou PR agenturu, aby tvůj obličej prosadili i do ostatních médií.“

Michael věděl, že s každou slabikou, kterou právě vyslovil, zlikvidoval všechny šance na zprávy, získání cen, možnost být slavný a třeba i bohatý.

To vše zmizelo jako pára nad hrncem. „Ale mám spoustu jinejch věcí – opuštěnou velrybářskou stanici, poslední psí spřežení v Antarktidě, obrovskou bouři u Hornova mysu. Mám tuny materiálu.“

„To je skvělý, Michaele, vážně skvělý. Popovídáme si o tom, až se po Novým roce vrátíš. Pak mi ukážeš všechno, cos tam nafotil.“

„To se vsaď,“ ujišťoval ho Michael, který stále ještě rozdýchával to, co právě provedl se svou kariérou. Rozdupal na prach něco, co mohlo navěky změnit jeho život.

„A ty se cítíš dobře?“

„Jasně že jo,“ odpověděl.

„A co Kristin? Je nějaká změna?“

Michael si dovedl jasně představit, co Gillespiemu právě táhne hlavou.

Nejspíše si myslí, že Michael je z té dlouhotrvající tragédie už trochu vyšinutý. Sice se mu dost příčilo, aby zneužil zrovna něčeho takového, ale příležitost to jednoznačně byla.

„Kristin umřela,“ řekl.

„Bože můj. Měl jsi mi něco říct.“

„Možná jsem byl trochu mimo i kvůli tomu, bez ohledu na ty zvláštní podmínky tady. Nedá se to vyloučit.“ Pronesl to tónem, který vylučoval opačný výklad.

„Poslyš, to s Kristin je mi vážně moc líto.“

„Díky.“

„Aspoň už to má za sebou. A ty už se taky nemusíš dál trápit.“

„Snad jo.“

„Hlavně si to neber. A nepřetěžuj se. A zavolej mi zase, promluvíme si.

Třeba za dva za tři dny.“

„Jasně.“

„A Michaele, co kdyby ses taky ukázal lékaři tam u vás na stanici? Řekni mu, ať zjistí –“

„Jí. Je to žena.“

„Dobře, tak jí řekni, ať tě pořádně prohlídne. To nemůže ublížit.“

„Dobře, udělám to,“ souhlasil Michael. Potom chvíli mával sluchátkem ve vzduchu a třel ho o rukáv, aby v něm trochu víc praskalo. Další návrhy na léčbu, které mu Gillespie sděloval, proto neslyšel. Nakonec zamumlal do sluchátka sbohem a zavěsil. Zůstal sedět u stolu s rukama svěšenýma mezi koleny. Sice si nebyl úplně jistý, ale podezříval se, že právě udělal tu nejhloupější věc v životě. Vždycky se řídil instinktem – kterou cestu k vrcholu zvolit, kterou kličkou v peřejích se vydat, kterou jeskyni prozkoumat – a tak tomu bylo i tentokrát. Ani pořádně nevěděl proč. Věděl jen, že při pomyšlení na to, že by Eleanor Amesovou doručil Gillespiemu, se v něm všechno bouří a vzdoruje. Jistě, lhal, ale cokoli jiného by byla zrada.

Michaele, říkal si nicméně v duchu, teď jsi to vážně posral.

Pak se vydal sám do jídelny, kde si vzal sendvič a pár piv. Vzpomněl si přitom na Ackerleyho, který psal poznámky na reklamu na stejný druh ležáku. Strýček Barney před něj položil podnos s vánočním cukrovím – perníčky ve tvaru panáčka s růžovou cukrovou polevou. Michael si jich pár vzal, ale vánoční náladu, kterou by tady, na zasněženém pólu, mohl očekávat, nějak nebylo jednoduché navodit. Na Danzigově pohřbu sice všichni zpívali jeho oblíbené písně, ale od té doby nikoho zpívat neslyšel. Jako by nad všemi a nad vším na Point Adélie visel smutný příkrov.

Chvíli přemýšlel, že by se cestou do ložnice mohl stavit na ošetřovně, ale nakonec šel rovnou k sobě, protože neměl dost síly dívat se Eleanor do očí a ani jí lhát o Sinclairovi. Potřeboval si věci pořádně rozmyslet, projít si to, co navykládal Gillespiemu. Chtěl být sám jen se svými myšlenkami.

To se mu v poslední době stávalo velice často.

To, co bylo původně jen pomíjivou myšlenkou, se postupně stávalo něčím, k čemu se jeho mysl stále vracela. Co bude s Eleanor? Navěky na Point Adélie zůstat nemohla, to bylo jisté. Ale kdy a za jakých podmínek by mohla odjet? Měl snad Murphy nějaký svůj tajný plán? Pokud to Michael mohl posoudit, bude muset mít nějakého přítele, je jedno koho, ale někoho, komu by mohla věřit a kdo by ji uvedl do současného, moderního světa. A taky mu došlo, že, aniž by si to nějak složitě rozmýšlel, sám sebe už viděl v té roli.

Ve společné koupelně se na sebe dlouze zadíval do zrcadla a po prohlídce své unavené vousaté tváře se rozhodl, že se oholí. Proč se neoholit, když jde do postele? Na pólu bylo stejně všechno naruby.

Nešlo ale jen o Eleanor, musel myslet i na Sinclaira. Ti dva určitě budou chtít být spolu. A jakou roli pak bude hrát on?

Bude jim dělat garde, uvede ty dva milence do nového a zmateného světa.

Měl tak drsné vousy, že se žiletka neustále zasekávala a několikrát se dokonce řízl a začala mu téct krev.

Kdyby byl k sobě upřímný, jaký jiný scénář by si představoval? Tušil, že se v něm sváří pocity, které nesnesou hlubší zkoumání. Byl přece novinář a fotograf, přijel sem napsat článek a na to by se měl soustředit. Jedině to bylo důležité a zbytek byl jen šum v jeho hlavě.

Otřel zamlžené zrcadlo. Oči měl rozevřené doširoka, ale pohled v nich byl prázdný – pohyboval se snad na hraně velkého oka? – , potřeboval by i ostříhat. Silné černé vlasy se mu neuspořádaně kroutily nad ušima. Pár lidí se bavilo za ním v sauně – podle hlasu odhadoval, že by to mohl být Franklin a Lawson. Studenou vodou si opláchl místa, kde se pořezal, ještě se rychle osprchoval a šel do své ložnice.

Tam pečlivě zatáhl závěsy – nikdy by si nebyl myslel, že by mohl nesnášet slunce, ale tady k tomu došlo – a natáhl si čisté triko a boxerky. Vylezl nahoru na palandu a pokusil se trochu urovnat prostěradlo a naklepat deku. Všiml si, že Darryl si svou postel každý den stele, ale Michael neviděl důvod, proč to dělat tady na Point Adélie, když ani doma si s tím příliš hlavu nelámal. Roztáhl prostěradlo, aby ho drsná deka neškrábala na nohách. Potom zatáhl závěsy kolem celé postele. Lehl si na úzkou uzavřenou postel připomínající rakev, hlavu podloženou poštářem z molitanu, a s očima otevřenýma zíral do černé tmy nad sebou.

Vzadu na krku měl stále mokré vlasy, a tak ještě na chvíli nadzvedl hlavu, aby si je do sucha vytřel. Zavřel oči a zhluboka se nadechl, aby se uvolnil. Pak chvíli dýchal hluboce a rozvážně. Ale myšlenky se nechtěly uklidnit. Představoval si Sinclaira na lehátku, které mu složili ve starém mrazáku. Krabice s jídlem vystěhovali, aby tam bylo dost místa, a místo nich tam natahali přímotopy. Charlotte mu ošetřila zranění. Musela udělat šest stehů. Franklin s Lawsonem dostali za úkol ho hlídat a střídali se v osmihodinových směnách. Michael se nabízel, že se bude střídat s nimi, ale Murphy ho odmítl: „Technicky vzato jsi stále jen civilista. Zkusíme to zvládnout takhle.“

Na matraci bylo uprostřed vyležené místo a Michael se posunul o pár centimetrů ke stěně. Bez ohledu na to, co si Murphy myslel, bude někdo muset dřív nebo později Eleanor o Sinclairovi říct. Jak ale zareaguje? Ta otázka by neměla být příliš těžká, ale Michael si nebyl tak jistý, že zná odpověď. Samozřejmě se jí uleví. Bude ráda? Pravděpodobně. Nadšená?

Bude trvat na tom, že ho chce hned vidět? Michael si nebyl jistý, jestli přání není otcem myšlenky, ale kdesi uvnitř tušil, že Eleanor se Sinclaira bojí. Z toho, co pochopil z jejího vyprávění – byl to ten nejfantastičtější příběh, jaký kdy v životě slyšel –, ji Sinclair s sebou vytáhl na divokou a nebezpečnou odyseu… odyseu, která stále trvá.

A bez ohledu na to, jak moc ho milovala, bylo jisté, že je odhodlána v ní pokračovat stejně silně jako na začátku?

Vybavil si brož, kterou nosila na hrudi. Venuše povstávající z mořské pěny: I Eleanor povstala z moře. A byla překrásná. Okamžitě se zastyděl.

Připadal si nevěrný i jen při takové myšlence. Kristin byla sotva v zemi.

Ale bylo to tak. Nemohl to popřít a nedokázal to ani zarazit.

Eleanořina tvář ho pronásledovala. Smaragdové oči a dlouhé řasy, husté hnědé vlasy, i ta strašlivá bledost. Vypadala jako z jiného světa – nejspíš proto, že pocházela z jiného světa – a on se obával, co s ní bude, až vstoupí do toho jeho. Toužil ji chránit, vést a střežit.

Lůžko bylo tiché a černé jako skutečný hrob.

Vzpomněl si na to, jak ji spatřil poprvé, uvězněnou v ledu.

Pak ji našel znovu, opuštěnou a vyděšenou v tom starém kostele. Ale ona se tam nekrčila. Měla v sobě sílu, kterou nebylo možné zlomit. Vytrvala navzdory všemu.

Co jen to hrála tehdy v noci ve společenské místnosti? Ach ano, tu smutnou starou baladu – „Barbara Allen“. Lítostivé tóny písně mu táhly hlavou.

Závěsy v nohách postele se zavlnily.

Michael si vybavil, jak zčervenala, když si k ní přisedl na židli u klavíru.

Jak jí šustily šaty a její nabírané rukávy. Zúžené špičky černých kožených bot, kterými šlapala na pedály. Matrace pod ním klesla, jako kdyby ji zatížilo ještě něco dalšího.

Myslel na její vůni – vůni jemného mýdla. Najednou jako by ho znovu obklopovala.

Myslel na její tichý hlas… s vytříbeným akcentem…

A pak se ten hlas ozval z černočerné tmy.

„Michaele?“

Snad si to jen představoval. Venku kvílel vítr.

Náhle však na své tváři ucítil horký dech. Lehounký dotyk ruky na hrudi, jako když ptáček dosedne na větévku.

„Já už to nevydržím,“ šeptla.

Michael se ani nehnul.

„Už nemůžu být pořád takhle sama.“

Ležela na přikrývce, ale přesto cítil tvar jejího těla, jež se ho dotýkalo.

Jak jen mohla…

„Michaele… vyslov moje jméno.“

Olízl si rty a zašeptal: „Eleanor.“

„Ještě.“

Zopakoval jej a náhle zaslechl, jak vzlykla. Ten zvuk mu málem utrhl srdce.

Otočil se k ní, zvedl ruku a nahmatal ve tmě její obličej. Dotkl se pramínku slz a políbil jej. Její tvář byla chladná, ale slzy, které po ní tekly, byly žhavé.

Přivinula se k němu a on ucítil její zrychlený a mělký dech na krku.

„Chtěl jsi, abych za tebou přišla, že ano?“

„Ano,“ zamumlal. „Chtěl jsem to…“

Pak našel její rty. Byly měkké a poddajné… ale chladné. Tolik je toužil zahřát. Prudce ji políbil a přitiskl ji k sobě. Ale mezi nimi zůstala drsná přikrývka.

Strhl ji a začal rukama pátrat po jejím těle. Byla štíhlá jako proutek a na sobě měla jen cosi tenkého… tenoučkého a postradatelného.

Bože, bylo tak nádherné se jí dotýkat. Přejel jí rukou po nahém boku a ona se otřásla. Byla příšerně studená, ale kůži měla hebkou jako samet.

Cítil hrbol na její kyčli, ploché břicho, měkkou tkáň jejích prsou. Pod jeho dotykem se rozechvěla. Bradavka pod jeho prsty ztvrdla na kámen.

„Michaele,“ hlesla a rty se dotkla jeho krku.

„Eleanor…“

Cítil, jak se její zuby zakously do jeho kůže.

„Odpusť mi,“ řekla.

Dříve než se stihl zeptat, co tím myslí, mu její zuby projely kůží jako chladné pinzety. Po krku mu stékal pramínek něčeho horkého – jeho vlastní krve? Pokusil se vykřiknout, ale hlas mu uvázl v hrdle. Začal kopat, aby se osvobodil z přikrývek. Odstrkoval ji od sebe.

Najednou se závěs kolem postele roztáhl.

Viděl ji, couvala od něj, nahá, rty umazané od jeho krve, oči jí žhnuly…

Do očí mu svítilo nějaké jasné světlo.

Znovu zatlačil, aby ji dostal ven z postele…

Nějaký hlas křičel: „Michaele, pane bože, Michaele, probuď se! Probuď se!“

Rukama se stále snažil tlačit, ale někdo mu je chytil a držel.

„To jsem já, Darryl!“

Zíral na něj z horního patra palandy.

Bylo rozsvíceno a Darryl ho držel za ruce.

„Muselo se ti zdát něco strašnýho. Noční můra.“

Michaelovi bušilo srdce jako o závod, ale přestal se prát.

„To teda muselo bejt něco. To ti povím. Strašně jsi vyváděl,“ dodal Darryl.

Michael se trochu zklidnil. Rozhlédl se. Přikrývku měl omotanou kolem nohou. Polštář spadl na zem.

Dotkl se krku. Byl vlhký, ale když se podíval na prsty, byl na nich jen pot.

„Máš docela kliku, že jsem zrovna přišel. Z toho jsi mohl mít infarkt,“ oznámil mu Darryl.

„Byl to jen zlý sen,“ prohlásil Michael chraplavě. „Myslím, že to byl jen zlý sen.“

„To rozhodně.“ Darryl si zhluboka oddechl. Sundal si náramkové hodinky a položil je na noční stolek. „O čem se ti vlastně zdálo?“ zeptal se.

„Vůbec si to nepamatuju,“ odpověděl Michael, ačkoli si vybavoval každičký detail.

„To už jsi to zapomněl?“

Michael si položil hlavu zpátky na polštář a vydechl: „Jo.“

„Jen tak mimochodem, mám dojem, že jsem tě slyšel, jak říkáš Eleanor.“

„Hm.“

„Ale nikomu to neřeknu,“ sliboval Darryl. Popadl ručník z háčku na dveřích a řekl: „Jsem zpátky za pět minut. Ne abys do tý doby usnul.“

Michael ležel na posteli, znovu sám, a čekal, až mu srdce začne bít normální rychlostí a až se úplně uklidní… v duchu však stále viděl Eleanor, s dlouhými hnědými vlasy dopadajícími na její bělostná ňadra, a rty vlhké od krve, rozevřené a nenasytné…

KAPITOLA ČTYŘICÁTÁ OSMÁ

23. prosince, 22.30

„Mám žízeň,“ zavolal nahlas Sinclair, načež se Franklin zvedl z bedýnky, na které seděl, a podal mu papírový kelímek s brčkem.

Sinclair měl spoutané ruce a začal žíznivě srkat brčkem pití. Hrdlo měl vyschlé, ale věděl, že neexistuje nápoj, který by žízeň zahnal. Seděl vzpřímeně na kraji lůžka. Kolem něj byla ve skladišti rozestavená jakási zvláštní zařízení, černé krabice, schopné v pravidelných intervalech vydávat teplo, aniž by byly zásobeny viditelným zdrojem uhlí či plynu.

Byla to vskutku zázračná doba.

Vzadu na temeni, kde se o jeho lebku otřela kulka, ho sužovala tupá bolest, ale jinak byl v pořádku. Na levém kotníku měl provizorní pouto, řetěz ovinutý kolem roury u stěny a upevněný visacím zámkem. Místnost byla plná krabic a na zemi opodál se táhla zahnědlá skvrna, kterou tam mohla nechat jenom krev. Tady tedy nejspíš vyslýchali vězně, nebo ho snad čekalo něco horšího než výslech?

Pokusil se zapojit svého strážce do rozhovoru, ale krom jména – Franklin – z něj nedostal vůbec nic; měl v uších cosi propojené provázkem a obličej měl zakrytý časopisem s polonahou dívkou na titulní straně. Sinclair měl dojem, že se strážce svého vězně bojí – a kdyby mělo dojít na souboj, tak by se ho samozřejmě bál právem – a že mu bylo přikázáno nesdělovat žádné informace. Ale pokud by se někdy naskytla příležitost, Sinclair by mu velice rád oplatil tu jizvu na temeni.

Čas se vlekl. Jeho vlastní oblečení mu vzali – viděl je úhledně složené na bedničce patřící jakémusi dr. Pepperovi, bůh ví, kdo to byl – a nahradili je jakýmsi trapným flanelovým pyžamem a kupou vlněných dek. Kéž by se mohl zvednout, zase se obléci a jít hledat Eleanor. Byla někde v tomto táboře a on ji mínil najít.

A pak… co pak? Jaké byly jejich vyhlídky na tomto zapomenutém konci země? Mohli by se stejně tak dobře rozběhnout proti zdi. Kam mohli utéct?

A jak dlouho se mohli skrývat?

Vzpomněl si, že ve velrybářské osadě byly lodě – veliký Albatros, kterou by nikdy nemohl opravit vlastními silami, a menší, dřevěné lodě, které by se mohly po několika úpravách udržet na moři, ale Sinclair nebyl žádný námořník. A navíc byli obklopeni nevypočitatelným oceánem. Jedinou možností by bylo vypravit se za dobrého počasí a doufat, že je zachrání první loď, kterou potkají. Podle všeho tu byl jistý provoz, a pokud by se mu s Eleanor podařilo sehnat moderní oblečení a vymyslet důvěryhodné vysvětlení, mohli by se v klidu dopravit zpátky do civilizace. Ztratit se mezi lidmi, kteří by nic nevěděli a nikdy by neobjevili jejich strašlivé tajemství. Pokud by zvládli toto, dál by se už Sinclair mohl spoléhat na svůj přirozený um. Nouze z něj udělala skvělého improvizátora.

Skřípot železa drhnoucího po ledě a příval mrazivého vzduchu, který osvěžil dusné horko generované topnými tělesy, ohlásil otvírání dveří a něčí příchod. Když ze sebe příchozí svlékl všechny vrstvy kabátů a rukavic a stáhl si ochranné brýle, Sinclair toho muže poznal – Michael Wilde – poprvé ho viděl v kovárně. Tam se zdál jako celkem slušný chlap, ačkoliv Sinclair zůstal odhodlán nikomu plně nedůvěřovat.

V ruce nesl knihu vázanou v černé kůži se zlatou ořízkou.

„Napadlo mě, že to budete chtít zpátky,“ řekl Michael a podával knihu Sinclairovi, ale Franklin vystřelil z bedýnky rychlostí blesku.

„Šéf říkal, že mu nemáme nic dávat. Nevíte, co s tím provede nebo jak to použije.“

„Vždyť je to jen kniha,“ oponoval Michael a nabídl knihu k prozkoumání. „Kniha básní.“

Franklin se zamračil. „Vypadá docela stará,“ ohodnotil ji, když prolistoval několik stránek.

„Nejspíš první vydání,“ poznamenal Michael a podal knihu Sinclairovi.

„Autorem je Samuel Taylor Coleridge,“ řekl Sinclair a chytil knihu neobratně do svázaných rukou. „A pokud vím, ještě neublížila živé duši.“

Michael si uvědomoval potřebu všech těchto opatření, ale stejně z nich byl v rozpacích.

„Všiml jsem si,“ poznamenal a zarecitoval několik řádků, které si pamatoval ze školních let: „‚Ve Xanadu dal nádherné Chán Kublaj sídlo postaviti, kde svatý Alf skrz nezměrné tek‘ sluje v moře příšerné, kam slunce nezasvítí.‘ To je asi všechno, co si z poezie vůbec pamatuju,“ přiznal, ale Sinclair se přesto tvářil rozpačitě.

„Vy znáte jeho díla? Dokonce nyní?“

„Jistě,“ řekl Michael radostně. „Romantičtí básníci se probírají na středních školách a na univerzitách. Wordsworth, Coleridge, Keats. Ale stále nevím, co vlastně název té knihy znamená – Sibylliny lístky.“

Sinclair uhlazoval povrch knihy, jako kdyby laskal ušlechtilého kokršpaněla. „Řecké sibyly – věštkyně – psaly své předpovědi na palmové listy.“

Michael přikývl. Zapůsobilo na něj, že zrovna tato kniha byla Sinclairova nejoblíbenější; byla mezi jeho věcmi u dveří kostela. „A viděl jsem, že tam je taky Píseň o starém námořníku“ dodal. „To je pořád hodně známá báseň. Je skoro na všech seznamech povinné četby.“

Sinclair se zadíval na knihu a, aniž by ji otevřel, pronesl: „‚A přídu v sklon a stěžně v klín, jak ten, kdo v patách jek a zhyn, na nepřítelův šlape stín a střemhlav pádí v před.‘“

Franklin jen zíral.

„‚Loď letí dál, a vichr řval‘ dokončil Sinclair úryvek, „‚a v jih a v jih nás met‘“

Následovalo absolutní ticho… a Michaelovi přejel po zádech mráz. Přemýšlel, jak asi Sinclair vnímal svou vlastní cestu. Osamocený úprk, křížený na každém kroku démony. Výraz štvance, kruhy pod očima, popraskané rty, zplihlé vlasy přilepené k obličeji jako mokrá sláma – vše tomu napovídalo.

Franklin, evidentně znepokojen vyhlídkou na pokračující recitaci, se obrátil na Michaela. „Nevadí, když si odskočím?“ zeptal se.

„Jen běž,“ svolil Michael, načež Franklin odhodil časopis na bedýnku a zmizel.

Když byl pryč, odložil Sinclair knihu a opřel se o stěnu, zatímco Michael sundal z Franklinovy bedýnky ohmataný časopis Maxim a posadil se.

„Tabák byste náhodou neměl, že ne?“ zeptal se Sinclair, úplně jako nějaký lord odpočívající v anglickém klubu.

„Bohužel.“

Sinclair si povzdechl a pak prohodil: „Strážce taky žádný neměl. Je mi snad tabák odepírán z nějakého důvodu, anebo muži přestali kouřit?“

Michael se nemohl neusmát. „Murphy nejspíš zakázal, aby vám kdokoliv dával cigarety nebo doutníky. Asi ho napadlo, že byste to tady mohl podpálit.“

„I když bych byl stále uvnitř?“

„Jasně,“ přiznal Michael, „to by nebylo moc chytré. Muži stále kouří, ale méně než dřív. Způsobuje to rakovinu.“

Sinclair se na něj podíval tak, jako kdyby mu Michael právě se vší vážností oznámil, že Měsíc je ve skutečnosti obrovská zelená houba. „No, a pijí alespoň?“

„Jasně. Obzvlášť tady.“

Sinclair vyčkával a Michael přemýšlel, co dál. Věděl, že by hrubě porušil Murphyho pravidla, kdyby nabídl Sinclairovi drink, a Charlotte by mu za to taky nejspíš vynadala. Do háje, věděl, že by to nebylo správné. Ale ten člověk vypadal tak klidně a rozumně, a co kdyby takhle získal jeho důvěru a donutil ho, aby vyprávěl svůj neuvěřitelný příběh? Michael stále nevěděl, jak se Sinclair a Eleanor mohli ocitnout v řetězech na dně moře.

„V klubu jsme vždycky mívali po ruce karafu výtečného portského pro hosty.“

„Můžu vám říct na rovinu, že to tady mít nebudeme. Spíš by bylo pivo.“

Sinclair vesele pokrčil rameny. „Pivem bych nepohrdl.“

Michael se rozhlédl po zásobárně: ve většině krabic byly konzervy nebo nádobí, ale někde tu musely být bedny s pivem.

„Nikam nechoďte,“ postavil se a šel k dalšímu regálu, kde nechala Ackerleyho krev na betonové podlaze skvrnu. Obešel ji – snažil se na ni přitom nemyslet – a našel bednu s pivem a otevřel ji. Vyndal dvě láhve a za pomoci kapesního nožíku je otevřel. Pak se vrátil a jednu láhev podal Sinclairovi. Svou si o ni přiťukl a posadil se opět na bedýnku.

Sinclair se dlouze a slastně napil a pak upřel zrak na etiketu tmavé láhve s obrázkem muže v bílé paruce. „Jednou se stal skandál kvůli právě takovéto láhvi, víte to?“

„Skandál?“

„Jednalo se o mosellské, servírované v tmavé láhvi, asi jako je tato, na banketu lorda Cardigana.“

„Co se stalo?“

„Lord Cardigan,“ pronesl Sinclair zvučně šlechticovo jméno, „byl v takovýchto záležitostech nesmírný puntičkář a výslovně přikázal, aby se u jeho stolu podávalo pouze šampaňské.“

„Kdy to bylo?“

„Osmnáct set čtyřicet, pokud se nemýlím. Během plukovní večeře.“

Michaelovi se tento rozhovor zdál čím dál tím pohádkovější. Zatímco Sinclair vyprávěl zbytek příběhu – „to vím, samozřejmě, pouze z doslechu, jelikož jsem v té době byl ještě na Etonu“ –, musel si Michael neustále připomínat, že Sinclair a Eleanor žili v době a ve světě, které již neexistovaly.

Co podle Michaela patřilo do dějin, byla pro Sinclaira nedávná událost.

Sinclair zavřel oči a ještě jednou se požitkářsky napil. A pak je pomalu – velmi pomalu – znovu otevřel.

Upravoval si snad vidění?

„Řídké pivo,“ oznámil.

„Fakt? Asi jste byl zvyklý na hustší.“

Sinclair neodpověděl. Upřeně se díval na Michaela. Přemýšlel. Dopil láhev a položil ji na zem vedle spoutaného kotníku.

„Děkuji. I přesto.“

„Rádo se stalo.“ Michael uvažoval, jak nejlépe začít mluvit o tématu, které ho zajímalo, když vtom promluvil Sinclair sám.

„Povězte,“ začal, „co jste udělali s Eleanor?“

To rozhodně nebylo téma, o kterém chtěl Michael mluvit. Ale přesto odpověděl, že se má dobře a že odpočívá, což bylo podle něj dostatečně diplomatické.

„Na to jsem se neptal.“

Poručíkův tón byl najednou úplně jiný.

„Kde je? Chci ji vidět.“

Michaelovy oči samovolně rychle pohlédly na řetěz na trubce u stěny.

„Proč nám nedovolíte se vidět?“

„Tak prozatím zní rozkaz.“

Sinclair odfrkl. „Vy jste mi věrný branec, který slepě plní rozkazy.“ Zhluboka se nadechl a nahlas vydechl. „Viděl jsem, jak tací končí.“

„Uvidím, zda s tím půjde něco udělat,“ zareagoval Michael.

„Jsme jen prostí manželé,“ pokračoval Sinclair, už měkčím tónem, „kteří dlouho putovali. Jaké nebezpečí by mohlo vzejít z našeho setkání?“

Manželé? To Michael nevěděl, a byl si jistý, že by si pamatoval, kdyby Eleanor řekla, že jsou svoji. Sinclair pomalu zamrkal a Michael si všiml, že mu asi dochází dech.

„Překvapuje vás, že jsme manželé?“ zeptal se. „Nebo se o tom snad nezmínila?“

„Nepamatuji si, že bychom o tom mluvili.“

„Nemluvili jste o tom?“ Odkašlal si a nevěřícně zakroutil hlavou. „Nebo jste to nechtěl slyšet?“

„O čem to mluvíte?“

„Nejsem idiot, tak se mnou tak prosím nejednejte.“

„Já s vámi nejednám jako –“

„Jsem voják ve službě Jejího Veličenstva, sedmnáctý jízdní pluk,“ řekl s ledovou rozhodností. Zvedl spoutané ruce a zatřásl řetězem připevněným k rouře, „a kdybych nebyl v takové nevýhodě, brzy byste litoval, že jste si se mnou vůbec začali.“

Michael se postavil, překvapen další náhlou změnou Sinclairova tónu.

Bylo to pivem? Měl na něj snad alkohol kvůli jeho stavu nějaký nepředvídatelný účinek? Nebo byly tyto výkyvy nálad součástí jeho osobnosti?

Nehledě na řetěz, Michael na několik kroků ustoupil.

„Chcete zavolat zpátky strážce?“ dobíral si ho Sinclair.

„Asi by vás měla spíš vidět doktorka,“ odpověděl Michael.

„Cože, zase ta negryně?“

„Dr. Barnesová.“

„Ta čubka ze mě už dostala víc než výčepní ze sudu.“

Co bylo zase tohle? Co se stalo? Z klidného Sinclaira se během několika minut stal šílenec. Jeho oči zářily chorobným plamenem.

Dovnitř vešel Franklin, zježené vousy plné jinovatky. „Vy dva si tu furt předčítáte?“

Pak uviděl Michaela, který stál opodál, a z jeho výrazu mu došlo, že se něco děje. „Je všechno v pohodě?“ zeptal se Michaela, a když neodpověděl, ptal se dál: „Mám něco udělat?“

„Asi bys měl sehnat Charlotte. Možná taky Murphyho a Lawsona.“

Franklin se na Sinclaira ostražitě podíval a vyšel ven.

Michael nespustil ani na okamžik oči ze Sinclaira, který seděl na kraji lůžka a díval se na něj pohledem podlitým krví. A pak, tímtéž uvážlivým hlasem, kterým dříve recitoval, pronesl: „‚Hlas klnoucího sirotka by v peklo srazil anděla, ta kletba však je strašnější, co v mrtvých očích utkvěla!‘“ Pohled v jeho očích byl vražedný. „Znáte ty verše?“ zeptal se.

„Neznám.“

Sinclair zaťukal spoutanýma rukama na vázání knihy. „Ale znáte,“ zasmál se zlostně. „Neříkejte mi, že jsem vás nevaroval.“

KAPITOLA ČTYŘICÁTÁ DEVÁTÁ

24. prosince, 20:15

Snažila se sice zakrýt ty strašlivé důkazy, Eleanor však přesto věděla, že její tajemství bylo odhaleno. Nikdo jí sice nic neřekl, ale zbylé sáčky z lednice zmizely. A doktorka Barnesová si ji ostražitě prohlížela.

Eleanor se styděla – její strašlivá závislost ji děsila. Zároveň ale měla i strach. Co bude dělat, až na ni ta strašná touha udeří znovu? A věděla jistě, že k tomu jednou dojde. Někdy vydržela dny, občas i týden… ale čím déle čekala, tím lačnější se postupně stávala. O to zoufaleji pak toužila tu potřebu uspokojit, třeba i proti své vůli.

Ale jak by se s něčím takovým mohla někomu svěřit? A komu?

Dívala se ven z okna malé místnosti na promrzlé prostranství u vlajkového stožáru. Stál na něm vysoký muž v dlouhé bundě s kapucí přetaženou přes hlavu a díval se do nebe. V ruce navlečené do rukavice držel cosi, co vypadalo jako několik plátků slaniny.

Pod mnoha vrstvami neforemného oblečení bylo dost obtížné někoho rozpoznat, ale Eleanor instinktivně věděla, že se dívá na Michaela.

Vítr sice nepřetržitě skučel, přesto však i přes něj slyšela, že nahlas píská. Rozhlížel se a stále se díval na oblohu. Po pár vteřinách se objevil pták. Nejspíš seděl na střeše ošetřovny. Byl šedý a měl zahnutý zobák. Mířil téměř přímo na Michaelovu hlavu. Michael se přikrčil a pták mu přelétl nad kapucí. Zaslechla, jak se Michael zasmál.

A teprve tehdy jí došlo, jak dlouho takový smích neslyšela. Náhle jí to připadalo jako cizí a zároveň ten nejpříjemnější zvuk, který za dlouhé roky slyšela. Měla chuť vyběhnout ven na sníh a led a přidat se. Chtěla se smát, sledovat předstírané útoky toho ptáka a pak nastavit obličej slunci – pokud se tomu tak dalo říkat nechat sluneční paprsky dopadat na víčka.

Dívala se dál, Michael se vzpřímil a zamával ve vzduchu proužky slaniny. Když se pak pták otočil a začal se vracet, vyhodil slaninu do vzduchu, plátky se oddělily, pták proletěl a jeden z nich v letu chytil do zobáku.

Zbylé plátky dopadly na udusaný sníh. Michael jen čekal – což bylo moudré, jak se ukázalo –, až se pták vrátí. Ten naprosto bez jakéhokoli stylu dosedl neohrabaně na zem, batolil se od jednoho plátku k druhému a všechny je postupně spořádal. Přiletěl ještě jeden pták, o něco větší a nahnědlý. Dosedl na zem a jal se zkoumat, co tam leží. První pták na něj však vystartoval, krákal na něj a snažil se ho zahnat. Michael na druhého ptáka dokonce hodil trochu sněhu, aby ho zahnal. Aha, řekla si Eleanor, takže ten šedý pták je jeho oblíbenec. Nejspíš domácí mazlíček.

Michael si sedl na bobek a natáhl k ptákovi ruku v rukavici. Pták k němu došel a jemně do rukavice klovl. Eleanor to z té dálky nemohla vidět, ale domnívala se, že v ní má ještě nějakou slaninu. Vypadali jako dva staří přátelé. Silný vítr cuchal ptákovi peříčka a látka na rukávech Michaelovy bundy se vlnila, oni však seděli klidně vedle sebe. Eleanor ta scéna najednou natolik přemohla, že už se nemohla dívat dál.

Celý její život jí náhle připadal jako vězení. Zhroutila se na kraj postele a cítila se zatracená.

Když se pak ozvalo klepání na dveře, vyděsila se. Je to snad doktorka Barnesová, která jí jde oznámit, že vědí o jejím zločinu? Na klepání nereagovala, ale když se ozvalo znovu, řekla: „Smíte vstoupit.“

Dveře se otevřely jen z poloviny. Objevil se v nich Michael, kapuci už měl z hlavy staženou a zeptal se: „Mám svolení vstoupit?“

„Svolení uděleno,“ odpověděla Eleanor a cítila se, jako kdyby jí právě udělili milost. „Ale obávám se, že vám mohu nabídnout jen velmi málo.

Snad jen židli,“ dodala.

„Přijímám,“ prohlásil Michael, přisunul si židli blíž a obkročmo si na ni sedl. Těžká bunda mu visela po obou stranách až k zemi a vzhledem k velikosti místnosti mezi nimi zbýval stěží metr místa. Dokonce cítila, jak z jeho bundy a bot čiší chlad. Jak jen toužila být volná!

Michael chvíli počkal, než si bundu rozepnul. Snažil se přitom srovnat si myšlenky. V každém případě by bylo trapné hovořit s někým za tak zvláštních okolností, ale ten drásavě erotický sen, který se mu zdál, mu to ještě ztěžoval. I teď bylo obtížné dívat se jí zpříma do očí. Ta noční můra byla až příliš skutečná.

Taky si dělal starosti s tím, jestli ji rozměry ošetřovny, díky kterým byli dost blízko sebe, neuvádějí do rozpaků.

Na krku jí nad tuhým límcem šatů pulzovala žíla. Zrak klopila na ruce sepjaté v klíně. Diskrétně se podíval na její prsty, ale žádný snubní prstýnek na nich neviděl.

„Viděla jsem vás venku,“ řekla, „s tím ptákem.“

„To je Ollie,“ usmál se. „Nazval jsem ho po jiném sirotkovi, Oliveru Twistovi.“

„Vy znáte knihy pana Dickense?“ zeptala se užasle.

„Abych řekl pravdu, žádnou jsem nečetl,“ poznal se Michael. „Ale viděl jsem film.“

Znovu vypadala zmateně. A taky měla proč. Jak by jí slovo film mohlo něco říkat, došlo Michaelovi.

„Můj otec měl dost radikální názory,“ vyprávěla. „Dovolil mi chodit do školy tak často, jak jen to bylo možné. A mohla jsem také docházet na faru, kde byla knihovna.“

Pomyslel si, že její oči jsou zelené a lesklé jako čerstvé jehličí po dešti.

„Měli tam nejméně dvě stě knih,“ vychloubala se.

Přemýšlel, co by si pomyslela o Barnesovi a Nobelovi.

„Tolik jsem toužila se k vám přidat,“ prohlásila a v hlase jí zazněl smutek.

„Kdy?“

„Když jste venku krmil Ollieho.“

Málem už se jí zeptal, proč to neudělala, když mu došlo, že je tady držena v určitém druhu zajetí. Byla bledá a vypadala nervózně. Rychle přejel očima po místnosti, ale nebyla tu ani kniha nebo časopis.

„Třeba bych vás dnes večer mohl propašovat ven do společenské místnosti na další klavírní recitál?“

„To bych moc ráda,“ řekla, ale neznělo to tak nadšeně, jak byl čekal.

„A je něco jiného, co byste ráda?“ zeptal se. „Určitě bych vám dokázal sehnat něco kvalitního na čtení.“

Chvíli váhala, ale nakonec se naklonila o kousek dopředu a svěřila se mu:

„Mám vám říct, co bych skutečně ráda? Za co bych dala všechno na světě?“

Čekal a ke svému vlastnímu překvapení pocítil obavu, že se to bude nějak týkat Sinclaira. Jak dlouho to před ní ještě dokáže udržet v tajnosti?

„Ze všeho nejraději bych se prošla venku. Je mi jedno, jaká je tam zima. Chtěla bych jen nastavit tvář slunci. Při cestě do té velrybářské osady jsem ho okusila jen krátce. Chtěla bych cítit slunce na tváři a chtěla bych to víc než cokoli jiného.“

„No, slunce tady máme,“ připustil Michael. „Ale moc nehřeje.“

„Já vím,“ prohlásila Eleanor. „Není to zvláštní? Dostali jsme se na místo, kde slunce svítí bez přestávky, ale pokud se týká tepla, nabízí toho tak málo.“

Michael seděl bez hnutí a domýšlel důsledky toho, co právě řekla.

V hlavě se mu rodil výstřední nápad. Kdyby ho při tom chytili, následky by byly strašné. Murphy by ho nejspíš zaživa stáhl z kůže. Byl však tou představou tak nadšen, že jí téměř nedokázal odolat. A jak by na to asi Eleanor reagovala?

„Kdybych vám slíbil, že zařídím to, oč mě žádáte,“ pronesl ostražitě, „byla byste ochotná plnit do puntíku mé instrukce?“

Eleanor vypadala překvapeně. „Vy byste mě dokázal propašovat ven?“

„To je ta snadná část.“

„A dokázal byste zařídit, aby slunce hřálo? I tady, na tomhle zvláštním místě?“

Michael přikývl. „Zní to zvláštně, ale ano, dokázal bych to.“ Dlouho přemýšlel, jaký vánoční dárek by jí následujícího dne mohl dát, a teď na to přišel.

„Takže tady máš pár mrtvejch ryb?“ prohlásila Charlotte, když se podívala do nádrže, ve které v různých oddílech plulo několik mrtvých vzorků.

„Ne, tyhle jsem nemyslel,“ zlobil se Darryl. „To byly jen neúspěšné pokusy. Ale podívej se na Cryothenia hirschii a ty ostatní nemrznoucí ryby, ty, které se dost nevzrušeně povalují u dna.“

Charlotte natáhla krk a spatřila světlé, téměř průhledné ryby, některé dlouhé skoro metr, jak líně pohybují žábrami ve slané vodě. „Jasně, vidím je, a co jako?“ prohlásila bez většího zájmu.

„Tak tyhle ryby jsou patrně spásou naší Eleanor Amesové.“

Teď to Charlotte začalo zajímat.

„Smíchal jsem jejich krev se vzorky krve Eleanor a některé z nich teď mají tu hybridní krev v sobě.“ Zakřenil se na Charlotte a vlasy se mu ježily vzrušením. „A sama vidíš, že si vedou velmi dobře.“

„Ale Eleanor není ryba,“ namítla Charlotte.

„Toho jsem si vědom. Ale co je dobré pro ně, může být dobré i pro ni…“ prohlásil hrdě a odvedl Charlotte k laboratornímu stolu, kde stál mikroskop s již připraveným vzorkem na sklíčku. Monitor počítače zobrazoval mnohonásobně zvětšený obraz krevních destiček a krvinek. Charlotte se okamžitě začala cítit, jako kdyby se vrátila o mnoho let zpátky do školy.

„Díváš se na kapku koncentrované plazmy bohaté na hemoglobin,“ vysvětloval a navlékl si chirurgické rukavice. „Je moje vlastní. Mimochodem.“

Charlotte se dívala na světle růžové červené krvinky, které měly uprostřed bílé skvrnky.

„A teď se dívej, co se stane.“

Darryl se sklonil nad mikroskopem a odstranil sklíčko se vzorkem. Obrázek z monitoru okamžitě zmizel. Injekční jehlou do vzorku přidal další kapku, jemně ji otřel a umístil sklíčko pod mikroskop. „Normálně bych to řádně zafixoval, ale na to teď nemáme čas.“ Zaostřil a na monitoru se znovu objevil obrázek.

Kromě toho, že se objevilo víc bílých krvinek – tedy buněk odpovědných za obranyschopnost organismu –, doprovázených několika fagocyty, vypadalo všechno skoro stejně. Bílé krvinky, větší a mnohem méně souměrné, se aktivně pohybovaly ve vzorku a dělaly svou práci – vyhledávaly bakterie a cizorodé látky.

„Dobře, takže teď tu máme nějakou směs. Cos tam přidal?“ zajímala se Charlotte.

„Přidal jsem tam kapku Eleanořina krevního vzorku. Dívej se, co se stane.“

Několik vteřin se nedělo nic. Pak se však rozpoutalo peklo. Bílé krvinky, které nenacházely žádné bakterie, které by mohly zabít, začaly obkličovat a systematicky likvidovat ty červené nesoucí zásoby kyslíku. Byl to naprostý masakr. A Charlotte bylo jasné, že žádný teplokrevný živočich by s takovou krví nemohl dlouho přežít.

Podívala se na Darryla, který řekl jen: „Já vím. Ale podívej se na tohle.“

Znovu vytáhl sklíčko zpod mikroskopu a jinou jehlou vytáhl z jedné z mnoha skleněných ampulek na stole další vzorek. Snažil se zakrýt popisku na skle, ale Charlotte si stihla všimnout, že je na ní napsáno AFGP-5. Do původního vzorku přidal kapku tohoto.

Obrázek na monitoru, který se mezitím změnil na masu bílých krvinek divoce rejdících a pátrajících po další kořisti, se náhle uklidnil, jako když se moře zklidní po bouřce. Na scénu vstoupil nový prvek a jeho částice proplouvaly vzorkem klidně jako lodě na hladké hladině.

A nikdo na ně neútočil.

„To jsou glykoproteiny,“ začal Darryl, aniž by počkal, až se Charlotte zeptá, „odebrané z Cryothenie. Nemrznoucí glykoproteiny – s anglickou zkratkou AFGP. Jsou to přírodní proteiny, které se naváží na každý ledový krystal v krvi, který naleznou, a okamžitě zarazí jeho růst a šíření. V krevním řečišti ryby cirkulují stejně jako kyslík v našem. Využívají k tomu plazmu.

Je to docela čistý evoluční trik a Eleanor by to mohlo zachránit život.“

„Jak?“

„Kdyby je dokázala pravidelně užívat, a zdá se, že její krev se dokáže vypořádat s čímkoli, co neobsahuje strychnin, mohla by vést celkem normální život.“

„Kde? Na dně oceánu?“ děsila se Charlotte.

„Ne,“ vysvětloval Darryl trpělivě. „Tady nebo kdekoli jinde. Už by potom nepotřebovala červené krvinky o nic víc než ta moje ryba. Ale některé vedlejší efekty by tu byly,“ přiznal s bezmocným pokrčením ramen.

„Například by se z ní stal studenokrevný tvor a zahřát by se mohla jedině z vnějších zdrojů, asi jako když se had vyhřívá na slunci.“

Při takové představě se Charlotte otřásla.

„A ta druhá věc by představovala ještě mnohem horší hrozbu.“

„Ještě horší?“

„Posuď sama,“ řekl Darryl a vzal nové sklíčko. Chvíli ho mnul Charlotte hřbet ruky a pak ho dal pod mikroskop. Na monitoru se objevily živé i mrtvé kožní buňky. Pak Darryl přidal kapku AFGP-5. Nestalo se nic.

Buňky spolu spokojeně koexistovaly.

„To je dobré znamení,“ řekla Charlotte a podívala se na Darryla. Ten držel mezi dvěma prsty navlečenými do rukavice s malíčkem elegantně zdviženým kostku ledu. Lehce se kostkou dotkl povrchu sklíčka a řekl:

„Sleduj na monitoru, co se stane.“

Na monitoru i maličký kousek kostky ledu vypadal jako obří ledovec, který zabral přinejmenším polovinu obrazu. Darryl jej dal rychle pryč, ale škoda už byla napáchána. Jako kdyby vzorkem zavál vítr, celý povrch se pokryl milionem drobných prasklinek, které nevynechaly jedinou kožní buňku a vystřelily všemi směry, až nakonec všechen pohyb ve vzorku ustal. To, co před několika vteřinami bylo živé a hýbalo se, bylo najednou zcela klidné. Zmražené. Mrtvé.

„Vidíš, jakmile dopustíš, aby se tkáně dotkl led, je po všem.“

„Myslela jsem, že právě před tím má AFGP-5 chránit,“ namítla Charlotte.

„Zabrání tomu, aby se v krvi šířily krystalky ledu, nezabrání však tomu, aby se navázaly na buňky kůže,“ vysvětloval Darryl. „Proto taky tyhle nemrznoucí ryby zůstávají pěkně u dna a vyhýbají se ledovému příkrovu u hladiny.“

„S tím by snad Eleanor neměla mít takový problém, ne?“ mínila Charlotte.

„Ale dokážeš si být jistá – naprosto jistá – tím, že se nikdy v životě nedotkne ledu v jakékoli jeho formě? Že si nikdy nedá chlazený nápoj a nedotkne se rty ledové kostky? Že nikdy neuklouzne na chodníku a nesáhne holou rukou na zledovatělý povrch? Že nikdy v životě nesáhne bezmyšlenkovitě do mrazáku, aby vyndala mraženou zeleninu?“

„A co se stane, jestli to udělá?“

„Zmrzne tak, že by se mohla rozpadnout jako sklo na tisíc střepů.“

KAPITOLA PADESÁTÁ

25. prosince, 13:15

Michael zabalil Eleanor do tolika vrstev, že by ji ani vlastní matka nepoznala. Vypadala jako velký balík oblečení kráčející pomalu po chodníčku mezi moduly. Michael se nepřestával rozhlížet na všechny strany, ale v dohledu nikdo nebyl. Tím si mohl být člověk v Antarktidě docela jistý.

Dokonce ani na Boží hod vánoční tu člověk nenarazil na mnoho chodců.

Když procházeli kolem starého mrazáku, hnal ji o něco rychleji, a pak ještě jednou poblíž glaciologické laboratoře Tiny a Betty. Z dvorku sem doléhalo bzučení pily. Eleanor se na něj zaujatě zahleděla, ale on jen zavrtěl hlavou a táhl ji dál. Když procházeli kolem psích kotců, několik psů se zvedlo a zavrtělo na ně ocasy. Nejspíš doufali, že je vezmou někam se proběhnout. Žádný ale nezačal štěkat, což bylo dobře. V laboratoři mořské biologie se svítilo, což Michael považoval za dobré znamení. Doufal, že Darryl je uvnitř v pilné práci a zdokonaluje nějaké řešení Eleanořina a Sinclairova problému.

V dálce stranou od všech ostatních modulů spatřil cíl jejich cesty a vedl Eleanor k němu. Prošli pod dřevěnou pergolou a pak vzhůru po rampě.

Dokonce i pod všemi těmi vrstvami oblečení se Eleanor třásla zimou.

Michael otevřel dveře, rozhrnul vnitřní závěsy z igelitu a uvedl ji dovnitř do botanické laboratoře. Obklopil je horký a vlhký vzduch a Eleanor překvapeně vydechla. Táhl ji dál dovnitř a pomohl jí rozepnout kabát a sundat čepici a rukavice. Vlasy jí volně splynuly na ramena a tváře jí příjemně zrůžověly. Zelené oči jí nadšeně zářily.

Michael ze sebe shodil svou zimní výbavu a prohlásil: „Tady se studují všelijaké druhy rostlin. Místní druhy, pokud tady vůbec nějaké rostou, a pak spousta přivezených. Antarktida je stále ještě nejčistším místem na zemi, takže se hodí na laboratorní pokusy.“ Shrnul si z čela pramen vlasů, který se tam přilepil. „Ale jak to tak vypadá, tak už moc dlouho nevydrží.“

Eleanor však už poodešla o kus dál, neboť ji lákala vůně čerstvých jahod zrajících na zavlažovacích trubkách, které tvořily hustou síť u stropu.

Zelené vroubkované listy byly zdobené trsy bílých květů a žlutých bobulek a zralé červené jahody orosené rozprašovači se leskly v umělém osvětlení.

Ackerley dal celou laboratoř dohromady úplně sám, takže to byla směs vyspělé technologie a provizorních řešení. Hliníkové trubky a gumové hadice, umělohmotné kbelíky a výkonné zářivky. Teď byly lampy nastavené na nižší výkon, když se však Eleanor sklonila, aby přivoněla ke kvetoucím rostlinám, Michael je přepnul na plný výkon.

Prostor byl okamžitě zalit proudem světla umocněným řadou odrazových ploch, které Ackerley vyrobil pomocí šatních ramínek a staniolu.

Jahody zazářily jako rubíny, bílé okvětní lístky zasvítily a kapky vody na zelených listech se zatřpytily jako diamanty. Eleanor doširoka rozevřela oči, ale hned si je zase stínila dlaní a smála se.

Tak šťastnou ji Michael neviděl od chvíle, kdy jí předvedl Beethovena v přehrávači.

„Neříkal jsem to?“ prohlásil.

Pokyvovala hlavou, souhlasila a usmívala se. „Ano, říkal jste to, pane, ale stále ještě nevím, jak jste to dokázal.“ Rychle se podívala na lampy a stříbrné fólie, než si oči znovu zaclonila.

„Ochutnejte jahodu,“ nabídl jí Michael. „Náš kuchař z nich dělá jahodový koláč.“

„Skutečně? A to se smí?“ ptala se překvapeně.

Michael natáhl ruku, utrhl jednu šťavnatou, zralou jahodu a přidržel ji Eleanor u rtů. Váhala a líčka jí zrudla rozpaky, potom sklonila hlavu a opatrně kousek jahody ukousla. Pochutnávala si na ní, jasné světlo se jí odráželo od lesklých vlasů a zlatý okraj brože se zablýskl.

„Snězte ji celou,“ pobídl ji Michael. Zbytek jahody držel připravený.

Zaváhala, rty měla vlhké od šťávy. Jejich pohledy se setkaly. Michaela zaplavily zcela zmatené pocity – něha, nejistota a touha –, téměř nebyl schopen jí hledět do očí.

Ale ona jeho pohled snesla. Naklonila se k němu a vzala zbytek ovoce do úst. Zuby se jemně otřela o konečky jeho prstů, pak se odtáhla a utrhla zelenou stopku jahody. Michael zůstal stát jako přimražený.

„Děkuji, vám, Michaele,“ řekla.

Bylo to poprvé, kdy vyslovila jeho jméno skutečně a ne jen ve snu.

„Jsem ráda, že jsem vás poslechla.“

„Tohle je můj vánoční dárek.“

„Cože? Dnes jsou Vánoce?“ divila se.

Přikývl a záda ho rozbolela z toho, jak toužil ji obejmout. Ale neodvážil se. Kvůli tomu ji sem do laboratoře nepřivedl. Neměl to v plánu. Nemělo by to žádnou budoucnost.

Tak proč si to ale musel stále opakovat?

„O Vánocích jsme vždycky vyzdobili dům jmelím a břečťanem a zelenými větvičkami,“ pravila zamyšleně. „Maminka upekla puding a zabodla do vrcholu větvičku cesmíny. Pak to polila brandy. Pak k němu tatínek přiblížil zapálenou sirku a celý pokoj ozářil plamen.“

Po pár vteřinách se otočila a ustoupila ze záře světel. „Ty lampy jsou velmi horké,“ poznamenala.

Procházela dál uličkou a tmavě modré šaty s vysokým bílým límcem zdůrazňovaly její štíhlou postavu. Prsty přejížděla po řadách vyvázaných sazenic rajčat a salátech, cibulích a ředkvičkách, které rostly v mělkých miskách s průhlednou tekutinou vyskládaných na stolech kolem.

„Vždyť tady není žádná zemina,“ volala na něj. „Jak to může růst?“

„Říká se tomu hydroponie,“ vysvětloval a následoval ji uličkou. „Veškeré minerály a další výživa se rozpustí ve vodě. Pak stačí jen vzduch a světlo a je to hotové.“

„To je naprostý zázrak,“ prohlásila. „Připomíná mi to skleník na Velké výstavě. Otec nás tam vzal, mě i mou sestru Abigail.“

„A kdy to bylo?“

„Osmnáct set padesát jedna,“ prohlásila, jako kdyby to byla naprosto známá věc. „V Crystal Palace v Hyde Parku.“

Nepřestávalo ho to šokovat.

Vzadu v laboratoři byla další baterie světel, pod kterou rostla okrasná zahrada – růže, konvalinky a Ackerleyho milované orchideje.

„Ach, to je tak překrásné,“ vydechla Eleanor, která zrovna vešla do uličky plné rudých růží a pestrobarevných orchidejí na tenkých stoncích.

I když tu nebyla žádná půda, přesto byl ve vzduchu cítit vlhký a horký pach džungle. Eleanor si rozepnula horní knoflíček na límci, víc se však neodhalila. Zhluboka se nadechla.

„Ani v těch nejdivočejších snech bych si nepředstavovala, že takové místo může existovat zrovna tady, kde je stále led a sníh,“ prohlásila, očima přejížděla divoké barvy a nosem nasávala vůně kolem. „Kdo se tady o to všechno stará? To vy?“

„Ne, to ne,“ bránil se Michael. „Kdybych to tady měl na starosti já, tak by to všechno do týdne pomřelo.“ Jak jí měl ale vysvětlit, zrovna jí, co se stalo Ackerleymu? A co by na to řekla, kdyby to udělal? Svěřila by se mu se svou tajnou a nepřekonatelnou potřebou?

Jednu věc věděl naprosto jistě. Nestál o to slyšet z jejích úst taková slova.

„Přispíváme tady všichni,“ řekl, aby alespoň nějak odpověděl. „Ale hlavně je to řízeno počítačovým programem a časovými spínači.“

Došlo mu, že nic z toho nemůže pochopit. „Je to taková zvláštní mechanika,“ dodal proto a zdálo se, že je s tou informací spokojená, i když nad ní očividně dost dumala. Dokonce i když se sklonila k růžím, aby k nim přivoněla, svraštilo se jí čelo a bylo jasné, že se její myšlenky zaobírají něčím temnějším než krásou růží.

„Michaele,“ řekla po chvíli, když se rozmyslela.

„Ano?“

Ještě chvilku se rozmýšlela, ale pak konečně promluvila: „Nemohu si pomoct, ale mám takový pocit, že je něco, co mi tajíte.“

Ani nevěděla, jak moc má pravdu. Bylo tolik věcí, které jí neříkal. Ani by nevěděl, u čeho začít.

„Má to co dělat s poručíkem Copleym?“

Michael váhal. Nechtěl jí lhát, ale říct pravdu měl zakázáno. „Byli jsme ho hledat.“

„Je vám nejspíš jasné, že sem přijde, protože bude hledat mě. Jestli se ještě neobjevil, tak jistě brzy dorazí.“

„Nic jiného bych od vašeho manžela ani neočekával,“ zkusil to Michael.

Podívala se na něj zkoumavě, jako kdyby tím, co řekl, právě potvrdil alespoň některá její podezření. „Proč to říkáte?“

„Omlouvám se, prostě jsem to předpokládal.“

„Ano, v Sinclairových očích jistě manželé jsme, ale před Bohem to stvrzeno nebylo. Z důvodů, které vám nemohu prozradit, k tomu nikdy nedošlo.“

Nechtěl příliš uvažovat o tom, proč mu její rozhodný tón dělá tak dobře.

Když ale to téma jednou nakousli, měl dojem, že si tu příležitost nesmí nechat ujít.

„Ale chtěla byste být znovu s ním, nebo ne? Tedy samozřejmě za předpokladu, že je živ a zdráv.“

Dlouze zkoumala jednu žlutou orchidej a mnula její voskový list mezi prsty.

Dost ho překvapilo, že tak dlouho váhá s odpovědí.

„Sinclair byl a vždy bude velká láska mého života.“

Prsty jemně pohladila samotný zlatožlutý květ.

„Ale život, který společně vedeme, nelze vydržet… a ani by se o to nikdo neměl pokoušet.“

Michael samozřejmě věděl, co tím má na mysli. Nechal si to však pro sebe.

„A po všech těch dlouhých letech se obávám, že to nejsem já, koho miluje. Miluje něco, co ho k sobě poutá mnohem silněji, než bych to já kdy dokázala.“

Náhle se zapnulo rosení a všude kolem se snášela drobná mlha, ale Eleanor se ani nehnula.

„A co to je?“ zeptal se Michael.

„Smrt,“ odpověděla.

Zavlažování se opět vypnulo a Eleanor se odvrátila, jako kdyby se styděla za to, co právě přiznala.

„Je jí už tak dlouho plný, že se s ní naučil žít. Drží si ji celou dobu po boku jako věrného psa. Ale nebyl vždycky takový,“ dodala rychle, jako kdyby litovala, že ho zradila.

„Když jsme se v Londýně seznámili, byl docela jiný. Byl pozorný a vždy hledal způsob, jak mě pobavit.“ Poslední věta jí na rtech vyloudila úsměv.

„Čemu se usmíváte?“ chtěl vědět Michael.

„Jen jsem si na něco vzpomněla. Na den, který jsem s ním strávila v Ascotu, a pak na večeři u něj v klubu v Londýně. Chudák Sinclair, myslím, že často byl jen o krok napřed před svými věřiteli.“

„Ale neříkala jste už, že pochází ze šlechtické rodiny?“

„Ano, jeho otec byl hrabě – a ze Sinclaira by jednoho dne byl také hrabě –, příliš často však spoléhal na rodinný majetek a na to, že mu otec pomůže.

Mám důvod se domnívat, že pro svého otce byl hořkým zklamáním.“

Mlha vytvořila na jejích vlasech jemný závoj.

„Ale na Krymu se změnil. Každý, kdo přežil, byl nějakým způsobem ovlivněn, zkažen. Nešlo to jinak.“

Hřbetem ruky si otřela vlhkost z vlasů.

„Nelze se večer co večer koupat v krvi a ráno vstávat nepošpiněný,“ vysvětlovala.

Michael nemohl nepomyslet na řadu válek, které se od té doby odehrály, a na vojáky, kteří v nich bojovali a pak se se stejnou marností snažili zapomenout na napáchaná zvěrstva. Některé věci se nezmění nikdy.

„Jak dlouho si myslíte, že mě tady budou držet?“ zeptala se náhle odměřeně, aniž by se na něj podívala.

Aby oddálil odpověď, zeptal se: „A kam byste chtěla jít?“

„Ale to je velmi prosté. Chci jít domů. Do Yorkshiru. Je mi jasné, že nikoho ze své rodiny tam už nenajdu a že se tam mnoho věcí jistě změnilo… přesto však, všechno se změnit nemohlo, nebo ano? Stále tam budou stejné kopce, možná potoky nebo i stromy. Staré obchody ve vsi jistě zmizely, ale na jejich místech budou jiné. Náměstí a nádraží, čajovna s vůní horkých koláčků s máslem…“

Michael v duchu uvažoval, jestli vůbec něco z toho, o čem mluví, přežilo. Kopce mohly být srovnány, aby na jejich místě vyrostl nový bytový komplex, a nádraží bylo třeba již mnoho let zbourané.

„Prostě jen nechci zemřít na místě, jako je toto. Nechci zemřít v ledu.“

Sklonila hlavu a otřásla se při té představě.

Michael jí položil ruku na rameno a jemně ji k sobě obrátil. „To se nestane, to vám slibuji,“ řekl.

V očích se jí objevily slzy. Vzhlédla k němu a zoufale toužila mu věřit.

„Ale jak mi můžete něco takového slíbit?“

„Mohu a taky to splním. Neodjedu odsud bez vás.“

„Vy odjíždíte?“ zeptala se poplašeně. „Kam jedete?“

„Domů, do Spojených států.“

„A kdy?“

Věděl, čeho se tolik bojí. Nejen smrti tady uprostřed ledu, ale také toho, že podlehne své strašlivé potřebě dřív, než znovu spatří domov. Pravděpodobně se i teď musí držet, aby odolala tomu, co je téměř neodolatelné.

„Brzy,“ řekl. „Brzy.“ Objal ji. Na vlasech jí stále ulpívaly kapičky vody.

Nebránila se a tváří se opřela o jeho hrudník. „Vy tomu nerozumíte,“ řekla tiše. „A kdybyste rozuměl, nikdy byste tak ukvapený slib nedal.“

Ale Michael dobře věděl, že ano.

Vzpomněl si na jiný slib, který dal kdysi vysoko v horách. A stejně jako tehdy, i tentokrát byl odhodlaný jej splnit. „Nenechám vás tady,“ přísahal.

KAPITOLA PADESÁTÁ PRVNÍ

26. prosince, 9:30

Sinclair studoval své dva strážce a odhadoval, proti kterému bude mít větší šanci.

Franklin byl sice z těch dvou ten méně inteligentní, na druhou stranu byl ale mnohem ostražitější. Jako prostý vojín bral rozkazy armády vážně a nechtěl o nich moc přemýšlet. Řekli mu, aby se držel od vězně dál, a on to dělal. Dokonce se s ním odmítal i bavit a po dobu služby měl nos stále zabořený do jednoho z těch naprosto skandálních časopisů.

Ten druhý jménem Lawson byl mnohem chytřejší, ale i společenštější a obecně mnohem zvědavější. Sinclair okamžitě poznal, že Lawsona návštěvník z jiných časů fascinuje, a ačkoli dostal bezesporu stejné rozkazy jako Franklin, bez okolků je porušoval. Když došlo na střídání stráží, Franklin se nemohl dočkat, aby už vypadl, zatímco Lawson vypadal, že se na službu těší. Protahoval si nohy i ruce a pohodlně se usazoval, hotově se k příjemnému a dlouhému rozhovoru. Sinclair si stačil všimnout, že má velmi pevné boty s tlustou podrážkou a silnými tkaničkami, které byly v mnohem lepším stavu než jeho jezdecké holínky, z nichž jednu mu roztrhl ten pes.

Dnes si Lawson s sebou přinesl velkou knihu se spoustou barevných obrázků. Sinclair sice neviděl, co je to za knihu, ale bylo mu jasné, že se to ve vhodný okamžik dozví. Lawson nikdy nevydržel mlčet. Po pár minutách, kdy Sinclair jen vyčkával, se zeptal: „Je všechno OK?“

Sinclair na něj upřel zmatený, ale zcela neškodný pohled.

„Teda, pardon, chtěl jsem se zeptat, jestli je všechno v pořádku a jestli nic nepotřebujete. Nechcete třeba, abych zavolal doktorku?“

Doktorku? Tak to by jistě byla poslední žádost, kterou by Sinclair vznesl. „Ne, ne – vůbec ne.“ Sinclair se zoufale usmál. „To jen to vynucené odloučení, nic jiného v tom není. Váš přítel Franklin není příliš společenský, a pokud jde o konverzaci, není mi partnerem.“

Proč tomu chudákovi trochu nezalichotit.

„Ale ne, Franklin je dobrej chlap. On jenom plní rozkazy,“ prohlásil Lawson.

Sinclair zakašlal. „Jestli existuje nějaká rychlejší cesta do zatracení, tak bych o ní rád věděl.“ Bylo mu jasné, že takové prohlášení jen vzbudí Lawsonovu zvědavost. Už teď, jak si všiml, bubnoval prsty po knize.

Sinclair nasadil smutný výraz a zeptal se na Eleanor a jak se jí daří – na to mu sice nikdy nikdo neodpověděl nic pořádného, ale on se přesto vyptával dál. I tentokrát se mu dostalo nic neříkající odpovědi. Pokud šlo o toto téma, i Lawson pravděpodobně usoudil, že bude dobré držet jazyk za zuby.

Sinclair ale přemýšlel, co mu mohou tajit. Dařilo se jí skutečně dobře?

Copak to bylo možné? Jak by tady mohla uspokojovat svou zvláštní potřebu, se kterou se ani jeden z nich nemohl nikomu svěřit? Sinclair neměl tušení, jak dlouho ještě sám vydrží. A to se přitom mohl nedávno posilnit tím čerstvě uloveným tuleněm.

Ale Lawson již brzy změnil téma, přesně tak, jak Sinclair očekával, a vrátil se k vlastním zájmům. Během jejich několika posledních rozhovorů bylo zjevné, že je Sinclairovou odyseou upřímně fascinován. Teď se ukázalo, že za tím účelem přinesl i knihu. Byl to atlas světa. K několika listům v něm byly ze strany přilepené malé barevné papírky. A na jedné z těchto stránek teď Lawson atlas v klíně otevřel.

„Pokoušel jsem se tu cestu, o které jste mi říkal, najít na mapě,“ odříkával jako školák, který se učí na zkoušku. „Z Balaklavy až do Lisabonu myslím mám skoro všechno.“

Ten člověk musel být rozený kartograf.

„Ale kolem Janova jsem se trochu ztratil. Když jste odtamtud s Eleanor odjížděli, říkal jste, že jste přepluli Ligurské moře do Marseille, nebo jste cestovali po souši?“

Sinclair si i po té dlouhé době pamatoval cestu naprosto přesně, teď však předstíral, že je trochu zmatený. Ve skutečnosti cestovali kočárem, vzpomínal si, že se stavili v hostinci v San Remu nedaleko Janova, kde vyhrál značnou sumu v telesině, což byla místní varianta pokru. Jeden z hráčů ho obvinil, že podvádí, a on samozřejmě žádal satisfakci. Muž se domníval, že tím myslí souboj, který se odehrál ještě toho večera. A ačkoli ho Sinclair proklál jezdeckou šavlí, ke skutečné satisfakci došlo až o něco později.

Když s ním byl Sinclair hotov, omyl si krev z obličeje v nedalekém hájku s citrusovníky. Pak se vrátil do hostince, kde na něj čekala Eleanor.

„Nemohu si vzpomenout na jméno toho města, ale bylo to v Itálii,“ prohlašoval Sinclair a předstíral urputné přemýšlení, „mohlo by to být San Remo. Vidíte ho tam někde?“

Sledoval, jak Lawson sklonil hlavu a zblízka hledal prstem v mapě; na hlavě měl takový hloupý šátek, vypadal v něm jako nějaký obyčejný námořník. Bude jen otázkou času, než ho Sinclair přesvědčí, aby došel až k němu, aby se do mapy mohl podívat sám.

A pak… se konečně zbaví okovů a dojde si pro svou ukradenou nevěstu.

„Zítra,“ opakoval Murphy sedící v křesle vedle svého pracovního stolu.

„Nákladní letadlo se zásobami přiletí zítra v osm hodin ráno.“ Rukou si znovu nervózně prohrábl vlasy. V druhé ruce svíral červený zvýrazňovač, kterým právě zakroužkoval zítřejší datum na velké bílé nástěnce za svým stolem. „A ty se tím letadlem vrátíš,“ oznámil Michaelovi.

„O čem to mluvíš? Vždyť já tu mám naplánovaný pobyt až do konce měsíce,“ protestoval Michael.

„Nasouvá se sem další veliká tlaková níže, a až bude po ní, led vůbec nebude držet. Bude praskat a letadlo pak nebude moct přistát.“

„Tak poletím až dalším,“ prohlásil Michael.

„Kde si sakra myslíš, že jsi? Další letadlo sem přiletí až v únoru, a to ještě není vůbec jistý.“

Michaelova mysl pracovala na plné obrátky. Zítra v žádném případě odletět nemůže. Slíbil Eleanor, že bez ní neodjede, a ten slib nehodlal porušit. Podíval se na Darryla, který seděl na židli naproti, ale ten mu nemohl nabídnout nic kromě účastného pohledu.

„A co chcete udělat s Eleanor – a teď i se Sinclairem? Byl jsem to přece já, kdo je objevil první.“

„Jo, a já si teď přeju, aby se to celý vůbec nestalo. Nejradši bych se jich obou nějak zbavil.“

„Nikomu nedůvěřují tolik jako mně.“

„Vážně?“ uchechtl se Murphy. „Když jsi byl naposledy na návštěvě u Sinclaira, tak jsi musel volat posily, pokud si dobře vzpomínám. Co se stalo? Nějaká krize důvěry?“

Toho Michael doteď litoval, ale Darryl začal rychle mluvit o tom, jak pokračují jeho krevní testy a jak se práce vyvíjí slibně. Michael měl proto čas přemýšlet. Je teď ta pravá chvíle, aby se vytasil se svým nápadem?

Bude vůbec mít ještě nějakou šanci? Náhle skočil Darrylovi do řeči a vyhrkl: „Mohli by oba jet se mnou domů.“

Darryl přestal mluvit a otočil se na něj. Murphy jen nevěřícně vrtěl hlavou. „A jak by sis představoval, že bychom to zařídili?“ zeptal se rozčileně a zvedl ruce. „Tohle není nějaký autobusový nádraží, aby bylo jasný. Na pólu nemůže přistát letadlo a nabrat tři pasažéry, když podle prohlášení má nastoupit jenom jeden.“

„To je mi jasný,“ řekl Michael, „ale dejte mi chvilku a vysvětlím to.“

Dával ten plán dohromady neustále, dokonce i teď, když už o něm mluvil.

„Danzigova manželka ví, že Danzig umřel, ale neví, kdy má čekat návrat těla, že ne?“

„Ne. Nějak jsem se při tom všem nedostal k tomu, abych jí zavolal a oznámil, že z jejího muže se stala zombie a teď pluje kdesi pod ledovým příkrovem oceánu. Na takovej hovor se vážně netěším.“

„A jak to bude s Ackerleym?“ pokračoval Michael. „Jeho matka už ví, kdy se jeho tělo vrátí do Států?“

„Nejsem si jistý, jestli si vůbec uvědomuje, že se to stane,“ prohlásil Murphy, kterého to nejspíš začalo docela zajímat. „Říkal jsem přece, že mi připadala dost mimo.“

„Nechte mě přemýšlet,“ řekl Michael a opřel si hlavu do dlaní. Vší silou se snažil soustředit. „Nechte mě přemýšlet,“ opakoval. Bylo to sice hodně zvláštní, ale postupně to začalo zapadat. „Danzigova manželka –“

„Maria,“ radil mu Murphy. „Maria Ramirezová.“

„Pracuje v úřadu městského patologa na Miami Beach.“

„Jo, tam se poznali s Erikem. Řídil tehdy pohřební vůz. Dokonce mi jednou vyprávěl –“

„Můžeme říct Marii, že letím s tělem jejího muže a s Ackerleym do Miami Beach.“

„Ale to nebude pravda,“ namítl Darryl. „Danzig už se nikdy neobjeví, leda tak v mojí hlavě v nějakým děsným snu.“

„A ona by to po něm ani nechtěla,“ dodal Michael. „Jen si vzpomeňte, jak říkala, že nebyl nikdy tak šťastný jako tady dole na pólu. A že kdyby bylo po jeho, chtěl by tady být pohřbený.“

„Jo, ale já jí na to řekl, že v Antarktidě jsou pohřby zakázaný zákonem,“ poznamenal Murphy.

„No, ale co Ackerley?“ vyptával se Michael dál. „Předpokládám, že jeho těla se zbavíte někde tady, ne?“ dorážel Michael. „Nebo hodláš poslat zpátky tělo s kulkou v hlavě?“ Murphy se na židli zavrtěl a v tom okamžiku Michael věděl, že ho dostal. „A ke všemu je ta kulka zrovna z tvé zbraně.“

Darryl se tázavě zamračil a pak se Murphyho přímo zeptal: „Cos teda udělal s jeho tělem, když už o tom mluvíme? Vím, že si přál kremaci, ale to by určitě bylo porušení nějakejch předpisů.“

„Přesně tak, to se tu nesmí,“ potvrdil Murphy a díval se Darrylovi přímo do očí. „Oficiálně Ackerley spadl do ledové průrvy, když pracoval v terénu.“

Michael si oddechl, když to slyšel. „To je skvělé.“

„Pořád tomu moc nerozumím,“ ozval se Murphy.

„Copak to nechápeš? Potřebujeme na palubu letadla umístit dvě těla navíc a pro obě máme vysvětlení. Jenom těla uvnitř vaků nebudou ta, jejichž jména napíšeme na visačky.“

Michael přímo viděl, jak se Murphymu v hlavě rozsvěcí světélko. Teď to nesměl vzdát a musel kout železo, dokud bylo žhavé.

„Eleanor a Sinclair sice nemohou opustit základnu jako pasažéři, ale můžou odletět jako náklad. Stačí, abys vyplnil pár těch formulářů, co tady máš, a zabukoval pro mě a pro ně cestu do Santiaga a odtamtud přímo na Floridu.“

V místnosti bylo takové ticho, že bylo slyšet i tikání hodin na stěně.

Nakonec ho přerušil Murphy, který řekl: „Ale ze Santiaga do Miami to je devítihodinový let. To nemůžou přežít.“

„Proč by neměli? Už toho přežili mnohem víc,“ namítl Michael. „Nejmíň celý století se vůbec nehejbali. A když přežili to, tak devět hodin v letadle pro ně bude hračka.“

„Ale teď je to úplně jiný. Jsou naživu. A kromě toho maj jeden dost velkej problém, na kterej zdá se pořád zapomínáš.“

„O tom jsem chtěl právě mluvit, než jsem byl tak nevybíravě přerušen,“ zapojil se do hovoru Darryl.

Michael se rozvalil na židli celý šťastný, že někdo tu káru chvíli potáhne místo něj. Ale brzy poznal, že Darryl nehodlá běžet jen nějakou etapu.

Chtěl doběhnout přímo až do cílové rovinky. Poté, co hrdě popsal několik úspěšných laboratorních pokusů s Cryothenií hirschii, naznačil, že pravděpodobně objevil lék – nebo alespoň něco, co by mohlo zabrat – na tu neznámou chorobu, kterou Eleanor a Sinclair trpí. Pokud mu Michael správně porozuměl, přišel na to, že může z těch svých ryb dostat extrakt nemrznoucích glykoproteinů a vstříknout ho do lidského krevního oběhu.

A když to udělá, krev pak získá schopnost vázat na sebe kyslík a živiny, aniž by bylo nutné ji neustále doplňovat z vnějších zdrojů hemoglobinem.

Znělo to naprosto iracionálně a ztřeštěně. Dokonce to vypadalo neproveditelně, ale bylo to první a jediné stéblo, kterého se Michael mohl chytit.

A on se chytil.

„To mi zní dost bláznivě,“ poznamenal Murphy, „ale já nejsem vědec.

Jak si můžeš bejt jistej, že to bude fungovat?“

„Nejsem si jistej. Všechny testy jsem zatím dělal na rybách. Ryby to snášely dobře, ale jak to budou snášet Sinclair a Eleanor, nemám tušení.“

Michaelovi bylo jasné, že na další testy už není čas.

„A taky je potřeba si uvědomit, že budou čelit stejnému riziku jako moje ryby,“ varoval Darryl zlověstným tónem. „Jestli se kdy dotknou ledu, umřou.“

Následující půlhodinu strávili debatou nad jednotlivými aspekty toho plánu. Murphy přiznal, že nic z těch událostí, které se týkaly Eleanor a Sinclaira, nezapsal do staničních záznamů – „Nějak jsem prostě nepřišel na způsob, jak srozumitelně naformulovat, že těla zmrzlá v ledu obživla“ – a dělal si velké starosti s tím, co všechno už Michael sdělil redaktorovi z jeho časopisu. Michael ho ujistil, že v tomto směru už všechno popřel, i když, jak se vyjádřil, to nejspíš znamená, že už nikdy v životě nedostane možnost napsat pořádný článek. Zarazili se, až když se v kanceláři ozval konferenční hovor z meteorologické stanice McMurdo, který se týkal nadcházející bouře.

Murphy je vyhnal z kanceláře a jal se diktovat hodnoty atmosférického tlaku, který za posledních dvacet čtyři hodin na Point Adélie naměřili.

Michael s Darrylem se zastavili na chodbě, aby si ještě jednou prošli, co bylo uvnitř řečeno.

Michael byl tak nedočkavý, až měl dojem, že mu v žilách koluje elektrický proud.

„Za jak dlouho myslíš, že bys byl schopen provést tu transfuzi?“ ptal se Darryla.

„Budu potřebovat ještě tak hodinu, dvě v laboratoři. Pak už budu mít sérum připravené,“ ujišťoval ho Darryl.

„Ale tady jsme obklopeni ledem,“ řekl Michael starostlivě.

„Toho se ale vůbec nedotknou. Měli bychom je zabalit do vaků na těla rovnou na ošetřovně nebo v mrazáku, v případě Sinclaira. Protože druhá možnost je, že to celý provedeš sám někde v Miami.“

Michaelovi bylo jasné, že sám by to nikdy nedokázal.

„Kdyby na to sérum náhodou měli nějakou nepředvídatelnou reakci, bude lepší zjistit to tady, dřív než je zavřem do pytlů a naložíme do letadla,“ pokračoval Darryl.

„Eleanor bude první,“ prohlásil Michael.

„Souhlasím,“ přikývl Darryl. „Podle toho, co jsem slyšel o tom Sinclairovi, tak nebude úplně jednoduché ho přemluvit.“

Darryl už byl téměř na odchodu, když ho Michael chytil za loket a úzkostlivě se ptal: „Myslíš, že to vážně bude fungovat? Opravdu se Eleanor vyléčí?“

Darryl chvíli mlčel, jako kdyby vážil slova, a pak řekl: „Jestli všechno dopadne dobře, bude moct Eleanor – a Sinclair – vést vcelku normální život.“ Díval se Michaelovi do očí stejně, jako se před chvílí Murphy díval do jeho. „Pokud ale za normální život považuješ to, že žiješ jako had, který se dokáže ohřát jen na slunci. S pomocí občasné injekce už Eleanor nebude cítit tu potřebu krve, kterou cítí teď. Ale nemocná bude pořád a také nakažlivá. Až do konce svých dní.“

Ta slova dolehla na Michaelovo srdce jako těžký kámen.

„Na druhou stranu na tom ale Sinclair bude stejně,“ dodal Darryl, jako kdyby to měla být nějaká úleva. „Takže jeden pro druhého nebudou představovat žádné nebezpečí.“

Michael mlčky přikývl, jako kdyby i on v tom spatřoval smysl a symetrii. Kámen na jeho srdci ale nebyl o nic lehčí.

KAPITOLA PADESÁTÁ DRUHÁ

26. prosince, 11:20

„Pod smyšlenými jmény,“ vyprávěl Sinclair. „Vždycky jsme cestovali pod smyšlenými jmény, která jsme s určitou pravidelností měnili. Byla to taková zvláštní hra, kterou jsme hráli. Za koho se budeme vydávat v San Remu, za koho v Marseille nebo kde jsme to vlastně byli poté.“

Lawson poslouchal jako přimražený a Sinclair se snažil, aby jejich už tak dost dobrodružná cesta oplývala ještě dalšími dramatickými epizodami – nočními přejezdy horskými roklemi, útěky na poslední chvíli před podezřívavými úřady, vysokými sázkami v kartách, ze kterých pak platili cestovní a jiné náklady. Některé podivnější detaily – zejména neustálou potřebu získávat čerstvou krev – velmi pečlivě vynechával. Nebylo potřeba se svěřovat se vším. Kromě toho už mu stejně nezbývalo příliš času. Za pár hodin se strážci vymění a do služby se vrátí mnohem podezřívavější Franklin.

Jestli měl Sinclair uspět a získat nějaký náskok, než přijdou na to, že utekl, musí jednat hned.

„Z Marseille jsme pokračovali na západ. V Seville Eleanor onemocněla.

Říkal jsem si, že by jí mořský vzduch mohl udělat dobře, tak jsme vyrazili do malého městečka v Cádizském zálivu. Jméno už dohromady nedám, ale kdybych ho slyšel, poznal bych ho…“

„Nebylo to Ayamonte?“ zeptal se Lawson, který horlivě hledal v atlase.

„Ne, to není ono. Bylo to něco delšího,“ tvrdil Sinclair. „Někde severněji na pobřeží směrem k Lisabonu.“

„Isla Cristina?“

„Ne,“ zavrtěl hlavou Sinclair a sklonil ji ke straně, jako kdyby se vší silou snažil rozvzpomenout. „Možná kdybych se na to mohl podívat sám…“

Lawson vstal a s atlasem otevřeným na správné stránce došel k Sinclairovi, který se připravil.

Položil mu knihu do klína, a dřív než se znovu narovnal, se ho Sinclair nevinným hlasem zeptal: „Kde přesně na té mapě se pohybujeme?“

„Přesně tady,“ ukázal ochotně Lawson na žlutou čáru, kterou označoval v mapě trasu, a zatímco očima sledoval mapu, Sinclair zvedl láhev od piva, kterou si pro tuto příležitost schoval, a zkušeně ho udeřil do zátylku.

Lawson klesl na kolena, ale pokud Sinclair doufal, že ho tou ránou omráčí, pak se zklamal. Nejspíš to ztlumil ten proklatý šátek. Udeřil ho znovu.

Tentokrát se láhev rozbila a pořezala ho na kůži na hlavě, ale Lawson byl stále při vědomí a snažil se odplazit stranou. Sinclair musel jednat rychle.

Řetěz, který mu vedl od kotníku, byl přichycený k trubce a ponechával mu jen malý manévrovací prostor. Objal spoutanýma rukama Lawsona kolem hlavy a přitáhl si ho zpátky na lůžko. Naštěstí byl úderem omráčen natolik, že nereagoval příliš hbitě, a nebylo těžké ho přemoci. Sinclair mu pouty stáhl krk. Lawson se prsty zoufale snažil zbavit kovu, který mu bránil v dýchání, ale Sinclair se jen víc zapřel a počkal, až nohy – v botách, které si Sinclair vyhlédl – přestanou kopat po podlaze a ruce se bezvládně svěsí podél těla. I pak ho ještě pár vteřin podržel, jen pro jistotu, než pouta uvolnil a nechal Lawsonovu hlavu volně spadnout na prsa.

Atlas zůstal celou dobu nepatřičně otevřený na jeho klíně. Když se tělo svezlo na zem, Sinclair knihu odstrčil a klekl si. Položil ucho na mužovu hruď a slyšel, že srdce mu stále bije. Ve stejné situaci už byl i dříve a na chvíli se v něm vzedmula obrovská touha využít té příležitosti. Neměl ale čas ani chuť toho muže zabít. Přiložil vlastní ústa k Lawsonovým a dýchl do nich, jako to viděl dělat námořníky s vojáky, kteří se topili při zpackaném vylodění v zálivu Calamita. Potom mu lehce zatlačil na břicho, dokud neviděl, že se pravidelně zvedá a zase klesá. Než se Lawson probral, Sinclair už mu stihl prohledat kapsy a najít klíče od pout. Bylo dost obtížné pouta odemknout, obzvlášť když se Sinclairovi samotnému zrychlil tep při vyhlídce na svobodu, nové boty a… setkání s Eleanor.

26. prosince, 11:30

„Snažíte se mě od toho zrazovat?“ zeptala se Eleanor. A dívala se při tom Michaelovi do očí.

„To samozřejmě ne, ale představuje to riziko – a ne malé. Mám o vás strach,“ vysvětloval Michael a i s židlí se posunul o kousek blíž ke kraji postele, na které seděla.

Jeho zájem ji hluboce dojímal, ale život, který žila, nebyl nic jiného než risk a smrtelné nebezpečí, takže jí to nepřipadalo jako velká změna. Natáhla ruku a pohladila ho po tváři. „Je to moje volba a já to riziko přijmu.

Mám-li žít dál, nechci už vést život ve stínech. Chci žít život, za který se nebudu muset stydět. Můžete to pochopit?“

Viděla na něm, že jí rozumí, byl ale přinejmenším mnohem víc znepokojený než ona. Po tom všem, čím prošla, po těch dlouhých letech neměla už ani ze smrti strach. Všechno, co kdy znala – včetně její rodiny a přátel –, bylo dávno pryč. Copak by v životě mohla být ještě víc osamělá? A pokud šlo o Sinclaira… i kdyby byli opět spolu, jaký život by vedli? Hluboko ve svém srdci věděla, že by nedokázali nic než společně sdílet samotu a odlišnost od zbytku světa.

„Mám teda přivést Darryla a Charlotte?“ zeptal se Michael a Eleanor přikývla.

Odešel a nechal ji topit se ve zmatených myšlenkách. Zcela nečekaně se v ní probudily dávno ztracené pocity. Záchvěv naděje, možná vykoupení.

A i když si to jen velmi nerada přiznávala, věděla, že to má co dělat s tím, jak se na ni Michael Wilde díval.

A taky s tím, jak mu ona ten pohled vracela.

O pár minut později se dveře na marodku znovu otevřely a dovnitř vešel Michael v doprovodu ostatních. Darryl, jehož zrzavé vlasy mu odstávaly od hlavy jako kohoutí hřebínek, nesl lahvičku s jakousi čirou tekutinou, a Charlotte měla v rukou tác se spoustou různých věcí od tampónů vaty, přes jehly a alkohol po zvláštní obvaz, který pohodlně přiléhal ke kůži. Eleanor už ten tác viděla několikrát a postup s ním znala nazpaměť.

Charlotte si sedla na židli, ze které se Michael před chvíli zvedl, a tác položila na postel. Eleanor si vyhrnula nabíraný rukáv a Charlotte jí uvázala kolem ruky škrtidlo.

„Vysvětlil vám Michael, jak nebezpečný pro vás bude dotek ledu nebo sněhu?“ ujišťoval se Darryl a Charlotte naplnila neobyčejně objemnou injekční stříkačku.

„Několikrát.“

„Dobře, to je skvělé,“ prohlásil Darryl nervózně. „Možná zpočátku ucítíte trochu hukot, v tom roztoku je vysoce koncentrovaný glykoprotein, ale myslím, že by to mělo rychle přejít.“

Charlotte po něm střelila pohledem a potřela kůži na Eleanořině předloktí dezinfekcí.

„Jsem připravená na všechno. A mám naprostou důvěru ve svou doktorku,“ usmála se Eleanor.

Byla to úplná pravda. Eleanor sice byla zprvu šokovaná, ale postupně se naučila Charlotte i její hrubší, zato přátelské chování respektovat. Oceňovala také zájem, který o ni jako o svou pacientku projevovala. Spatřovala v tom Florence Nightingaleovou a její schopnost uklidnit a potěšit pacienta jakéhokoli původu. Za jejích časů by samozřejmě bylo vyloučeno, aby se někdo takový stal lékařem. Pokud by tomu nebránilo její pohlaví, pak docela jistě barva pleti. Tohle byl ale moderní svět a Eleanor se v něm teprve začínala pohybovat. Tolik nepředstavitelných věcí zde bylo možných.

Bodnutí jehly téměř necítila, zato účinek té látky byl zřejmý okamžitě.

Žádné hučení se nedostavilo, ale cítila zvláštní chladivý pocit, jako kdyby jí přímo pod kůží začal proudit horský potůček. Otřásla se a Charlotte stále ještě s injekční stříkačkou v ruce se zeptala: „Jste v pořádku?“

„Ano,“ odpověděla Eleanor. Ale byla skutečně? Co se stane, až to mrazení, které teď cítila v paži, dostoupí až k srdci?

„Co cítíte?“ zajímal se Darryl a Michael jen beze slova klečel u postele a sledoval napjatě její tvář.

„Nic takového jsem nikdy necítila. Je to trochu, jako kdyby člověk vstoupil do studené lázně.“

Na čele jí vystoupily krůpěje potu – studeného potu. Charlotte vytáhla z předloktí jehlu a rychle otřela místo vpichu. „Možná byste si měla lehnout,“ mínila. Odložila injekční stříkačku na tác a pomohla Eleanor se natáhnout a opřít si hlavu o polštář. Celá místnost se s ní houpala. Pokusila se zavřít oči, ale tím se to jen zhoršilo. Otevřela je a zjistila, že se nad ní sklání Michael. Zaostřila pohled na jeho tvář. Vzal ji za ruku a měl ji vlhkou nervozitou. Charlotte a Darryl stáli za ním a tvářili se úzkostně. Eleanor velice dojalo, že za tak krátkou chvíli si v tom zvláštním a neznámém novém světě našla už tři přátele. Vzbuzovalo to v ní mnohé naděje a velice to stimulovalo její vůli žít. Třeba nakonec osamění, které zažívala od chvíle, kdy se Sinclairem prchli z té polní nemocnice v Turecku, nemělo být jejím věčným údělem. Možná existovala alternativa. Vnitřní chlad se jí rozlil do ramen a do prsou. Jako kdyby se jí pod kůží rozvíjela poupata nočních květin. Znovu se roztřásla. Michael vzal rychle ze skříně deku a zabalil ji do ní. Okamžitě se jí vybavila cesta na Coventry. Ta nešťastná výprava, kvůli které se octla až tady na jižním pólu. Myslela na večer, kdy ji Sinclair balil do všech dostupných přikrývek, těsně předtím… než na něj zaútočila posádka.

A předtím, než i ona byla vyvlečena z kajuty a na kymácející se palubě byla svázána řetězy.

Na oči jí položili nahřátý obklad a ona v duchu přemítala, jak bude vypadat, až se probudí – jestli se vůbec probudí – z tohoto nevyzkoušeného experimentu.

Michael odtáhl Darryla ke dveřím a zašeptal: „Co se to s ní děje? Máme něco udělat?“

„Teď asi není nic, co bychom mohli udělat,“ odpověděl Darryl. „Injekci bude nějakou dobu trvat, než docela zabere. Půl hodiny, možná hodinu. Pak teprve uvidíme, jak na tom je.“

Charlotte postoupila k posteli a nahmatala Eleanor pulz. „Je trochu rychlý,“ hlásila, „ale je silný.“ Potom jí navlékla manžetu na měření tlaku, nafoukla ji a sledovala čísla na displeji. Nakonec se ustálila na hodnotách 185 na 120. Dokonce i Michael věděl, že to není nijak nízký tlak.

„Jestli jí tlak neklesne sám, budeme ho muset snížit.“ Položila Eleanor na hrudník stetoskop a kontrolovala srdeční činnost. „Jak se cítíte?“ zeptala se jí.

„Mám lehkou hlavu,“ hlesla Eleanor.

Charlotte pokývla a našpulila rty. „Teď se snažte uvolnit,“ řekla a stáhla jí z ruky manžetu na měření tlaku, „a odpočívat,“ dodala.

„Ano, paní doktorko,“ odpověděla sotva slyšitelně Eleanor.

„A říkejte mi Charlotte. Myslím, holčičko, že teď už bychom si mohly i tykat.“ Do ruky jí vložila přivolávací tlačítko a řekla: „Kdybys něco potřebovala, tak to jen stiskni. Budu hned vedle.“

Charlotte zvedla z postele tác a vyhnala všechny ven z místnosti.

Michael se na ni ještě jednou podíval. Přes oči měla bílý obklad a prameny dlouhých hnědých vlasů se dotýkaly okraje slonovinové brože.

„Tak pojď,“ pobídla ho Charlotte. „Jsem si jistá, že bude v pořádku.“

Ale Michael si hned všiml, že v jejím hlase chyběla obvyklá sebedůvěra.

„Možná bych tu měl zůstat,“ zapochyboval.

„Musíš jít balit, tak se do toho pusť.“

KAPITOLA PADESÁTÁ TŘETÍ

26. prosince, 12:45

Pro Michaela bylo balení hračka. Všechno své oblečení prostě jen naházel ze skříně rovnou do tašky, kde ho zmuchlal tak, aby zabralo co nejméně místa. Zato fotografické náčiní mu zabralo dost času. Už před dlouhou dobou získal velmi hořkou zkušenost, která pravila, že když každá čočka a filtr a řemínek není přesně v tom pouzdře, kde být má, nedokáže pak včas vytáhnout to správné náčiní, když se naskytne příležitost udělat dokonalou fotku. K psaní člověk potřeboval rozvahu, k fotografování vrozené štěstí.

Vytaženou nechal jen jednu trojnožku a svůj věrný Cannon S80. Nechtěl opustit základnu, aniž by naposledy vyfotil Ollieho, jak si pochutnává na svačince, kterou mu donese ze svátečně vyzdobené jídelny.

Počasí bylo pro změnu krásné. Bylo jasno a slunečno. Michael ale dobře věděl, že je to klid před bouří, která měla udeřit zítra během odpoledne.

Vyklidil vrch skříně a narazil na Danzigův mroží zub. Navlékl si ho kolem krku. Rozhodl se, že si ho nesundá dřív, než ho bude moci osobně vrátit vdově po Erikovi.

V Miami.

Kde s obrovskou dávkou štěstí za pár dní možná bude, pokud všechno vyjde. Najednou zjistil, že stojí nehnutě jako socha u své postele a v duchu přemýšlí nad tím, jak obrovské množství věcí ještě musí zařídit. Musí nechat Sinclaira naočkovat, přesvědčit je oba, že jediná cesta, jak se dostat z Antarktidy, je nechal se zapnout do vaků na těla a letadlem – létajícím strojem – se přepravit za několik hodin o tisíce kilometrů dál na sever.

A kamže? Do země, ve které ještě ani jeden z nich nikdy nebyl, ve století, které jen stěží začali poznávat. Ten plán měl příliš mnoho částí, kterým budou mít problém uvěřit. Ani nevěděl, se kterou začít dřív. A měl i dost částí, kterým nebyl ochoten uvěřit on sám. Hodlal ty dva například skutečně uvést do moderního světa? Hrozilo mu snad, že nebude schopen akce? V duchu si připomínal, že cesta, která měří tisíc kilometrů, začíná prvním krokem. Při tom množství úkolů, které se na něj valily, mu nezbývalo nic jiného než začít plnit postupně jeden za druhým.

Když se otevřely dveře a do ložnice vešel Darryl, cpal zrovna pouzdro na fotoaparát do stále plnější tašky.

„Víš něco o Eleanor?“ zeptal se Darryl.

„Nic nového.“

Darryl se krmil vánočním cukrovím. „Měl by ses podívat do jídelny,“ doporučoval mu. „Je tam spousta zbytků z vánočních oslav. A ještě rozlévaj horkej punč.“

„Jo, díky, možná tam zajdu, než spolu zamíříme do toho starýho mrazáku.“

Darryl přikývl a z prstů si slízl zbytek žlutého krému. „A řekls Eleanor o zbytku toho plánu?“

„Ještě ne. Pořád ještě jsem nepřišel na nějakej lepší způsob, jak říct vak na tělo.“

„Jestli ti to připadá složitý, tak si zkus vymyslet něco místo letadla.“

„To mám už dávno vymyšlený.“

„Charlotte tady má slušný zásoby léků na uklidnění. Jsem si jistej, že by jim dokázala oběma dát dost silnou dávku.“

Na to by se Michael určitě spolehnout mohl. Jen doufal, že až Sinclair pochopí, že není jiná cesta, jak jeho a Eleanor zachránit, přestane být tak strašně agresivní.

Ale bude Michaelovi důvěřovat natolik, aby s ním byl ochoten jít?

Darryl si sundal boty a lehl si na svou spodní postel. „Jídlo mě vždycky hrozně uspává,“ prohlásil a natáhl si nohy. „Vzbuď mě, až budeš chtít vyrazit za tím jejím princem.“

„Tak dobře.“

Darryl ještě vykoukl z postele. „A mimochodem, doufám, že víš, že to, co děláš, je naprosto šílený?“ dodal.

Michael přikývl a podařilo se mu do půlky zavřít zip na cestovní tašce.

„To rád slyším, protože jinak bych si musel začít dělat starosti taky o tebe.“

Eleanor se s trhnutím probudila. Zdálo se jí, že má před sebou vyčítavý obličej slečny Nightingaleové. Stále se cítila provinile, protože tu skvělou dámu zklamala. Tím, že se Sinclairem uprchla, zradila i vlastní povolání.

Často pak snila o tom, že by to nějak napravila.

Ruce a nohy měla chladné dokonce i pod dekou. Třela si je, aby v nich rozproudila krev. Posadila se a chvíli počkala, než se dala zase dohromady.

Potom odstrčila přikrývku a postavila se na zem vedle postele. Už se chystala, že zadupe nohama do podlahy, ale hned se zarazila. Ten zvuk by mohl přivolat doktorku Barnesovou, a ona ještě nechtěla společnost a tím méně její lékařskou péči.

Byla vyléčená? A pokud ano, bude se takto – jakoby bez citu a chladná – cítit už pořád? Byla tohle cena, kterou musela zaplatit?

Omotala si deku kolem sebe jako šál, přistoupila k oknu a odhrnula závěs. Venku byl nadpřirozený klid a jí to připadalo jako klid před bouří.

Sníh na zemi se třpytil pod ostrými slunečními paprsky. Musela kousek ustoupit a zaclonit si před tou září oči.

Pak se jí ale před očima mihlo cosi červeného a ona se vrátila blíž k oknu.

Objevilo se to znovu. Pohybovalo se to rychle, jakoby potají, po zasněžené cestičce. Přitiskla obličej ke sklu a vyhlédla ven… postava se zastavila, rovněž si zaclonila oči a dívala se jejím směrem.

Byl to Sinclair v červené bundě s bílým křížem, která se mu boulila na kabátu jezdecké uniformy.

Nestihla mu ani zamávat, když vtom vyrazil přes zasněženou pláň, několikrát málem uklouzl. Zaslechla, že se vchodové dveře v chodbě otevřely.

Po špičkách spěchala ke vchodu na ošetřovnu. Když ji spatřil, dala si prst přes ústa a naznačila, aby byl potichu, a mávala na něj, aby šel za ní dovnitř.

Když byl v místnosti, zavřela za ním dveře, a ještě se ani neotočila, když ji sevřel v náručí.

„Věděl jsem, že tě najdu,“ radoval se potichu. Rychle se rozhlédl po místnosti a spatřil skříňky plné lékařského vybavení. „Tohle je polní nemocnice?“

„Ano,“ odpověděla.

„A tady tě drželi? Jsi v pořádku?“

„Ano, ano,“ ujišťovala ho a snažila se vymanit z jeho až příliš nadšeného objetí. „Ale jak ses sem dostal?“

Nad otázkou jen mávl rukou a prohlásil: „Musíme vyrazit.“

„Ale kam, Sinclaire? Kam pojedeme?“ Chytila ho za ruce a dívala se do jeho zarudlých očí s pohledem šílence. „Tihle lidé nám pomohou,“ řekla prosebně. „Mně už pomohli a tobě můžou pomoci rovněž.“

„Pomohli ti? A jak?“

„Mají takový lék,“ vysvětlovala. „Lék, který nám pomůže… se změnit.“

Dech měl krátký a přerývaný. Bylo jí jasné, že je v sevření strašlivé žízně. Očima divoce jezdila po místnosti, až se zarazila na ledničce, kde kdysi našla sáček s krví. Teď tam určitě bude ten druhý sáček. Ten, ve kterém je její lék.

„Počkej,“ řekla, došla k ledničce a otevřela ji. Na drátěné poličce našla sáček, který byl stejný jako ten, ze kterého Charlotte naplnila injekční stříkačku. Na popisce stálo, že se jmenuje AFGP-5. Modlila se, aby to byl ten správný.

„Tak si pospěš,“ hartusil Sinclair. „Na tohle teď vážně není čas.“

Ale Eleanor ho ignorovala. Pokud ho mohla zachránit, tak to udělá.

Postup s jehlou viděla už mockrát a byla si jistá, že to dokáže zopakovat.

„Svlékni si kabát, rychle!“

„Co to říkáš? Copak jsi se zbláznila?“

„Prostě dělej, co ti říkám. Nehnu se odsud ani na krok, jestli mě teď neposlechneš.“

Podrážděně ze sebe strhl kabát.

Eleanor vytáhla sáček z lednice a v zásuvce našla čistou jehlu.

„Vyhrň si rukáv!“ přikázala, když nabírala lék do stříkačky.

„Eleanor, prosím, pro nás neexistuje žádná naděje nebo pomoc. Žádný lék. Jsme to, co jsme.“

„Potichu,“ šeptla Eleanor. „Doktorka by tě mohla slyšet.“

Potřela mu kůži alkoholem, poklepala mu na paži, aby se objevily žíly, a pak stiskla injekční stříkačku tak, jak to viděla dělat Charlotte, aby z ní vytlačila vzduch. „Teď buď úplně v klidu,“ řekla, zabodla do něj jehlu a pomalým stlačováním pístu vyprázdnila stříkačku. Dokázala odhadnout, jak by se měl cítit. V krvi by se mu měl rozlévat mrazivý pocit a měl by být lehce dezorientovaný. Když vytáhla jehlu z žíly, nezdálo se, že by to na něj mělo vliv. Začala mít strach, že možná nepoužila správný lék nebo že ho špatně podala.

„Sice nevím, cos to předváděla za čáry, ale mohli bychom už teď jít?“

Sroloval si rukáv a začal si navlékat kabát uniformy. Zlaté střapce se rozhoupaly. „Kde máš kabát?“ zeptal se.

Vrazil do vedlejší místnosti a našel tam její kabát i rukavice.

„Mám plán. V té velrybářské stanici se pokusíme opravit nějakou menší loď a pak ji spustíme na moře,“ vykládal. „Na moři nás určitě někdo najde…“

Náhle se otřásl. Zimnice s ním třásla od hlavy až k nohám, které, jak si teď všimla, byly navlečené v jiných botách.

Zapotácel se a udělal pár kroků vzad směrem k posteli.

Takže to byl správný lék. Eleanor si oddechla.

Na chvíli ho to zneschopní. Alespoň na tak dlouho, aby mu stihla všechno vysvětlit. Klekla si vedle postele a dlouhé cípy kabátu se dotkly podlahy. Vzala jeho chladné ruce do svých. „Sinclaire, teď mě musíš poslouchat. Chci, abys to pochopil.“

Sledoval ji kalným pohledem.

„Bude chvíli trvat, než ten lék úplně zabere, ale až k tomu dojde, nebudeš už nikdy cítit tu potřebu, kterou jsme cítili neustále.“ I v těch nejhorších chvílích, kdy spali ve sklepeních nebo hnali koně tryskem, aby unikli, hovořili o své závislosti jen v náznacích. „Ale doktorka mi řekla –“

„Tak doktorka…“ odfrkl si nesouhlasně. Ale neměl sílu pokračovat.

„Doktorka a ti ostatní mi řekli, že se nesmím dotknout ledu. Chápeš to?

Nesmíme se dotknout ledu, jinak zemřeme.“

Zíral na ni, jako kdyby přišla o rozum. „Taková pohádka, a ty jí věříš,“ uchechtl se hořce.

„Ano, věřím jí. Věřím jí, Sinclaire.“

„Ale tady nic kromě sněhu a ledu není. Takže nemohli přijít na lepší způsob, než jak z tebe udělat poddajného vězně.“

Eleanor zoufale sklonila hlavu. „Nejsme jejich vězni a oni nejsou naši věznitelé. Tohle není válka, Sinclaire.“

Když ale hlavu znovu zvedla, zjistila, že pro Sinclaira bude válka stále.

Sice se zbavil té strašné žádosti, ale závislost zakořenila v jeho srdci tak hluboko, že ji nemohlo vyrvat vůbec nic. Dokonce i teď, kdy se mu čelo rosilo potem a kůži měl vlhkou na dotek, se donutil vstát, jako kdyby ho volala polnice, a navlékl si kabát a rukavice.

Eleanor se ani nehnula a jen se modlila, aby sérum odčerpalo jeho síly ještě o trochu víc, ale Sinclair jeho účinky dokázal svou nezměrnou vůlí potlačit.

„Sinclaire, slyšel jsi, co jsem ti řekla? Ven nemůžeme nechránění!“

„V tom případě si zapni kabát!“ křikl na ni a popadl ji za rukáv. Ještě stačila chňapnout po slonovinové broži na nočním stolku, a už ji táhl ven z místnosti. „Venku je krásně.“

Potácel se chodbou, pak rozrazil dveře ven a vyšli na rampu. Sluneční paprsky se odrážely od ledu a sněhu a Eleanor si instinktivně nasadila ochranné brýle, které měla v kapse kabátu.

„Psi už jsou zapřažení. O to jsem se postaral jako první,“ prohlásil Sinclair spokojeně.

Jak to mohl stihnout? Jak dlouho vlastně v táboře byl?

Vrávoral dolů z rampy s Eleanor v závěsu, když vtom se zarazil. „Ze všech otrapů musím narazit zrovna na tohohle,“ zavrčel.

Eleanor si stáhla kapuci těsně kolem obličeje, ale když z ní vykoukla, spatřila Michaela. Stál jako opařený pár metrů od nich a snažil se pochopit, co vidí. Pod paží nesl jakousi kovovou trojnožku.

„Kdybych byl vámi, stáhl bych ocas a vzal bych do zaječích,“ promluvil Sinclair.

Michael se podíval na Eleanor a hledal odpověď u ní.

Sinclair odhrnul cíp kabátu a předvedl šavli zavěšenou u boku. Když ale chtěl pokračovat, Michael mu spěšně vstoupil do cesty.

„Dobrý bože, což nevidíte, že spěchám?“ vybuchl Sinclair, pustil Eleanor a tasil šavli. „A teď se mi kliďte z cesty, nebo přísahám, že vás probodnu,“ zahrozil a čepel se zaleskla ve slunci.

„Michaele,“ zaprosila Eleanor, „udělejte, co vám říká.“

„Eleanor, vy ale nesmíte být venku. Musíte se hned vrátit dovnitř!“

Sinclair sledoval tu výměnu a v očích se mu blýskalo. Když se znovu podíval na Michaela, měl v očích ledový chlad.

„Nejspíš jsem byl slepý,“ řekl a postoupil proti Michaelovi s tasenou šavlí.

K Eleanořinu zděšení Michael neustoupil. Místo toho zdvihl tu kovovou trojnožku – vypadala jako malířský stojan – a namířil jí proti šavli.

Eleanor si pomyslela, že je to naprosté šílenství.

„Vy můžete jít,“ sdělil Michael Sinclairovi, „nebudu vás zdržovat, ale Eleanor tady zůstane.“

„Takže takhle to tedy je,“ ušklíbl se Sinclair. „Jste větší blázen, než jsem si myslel.“

„Možná máte pravdu, ale co nadělám,“ řekl Michael a udělal krok vpřed.

Sinclair se zarazil, jako kdyby si to rozmýšlel, pak náhle vyrazil proti Michaelovi a kov zasvištěl vzduchem. Čepel dopadla na kov trojnožky a při nárazu odlétlo několik modrých jisker. Michael se zapotácel a měl co dělat, aby udržel rovnováhu.

Sinclair postupoval kupředu a držel Michaela v šachu špičkou meče, kterou opisoval malé kroužky. Eleanor si při pohledu zezadu všimla, že její poručík má na hlavě jizvu a oholené vlasy, jako kdyby mu někdo ošetřoval zranění.

Michael se snažil Sinclaira odrazit trojnožkou a zatlačit ho vzad, ale kov se svezl ke straně a Sinclair na něj okamžitě zaútočil znovu.

„Nemám mnoho času,“ oznámil Sinclair, „takže to budu muset zkrátit.“

Udeřil jednou, dvakrát a při třetím úderu vypadl stojan Michaelovi z ruky a spadl na zmrzlou zem.

Michael se pro něj natáhl, žádnou jinou zbraň po ruce neměl. A když Sinclair máchl šavlí nad jeho levým ramenem a chystal se zasadit smrtící úder, ozval se řev, při kterém tuhla krev v žilách. Z rampy seběhla Charlotte v zeleném hedvábném županu, copánky jí rozčileně poletovaly kolem hlavy, a narazila do Sinclaira, čímž ho vyvedla z rovnováhy. Klopýtl a šavle mu málem vypadla z ruky, pak se ale otočil a zaměřil se na nového útočníka. Čepel se zabořila doktorce do nohy, Charlotte upadla a sníh kolem se zbarvil krví.

Teď byla s křikem na řadě Eleanor, ale než se mohla vrhnout Charlotte na pomoc, Sinclair ji znovu popadl za rukáv kabátu.

„Copak bys mohla být beze mě?“ zasyčel vztekle a vlekl ji ke kůlně se psím spřežením.

Eleanor šla ochotně a doufala, že tak Michaelovi a Charlotte poskytne čas na útěk.

KAPITOLA PADESÁTÁ ČTVRTÁ

26. prosince, 15:00

Michael klečel vedle Charlotte ve sněhu a snažil se posoudit závažnost zranění.

„To není zlé,“ prohlásila Charlotte, posadila se a sykla bolestí. „Šlo to jen do masa.“

„Pomůžu ti zpátky na ošetřovnu.“

„Dostanu se tam sama,“ houkla Charlotte. „Radši jdi pro Eleanor!“

Když se ale pokusila se postavit, kolena se jí podlomila. Michael ji jednou rukou musel podepřít, druhou ji vzal kolem pasu a vyvedl ji nahoru po rampě a pak na ošetřovnu. Tam ji posadil do křesla a podle jejích instrukcí jí donesl dezinfekci, antibiotika a obvazy. Vtom zvenku zaslechl cinkání, to kolem projíždělo psí spřežení. Podíval se z okna a spatřil Sinclaira v červenozlatém kabátci, jak stojí na lyžinách. Přes obličej si natáhl lyžařskou masku a vzal si i ochranné brýle; zjevně se rychle naučil, jak se chránit proti antarktickému počasí. Eleanor byla zachumlaná hluboko v saních, hlavu držela skloněnou a kapuci měla staženou těsně kolem obličeje. Saně prosvištěly kolem.

„Řekni, že to byl Santa a jel domů,“ prosila ho Charlotte, která právě namáčela vatový tampón v dezinfekci.

„Určitě míří zpátky na tu velrybářskou stanici,“ mínil Michael. „Nikam jinam jet ani nemůže, zvlášť když se sem blíží bouřka.“

„Tak jeď za nima,“ naléhala Charlotte. „Ale nejdřív si od Murphyho vem pistoli.“ Tvář se jí zkřivila bolestí, když si ránu začala čistit. „A taky posily,“ připomněla mu.

Michael ji povzbudivě poplácal po rameni a řekl: „Tobě nikdo neříkal, že si nemáš začínat s chlapem, co drží meč?“

„Tys nikdy neměl noční na pohotovosti.“

Michael se rozběhl chodbou k východu, ale nesháněl nikoho dalšího, vyrazil rovnou ke garážím. Než by dal dohromady oddíl, ztratil by spoustu času, a zbraň mohla vždycky trefit nepravého. Kromě toho věděl, že na skútru je dojede lehce. Otázkou bylo jen to, jestli to bude dost rychle na to, aby Eleanor nebyla vystavena pro ni smrtelně nebezpečnému sněhu.

První skútr v řadě byl žlutočerný typ Arctic Cat. Michael skočil do sedla, zkontroloval, jestli má plnou nádrž, a nastartoval. Skútr vyrazil z garáže a divoce sebou smýkl po ledu. Michael málem vypadl ze sedla. Musel trochu zpomalit, alespoň dokud se nedostane ven ze základny. Za dalším modulem však málem přejel Franklina, který mu v posledním okamžiku uskočil z cesty.

„Utíkej rychle do mrazáku,“ volal na něj přes řvoucí motor. „Podívej se na Lawsona.“

Michaelovi se vůbec nelíbila představa toho, co se v mrazáku odehrálo; když byl Sinclair volný, nemohlo to být nic dobrého.

Když přejel hlavní prostranství, popadl pevně řidítka a přidal plyn. Jednou rukou si musel přidržovat kapuci, aby mu neodlétla. Daleko před sebou viděl červenou látku Sinclairova kabátu a jasnou oranžovou skořepinu saní. Spřežení uhánělo přes zasněženou pláň. Prosím, modlil se v duchu, dej, ať má Eleanor kůži zakrytou.

Michael si všiml, že Sinclair zapřáhl psy do párů místo do vějíře na delší popruhy. Hned mu došlo, že v současných podmínkách je takové uspořádání velmi nebezpečné. Když byli psi zapřaženi blízko u sebe, váha spřežení a saní mohla prorazit mosty ze sněhu, a když takový most přes průrvu v ledu praskl, spadli do ní nejdřív psi a pak i saně.

I Michael by však mohl skončit na dně jedné z nich. Proto se snažil držet se stopy saní. Ale nebylo to snadné, zmrzlá sněhová pláň pronikavě zářila a od přední lyže skútru odletovalo množství sněhu, který se lepil na přední sklo a i na Michaelovy ochranné brýle.

Jak se vzdálenost mezi ním a saněmi zkracovala, Michael přemýšlel, co by měl udělat, až dojede k nim. Trápil mozek a přemýšlel, co může mít skútr ve svém základním vybavení. Lékárničku? Lano? Džípíesku? Baterku?

A pak si vzpomněl na další věc, která musela jistě být ve výbavě. Světlice!

Sinclair nemá šanci poznat rozdíl mezi opravdovou pistolí a světlicí.

Saně se lehce natáčely k pobřeží a Michael viděl, že se Sinclair otáčí.

Věděl tedy, že je pronásledován. Slunce se mu odráželo od brýlí i zlatých výložek, červené klopy kabátu uniformy za ním vlály, ale díky lyžařské masce vypadal spíš jako lupič na útěku než jako voják.

Saně objížděly černou skálu vystupující z ledu. V takovém místě bylo nebezpečí průrvy ještě větší. Zvlášť když o tom Sinclair nevěděl. Ledové průrvy se často tvořily právě kolem podobných skalnatých výběžků a jejich počet se násobil, čím blíže bylo ledovcové pole moři. Sinclair dál mířil k pobřeží, bezesporu proto, že to bylo pohodlnější na navigaci.

V Antarktidě bylo dost těžké určit směr nebo vzdálenost. Jen málokdy se dalo spolehnout na nějaké výrazné prvky v krajině. Na stovky kilometrů daleko vypadalo všechno naprosto stejně a slunce, které po většinu dne viselo na obloze téměř v nadhlavníku, člověku také moc nepomohlo. Stín se tu lepil na paty jako věrný pes.

Michael se rozhodoval mezi pokušením zmocnit se saní rovnou – a riskovat tak konflikt na nestabilním ledu, nebo vyčkat a utkat se až na bezpečně pevné půdě ve Stromviken. Ale tam to Sinclair znal a kdo ví, jakou další výhodu by z toho byl schopen vyzískat.

Saně zpomalovaly, protože to jinak nešlo. Michael viděl, že před nimi se z povrchu zvedaly velké a ostré bloky ledu, které čněly k nebi jako obří vidlice. Psi se jim museli vyhýbat a Sinclair se nakláněl přes držadla saní a pobízel je k vyšší rychlosti.

Michael si otřel sníh a led z brýlí a sklonil hlavu za ochranné plexisklo.

Na nebi se sbíraly načechrané obláčky hebké jako mušelín. Slunce jimi bylo částečně zakryto, nesvítilo už tolik a teplota okamžitě o několik stupňů klesla.

Michael ji odhadoval kolem třiceti stupňů pod nulou. Skútr byl skoro u saní. Michael byl už tak blízko, že viděl Sinclairovu šavli, jak mu pleská o nohu, i Eleanořinu hlavu staženou v kapuci, jak občas vykoukne ze saní.

Sinclair, který slyšel řev motoru skútru, se znovu otočil a cosi na něj křikl. Michael ho sice neslyšel, ale domyslel si, že to byla nabídka, aby se vzdal. Jedna věc se Sinclairovi musela nechat. Ten člověk se skutečně nenechal nikým opanovat.

Pak se však sníh náhle a bez jakéhokoli varování začal pod saněmi bořit.

Psi zděšeně poštěkávali a Michael s hrůzou sledoval, jak se pod nimi probořil most z loňského sněhu. Psi zmizeli. Jeden pár po druhém, všichni přivázaní ke stejnému postroji s divokým štěkotem mizeli v průrvě, která se pod nimi otevřela. I saně byly bokem vlečeny k jámě, kývaly se jako kánoe v peřejích, lyžiny drhly po ledu.

Michael dojel k okraji strašlivé propasti, zabrzdil a zastavil. Nadzvedl si brýle a spatřil saně kymácející se ve vzduchu těsně nad průrvou. Sinclair dupal na brzdu. Michael dobře věděl, že se v ledu všude kolem mohou objevit praskliny. Třeba i pod jeho nohama. Neměl ale hůlky, aby mohl povrch kolem ozkoušet. Jediné, co mohl udělat, bylo přibližovat se k saním v kosém úhlu a doufat, že led pod ním vydrží. Otevřel úložný prostor skútru a vytáhl lano s navijákem. Než ale stihl ujít první metr, zadek saní se zvedl do vzduchu, jako když se potápí loď, a i se Sinclairem křečovitě se držícím madel se dvě tři vteřiny pohupoval na okraji, až náhle sjel dolů a zmizel z dohledu.

„Eleanor!“ zařval Michael, hodil opatrnost za hlavu a vyrazil přes popraskaný led a sníh, boty mu celou dobu podkluzovaly. Když se přiblížil k okraji srázu, klekl si a dál lezl po čtyřech. Děsil se toho, co spatří.

Led v průrvě měl sytě modrý odstín, ale saně do něj spadly jen nějaké tři čtyři metry hluboko a pak se vzpříčily mezi úzkými stěnami pukliny. Psi viseli na laně pod nimi jako nějaké strašlivé vánoční ozdoby. Ti, co byli ještě naživu, sebou zběsile mleli a škubali, takže hrozilo, že uvolní saně a ty spadnou ještě hlouběji.

„Odřežte vodítka!“ volal na ně Michael. „I vlečné lano!“ dodal.

Sinclair se ze svého místa vzadu na saních nejistě rozhlédl a pak začal mečem řezat ty provazy, na které dosáhl.

Eleanor měla obličej celý zakrytý kapucí.

Nejdřív od saní odpadla skupina psů, při pádu se odráželi od ledových stěn, až s mokrým žuchnutím dopadli na dno průrvy. Ozvalo se několik žalostných zavytí, ale pak i ta zmlkla.

Michael rychle rozmotal lano a uvázal na jeho konci smyčku, kterou spustil do průrvy.

„Eleanor,“ volal vleže na břiše na okraji propasti s hlavou a rameny přečnívajícími nad ni. „Chci, aby sis tu smyčku navlékla přes ramena a pak ji pořádně utáhla.“

Lano jí viselo nad hlavou jako oprátka. Podívala se přes utaženou kapuci a pak smyčku chytila rukama v rukavicích.

„A až tohle uděláš,“ pokračoval Michael, „tak co nejopatrněji vylez ven ze saní.“

Sinclair sekl po dalším laně a druhý pár oběšených psů spadl na dno.

I tak ale příď saní popojela o dalšího půl metru hlouběji.

„Uvázala jsem to,“ zavolala Eleanor. Hlas jí tlumila kapuce.

„Dobrá, a teď se drž.“

Dal by cokoli za jakoukoli možnost ukotvení – potřeboval skálu, skútr, cokoli, kolem čeho by mohl uvázat lano, ale měl jen vlastní tělo. Posadil se, zabořil paty do ledu a začal tahat. Poraněné rameno se okamžitě ozvalo.

„Pokud to jde, zkus se nohama odrážet od stěny.“

Dostala se ven ze saní a její tělo se okamžitě zhouplo proti ledové stěně.

Slyšel, jak zasténala, a viděl, jak se špičkami černých bot zapřela o led.

Přehodil si lano přes rameno a zabral. Cítil, jak se mu napínají šlachy, a v duchu si donekonečna opakoval – hlavně nepraskni, ne teď!

Dostala se o pár desítek centimetrů výš, ale náhle jí podklouzly nohy a ona zůstala viset ve vzduchu.

„Michaele!“ zavolala vystrašeně. Houpala se nad saněmi a nad propastí zející pod ní. Michael zabořil paty ještě hlouběji do ledu, ale neměl dost sil. Začal bezmocně klouzat k okraji propasti a paže se mu nekontrolovatelně roztřásly. Když už si myslel, že ji dál neudrží, spatřil Sinclaira, který se pustil madel, natáhl ruce v rukavicích, zespoda se jí opřel o boty a zatlačil. Poručík měl sice tvář zakrytou lyžařskou maskou a brýlemi, ale Michael si dobře uměl vybavit, jaký strach a jakou úzkost v ní musel mít.

Eleanor se dostávala výš a výš, až už Michael dosáhl na lano, které měla uvázané kolem těla, a mohl ji vytáhnout z průrvy ven.

Na všech čtyřech se snažila popadnout dech, pod staženou kapucí z ní byly vidět jen zelené oči rozšířené strachem.

„Stoupni si! Pozor na led!“ Na kabátu, na rukavicích i na botách měla sníh.

Hřbetem ruky z ní začal oprašovat, co se dalo, a pak jí rychle pomohl vstát.

„To lano, potřebuju ho,“ řekl.

Měla ho ale k sobě přivázané tak pevně, že ho nebyla schopná uvolnit.

Michael se podíval přes okraj. Saně znovu klesly o kus níž a naklonily se v ještě strmějším úhlu. Michael natáhl zdravou ruku tak daleko, jak jen to šlo. „Stoupněte si na saně a zkuste se mě chytit,“ zavolal na Sinclaira.

Kdykoli se Sinclair jen pohnul, saně se hned posunuly níž. Stáhl si masku i brýle a pak si opatrně odepnul pásek s pochvou na meč. I ten odhodil.

„Rychle,“ naléhal Michael, „než spadnete ještě níž.“

Sinclair opatrně slezl ze zadních lyžin a stoupl si na oranžovou skořepinu saní. S rukama roztaženýma jako akrobat balancoval a pomalu se posouval blíž ke stěně. Boty mu na hladkém povrchu vrzaly. Pak natáhl ruku a podal ji Michaelovi. Jejich oči se setkaly.

„Chytněte se!“ řekl Michael, ale Sinclair byl na přední stranu saní příliš těžký a ty pod ním s křupáním začaly podjíždět.

„Nepouštějte se!“ prosil Michael, i když jeho samotného začala ta tíha stahovat přes okraj. Dech v hrdle ho drásal jako drsný papír. Sníh a led z okraje průrvy se začal drolit, jemný sněhový prášek se snášel i dolů do průrvy.

„Už vás držím!“ zvolal Michael vítězoslavně, ale jak se díval Sinclairovi do obličeje, několik drobných sněhových vloček mu dopadlo na kůži a knír. Ve tváři se mu objevil zmatek. Chtěl promluvit, ale kolem rtů se mu vytvořila jinovatka. Z obličeje mu zmizela barva. Jazyk byl náhle tuhý jako kousek dřeva. Celá jeho čelist se pokryla ledem a ten postupoval po krku dolů po celém těle tak rychle, že během zlomku vteřiny bylo úplně tuhé a prsty povolily stisk.

Saně s drhnutím klesly o další kus.

„Sinclaire!“ zavolal Michael, ale jediné, co na něm vypadalo živě, byly oči, a i ty působily dojmem zmrzlých skleněnek. Jeho tělo zůstalo vzpřímené jen tak dlouho, dokud pod ním ještě držely saně. Ty se však po chvíli uvolnily a přídí napřed dopadly až na dno. Ozvalo se strašlivé skřípění a chrastění a nakonec i jakási tříštivá rána, jako když vybuchne broušený lustr a rozpadne se na tisíc drobných střípků. Ozvěna stoupala podél stěn, ale propast byla příliš hluboká na to, aby Michael spatřil vrak saní nebo Sinclairovo tělo na dně.

Vytáhl rozbolavělou a znecitlivělou ruku ven ze strže a převalil se na záda. Měl dojem, že mu prasknou plíce. Eleanor stála tam, kde ji nechal.

Stála zády k větru a rukama si objímala trup. Hlavu měla skloněnou a kapuci pečlivě utaženou. Ani kousek její pleti nebyl vystaven živlům.

„Zabil se?“ zeptala se a její hlas ve větru téměř nebylo slyšet.

„Bohužel ano,“ odpověděl Michael.

„A já nesmím ani plakat,“ přikývla kapuce vážně.

Michael se postavil.

„Mohly by mi zmrznout slzy.“

Šel k ní a objal ji v pase. Najednou byla tak slabá, že měla dojem, že by mohla spadnout do sněhu. Možná by o to i stála. Jemně ji vedl podél okraje propasti, která se jednou provždy stala Sinclairovým neoznačeným hrobem. Na chvíli se zastavila a zašeptala něco, čemu nerozuměl. Nezeptal se, co to bylo – stejně to nepatřilo jemu –, neviděl ani, co přitiskla ke rtům, než to hodila do sytě modrého jícnu. Když to však letělo vzduchem, zazářilo to zlatem a slonovinou. Pak už věděl.

Polární slunce nad nimi viselo jako bez života a oni si razili cestu zpět mezi ostrými hroty ledu.

KAPITOLA PADESÁTÁ PÁTÁ

29. prosince, 2:45

Když se rozsvítila světla v kabině a pilot oznámil, že se chystají na přistání, Michael dopil poslední hlt skotské a podíval se ven z okénka.

I v tuto noční hodinu bylo Miami ozářené nekonečnou řadou světel, která se zarazila až u oceánu.

Letuška odnesla umělohmotný kalíšek a prázdnou láhev. Muž, který většinu letu prospal na sedadle naproti přes uličku, ukládal počítač, na kterém už několik hodin nepracoval. Michaelovi sdělil, že je „zdrojový specialista“ – bůh ví, co to vlastně znamenalo –, který pracuje pro nějakou firmu budující telekomunikační sítě v Chile.

Michael už dlouhé dny ani oko nezamhouřil. Ani teď nedokázal myslet na nic jiného než na náklad, který ležel v útrobách letadla.

Muž přes uličku se zeptal: „Jaký máme zpoždění? Jen čtyři hodiny?“

Michael přikývl. Jakákoliv hodina navíc, jakékoli zpoždění pro něj bylo utrpení.

Alespoň že celní formality uprostřed noci probíhaly rychleji než obvykle. Ovšem jen do té doby, než Michael uvedl, že cestuje s lidskými ostatky a potřebuje vědět, kde se má hlásit.

„Upřímnou soustrast, pane,“ prohlásil celník. „U východu se dáte doleva a dojdete k přepážce mezinárodní kargo. Tam už vám jistě poradí.“

U přepážky stál kluk v modré uniformě, který vypadal, že by měl být už dávno v posteli. Pomalu procházel jednotlivé formuláře z nadace, kterými ho vybavil Murphy, a lékařskou dokumentaci, kterou obstarala Charlotte.

Michael se vší silou snažil nedat najevo, jak je netrpělivý. Věděl, že musí být klidný a neudělat nic, co by vzbudilo pozornost. Kluk přivolal nějakého nadřízeného kolegu. Zatavená cedulka, která mu visela na tlustém krku, tvrdila, že se jmenuje Kurt Curtis. Znovu prohlédl všechny doklady a ještě jednou zkontroloval Michaelův pas. Na závěr řekl: „Upřímnou soustrast, pane.“

Michael se začal v duchu ptát, kolikrát tu větu ještě dnes uslyší.

Curtis zvedl sluchátko a někam zavolal. Mluvil otočený k Michaelovi zády. Třikrát zavrčel „jo“, potom se otočil zpátky k Michaelovi a řekl:

„Kdybyste šel laskavě se mnou. Doprovodím vás k převzetí nákladu.“

Ukázal na Michaelovu tašku a řekl: „Tohle si tady nezapomeňte.“

Vyšli ven. V Miami bylo vedro jako v sauně. Koukej si na to zvyknout, říkal si v duchu. V zasněžené Tacomě by Eleanor žít nemohla. Curtis ho usadil na místo spolujezdce do vozíku a Michael hodil tašku na zadní sedadlo. Nedávno muselo pršet, protože povrch letiště byl mokrý a sem tam se vytvořila louže. Parkující tryskáč na ně vyfoukl umělé tornádo ještě teplejšího vzduchu. Curtis si toho nevšímal a řídil vozík podél budov terminálů, až zajeli do otevřeného rozlehlého hangáru, kde stála dodávka označená nápisem ÚŘAD MĚSTSKÉHO PATOLOGA – MIAMI. Drobná žena v černých kalhotách a bílém tričku se opírala o dveře a kouřila cigaretu. Když vjeli do hangáru, zvedla zrak a podívala se na Michaela.

Michael si vzal tašku, Curtis obkroužil kolečko a odjel.

„Vy jste Michael Wilde?“ zeptala se a hodila cigaretu na betonovou podlahu. „Já jsem Maria Ramirezová. Manželka Erika Danziga.“

Michael jí podal ruku a málem vyhrkl: Upřímnou soustrast, pane.

Pečlivě ho zkoumala pohledem tmavých očí a pak poznamenala: „To musela být pěkně dlouhá cesta, co?“

Začal se bát, že vypadá jako vandrák. „Jo, to byla.“ Nedokázal to déle snášet a rozhlédl se. Kde byl vak s tělem? Už ho dovezli, nebo byl stále ještě někde v tranzitu?

„Jestli hledáte tělo, tak to už je naložené v dodávce.“

„Vážně?“ Srdce mu málem vyskočilo z hrudníku a jeho reakce Marii neunikla.

„Takže,“ začala a podrážkou přišlápla nedopalek cigarety, „než do toho začneme zatahovat policii nebo FBI, tak mi možná budete chtít něco vysvětlit.“

Na tenhle okamžik se mnoho dní připravoval a nacvičoval ho. Připravoval se, jak jí bude vyprávět celý ten příběh, ale teď jediné, co chtěl, bylo otevřít dveře dodávky a zachránit Eleanor.

„Tak zaprvé, nevím, kdo je v tom vaku, neotvírala jsem ho, ale Erik to není. Ten je tak o třicet centimetrů vyšší a o hodně těžší.“

„Máte pravdu, skutečně to není Erik,“ přiznal Michael.

Maria byla zjevně tak rychlou kapitulací překvapená. „Tak kde je teda?“

Michael sklonil hlavu a řekl: „To, co vám teď řeknu, je Národní nadací pro vědu přísně zakázáno… takže mě budete muset podržet,“ a spustil historku, kterou si nacvičil. Připomněl Marii, že sama tvrdila, že Erik nebyl nikdy šťastnější než na pólu, a jak by si býval přál, aby tam mohl být i pohřben.

Michael jí svěřil tajemství, že k tomu nakonec došlo. „Jenomže kdyby to vyšlo najevo, nastalo by opravdové peklo, proto jsme vám to nemohli říct dopředu a čekali jsme na to, až vám to budu moct sdělit osobně.“ Potom sáhl pod tričko a vytáhl přívěsek z mrožího zubu. Stáhl si ho z krku a podal jí ho. Když ho Maria spatřila, oči se jí zalily slzami. „Vím, že by chtěl, abyste tohle dostala,“ uzavřel své vyprávění. „Nosil to stále při sobě.“

Sevřela náhrdelník v dlani a poodešla o pár kroků stranou. Sklonila hlavu a ramena jí poklesla.

Michael čekal, tričko se mu lepilo k tělu a dlouhé vlasy k zátylku. Nejraději by se vloupal do dodávky, ale nedaleko byli další lidé, mechanici a nakladači. Bylo mu jasné, že bude muset ještě chvíli vydržet.

Maria se dala dohromady a vrátila se. Z palubní desky dodávky vyndala podložku s formuláři. Náhrdelník už měla pověšený kolem krku. „Podepište všechna místa, kde jsem udělala křížek,“ řekla. Michael podepsal a ona odtrhla několik kopií formuláře a podala mu je. „Tak, a teď je to oficiální. Erik se vrátil domů.“

„Děkuju.“

„Ale ještě jste mi neřekl, kdo je v tom vaku.“

Michael věděl, že tohle bude ta skutečně těžká část. Tomu přece nemůže nikdo uvěřit.

„Je tam moje přítelkyně. Jmenuje se Eleanor.“

„Chcete říct, že se jmenovala Eleanor,“ opravila ho Maria.

„Ne, ona je naživu.“

Maria se zarazila a zkoumavě se na něj zadívala, jako kdyby se snažila rozhodnout, jestli by neměla ještě jednou zvážit všechno, co mu předtím uvěřila. „V tom vaku nemohla přežít. Ne celou tu dlouhou cestu z jižního pólu. V zavazadlovém prostoru.“

„Ale ona je živá,“ tvrdil Michael. Vzal Marii za ruku a téměř ji dotáhl k zadním dveřím dodávky. „Prosím, nechte mě, abych ji konečně dostal ven.“

Dva mechanici se na ně zvědavě zadívali.

„Matko boží, vy jste snad blázen! Co se to tam dole s váma všema děje?“

Nechala ho ale, aby otevřel zadní dveře, vlezl dovnitř a zase za sebou zavřel.

Vak ležel na kovové polici a byl přichycený dvěma látkovými popruhy.

Michael je rychle odvazoval a přitom šeptal: „Už jsem tady. Jsem u tebe.“

Zevnitř se ale nic neozývalo.

Pak vzal za jezdec zipu, který osobně zavřel tak, aby úplně nedoléhal, otevřel ho a igelit se rozevřel.

Eleanor ležela tak klidně, jako kdyby byla mrtvá. Paže měla natažené podél těla.

„Eleanor,“ promluvil a konečky prstů se dotkl její tváře. „Eleanor, prosím, vzbuď se.“

Přiložil ucho k její hlavě a ucítil na něm dech. Byl chladný, ne teplý. I její pleť byla chladná.

„Eleanor,“ řekl znova a tentokrát se mu zdálo, že se jí zachvěla víčka.

„Eleanor, probuď se. To jsem já, Michael.“

Na tváři se jí objevil ustaraný výraz, jako kdyby ji někdo rušil a jí to vadilo.

„Prosím…“ řekl a položil na ni dlaně. „Prosím.“ Už to déle nemohl snášet. Sklonil se a políbil ji. Pamatoval si však na Darrylovo varování, proto jí rty přitiskl postupně jen na obě víčka. Raději by svou Šípkovou Růženku probudil jinak, ale… tohle také stačilo.

Otevřela oči. Dívala se přímo nad sebe na střechu dodávky. Pak se otočila k Michaelovi. Na chvilku se bál, že ho nepoznala.

„Tak strašně jsem se bála,“ řekla. „Bála jsem se, že když otevřu oči, budu zase v ledu.“

„To se už nikdy nestane,“ ujistil ji.

Vzala jeho ruku a položila si do ní tvář.

Maria Ramirezová ho donutila přísahat na vše, co je mu svaté, že nikdy neprozradí nikomu, jak se tato záhadná žena dostala zcela ilegálně do Spojených států. A Michael ji požádal, aby přísahala, že nikomu neřekne, jak skončily ostatky jejího manžela. Potom je odvezla teplou nocí a vysadila u malého hotýlku na Collins Avenue jen blok domů od Jižní pláže, který znala.

„Když k nám na patologii přijede nějaká návštěva, která není z města, tak je tady ubytováváme. Nikdo si nikdy nestěžoval.“

Michael vzal Eleanor nahoru, rozsvítil všude světla a začal pro ni napouštět vanu. Jen co se za ní zavřely dveře, ozvalo se z koupelny vzlykání. Nevěděl, jestli má zaklepat a pokusit se ji uklidnit, nebo nechat jejím citům volný průběh. Kdo by dokázal vydržet to, co ona všechno přestála? Jak za poslední dva dny, tak za předchozí století, které jim předcházelo. Každý by se musel dávno zhroutit. A dokázal by jí vůbec říct něco, co by ji uklidnilo?

Místo toho se vydal dolů do přízemí, kde přesvědčil starší recepční, aby mu otevřela butik, kde nakoupil nějaké letní šaty – ty nejstřízlivější, které tam měli, bavlněné s krátkým rukávem – a také sandály. Žena, která si Eleanor předtím prohlížela, jako kdyby byla převlečená na Halloween, pochopila a dokonce mu ještě přihodila na hromadu pár věcí. „Bombarďáky si pod tohle vzít nemůže,“ řekla lakonicky na vysvětlenou.

Když se vrátil do pokoje, zaklepal na dveře do koupelny, pootevřel je a položil dovnitř tašku s oblečením. Ven se vyvalil oblak páry.

„Říkal jsem si, že se možná budeš chtít obléct podle místního klimatu,“ řekl. „A jestli máš hlad, mohl bych dojít někam pro jídlo,“ dodal, než dveře znovu zavřel.

„Ne, děkuji,“ zavolala na něj a její hlas zněl jako ze záhrobí. „Zatím nic nepotřebuji.“

Došel k oknu a roztáhl květované závěsy. V protějším domě se v několika oknech stále ještě svítilo. Ulicí projel metací vůz.

Jak jí má říct zbytek toho, co potřebuje vědět? Nejde jen o to, že led by ji mohl zabít. Bát se musí i lidského doteku. Intimních doteků.

Jak jen jí má říct, že ta nemoc je pryč jen zčásti? Už není na ničem závislá, ale stále je nakažlivá. Takže kdokoli, koho bude chtít obejmout, bude v nebezpečí, že se nakazí.

Jak má, pro začátek, tohle vysvětlil sám sobě?

Vrčení metacího vozu utichlo a Michael se vrátil ke dveřím do koupelny.

Další půl hodinu strávil tím, že se pokoušel uklidnit její rozbouřené city.

Eleanor byla naprosto zděšená tím, jak krátké a odhalující je oblečení, které jí vybral. Nechtěla v něm vyjít ven, dokud opakovaně nepřísahal, že se jedná o poslední módu a chodí tak každý. „Mnoho žen na sobě má ještě mnohem méně,“ dodal a v duchu si představoval, jak asi zareaguje na první dívku v bikinách na kolečkových bruslích. Když konečně svolila a urputně se rdíc vstoupila do místnosti, ztratil dech.

I v tak brzkou ranní hodinu byl na Ocean Drive celkem hustý provoz. Eleanor uskakovala před autobusy, jako kdyby to byly draci plivající oheň. Auta, hluk, světla, Eleanor se držela jeho paže jako klíště. Všiml si, že teplo, které do sebe nasála při koupeli, postupně vyprchávalo, ruku měla studenou.

Na Point Adélie se mu svěřila, že ze všeho nejvíc si přála cítit na tváři horké slunce. Michael se teď nemohl dočkat, až jí ukáže východ slunce nad oceánem. Zastavili se na přechodu a kolem nich procházel pouliční prodavač tlačící vozík s italskou zmrzlinou. Tak časně ráno byli jedni z mála chodců a prodavač se na ně s nadějí zahleděl. Pohled, který mu věnovali, naznačoval, že i kdyby prodával dynamit, nemohlo by to být nebezpečnější. Michael Eleanor instinktivně odtáhl pryč a prodavač se za nimi ještě chvíli díval, jako kdyby byli blázni. Michael znal pravidla a také mu bylo jasné, že nikdy nebude smět polevit v ostražitosti. Bude ji hlídat, a až dojde na to, že jí bude muset odkrýt celou pravdu o jejím údělu, bude také střežit její tajemství. Ale proč ji zatěžovat v tom vzácném okamžiku, kdy by se mohla znovu po letech cítit šťastná, s tím, co zatím dokáže nést on sám?

Přešli ulici a dostali se mezi písečné duny porostlé keři, obloha začala měnit barvu z temně fialové na bledě růžovou. Michael ji provedl pod majestátnými palmami, které se houpaly v jemném mořském vánku. Slunce se začalo nořit z obzoru a oni se posadili na bílý písek a beze slova se dívali.

Dívali se, jak slunce stoupá nad oceán, mění jeho hladinu ve stříbrné zrcadlo a mráčky barví do rubínova. Eleanořiny zelené oči se leskly v ranním světle. Sledovala orla, který letěl nízko nad hladinou, a smutně se usmála.

„Co se stalo?“ zeptal se Michael.

„Jen jsem si na něco vzpomněla,“ řekla. Vlhké vlasy, které od koupele ještě pořádně neuschly, jí volně splývaly na ramena. „Na takovou jednu starou písničku z jiné doby.“

„A jaká to byla písnička?“ zajímal se. Cítil, jak se její prsty propletly s jeho. Vystaveny rannímu slunci se znatelně ohřály. Pták jako střela proletěl mezi dvěma vlnami.

„A na břehu moře, tam budou kokosové palmy vysoké jako kopule svatého Pavla a písek bílý jako doverské útesy,“ zanotovala.

Očima přejela ozářený horizont a širokou bílou pláž a Michael v jejích očích spatřil cosi, co připomínalo radost.

„A tady to tak je!“ řekla a stiskla jeho ruku.