Úskok

Ken McClure

(2002)

Hodnocení:

****

Štítky:

Romány, Literatura světová

Steven Dunbar je vyslán prověřit společnost zabývající se pěstováním geneticky upravených plodin, jejíž neprůhledné aktivity budí u místních obyvatel vážné obavy. Od počátku Steven naráží na řadu podivných náhod, někdo se ho snaží odradit a zastrašit. Skutečný výbuch strachu a paniky nastane v městečku poté, co se začne šířit krajně nebezpečná infekce přemnožených hlodavců. Za oběť jí padne místní třináctiletý chlapec, kterého pokousal potkan. Dunbarovi je jasné, že je nutné okamžitě zakročit, protože váhání může znamenat další ztráty na životech.

Ken McClure

Úskok

přeložil Ivan Ryčovský

Copyright@Ken Begg, 2001

Translation@Ivan Ryčovský, 2002

Jacket design@ Apsida, s.r.o., 2002

ISBN 80-86242-12-9

Oklameš-li mne jednou, hanba ti;

oklameš-li mne dvakrát, hanba mně.

J. Kelly, Sbírka skotských přísloví, 1721

PROLOG

Blackbridge,

hrabství Západní Lothian,

Skotsko,

léto 1999

Už dva týdny nepršelo, což se ve Skotsku nestává, takže když Alex Johnston provedl se svým terénním bicyklem smyk na zadním kole a zastavil na stezce vedoucí podél kanálu, zvedl se od pneumatiky slušný oblak prachu. Otočil se o sto osmdesát stupňů, založil si ruce na širokých řídítkách, pak se zašklebil a čekal, zda si ho druhý chlapec troufne napodobit. Druhý chlapec se jmenoval Ian Ferguson. Teď se řítil dolů po břehu. Tvářil se při tom nervózně, ale odhodlaně přijal hozenou rukavici. Všechno šlo dobře a byl by dokončil i otočku, kdyby mu zadní kolo náhle nepodklouzlo. V tu ránu se jezdec i bicykl poskládali do prachu na málo půvabnou hromadu.

„Nemehlo!“ zachechtal se Alex.

„Najel jsem na pitomej šutr, ty chytrej,“ odsekl Ian, kterému kamarádi neřekli jinak než Fergie.

Po stezce se k nim blížil třetí cyklista. Zastavil a s pobaveným výrazem sledoval, jak se Ian Ferguson zvedá na nohy. „Do háje, Fergie,“ začal a zavrtěl hlavou, „až ty kalhoty ukážeš matce, budeš do konce prázdnin sedět na zadku.“

Fergie prozkoumal škody vzniklé na zadní části džínů. Pravá kapsa byla utržená a v látce kalhot zela díra. Chlapec zaklel a obrátil pozornost ke kolu. Sevřel přední ráfek koleny a snažil se narovnat řídítka. „Něco mě napadlo,“ poznamenal s mazaným úsměvem. „Řeknu, že mě Rafiertyho pes rafnul do prdele.“

Alex i Malcolm Watson alias Wattie, jak se jmenoval poslední z trojice, souhlasně zahučeli. „Chan je pěkná bestie,“ kývl souhlasně Alex. „Když není uvázanej, nepřiblížil bych se k Raffertyho farmě ani na kilometr.“

„Po Crawhillu se prohání Chan a na Peat Ridge hlídaj Laneovi ty jeho geneticky upravený rostlinky pistolníci. Kam se pak má člověk vrtnout?“ postěžoval si Wattie.

„Otec povídal, že lidi udělají Laneovi co nevidět benátskou noc,“ nadhodil Alex.

„Dobře mu tak,“ přidal se Fergie. „Nikoho se nezeptá a naseje si sem to genetický svinstvo. Tak to aspoň říká fotr.“

„Prej je to nebezpečný,“ nadhodil Wattie.

„Otec taky tvrdí, že jestli to Laneovi někdo nezatrhne, půjde Rafferty s celou svojí biofarmou do háje,“ dodal Alex.

Wattie si pohrdavě odfrkl. „Můj fotr u Raffertyho dělá a říká, že Rafferty rozumí ekologickýmu farmaření asi tolik jako gynekologii.“

„Co je to gynekologie?“

„Copak já vím?“

A můj fotr zas tvrdí, že ekologický zemědělství má budoucnost,“ namítl Fergie. „Ve městě prej žije fůra zazobanejch onanistů, co budou platit jak mourovatý, aby mohli žrát brambory hnojený hovnama a ne nějakou chemií.“

„Tak co podniknem?“ změnil Alex takticky téma rozhovoru. Dodržovali nepsané pravidlo, že rodiče toho druhého se nekritizují. Jinak nešetřili nikoho.

„Mužem jít dál do údolí, dát si čouda a krapet se svlažit,“ navrhl Fergie.

„Ty máš cígo?“ zeptal se Alex.

„Jasně že mám,“ oznámil Fergie a vytáhl z jediné zbylé zadní kapsy pomačkanou krabičku.

„Ty vole!“ vydechl Alex.

„Se mnou nepočítejte, pánové,“ řekl Wattie. „Musím k Raffertymu za fotrem. Mám mu vyřídit, že k nám přijde na čaj teta Kate s tím svým šeredným fakanem. Máma říkala, že zabije mě i otce, jestli přijdeme pozdě. Ale trochu toho se na bych si prásknul, jestli mi dáš, Fergie.“

Fergie vzal jednu cigaretu a podal ji Wattiemu. „Cigárko pro pána, prosím.“

„A oheň?“

„To už chceš trochu moc!“ zavrčel Fergie a ucukl.

„Ty svině!“

Fergie se smíchem vytáhl krabičku, škrtl a podal sirku Wattiemu, aby si mohl zapálit cigaretu. Wattie, který ani neslezl z kola, zhluboka vtáhl kouř a se spokojeným zamručením ho vyfoukl. „Do prdele, jednou ti to oplatím, starouši.“

„Taky že oplatíš,“ zahuhlal Fergie hlubokým hlasem padoucha z melodramatu, „jinak se odškodním na tvé sestře!“

„Hele, na moji sestru zapomeň!“

„Copak to jde?“ povzdychl si Fergie. „Jestli jednou oslepnu, bude to její vina.“

„Padej vodsaď!“ zařval Wattie, a třebaže stále seděl na kole, snažil se Fergieho nakopnout. Přitom se musel smát jeho záměrně přehnaným úhybným manévrům, za jaké by se nemusel stydět ani toreador z Cordoby.

„Kdybyste šli se mnou, pánové, mohli bychom si cestou zpátky trochu zaplavat v kanálu, co vy na to?“ navrhl Wattie, když už se chystali vyrazit, a hleděl při tom na vodní hladinu.

„Počítej se mnou!“ přihlásil se Alex. „Potím se jako prase.“

„Jestli je jistý, že Rafferty tu bestii někam zavřel…“ řekl Fergie.

„Žádný strachy, Chan je celej den uvázanej v kůlně. Řek bych, že se ho v poslední době bojí už i Rafferty.“

„Tak to si plácnem, sire,“ prohlásil Fergie, podal Alexovi cigaretu a sám si taky jednu zapálil.

S jednou rukou na řídítkách a s cigaretou v druhé hleděli všichni tři směrem ke stezce, po níž kdysi kráčívali koně zapřažení do člunů. Kolébali se ze strany na stranu a vůbec se chovali jako trojice třináctiletých chlapců, kteří před sebou mají půlku prázdnin a ještě se netrápí problémy dospělých.

Alex s Fergiem počkali u vrátek příjezdové cesty vedoucí ke Crawhillské farmě, než Wattie vyřídí zprávu otci, který právě ležel v prachu uprostřed dvora a spravoval kombajn.

Pak sledovali, jak se Wattie vrací. „Co povídal, když jsi mu řek o Kate a tom jejím spratkovi?“ vyzvídal Alex.

„Začíná to na ku, a není to kukačka,“ odpověděl Wattie.

„Ani se mu nedivím. Asi to bude pěkně uřvaný děcko,“ konstatoval Fergie.

„Teta Kate by mu měla ucpávat plínkama oba konce, aby dalo pokoj,“ navrhl Alex.

Crawhill nechali za sebou a podél kanálu se vraceli k Blackbridgi. Když projeli pod mostem oddělujícím Crawhillskou farmu od pozemků farmy Peat Ridge, Fergie zastavil a prohlásil:

„Jde se na věc, panstvo.“ A pak pokračoval hlasem, jakým hovoří televizní komentátoři: „Dámy a pánové, nyní budeme držet palce našemu družstvu synchronizovaného plavání z Blackbridge!“

„Svinsky skvělýmu družstvu!“ zařval Alex.

„Našim zasranejm hvězdám!“ přidal se Wattie.

Všechny tři ten nápad nadchl. Kola nechali ležet ve vysoké trávě lemující stezku a začali ze sebe strhávat oblečení.

Alex byl ve vodě první, Fergie a Wattie ho následovali každý z jedné strany a povykovali při tom z plna hrdla.

„Jestli můžu prosit, pánové, pomalý kraul,“ vyzval je Fergie, sotva se zčeřená hladina uklidnila a oni ucítili pevnou půdu pod nohama.

Všichni tři začali přehnaně pomalu kraulovat středem kanálu a synchronnost jejich výkonu rušily jen záchvaty smíchu.

„A teď na zádech.“

Obrátili se a chvíli plavali na znak – to už jim šlo mnohem hůř a výsledný dojem připomínal synchronizovaný pád pozpátku z okna. Konečně Fergie zavelel, aby zaujali polohu na prsou, a dodal:

„Potápíme se.“

Chlapci zmizeli v kalné zelené vodě kanálu, a když se znovu vynořili, měli na hlavách souvislý povlak z vodního květu, takže vypadali jako tři vodnické akvabely.

„Takovej sajrajt!“ ulevil si Alex.

„Skoro jako tvoje fusekle,“ dodal Wattie.

„Do pr… Co to je?“

Alex a Wattie se ohlédli po Fergiem, který se začal ve vodě zuřivě zmítat.

„Něco mě kouslo!“ vykřikl.

Alex se nevěřícně ušklíbl. „Jedna nula pro lochneskou příšeru.“

„On se snad topí,“ podotkl stejně nevzrušeně Wattie.

„Nedělám si srandu… něco mě chytilo! Do hajzlu, to je bolest!“

Alexovi i Wattiemu zčistajasna došlo, že Fergie doopravdy nežertuje. Všechny zbylé pochyby se rozplynuly v okamžiku, kdy nad hladinu vystřelila chlapcova noha, na jejímž konci vlál pevně zakousnutý potkan. Fergie mával končetinou a všude kolem stříkala krev.

„Sundejte tu bestii!“ křičel.

Oba kamarádi mu přispěchali na pomoc a Alexovi se na třetí pokus podařilo sevřít chlupaté klubko, ale jak se pokoušel hlodavce odtrhnout, způsobil tím Fergiemu jen další bolest. Teprve když párkrát silně zatáhl, potkan se pustil a Alex s ním mlátil o ploché kameny na kraji dlážděné stezky tak dlouho, dokud neměl jistotu, že je po něm.

Wattie zatím pomohl Fergiemu na břeh a pustil se do ohledávání jeho nohy.

Fergie se třásl po celém těle – mohl za to prožitý šok i pohled na levou dolní končetinu: potkaní řezáky ji prokously hned u malíčku. Zvíře pak pevně sevřelo čelisti a nehodlalo oběť pustit. Když Alex silně zatáhl, vymknul mu čelisti – proto stisk povolil – ale přitom zvětšil ránu, a ta nyní silně krvácela.

I teď se Alex ujal iniciativy. Nařídil Fergiemu, aby si lehl na záda a zvedl nohy; sám zatím popadl triko ležící na břehu a snažil se z něj natrhat pruhy, jež by použil jako obvazy. Bylo to těžší, než čekal, ale, látka nakonec povolila v místě, kde byla malá dírka, a Alex tak získal čtyři cáry bavlněné látky.

Dřepl si, sevřel Fergieho nohu mezi stehny a začal mu ji obvazovat.

„Viděl jsem to v jednom filmu,“ vysvětloval. „Chlápkovi ustřelili ruku a jeho kámoš si roztrhal košili, aby zastavil krvácení.“

„Pomohlo to?“ zajímal se Fergie, který se mezitím trochu uklidnil.

„Ne, hned v další scéně byl tuhej. Stihnul akorát říct kámošovi, aby se postaral o jeho fakany.“

„Postaráš se o moji myš?“

„Kreténe blbej!“

„Zaběhnu zpátky za fotrem,“ nabídl se Wattie. „Řeknu mu, že potřebujem sanitku.“

„Slyšíš to, ty hovado? Povezeš se v káře s majákem a houkačkou!“ oznámil Alex Fergiemu.

„Asi se svezu s tebou, abych nemusel poslouchat toho tetina parchanta,“ zavolal ještě Wattie a upaloval zpátky na farmu.

Během hodiny přijali Fergieho do nemocnice sv. Jana v Livingstonu a ještě ten večer mu sešili šlachy na poraněné noze. Do konce týdne se k němu připojili i Alex a Wattie: hospitalizovali je tamtéž. Všichni tři se při koupání ve stojaté vodě kanálu nakazili leptospirózou. U Fergieho se k ní přidružila krysí horečka a jeho stav se prudce zhoršil. Obě nemoci navíc úspěšně zamaskovaly třetí problém: pooperační infekci rány; lékaři ji rozpoznali teprve v okamžiku, kdy přerostla v otravu krve. Fergieho život se ocitl v ohrožení.

1

Glenvane,

hrabství Dumfriesshire,

Skotsko,

léto 1999

„Tati, co dělají ovečky?“

Steven Dunbar se na okamžik zamyslel, pak sklouzl pohledem k dětské tvářičce, která k němu vzhlížela, a odpověděl: „Dohromady nic, Jenny. Řekl bych, že jen tak postávají… a žerou.“

Otec i dcerka se dál věnovali sledováni pastorálního výjevu, jenž se před nimi odvíjel: v odpoledním slunci se na poli za vesnici spokojeně pásly ovce. Steven se opíral o vrátka stlučená z pěti tyček, zatímco Jenny hleděla mezerou mezi nimi a jednou rukou ho pevně držela za kalhoty, jako by se bála, že jí uteče.

„Jo, ale co dělají?“ trvala holčička na svém. „Co mají na práci?“

„Nemyslím, že nějakou mají, Jenny. Jejich život v podstatě nemá žádný smysl.“

Steven Dunbar si nedokázal pomoci, ale něco mu to připomínalo. To, co právě řekl o ovcích, by se dalo vztáhnout i na něj samého a na jeho život v posledních devíti měsících, jež uplynuly od smrti Lisy – jeho ženy a Jennyiny matky. Každý z těch devíti měsíců mu připadal dlouhý jako celý život.

Tři roky po svatbě našli lékaři Lise nádor. Místo slova „navždy“, jež tehdy zmizelo z jejich slovníku, se Dunbarovi naučili říkat „nanejvýš rok“. Lisa, zdravotní sestra z Glasgowa, kterou Steven poznal během jednoho z nejděsivějších případů, jaké v životě vyšetřoval, ve skutečnosti odešla ještě dřív, po pouhých sedmi měsících a dvou dnech. Vzala s sebou všechnu naději a sny, k nimž se Stevena upínal, a zanechala jej uprostřed citové pouště, nehostinnější než, arktické pláně. Stevenovi nadřízení z Inspektorátu Sci-Med pro něj měli pochopení, ale především si uvědomovali, že jejich inspektoři musí za všech okolností myslet na svou práci. V opačném případě mohou udělat osudnou chybu, vrhnout špatné světlo na státní instituce, a možná dokonce ohrozit lidské životy, včetně těch vlastních. Člověka, který se utápí v žalu a beznaději tak jako Steven Dunbar, je lépe nechat, aby se se ztrátou vyrovnal – taková byla oficiální linie. Buď se vrátí k práci, až se na to bude cítit, anebo se nevrátí vůbec.

Inspektorát Sci-Med byl nevelkou instituci placenou z vládních peněz. Tvořil samostatnou jednotku při ministerstvu vnitra a měl za úkol vést předběžná vyšetřováni nedbalostních nebo kriminálních trestných činů, pro něž řadovým policistům scházela potřebná kvalifikace. V praxi to znamenalo řešit případy z vědecké a medicínské oblasti, u nichž mohl nezasvěcený vyšetřovatel jen těžko rozlišit, zda skutečně došlo k pochybení, nebo dokonce ke zločinu.

Inspektoři museli často jednat s vysoce postavenými odborníky a vedle inteligence a detektivních schopností potřebovali k práci i notnou dávku taktu a diplomatického talentu. Tyto vlivné osoby považovaly každý zásah zvenčí za nemístné zasahování do svého soukromého hájemství a nesly jej s krajní nelibosti.

Steven se ocitl na Inspektorátu zvláštní oklikou, ale to bylo u inspektorů celkem běžné. Vystudoval medicínu a získal doktorát, ale pak se rozhodl pro vojenskou dráhu. Jako příslušník výsadkového pluku a zvláštních jednotek SAS sloužil na základnách po celém světě. Praxe získaná v polních nemocnicích mu po návratu do civilního života nebyla k ničemu, ale díky nabytým zkušenostem uměl improvizovat a dokázal čelit obtížným a náročným situacím.

Příroda jej obdařila vysokou atletickou postavou a on miloval tělesnou námahu i vzrušení a riziko, jež mu přinášela aktivní služba v armádě. Pak oslavil třicítku a začalo mu docházet, že je načase odejít. Ve své branži se nemohl vymlouvat na přibývající léta. Jak to říkal poddůstojník, který je kdysi při „základním výcviku“ SAS proháněl po waleských horách? Buď držíš krok s těmi nejlepšími, nebo nepochoduješ vůbec.

Když ten čas skutečně nadešel a on měl dát armádě sbohem, nevěděl, co si počít. Nadřízení měli za to, že když je Steven jednou lékař, může toto povolání vykonávat i v civilu, ale on sám si tím nebyl vůbec jistý. Na to, aby začal pracovat v některé nemocnici, toho příliš mnoho zameškal – zkušenosti z polních lazaretů jej předurčovaly leda k práci u záchranné služby – a kariéra obvodního lékaře mu po tom, co prožil v předchozích letech, připadala mimořádně nudná. Zbývaly okrajové profese medicíny, například povoláni vězeňského lékaře, anebo možnost odejít do soukromého sektoru a stát se závodním lékařem u některé velké firmy. Představa, že by měl předstírat upřímný zájem o potíže zaměstnanců trpících chronickou únavou nebo symptomy stresu, jej vůbec nelákala.

Nabídka z Inspektorátu přišla v pravý čas. Něco takového hledal. Přijali ho jako inspektora-specialistu a z jeho papírů mohli vyčíst, že je nejen zkušený lékař, ale také člověk s mimořádnými schopnostmi, který dovede čelit náročným a nebezpečným situacím. Jeho šéfům se zamlouvalo, že prošel tvrdými životními zkouškami. V tomto směru se výrazně lišil od svých kolegů, jimž dělalo velké problémy, když měli na soustředěních přejít po fošně položené přes dva barely.

Za posledních pět let se Steven úspěšně zhostil několika případů a způsob, jakým Inspektorát fungoval, se mu zamlouval. Inspektoři měli volnou ruku a mohli vést vyšetřování tak, jak sami pokládali za vhodné. Administrativa se omezovala na nezbytné minimum a jejím cílem bylo co nejvíc usnadnit práci lidem v terénu. To byl velký rozdíl proti většině státních úřadů, které pokládaly papírováni za svůj nejvyšší cíl a v lidech z první linie viděly pouhé prostředníky zásobující byrokraty potřebnými informacemi. To, čemu se vznešeně říká „průběžná kontrola pracovního procesu“, funguje jen na papíře. Ve skutečnosti to vypadá tak, že dva lidé sledují, jak si třetí strouhá tužku, a ještě chtějí, aby jim o tom podával hlášení. Kolik času vám strouhání zabere? Jak často strouháte? Jak ostrá musí tužka být? Nemohl byste používat levnější typ? A mohl byste do příštího čtvrtka vyčíslit roční náklady na tužky?

Zdaleka ne všechny Stevenovy případy byly kriminálního charakteru. U většiny z nich se nejednalo o zločin ani o trestný čin. V tomto směru bylo velmi charakteristické první vyšetřování, jehož se coby inspektor zhostil. Zavedlo jej do jisté nemocnice v hrabství Lincolnshire, v níž pooperační úmrtnost zničehonic výrazně stoupla nad celostátní průměr. Ve skutečnosti to nepostřehli ani lidé z regionu, a pokud by si nakrásně něčeho všimli, policie neměla k dispozici experty, kteří by celou věc dokázali vyšetřit. Teprve počítač na Inspektorátu odhalil výkyv ve statistice a přiměl inspektory, aby se na to podívali zblízka.

Vyšetřování vedl Steven a s největší ohleduplností se propracoval až k jádru problému – k sekundáři z chirurgického odděleni, který už mel svá léta a dávno nebyl tak zručný jako zamlada. Vzhledem k jeho postavení a vztahovačnosti si na to nikdo z personálu nedovolil poukázat z obav o vlastní kariéru. Steven to nakonec zařídil tak, že starého chirurga v tichosti a bez zbytečného osočováni penzionovali.

Zato glasgowský případ, který ho svedl dohromady s Lisou, byl záležitostí pro kriminalisty. Dvě sestřičky ze soukromé kliniky – jednou z nich byla Lisa – poukázaly nezávisle na sobě na jisté nesrovnalosti. Vše nasvědčovalo tomu, že na klinice zemřelo několik pacientů poté, co jim byly transplantovány nekompatibilní orgány. Následné vyšetřováni odhalilo řetězec vražd, nelegálních obchodů za miliony dolarů a krádeži orgánů – to vše pod pláštíkem dobročinných aktivit, na něž dokonce přispěla vláda.

Steven tehdy málem přišel o život, ale popravdě řečeno, právě pocit rizika a nejistoty se mu na jeho práci začal líbit. Člověk nikdy nevěděl, co ho potká. A teď dostal dopis od Johna Macmillana, ředitele Inspektorátu. Šéf mu suše sděloval, že pro něj má úkol, a pokud se na to cítí, může se pustit do práce. Nehrozil ani nepřemlouval, jen konstatoval fakta. Jestli má Steven zájem, měl by se ozvat; jestli ne, nic se neděje, třeba to vyjde příště.

Jenže Steven sám nevěděl. Cítil se líp než před nějakou dobou, ale bál se, že už nebude mít takovou motivaci jako dřív. Proto se rozhodl zajet za Jenny už o tomto víkendu, týden před termínem pravidelné čtrnáctidenní návštěvy.

Dcerka nemohla zaplnit bolestnou mezeru, jež v jeho životě zbyla po Lise, ale vzdor svému věku byla dominantní osobností a on za ni cítil rodičovskou zodpovědnost. Navíc byla tím jediným, co ho dokázalo vyburcovat z apatie.

Vlastně měl dojem, že by se mohla stát klíčem k jeho návratu do života. Dýchal jenom pro ni.

Jenny teď žila u Lisiny sestry Sue a jejího manžela Richarda ve vesnici Glenvane. Vesnice ležela v hrabství Dumfriesshire, kde Lisa a její sestra vyrůstaly. Sue a Richard měli dvě děti, sedmiletou Mary a pětiletého Robina, a Steven razil pro jejich způsob života označení „velkolepý zmatek“. Richard, nepříliš dbalý advokát a mladší společník kanceláře sídlící v městě Dumfries, se specializoval na nemovitosti, zatímco Sue byla na světě proto, aby pomáhala bližním v nouzi a řešila jejich problémy. V okolí si jí lidé vážili a měli ji rádi – ale ze všech nejvíc si jí cenil její švagr: za to, jak rychle a téměř bez váhání převzala roli Jennyiny matky.

„Tati?“ nehodlala se vzdát Jenny. Už věděla, co dělat, když dospělí nepřítomně hledí do dálky a neodpovídají na otázky. Obvykle stačilo opakovat dotaz donekonečna a tahat při tom dotyčného za nohavici.

„Ovečky vážně nemají nic na práci, zlatíčko. Prostě jenom jedí, spí a… jsou na světě.“

Jenny chvíli přemýšlela, a pak řekla: „Tak jako ty, tati?“

Steven se na ni překvapeně podíval. „Jak to myslíš, Jenny?“

„Teta Sue říká, že teď nikde nepracuješ… takže taky jenom jíš, spíš a jsi na světě.“

„Pořád mám svoji práci, zlatíčko. Byl jsem nějaký čas na dovolené, ale brzo začnu znovu pracovat.“

„Budeš za mnou dál jezdit?“

Steven ji vzal do náruče. „To víš, že budu. Nic na světě mi v tom nemůže zabránit.“

Jenny na něj pohlédla, ale neusmála se. „Mámě v tom něco zabránilo.“

„To je něco jiného, Jenny. Maminka byla moc nemocná. Nechtěla od nás odejit, ale nemohla si vybrat.“

„Teta Sue povídala, že je v nebi, ale pořád se na nás dívá. Myslíš si to taky?“

„Samozřejmě.“

„A myslíš, že vidí úplně všechno?“

„To asi ne,“ odpověděl Steven a úkosem si dcerku změřil, aby zjistil, co ji trápí.

„Myslíš, že viděla i to, jak jsem Robinovi tajně vzala vláček a schovala ho?“

„Ne, to asi ne, zlatíčko,“ ujistil ji Steven a všiml si, jak se jí po tváři rozlévá výraz úlevy, jako když zpoza mraku vykoukne sluníčko. „Ale poslyš, Jenny…“

„Ano, tati?“

„Ten vláček Robinovi vrať.“

***

Steven zaplatil taxikáři a svižně vstoupil do budovy ministerstva vnitra. Už dávno neměl důvod vzít na sebe oblek, ale když teď znovu kráčel ve své „uniformě“, pocítil nával sebedůvěry a náhle měl pocit, že se na chvíli vše vrátilo do normálních kolejí. Přivítala jej Macmillanova sekretářka slečna Robertsová, a protože ředitel právě telefonoval, požádala příchozího, aby pár minut počkal. Steven odmítl nabízenou kávu a zbytek času uplynul v příjemném hovoru. Slečna Robertsová se vyptávala na Jenny a on se zase zajímal o její pěvecké aktivity. Slečna Robertsová byla sopranistkou Jiholondýnského Bachova sboru.

„Termíny jsou dost napjaté,“ svěřovala se, „Za dva týdny je koncert a my nemáme kde zkoušet, protože sál je v jednom kuse zadaný. Vlastně…“

Odmlčela se, když se otevřely dveře kanceláře a v nich stanul vysoký šedovlasý pán. „Rád vás vidím, Dunbare,“ zahlaholil. „Pojďte dál.“

Steven pohlédl na slečnu Robertsovou, jako by ji chtěl říct, že si její vyprávěni vyslechne později, a následoval Macmillana do kanceláře.

„Tak jak se cítíte?“

„Děkuji, pane řediteli, je to lepši.“

Macmillan se uvelebil za stolem, lokty si opřel o postranní opěradla křesla, spojil před sebou prsty rukou do tvaru stříšky a snažil se muže, jenž seděl před ním, odhadnout.

Steven Dunbar vypadal velmi dobře. Dlouhým horským túrám, během nichž se snažil najít neexistující odpověď na celou řadu otázek, vděčil za pleť opálenou dobronzova i za to, že shodil pár kilogramů. V předchozích měsících se mu díky nadměrné spotřebě alkoholu zhoršila fyzička a taky přibral v pase, teď však bylo jeho štíhlé svalnaté tělo znovu štíhlé a v tmavomodrém obleku se skvěle vyjímalo. „Lisina smrt byla tragédie,“ řekl Macmillan. Vizuální kontrola skončila, nadešel čas pro psychologickou prověrku. „Byli jste svoji tak krátce. Jak je to dlouho, co…“

„Devět měsíců,“ odpověděl Steven vyrovnaně.

„Musí to být pořád velmi trpké.“

„Něco podobného prožívá dnes a denně spousta lidi,“ namítl Steven. „Žijeme v slzavém údolí.“

„Berete to stoicky,“ opáčil Macmillan. Na tváři se mu objevil úsměv, ale jeho oči se neusmívaly. „Stát se něco takového mně, asi bych cítil bezmezný vztek.“

„Taky jsem ho cítil,“ ujistil jej Steven, „ale už je to za mnou. Jen pořád nemám chuť na děkovné chvalozpěvy.“

Macmillan vědoucně přikývl. „Rakovina, viďte?“

Teď přikývl zase Steven.

„Vražedná diagnóza, navzdory všem pokrokům medicíny,“ povzdechl si Macmillan.

Z očí se mu dalo vyčíst, že položil kontrolní otázku a čeká, jak Steven zareaguje.

„Oba dobře víme, že ve většině případů o žádné skutečné pokroky nejde,“ řekl Steven, který si šéfova pohledu nevšiml. „Lidem z výzkumných týmů jde hlavně o to, aby o nich psaly noviny a oni dostali další granty. Když přijde na lámání chleba, vždycky se dozvíte, že výzkum je teprve v plenkách, nicméně lze doufat, že během pěti až deseti let se jeho výsledky promítnou do praktické léčby‘. Skoro nikdy se to nestane, a pokud se skutečně dostaví pokrok, pak leda diagnostický, ne terapeutický. Doktoři zjistí s větším předstihem, že zemřete, ale nedokážou s tím nic udělat.“

„To je trochu cynický pohled, nemyslíte?“ namítl Macmillan.

„Spíš realistický,“ odpověděl Steven. „Vidět věci takové, jaké jsou, je koneckonců součástí mé profese, že?“

Macmillan se usmál, tentokrát upřímně. „Máte naprostou pravdu. Někdy si říkám, že by ty všiváky měl za takové pokroky medicíny někdo volat k zodpovědnosti.“

„Úplně by stačilo, kdyby museli ze svého vrátit všechny peníze, které dostali na grantech a pak spláchli do kanálu,“ nadhodil Steven.

„Oblast výzkumu je ošidná,“ konstatoval Macmillan. „Objektivní fakta často scházejí, a tak člověku nezbývá, než aby se spolehnul na dobrozdání expertů. Ti většinou tvrdí, že se na obzoru rýsuje úžasný objev, jenže obvykle to není pravda. Medicínský výzkum je zkrátka skvělým lovištěm pro všemožné šarlatány a podvodníky.“

„Nejvíc pozornosti neupoutá ten nejchytřejší, ale ten, koho je nejvíc slyšet. Drzé čelo lepší než poplužní dvůr.“

„Přesně tak,“ přikývl Macmillan, „v tomhle se shodneme. A mohlo by to platit i u případu, kterým jsem vás chtěl pověřit. Tedy – pokud si troufáte.“

„Jsem připraven, pane řediteli.“

„Jde o jisté neshody kapacit v názorech na geneticky upravené plodiny pěstované ve Skotsku. Nejspíš je to jen další bouře ve sklenici vody – vše se točí kolem otázky, zda nebyly porušeny podmínky licence vystavené ministerstvem –, ale mně se na tom něco nechce líbit a podobné záležitosti jsou dnes velmi citlivé. Proto si myslím, že bychom se na to měli podívat.“

„O jakou genetickou modifikaci jde?“

„Společnost Agrigene, jak se dotyčná firma jmenuje, dostala povolení pěstovat na dvou polích geneticky modifikovanou řepku. Zdá se, že díky pozměněné genetické struktuře je tahle odrůda řepky odolná vůči obzvlášť silným pesticidům.“

„To zni pravděpodobně.“

„Zřejmě to tak opravdu bude, jenže současná vláda už dokázala nadělat takový galimatyáš kolem nemoci BSE, že oficiálním prohlášením o tom, že to či ono je biologicky bezpečné, nikdo nevěří. Pokud si vzpomínám, na důvěryhodnosti jim nepřidal ani výstřední klobouček odpovědného pana ministra.“

„Já si zase živě pamatuju, co pravil jeho předchůdce: Lidi můžete bez obav krmit sliby, pokud ovšem neobsahují hovězí,“ přispěl Steven se svou troškou.

„Ale nejsme tady proto, abychom hodnotili intelekt svých nadřízených,“ řekl Macmillan a tím debatu uzavřel. Právě tohle se na něm Dunbarovi líbilo: vznešeným vystupováním a dozadu sčesanými stříbrnými vlasy mohl Macmillan připomínat typického byrokrata z Whitehallu, ale pod touto maskou se skrýval člověk, který se ničím nelišil od svých podřízených. Pokud některý z nich překročil hranici a začal si příliš dovolovat, uměl jej na to upozornit, aniž jej urazil. Navíc se těšil zasloužené pověsti šéfa, který se za své lidi bije do roztrhání těla a žárlivě střeží nezávislost Inspektorátu na státní správě. Několikrát se stalo, že pohrozil demisi, když se výše postavená místa pokusila ovlivnit vyšetřováni.

„To nejsme,“ souhlasil Steven, „pouze musíme nést důsledky jejich konání. Mimochodem, co je vůbec v nepořádku s tamtou firmou?“

„Tajila před místními lidmi, v čem vlastně podniká. Úzkostlivě se snažila držet všechno pod pokličkou a totéž požadovala i od farmářů.“

„Nemůžu říct, že bych se jim divil. Když člověk uváží, co se kolem geneticky upravených plodin dělo a děje tady v Anglii.“

„Souhlasím – a podle zákona se nikdo ničeho nedopustil. Firma udělala všechno, co měla, a její pěstitelská licence je podle všeho úplně v pořádku.“

„Tak v čem je tedy problém?“

„Když se o všem dozvěděli místní lidé, vůbec je to nepotěšilo a od té doby kolem toho dělají hrozný kravál.“

Steven pokrčil rameny a povzdechl si. „Svým způsobem je chápu; i strach z neznámého, dovedně živený médii…“

Obávám se, že je za tím něco víc než povyk několika farmářů.“

„Teď mi asi řeknete, že jeden z místních je ekozemědělec, který se bojí, že mu pyl těch zvrhlých rostlin znehodnotí úrodu,“ odtušil Steven.

Macmillan se usmál. „Uhodl jste – ale je v tom háček. Firma Agrigene tvrdí, že v době, kdy si vyřizovala licenci pro pokusné pěstování geneticky upravených rostlin, nebyl ten člověk oficiálně vedený jako ekozemědělec. Prý si v tomhle směru důkladně zmapovala široké okolí a tenhle chlap si podle ni vyřídil papíry až následně.“

„Proč by to dělal?“

„Lidé z firmy jsou přesvědčeni, že jim to udělal naschvál.“

„To mi připadá trochu přitažené za vlasy, i když na druhé straně, znám myšlení firem a vím, že za vším vidí spiknutí úřadů.“

„A pak je tady ten největší problém, který posouvá celý případ do úplně jiné roviny. Podle odpůrců geneticky upravených rostlin pěstuje Agrigene na pokusných polích jiné plodiny, než na které získala licenci.“

„To už vypadá opravdu vážně,“ souhlasil Steven. „Proč si to mysli?“

„Nechali si analyzovat vzorky v laboratoři ministerstva v Ayrshiru. Analýza prokázala přítomnost třetího cizorodého genu, o němž v žádosti o licenci nebyla řeč.“

„Takže lidé z okolí měli pravdu?“

„Agrigene to popírá. Firma připouští, že genetická výbava jejich rostlin obsahuje třetí cizorodý prvek, ale podle ní nejde o gen. Laboratoř, která provedla analýzu, se prý dopustila profesionálního omylu.“

„Připomíná mi to argumenty atletů, kteří se hájí, že nikdy nedopovali,“ konstatoval Steven.

„Přesně tak. Člověk by si myslel, že za daných okolností přiznají, že došlo k technickému omylu, a omluví se, ale oni tvrdohlavě trvají na vlastní nevině. A kromě toho tvrdí, že se někdo spikl proti jejich firmě a chce ji zdiskreditovat. Jsou připraveni hnát to třeba k soudu.“

„Kdo se proti nim měl spiknout?“

„To sami nevědí, nenapadaje dokonce ani motiv.“

„Prostě si mysli, že je někdo nemá rád,“ dodal Steven.

„Možná trpí stihomamem, možná ne. Jisté je, že firma neoblomně prohlašuje, že nic neprovedla, zatímco lidé z vesnice požadují zničení celé úrody. V téhle situaci do toho vstoupíte vy. Byl bych rád, kdybyste se pořádně porozhlédl přímo na místě. Promluvte si se všemi zainteresovanými a pokuste se uhodnout, co za tím vězí.“

„Asi se nepletu, když předpokládám, že budu mít co do činění se spoustou rozzuřených lidí.“

„To je víc než pravděpodobné. Rozpoutané vášně se těžko uklidňují, a teď se ke všemu rozneslo, že si chce dotyčný farmář najmout soukromou bezpečnostní agenturu, aby chránila úrodu a kapitál investovaný firmou Agrígene.“

Steven povytáhl obočí. „Nějakou partu svalovců?“

„Uniformované ‚šerify‘ se psy.“

„Ti situaci zrovna neuklidní. Objevil se už na scéně někdo zvenčí?“

„Zatím ne, ale osobně si myslím, že je jen otázkou času, kdy se o případ začnou zajímat všechny existující spolky občanských aktivistů.“

„Co na to policie?“

„Samozřejmě všechno sleduje, ale zatím se drží stranou. Asi by byla nejradši, kdyby vláda další pokusy s modifikovanými plodinami zakázala. V tom případě by se úroda zničila za státního dohledu a ve vesnici by se všechno vrátilo k normálu. Jenže Agrigene v takovém případě neprodá kůži lacino a oba dobře víme, že jakmile naši přátelé právníci ucítí tučný výdělek, můžeme se připravit na nekonečné tahanice.“

Steven přikývl a zeptal se: „Je tady ještě něco, o čem bych měl vědět?“

„Slečna Robertsová vám jako vždy připravila materiály. Najdete v nich seznam všech zainteresovaných osob a veškeré informace, které se nám podařilo sehnat. A řeknu vám ještě něco: tři chlapci ze zmíněné vesnice leží v tamní nemocnici s leptospirózou.“

„Tři?“ zvolal Steven. „A všichni z jedné vesnice?“

„Leptospiróza je čím dál rozšířenější,“ podotkl Macmillan. „Řekl bych, že ze dvou příčin. Za prvé se v celé Británii přemnožili potkani a za druhé si naše mládež zvykla pít pivo přímo z láhve.“

„Už mi to dochází,“ vzpomněl si Steven. „Leptospiróza se šíří moči potkanů a krys.“

Macmillan přikývl. „Je to tak. Basy s pivem se skladuji v otevřených skladištích, kde po nich lezou hlodavci a kontaminují láhve. Milý Honza si pak otevře láhev originál krustenbufferstumpen-schlotzského ležáku a – glo, glo, glo…“

„Nepředpokládám, že by ty tři případy měly něco společného s geneticky modifikovanými plodinami.“

„Jenom to, že otec jednoho z těch chlapců pracuje jako mechanik na statku, který nedávno obdržel akreditaci k provozování ekologického zemědělství. Nic víc. Všichni tři se nakazili kontaktem s potkaní močí. A je víc než zřejmé, kde k tomu došlo: koupali se v kanále, který protéká vesnici. Na celé věci je zvláštní jen to, že jednoho z nich potkan ve vodě napadl. Z neznámých příčin se mu zakousl do nohy a držel se až do hořkého konce.“

„Třeba ho ten kluk dráždil.“

„Je to možné. Potkan mu každopádně způsobil vážné zranění. Lékaři z místní nemocnice mu sešili prorvané šlachy, ale mezitím u pacienta propukla krysí horečka.“

„Chudák kluk.“

„A teď se k ní ještě přidružila nějaká pooperační infekce. Je to s ním dost nahnuté.“

„A to všechno kvůli tomu, že si šel zaplavat.“

„Kluci jsou nepoučitelní,“ uzavřel Macmillan debatu. „Vždycky byli a budou,“ přitakal Steven.

2

Když se Steven cestou domů usadil na sedadle taxíku, ze všeho nejdřív ho napadlo, že Jenny už nemá tatínka, který jenom „jí, spí a je na světě.“ Měl z toho dobrý pocit. Znovu se vrátil ke své práci a objemný fascikl v aktovce naznačoval, že bude mít po zbytek dne i večera dost co dělat.

Přestože slunce nesvítilo, bylo mimořádné dusno; právě to Steven na Londýně nesnášel. Podobné počasí zvyšovalo nervozitu. Svědčilo o tom neustávající vzteklé troubení klaksonů i taxikářovo nerudné bručení, s nímž si razil cestu hustým provozem dolů k řece. Steven bydlel v pátém patře obytného bloku, který před přestavbou sloužil jako skladiště. Když za sebou zavřel dveře bytu, pocítil úlevu. Než se převlékl do džínsů a trička, vysprchoval se. Pak si nalil studené pivo Stella Artois z lednice a pustil se do studia materiálů.

Dozvěděl se z nich, že Blackbridge je malá zemědělská obec západně od Edinburghu, asi pět kilometrů od jižního břehu zálivu Firth of Forth. Jméno ji dal starý most z černé litiny, který byl dávno stržen a nahrazen modernější konstrukcí. Betonový oblouk se klenul nad říčkou pospíchající z jihu na sever, od Pentlandských hor do moře. Jiná vodní tepna protínala vesnici od východu k západu. Byl to kanál Unie, dávno neužívaná dopravní spojnice mezi středem staroslavného hlavního města Edinburghu a Faikirkem, malým městem v samém středu Skotska.

Ještě na počátku dvacátého století po něm pluly nákladní čluny tažené koňmi, ale posledních sedmdesát let se kanál neudržoval. Velkou část původní dlážděné stezky, po niž kdysi chodili tažní koně, pohltila vegetace, v některých místech dokonale neprostupná. Podle připravovaného „projektu milénia“ měl být kanál znovu vybagrován, rekonstruován a proměněn v rekreační oblast. Práce už začaly a na dálnici Glasgow-Edinburgh se v místech, kde kanál před mnoha lety přeťala, stavěl nadjezd, pod nimž se měly oba úseky znovu spojit. Jinak Blackbridge ničím zvláštním nevynikal. Podobal se jako vejce vejci desítkám malých obcí rozesetých v nejhustěji obydlené části Skotska.

Spor, který ve vesnici propukl, měl dva hlavní protagonisty. Jedním z nich byl Ronald Lane, majitel farmy Peat Ridge, jenž na základě smlouvy s firmou Agrigene pěstoval geneticky upravenou řepku, druhým Thomas Rafferty z Crawhillské farmy, která na východě bezprostředně sousedila s polnostmi Ronalda Lanea. Rafferty vystupoval jako hlavní oponent firmy. Namítal, že řepkový pyl z Peat Ridge může kontaminovat jeho plodiny a tím poškodit pověst celé biofarmy. Najal si právníky edinburské kanceláře McGraw a Littlejohn, která teď zřejmě koordinovala akce všech ostatních odpůrců. Steven měl podezření, že ti posledně jmenovaní by rádi nadobro vypudili pěstitele geneticky upravených plodin z širého okolí.

Firmu Agrigene zastupovali glasgowští advokáti z kanceláře Macey a Elms.

Trvali na tom, že se jejich klienti nedopustili ničeho nepatřičného a mají plné právo pokračovat v experimentu, k němuž získali povolení.

Raffertyho právníci se pak vytasili s trumfem v podobě analýzy rostlin z Laneových polí. Provedla ji údajně laboratoř ministerstva a mělo z ní plynout, že jde o jinou odrůdu řepky, než je ta, s jejímž pokusným pěstováním vyslovily úřady souhlas. Řepka z Laneovy farmy měla kromě dvou cizorodých genů zmíněných v oficiálních dokumentech obsahovat ještě třetí, nikde neuvedený. Kancelář McGraw a Littlejohn v tom viděla pokus o klamání úřadů a požadovala, aby byl celý experiment zastaven.

Firma Agrigene se prostřednictvím svých advokátů „co nejrozhodněji“ ohradila.

Než stačil soud rozhodnout, zkomplikovaly situaci změny ve struktuře vládních orgánů. Zemědělství mělo napříště spadat do kompetence nově ustaveného skotského parlamentu a skotského ministerstva pro záležitosti venkova, zatímco firmě Agrigene vydala její licenci britská vláda prostřednictvím londýnského ministerstva zemědělství, výživy a rybolovu (MZVR). Navíc stále nebylo jasné, kdo má rozhodující slovo v otázkách ochrany zdraví obyvatelstva.

„To mi ještě scházelo,“ povzdychl si Steven. „Kompetenční spory ministerstev uprostřed vší té džungle!“ Pak vzal do ruky mapu vesnice a okolí, kterou pro něj ofotila slečna Robertsová. Všiml si, že obě farmy skutečně leží těsně vedle sebe, a protože ve zdejších zeměpisných šířkách převládá západní proudění, mohlo by teoreticky dojit k nežádoucímu transportu pylu. Steven ovšem dobře věděl, že v praxi je plošný přenos genů při opylení něčím výjimečným. To jen bulvární tisk se snažil přesvědčit čtenáře o opaku. Na jakoukoli logickou argumentaci bylo bohužel pozdě. Veřejné mínění vidělo v geneticky upravených plodinách strašáka a otázka, kdo má pravdu a kdo ne, pozbyla na důležitosti.

Steven si vzpomněl, co jim kdysi vštěpovali v kurzech pro inspektory: „Nemarněte čas řečmi o tom, co by mělo být, a soustřeďte se na to, co doopravdy je.“

Z přiložených kopií dopisů právních zástupců nevyčetl vůbec nic. Byly psány studeným, neosobním stylem, jímž advokáti obvykle píší, a prozrazovaly jen to, co musely. Steven raději sáhl po životopisných údajích obou farmářů, aby si udělal reálný obrázek o situaci.

Ronaldu Laneovi bylo třiapadesát a do Blackbridge se vrátil z Jižní Afriky, kde pracoval dlouhá léta jako správce velkostatku. Po otcově smrti se ujal zděděné farmy Peat Ridge. Kdysi, na počátku šedesátých let, vystudoval vysokou školu zemědělskou v Edinburghu, ale pak se nepohodl s otcem, jemuž vyčítal lpění na zastaralých metodách. Ti dva se spolu nikdy nesmířili a mladý Lane odjel hledat štěstí do zámoří.

Po návratu do rodné vesnice si příliš obliby nezískal. Přestože tady vyrostl, pokládali ho místní za povýšeného přivandrovalce a on se uzavřel do sebe. Nikdy se neoženil a žil sám se svou hospodyní, vesničankou Agnes Fraserovou.

Thomas Rafferty z Crawhillské farmy nevytáhl za čtyřicet osm let, co byl na světě, paty z Blackbridge. Od té doby, co v šestnácti vyšel školu, pomáhal otci a bratrovi na statku. Přestože jej otec, pověstně přísný muž, vedl k tvrdé práci, po jeho smrti trávili Thomas i jeho bratr Sean víc času v hospodě a farma pomalu upadala.

Sean byl ovšem natolik chytrý, aby včas rozpoznal, že se ve vesnici a okolí dobře uživí firma, jež bude půjčovat těžkou zemědělskou techniku. Přesvědčil bratra, aby za zbylé peníze nakoupili stroje a začali je za úplatu pronajímat zemědělcům. Jak se ukázalo, byl to dobrý nápad a Raffertyho půjčovna oběma bratrům řadu let slušně vydělávala. Protože ani jeden z nich necítil potřebu rozmnožit svůj kapitál zemědělskou činností, zůstala pole ležet ladem.

Když Sean v roce 1991 zemřel, odkoupil Thomas jeho podíl od ovdovělé švagrové. On a jeho žena Trish se tak stali jedinými spolumajiteli půjčovny. Scházel jim ovšem Seanův obchodní talent a firma už nevydělávala tolik co dřív. Thomas nepochopil, že musí investovat do nákupu nových strojů a ty staré pravidelně udržovat. Žil z podstaty, šetřil na výdajích a dál půjčoval staré rachotiny, do nichž špatně placení mechanici montovali podřadné náhradní díly kupované po bazarech.

Všechny proto překvapilo, když náhle oznámil, že chce začít znovu hospodařit a ke všemu hodlá z Crawhillu udělat biofarmu. Nahrávala mu skutečnost, že půda ležela tak dlouho ladem a nebyla kontaminována umělými hnojivy. I to byl jeden z důvodů, proč teď dostal povolení označovat své výrobky jako „ekologické“.

Při další četbě Stevenovi neušlo, že licence opravňující firmu Agrigene k pokusům, byla vydána o dost dřív než Raffertyho certifikát. Mohl za to omyl byrokrata? ptal se sám sebe. Případ, kdy levice neví, co činí pravice? To je nemoc každého úřednického aparátu a tady se k ní navíc družila další komplikace. Nedávno sice vznikl skotský parlament a administrativa, ale staré londýnské ministerstvo pro skotské záležitosti fungovalo dál i se svými podřízenými úřady. Takže měl co do činění se dvěma pravicemi a dvěma levicemi.

Málo povzbuzující myšlenka.

Přešel ke zprávě vystavené laboratoří MZVR, jež analyzovala řepku z Laneových polí, a okamžitě zpozorněl.

Vysvítalo z ní, že si analýzu objednali odpůrci firmy Agrigene. Jak je možné, že jim laboratoř ministerstva vyhověla? Copak běžně přijímá zakázky od soukromých subjektů? Možná ano, to se ještě prověří. Každopádně musel existovat i protokol o jiné, původní analýze, na jejímž základě dostala firma licenci k pokusnému pěstování.

Pouhým porovnáním obou zápisů by se snadno zjistilo, zda jde o jednu a tutéž odrůdu. Bohužel, originál protokolu ve fasciklu chyběl. Místo něj v něm Steven nalezl kopii licence, v niž byly podrobně popsány oba nové geny.

Měly za úkol učinit rostlinu odolnou proti široké škále agresivních herbicidů, především glyfosfátovým a glufosinátovým postřikům. Tyto herbicidy mohly přispět ke zvýšeným výnosům, protože na poli dokázaly zlikvidovat veškerý plevel.

„Zatraceně dobrý nápad,“ pomyslel si Steven, zatímco pročítal protokol. V řetězci DNA byly vyznačeny oba cizorodé geny, ale byla tady ještě jedna sekvence zdůrazněná jinou barvou. Právě kolem ní se zřejmě točil celý spor mezi oběma stranami.

Raffertyho právníci tvrdili, že jde o třetí cizorodý gen, jehož přítomnost Agrigene zatajila, její licence je tudíž neplatná. Firma se hájila tím, že jde o nedorozumění a v laboratoři interpretovali celý řetězec nesprávně.

Steven nebyl molekulární biolog, ale základům genetického inženýrství rozuměl.

Především se vyznal ve struktuře DNA, základního kamene všeho živého, a byla mu známa existence restrikčních enzymů, které jsou schopny její molekulu v určitých místech rozštěpit. Odtud už je jenom krůček k zásahům do šroubovice, například k přenesení genu z jedné molekuly DNA do jiné. Díky těmto znalostem měl Steven značnou výhodu proti laickému vyšetřovateli.

A už teď se podivoval, proč v laboratoři MZVR údajný nadbytečný gen neidentifikovali a nepopsali. V protokolu se hovořilo pouze o „cizorodém prvku“.

Na první pohled jsou jednotlivé části řetězce DNA od sebe k nerozeznání.

Vzorec molekuly vypadá jako nekonečná řada písmen A, T, C a G, která se různě střídají a tvoří vlastní „páteř“ šroubovice. Postupně vzniklo množství databází schopných analyzovat příslušný řetězec a porovnat jej se strukturou známých genů. Laboratoř pravděpodobně takové srovnání provedla, když v protokolu označila podezřelou sekvenci za cizorodý gen, ale neuvedla, o jaký gen se jedná ani odkud se vzal. Steven by rád věděl proč.

Zatímco přemýšlel o možných motivech, napadlo jej, že by si takovou analýzu mohl udělat sám. Stačil mu k tomu vlastní notebook. Kdyby se přes modem připojil k počítači na Inspektorátu, mohl by prohledat různé databáze DNA a snad by v nich našel podobný řetězec. Opisování zdánlivě nesmyslné řady písmen do počítače bude chvíli trvat a on se při tom nesmí splést – bude to stejné, jako by přepisoval text v neznámém jazyce – ale za pokus to stojí. Laboratoř ministerstva musela učinit totéž a zřejmě se nedobrala výsledku, jenže se o tom nikde nezmínila.

A kdyby nakrásně šlo o neznámou sekvenci, pak i tento fakt stál za zaznamenání.

Steven vyťukal na klávesnici řadu písmen a pečlivě zkontroloval, zda v ni neudělal chybu; četl ji pozpátku vždy po čtyřech znacích a zbytek obrazovky si zakrýval pohlednicí. Když si byl jist, že se nikde nepřepsal, připojil se k síti a začal se probírat databázemi. Netrvalo to dlouho. Počítač identifikoval sekvenci skoro okamžitě: našel ji hned v první databázi. Šlo o značkovací prvek známý genetickým inženýrům jako transpozon.

„No ovšem,“ zamumlal Steven, který hned věděl, proč se zde sekvence nachází, a zároveň pochopil argumentaci zástupců firmy Agrigene. Nešlo o žádný třetí gen, ale o snadno rozlišitelnou značku, jakýsi štítek v místě, kde genetičtí inženýři vsunuli do šroubovice část cizí DNA. Řetězec nebyl ani součásti DNA neupravené řepky, ani zatajeným cizorodým genem. Měl vědcům usnadnit orientaci ve struktuře molekuly. V laboratorních podmínkách by bylo nepraktické demonstrovat přítomnost cizorodých genů pracným porovnáváním celé šroubovice se vzorovou databází. Genetičtí inženýři proto tyto geny označuji transpozonem – zvláštní sekvenci, kterou lze snadno identifikovat. Jde vlastně o jakousi chemickou „visačku“. Pokud se ve šroubovici vyskytuje ona, je víc než pravděpodobné, že je v ni i cizorodý gen.

K čemu tedy všechen ten povyk? Pomyslel si Steven. Šlo o běžnou praxi a lidem z laboratoře muselo být tohle všechno jasné, už když sepisovali zprávu. Proč na to neupozornili žalující stranu a její právní zástupce? Anebo právníci záměrně zneužili omylu laborantů ve svůj prospěch? Teoreticky to bylo možné, ale Steven se zdráhal uvěřit, že by nikdo ze zaměstnanců laboratoře spadající pod ministerstvo neupozornil na skutečnost, že transpozon nelze zaměňovat za cizorodý gen.

Znovu se musel ptát, proč se ani jedna ze sporných stran nevytasila s původní analýzou DNA, na jejímž základě byla vystavena licence – už kvůli srovnání. I ona musela obsahovat tutéž „visačku“, což znamenalo, že Agrigene neporušila zákon a postupuje v souladu s licencí, bez ohledu na všechny pozdější řeči právníků o „třetím cizorodém genu“. Šlo o jedno velké nedorozuměni. Otázkou zůstávalo, zda bylo náhodné, nebo záměrné.

Firma měla každopádně právo cítit křivdu, a čím víc o tom Steven přemýšlel, tím víc chápal její rozladění. V současné atmosféře všeobecné nedůvěry ke genové manipulaci ji čekal sisyfovský úkol. To, že byla v právu, na věci nic neměnilo. Stačilo, aby se žalobce v soudní síni otázal jejich zástupců: „Připouštíte, že vám licence povoluje dva cizorodé geny, zatímco v DNA vašich rostlin se vyskytuje třetí cizorodý prvek?“ Lidé z Agrigene mohou odpovědět pouze: „Ano, ale…“ a pustit se do sáhodlouhého vysvětlováni, jenže vzedmutá vlna veřejného míněni jejich argumenty pravděpodobně smete.

Nikdo není tak hluchý jako ten, kdo nechce slyšet, Steven dospěl k poslednímu dokumentu. Byla to zpráva o trojici vesnických chlapců, kteří si šli zaplavat do kanálu. V ústřední databázi Inspektorátu mohl člověk nalézt zprávy o všech neobvyklých, událostech, důležitých i nedůležitých, jež se odehrály v místech, o něž inspektoři v současné chvíli jevili zájem. Mohla za to prostá úvaha, která říkala, že v počátcích vyšetřování není možné rozlišit podstatné od nepodstatného. A tak počítač stáhl ze sítě všechny lokální zprávy a policejní hlášeni, které se týkaly daného regionu, a zařadil je do Stevenových materiálů.

Proto se v nich ocitla i informace o trojnásobné nákaze leptospirózou.

Z pohledu neomylného dospělého rozumu vypadal třináctiletý kluk, který si jde zaplavat do stojaté vody kanálu, jako pitomec, ale třináctileté oči vidí všechno jinak. V tom věku dělá člověk to, na co má chuť, a nestará se o následky. Páni, kluci nikdy nevynikali prozíravostí a rozvahou, na tom se sotva něco změní. Zmoudřet mohou až v průběhu dospíváni a za získané poučeni leckdy draze zaplatí. Ti tři nejspíš nikdy neslyšeli o leptospiróze, o nákaze šířené potkaní močí, ani o tom, že jejím semeništěm jsou právě kanály se stojatou vodou. Stevena udivovalo jen to, že jeden z potkanů na chlapce zaútočil. Doufal, že se z toho ten hoch dostane.

Rozhodl se, že bude jeho případ sledovat. Počítač bude materiály průběžně aktualizovat a on si každé ráno stáhne nejčerstvější informace.

***

Těsně po deváté večer si Steven nalil gin s tonikem, vytáhl čistý arch papíru a začal si dělat poznámky, z nichž měl později vzniknout plán dalšího postupu. Některé aspekty případu se zdály zcela jasné. Farmář pěstující na svých pozemcích geneticky upravené plodiny pro řádně akreditovanou biotechnologickou firmu se stal trnem v oku zbytku vesnice. Na tom nebylo nic zvláštního: něco podobného se dělo po celé Británii. Jeho hlavním odpůrcem byl rádoby ekozemědělec tonoucí v obavách, že mu pyl z modifikované řepky kontaminuje jeho rostlinky. Ani na tom nebylo nic divného, leda to, že zatím nebylo co kontaminovat, protože biofarma nic neprodukovala. Ekozemědělec měl na své straně drtivou většinu místních lidí, kteří nechtěli mít nic společného s čímkoli geneticky upraveným. I to bylo celkem běžné. Steven se pozastavoval jen nad otázkou, kdo asi platí žalující straně výlohy na právníky.

Agrigene si soudní při dovolit mohla, ale co Rafferty a jeho sousedé?

Protokol vypracovaný laboratoři ministerstva – tato slova Steven podtrhl – budil dojem, jako by DNA modifikovaných rostlin obsahovala třetí, nepovolený cizorodý gen. Laboratoř neudělala nic pro to, aby svůj omyl uvedla na pravou míru – a podle toho, co už Steven věděl, o omyl skutečně šlo. To bylo přinejmenším zvláštní, stejně jako skutečnost, že nikdo nepředložil výsledky původní analýzy, které přece musely dokazovat, že odrůda řepky, na niž úřady vystavily licenci, je totožná s tou, která se pěstuje na farmě Peat Ridge.

Bylo běžnou praxi, že se inspektoři seznamovali s fakty a pozadím svých případů tak dlouho, jak sami uznali za vhodné, a teprve pak se pustili do šetření. Pokud se ukázalo, že půjde o vysoce odbornou problematiku, absolvovali nejprve specializovaný rychlokurz: Inspektorát jim zpravidla dohodl soukromou konzultaci s některým uznávaným odborníkem na danou oblast.

Steven tentokrát žádnou instruktáž nepotřeboval; odborná problematika související s vyšetřováním mu byla naprosto jasná. Přesto by se rád na pár věcí zeptal. Za prvé chtěl vědět, zda je běžné, aby státní laboratoře pracovaly pro soukromé subjekty, jako to v tomto případě učinila laboratoř MZVR. Kromě toho se dotáže na Inspektorátu, kdo za tuto analýzu zaplatil a kdo platí právníky žalující strany. A za třetí by se měl poptat, kde se nyní nachází původní analýza DNA, kterou si Agrigene nechala vypracovat pro licenční řízení. Až bude znát odpovědi na tyto otázky, může uvažovat o cestě na sever.

Nazítří čtvrt hodiny před polednem mu přišly odpovědi e-mailem. Ano, soukromé společnosti i jednotlivci si na základě smlouvy mohou objednat vypracování analýzy ve státní laboratoři. V rámci úsilí o větší míru „samofinancování“ těchto instituci vláda podobné praktiky podporuje. Kdo uhradil konkrétní práci objednanou firmou Agrigene a kým je placena kancelář McGraw a Littlejohn, nebylo známo, ale kolegové z Inspektorátu slíbili, že to zkusí zjistit. Ke třetí otázce uvedli jen tolik, že i oni postrádají původní protokol o analýze: dokumentace o licenčním řízení zaslaná ministerstvem ji neobsahovala. Inspektorát ji znovu urgoval, a jen co ji dostane, dá Stevenovi vědět. Mohl by ji mít ještě odpoledne, Odpověď na dotaz ohledně soukromé zakázky Stevena zklamala, Měl za to, že je na stopě něčeho velkého, ale veřejný sektor tak zřejmě fungoval zcela běžně. V dnešní době musí všechno vydělávat, Školy a univerzity jsou vyzývány ke spolupráci s velkými firmami, hledají sponzory a poskytují služby za úplatu. Slonovinové věže učenosti a véda pěstovaná pro vědu samu patří spolu s důstojnými cihlovými budovami porostlými břečťanem do starého železa.

Ještě víc jej rozladilo, že stále nemá k dispozici původní analýzu DNA. Právě ona měla být klíčem k celému nedorozumění. Porovnat výsledky dvou rozborů – jak to, že ještě nikoho nenapadlo udělat tak evidentní věc?

Pokud jsou šroubovice v obou případech totožné, je s licencí všechno v pořádku, pokud ne, máme na krku problém. Vypadalo to tak jednoduše, až Steven zapochyboval, zda mu něco důležitého neušlo. Rozhodl se, že zavolá na Inspektorát a pokusí se celou věc trochu urychlit.

„Už jsme to urgovali,“ zněla odpověď. „Jakmile analýzu dostaneme, pošleme vám ji po kurýrovi.“

Tak to bychom měli, pomyslel si Steven. Pokud dostane výsledky ještě to odpoledne a ukáže se, že obě šroubovice DNA jsou identické, stihne noční rychlík do Skotska, promluví si s právníky zastupujícími obě strany a elegantně vyřeší celou záhadu.

Ve čtvrt na čtyři mu osobně zatelefonoval Macmillan a požádal jej, aby za ním přišel na ministerstvo vnitra. Neřekl proč, ale Steven měl pocit, že šéfa něco silně rozladilo. Jeho špatné rozpoložení zřejmě neuniklo ani slečně Robertsové, protože Stevena přivítala varovným posunkem a zašeptala, že má jít rovnou dál.

„Posaďte se,“ vyzval ho Macmillan, když na okamžik vzhlédl od papírů.

Steven se posadil.

„Takoví parchanti! Co si o mně vůbec mysli?“

„Prosím?“

„Oni mě budou zašpásovat. Mě! Jak se vůbec opovažuji…“ Steven mlčky seděl a čekal, až bude Macmillan pokračovat. „Ze slov slečny Robertsové jsem vyrozuměl, že jste si vyžádal protokol o původní analýze DNA, kterou si nechala udělat firma Agrigene.“

„Ano, ten protokol je klíčem k otázce, zda Agrigene pěstuje rostliny, na něž má licenci, nebo ne,“ vysvětloval Steven. „Stačí provést jednoduché srovnání. Problém bezprostřední blízkosti biofarmy se tím nevyřeší, ale aspoň rozptýlíme podezření, že se tu děje něco nezákonného, a tím naše role v případu pravděpodobně skonči.“

„Ten váš protokol někdo někam ‚založil‘. Věřil byste tomu? Akreditační oddělení ministerstva jej prostě ztratilo.“

„To ale oslabuje pozici odpůrců firmy,“ nadhodil Steven.

„Oni si myslí opak,“ řekl Macmillan. „Nepřestávají poukazovat na to, že původní licence zněla na dva cizorodé geny, zatímco nová analýza hovoří o třech. Tenhle fakt prý dostatečně potvrzuje, že mají pravdu.“

„Celé je to nesmysl,“ prohlásil Steven a vyložil nadřízenému, co zjistil o údajném třetím genu.

„To všechno přece musí vědět i oni,“ namítl Macmillan. Steven pokrčil rameny.

„Člověk by to předpokládal.“

Macmillan na něj chvíli hleděl, a pak pokračoval: „Jakmile mi z ministerstva oznámili, že nemůžou najít ten původní protokol, napadlo mě, že by v Agrigene mohli mít kopii. Zavolal jsem řediteli firmy, abych ho o ni požádal. Víte, co mi odpověděl? Abych prý nebyl směšný. A když jsem se zeptal, co tím myslí, zavěsil.“

„A co tím tedy myslel?“

„Zatelefonoval jsem mu znovu a vysvětlil jsem mu, kdo jsem a co je úlohou Inspektorátu. To ho trochu uklidnilo, i když si myslím, že mému ujišťováni o naši nezávislosti a nestrannosti moc nevěřil. Utrousil něco o tom, že je to podobné, jako by policie vyšetřovala samu sebe, ale nakonec jsem z něho vytáhl, co se stalo. Hned když došlo k prvním pochybnostem, poslala firma kopii protokolu svým právníkům do Glasgowa. Pár dnů na to se do advokátní kanceláře někdo vloupal. Zkuste hádat, co si odtamtud odnesl.“

„Kopii licence?“

Macmillan přikývl. „Kopii licence. Kromě ostatních věci, samozřejmě.“

Steven hlasitě hvízdl.

„Spojil jsem se ještě jednou s akreditačním oddělením ministerstva zemědělství a zeptal jsem se jich, jestli je náhodou taky někdo nevykradl. Nebylo právě tohle pravým důvodem záhadného zmizení protokolu? A pokud ano, ví o tom policie? Ten lokaj, co jsem s ním mluvil, kličkoval, div si nezlomil nohu. Nakonec slíbil, že mi zavolá zpátky.“

„A zavolal?“

„Zavolal – ministrův tajemník osobně. Jen proto, aby mě ujistil, že se ve Skotsku neděje nic, o co by se Inspektorát musel zajímat. Prý mají všechno pod kontrolou a pan ministr by nám byl osobně zavázán, kdybychom ‚přestali dělat dusno‘.“

„Ale ale! Začínám mít dojem, že lidé z Agrigene mají pravdu: někdo se je pokouší potopit.“

„Kdo a proč?“

„Třeba někdo, kdo omylem vydal souhlas se zřízením biofarmy hned vedle poli s geneticky modifikovaným osivem, a teď se snaží najit záminku a Agrigene odtamtud vypudit,“ zauvažoval Steven.

Macmillan na něj zamyšleně hleděl a pomalu si ťukal si ukazovákem na nos. „A pan ministr nám bude osobně velmi vděčný, když přestaneme dělat dusno,“ pronesl pomalu. „Ne, něco mi říká, že za tím vězí něco většího. Něco, co není patrné na první pohled.“

„Takže se do toho mám pustit?“

„Vaše dcerka žije pořád ve Skotsku?“

„Nedaleko Dumfries.“

„Jak je to daleko od Blackbridge?“

Steven pokrčil rameny. „Nějakých sto dvacet kilometrů.“

„Co kdybyste ji o víkendu navštívil, a když už tam budete, zajel se ve vší tichosti podívat do Blackbridge? Jen tak neoficiálně? Když na něco kápnete… Jasně, ať se jde ministr bodnout. Pokračujte ve vyšetřování.“

3

Moira Lawsonová v předsíni svého domku zaváhala. Chvíli přemýšlela, zda si má vzít bundu, a nakonec se rozhodla, že si ji nevezme. Ve Skotsku se často nestává, aby si člověk mohl navečer vyjit jen tak v krátkém rukávu.

Moira si řekla, že to riziko podstoupí a pro jednou vyzkouší, jaké to je.

„Půjdu vyvenčit Sama,“ zavolala na manžela, sedícího v obývacím pokoji. Zatímco čekala na odpověď, štěně labradora se jí pletlo pod nohama a zuřivě vrtělo ocáskem.

Vzdálené zamručeni si vyložila tak, že zpráva dorazila k příjemci. Vzala ze stolku navíjecí vodítko a připnula ho Samovi k obojku. Vysvětlila mu, stejně jako pokaždé, že jen co dojdou na kopec, nechá ho běhat. Nechtěla, aby se volně potloukal po předzahrádkách v sousedství. Na silnici se Sam neustále snažil osvobodit, čmuchal s nosem u země a ocásek mu v jednom kuse kmital sem a tam. Když se Moira kousek pod vrcholem zastavila na kus řeči se sousedkou, okamžitě začal zjišťovat, co je důvodem tohoto přerušení. Skákal na sousedku a projevoval ji svou přízeň.

„Ty jsi ale buřtík, viď?“ zasmála se žena a začala si s ním hrát V tomhle věku jsou rozkošní, co říkáte?“

„A hloupí jak troky,“ dodala Moira se smíchem. „Spousta energie a žádný rozum.“

„Jdete se projit ke kanálu?“ vyzvídala sousedka.

Moira přisvědčila. „Už jste slyšela o těch třech klucích z Blackbridge?“

„To víte že ano. Prý leptospiróza – nejspíš to bude pěkné svinstvo. Poškozuje to játra. Včera jsem jela autobusem s matkou jednoho z nich. Vracela se z nemocnice. Prý si všichni tři užili svoje, ale aspoň jejímu synovi se už daří líp. Bohužel to neplatí o tom třetím, co ho pokousal potkan.“

„Taky jsem o tom slyšela. Který z nich to byl?“

„Kluk pani Fergusonové. Museli mu operovat nohu, tak zle ji měl potrhanou. A podle všeho je na tom pořád špatně: řekla bych, že se do rány dostala infekce, a tím se všechno zkomplikovalo.“

„Potkani jsou odporní. Stačí, abych na ně pomyslela, a celá se otřesu. Řeknu vám, je to taky rozum, jít se koupat do kanálu. Je to slizká zelená břečka, když ne něco horšího.“

„Jak jsem povídala, ‚spousta energie a žádný rozum‘. To platí zrovna tak pro štěňata jako pro kluky.“

Sousedka se smíchem souhlasila a Moira pokračovala v procházce. Na stezce vedoucí podél kanálu pustila Sama z vodítka. Vystartoval jako raketa nebo spíš jako neřízená střela. Zdálo se, že by se nejradši rozběhl do všech směrů současně. Moira se jej pokusila trochu usměrnit. Sebrala klacík a hodila jej před něj na stezku. Hra se ji za chvilku zalíbila stejně jako Samovi. Slunce stále hřálo, přestože už bylo nízko, a vítr zcela ustal. Ve vzduchu povlávaly vůně pozdního léta, které trochu kazil jen zápach vycházející z vodního květu na hladině kanálu.

Sam udělal přestávku ve hře, aby vykonal potřebu, a Moira se zatím zahleděla na oblohu. Napadlo ji, oč hezčí by bylo Skotsko, kdyby zde bylo častěji takové počasí jako dnes. Bohužel, v zdejším klimatu se po většinu roku člověk staral hlavně o to, aby se teple oblékl. Moira teď byla ráda, že nechala bundu doma. Večerní vzduch ji příjemně chladil na nahých pažích. Pohled na hmyz nad klidnou vodní hladinou a na lístky vrb jí připomněl vily z knížek a her o Petru Panovi. Sam k ní zpytavě vzhlédl a ona znovu uchopila klacek.

„Jdeme na to, ty hloupé psisko,“ popíchla jej. Tentokrát se pokusila dohodit o něco dál, ale nemířila dobře a klacek skončil v kanálu. Sam se hnal za ním, ale Moira, která nechtěla, aby se vrhl do stojaté vody, na něj zakřičela povel. Sam se nejistě zastavil na samém břehu. Instinkt mu velel něco jiného, ale byl už natolik vycvičený, že poslechl. „Hodný kluk,“ pochválila ho Moira. Sam zatím stál se zadkem zdviženým k nebi a čenichem skloněným k vodě. „Tak je hodný. Čekej,“ pokračovala jeho pani a pomalu se k němu blížila.

Náhle pes bolestně zaskučel a Moira viděla, jak zběsile zmítá hlavou ze strany na stranu. Nejprve ji napadlo, že má něco v tlamě; možná se chtěl zakousnout do ježka a poprvé dostal lekci, ale když přišla bliž, zjistila, že je všechno úplně jinak.

Samovi se do nosu zakouslo jakési malé zvíře a viselo mu na čenichu. Pak rozeznala, že je to potkan, a v žilách ji ztuhla krev.

Zoufale ráda by psovi pomohla a osvobodila ho od stisku zubů odporného zvířete, které mu působilo takovou bolest, ale nedokázala překonat pocit hnusu a strachu z potkanů. Ve zmatku mávala rukama, takže trochu připomínala větrný mlýn. A hrůzám ještě nebyl konec. Na břeh náhle vyběhl další potkan a zakousl se Samovi do přední tlapy. Moira vykřikla a zvuk, který jí vyšel z úst, zněl podivně cize.

Snad ještě nikdy nepoznala takový pocit, neuvěřitelnou směs strachu a vzteku.

Neušlo jí, že Samovi pomalu docházejí sily. Zdálo se, že ochabuje a každou chvíli se svalí. Když se na stezce objevil třetí potkan, zvítězila v Moiře láska ke štěněti nad strachem z potkanů. Vyrazila kupředu, začala do hlodavců kopat a z plna hrdla jim nadávala, aby si dodala odvahy. Když naplno zasáhla třetího z potkanů a odmrštila ho stranou, zavýskla radosti a pokusila se dupnout na prostředního, který nepouštěl Samovu tlapku. Ke svému zklamáni brzy zjistila, že není dostatečně pohotová a Sam sebou příliš zmítá, než aby mohla pořádně zamířit. „Do háje! Do háje!“ křičela. „Pusť ho, ty bestie! Nech ho být! Pomoc!“

Pomoc přišla v podobě cyklisty, který se blížil po stezce. Viděl, že před ním poskakuje jakási žena a u nohou ji hopká pes, a už zdálky zvonil, aby na sebe upozornil.

„Pomoc!“ zaječela Moira. „Prosím vás, pomozte mi! Sundejte z něho ty bestie!“

Cyklista, vysoký muž v montérkách a pracovních holinkách, seskočil z kola a hmátl po pumpičce. Pak s ní přetáhl potkana zakousnutého do psí tlapy a mířil natolik přesně, že se zvíře pustilo.

Aby zlikvidoval i posledního, musel Sama povalit na zem a přidržet ho. Přitom bušil pumpičkou do hlodavce, jehož čelisti stále svíraly psí čenich.

Konečně zbavil štěně jeho trapičů. Sam bolestně skučel, když mu Moira ohledávala rány. Silně krvácely.

„Ty můj chudáčku,“ konejšila ho a objímala v náruči.

„Co se tu semlelo?“ zeptal se cyklista.

Moira pokrčila rameny. „Já vážně nevím,“ vydechla. „Stál a koukal se do vody, a pak už vím jen to, že se mu jedna z těch bestii zakousla do nosu.“

„Asi natrefil na jejich noru,“ konstatoval muž. „Když větrej nebezpečí, dovedou bejt pěkný prevíti.“ Došel těsně ke břehu a začal jej zkoumat. „Akorát že tady žádný ďoury nejsou.“ Pumpičkou, kterou stále držel v ruce, rozhrnoval rákosí, ale nic neobjevil. „To je divný,“ mumlal si pro sebe. „Před tejdnem ty svině pokousaly kluka v Blackbridgi. Koupal se v kanále. Prej se mu to vrazilo na mozek.“

Moiru vůbec nezajímalo, proč potkani pokousali nějakého chlapce. Cítila slabost a třásla se zimou i úzkostí. Přední stranu halenky měla pocákanou Samovou krví a dostávala čím dál větší vztek na toho nemožného chlapa, který si nevšímal ani ji, ani psa a místo toho si tu hrál na detektiva. Musela si důrazně připomenout, že to byl právě on, kdo je před chvíli zachránil. Bůhví, jak by to všechno dopadlo, kdyby se nebyl včas objevil. „Byl byste tak laskav a pomohl mi?“ požádala jej, zatímco se se Samem v náruči pokoušela vstát.

„Bez vobav,“ prohlásil muž a vzal od ni Sama. „Co podniknem?“

„Bydlím necelý kilometr odtud.“

„Jestli mně povedete kolo, postarám se vo psa. Potřebuje pomoc. Co s ním chcete dělat?“

„V Blackbridgi je veterinář. Manžel nás tam zaveze.“

Muž pohlédl na hodinky. „Je devět pryč. Kdyby už měl padla, tak v Edinburghu je jeden, co slouží celou noc. Najdete ho v Žlutejch stránkách.“

„Díky, nejdřív to zkusíme v Blackbridgi,“ odtušila Moira.

Cestou od kanálu k Moiřinu domu budila dvojice značnou pozornost. Muž zápolil se Samovou váhou a Moira v zakrvácené halence měla v obličeji vepsán šok a zděšení. Několik sousedů se přišlo zeptat, co se stalo, ale ona neměla sílu jim všechno vysvětlovat. Hleděla skrz ně a zdálo se, že je na pokraji zhroucení. Opřela kolo o zahradní zídku, otevřela domovní dveře a zavolala na manžela:

„Andrew!“

Andrew postřehl úzkost v jejím hlase. S novinami v rukou přišel ke dveřím a posunul si brýle na nose. „Bože můj, co se stalo?“

„Sam je zraněný. Musíme s ním k veterináři.“

Andrew si šel vzít sako a jeho manželka se otočila k muži, který ještě stále držel v náruči Sama. „Pane…?“

„McDougal. Lawrie McDougal.“

„Pane McDougale, nemůžu vám dost poděkovat za to, co jste pro nás vykonal. Nevím, co bych si počala, kdybyste nejel kolem.“

Muž se pod tíhou vší té chvály neklidně ošíval. Podal ji Sama a řekl: „Nemluvte vo tom, pani. Jenom doufám, že se z toho dostane.“

Moira se usmála a mávala mu, dokud nezmizel. Její manžel už přicházel s klíči od auta. Moira si vzala Sama na klín. Do Blackbridge to měli jen tři kilometry. „Doufejme, že veterinář netráví večer mimo dům,“ poznamenal Andrew.

„Pan McDougal povídal, že v Edinburghu je čtyřiadvaceti-hodinová pohotovostní služba.“

Zastavili před rezidencí blackbridgeského veterináře, velké budově z pískovcových kvádrů stojící v ulici souběžné s hlavní třídou. Zvěrolékař James Binnie měl ordinaci ve svém domě, lépe řečeno v nízkém betonovém přístavku přilepeném k zadnímu traktu. Jeho klientelu tvořila především velká zvířata ze statků a pro těch pár domácích mazlíčků, které měl rovněž na starosti, malá ordinace postačovala.

Andrew vzal psa do náruče a zaklepal na domovní dveře. Moira stála v zakrvácené halence vedle něj. Otevřel jim sám doktor Binnie, malý mužík těsně po čtyřicítce, jenž se zvolna propadal do obrýlené a oplešatělé anonymity středních let. Na nohou měl papuče a v ruce Sklenku s nějakým pitím.

„Propána…,“ zvolal při pohledu na trojici.

„To je náš pes Sam,“ vysvětlovala Moira dutým, monotónním hlasem, který byl důsledkem šoku. „Napadli ho potkani.“

„Pojďte dozadu,“ vyzval je Binnie, odložil sklenici někam vedle dveří, vzal si plášť z věšáku a vedl je za dům. Musel se protáhnout mezi stěnou a zabláceným volvem combi, které tam parkovalo. Andrew, který šel těsně za ním, musel Sama zdvihnout, aby nevrazili do venkovního zrcátka. Moira celý průvod uzavírala.

Zářivky v ordinaci zablikaly, rozsvítily se a Andrew položil Sama opatrně na stůl. Zatímco Binnie vyšetřoval rány, Moira konejšivě hladila psa po boku.

„Kde jsme se prali, kloučku?“ broukal zvěrolékař, zatímco štěněti ohledával čenich. Zvíře nespokojeně kňučelo.

„Obávám se, že budeme muset šít.“ Pak zaměřil pozornost na tlapy a zkoumal, zda není poškozená kost. Pes protestoval hlasitěji. „Měl jsi kliku, drobku, kosti jsou celé. Ale asi tě pošleme na fakultu, aby se ti podívali na šlachy. Teď ti vyčistím a zašiju rány a dám ti pár píchanců proti infekci.“

Moira při jeho slovech s úlevou vydechla. Snadno si je přeložila: Sam se z toho vylíže.

„Nechtěla byste se posadit?“ zeptal se Binnie, když viděl, jak vratce stojí a rukama svírá okraj stolu.

Moira se poprvé usmála. „Asi máte pravdu,“ řekla a sedla si vedle Andrewa, který s lokty složenými na kolenou sledoval veterinářovo počínání.

„Předpokládám, že proháněl krysy a ony pak prohnaly jeho,“ utrousil Binnie, zatímco dezinfikoval rány.

„Já vlastně nevím, nejsem si jistá, jak to bylo. Hodila jsem mu klacek, ale přistál v kanále. Stál na břehu a hleděl do vody – a pak už jsem jenom viděla, jak se mu do čenichu zakousla jedna z těch bestii.“

„Říkáte kanál? To byli vodní potkani?“

„Ano, venčila jsem ho na stezce podél kanálu.“

„To jsem nevěděl. Myslel jsem, že honil krysy někde ve Stodole. Takhle to vypadá, že na břehu narazil na potkaní noru.“

„Přesně to říkal i ten člověk, co nás zachránil,“ podotkla Moira „ale žádnou díru nenašel.“

Binnie na ni pohlédl. „Kde přesně to bylo?“

Moira se na chvíli zamyslela. „Na vzdálenějším konci Mossgielijfe, u hranic farmy Peat Ridge.“

Binnie si ji znovu změřil, jako by chtěl něco poznamenat, ale nakonec se jen zeptal: „Ten člověk, co vám pomohl, nějakého hlodavce zabil?“

„Hned dva,“ přitakala Moira. „Umlátil je pumpičkou na kolo.“

„Jste si jistá, že byli mrtví?“

„Ten, co jsem ho odkopla, asi ne, ale další dva, na které pan McDougal vzal pumpičku, tak vypadali.“

„Dobrá,“ odtušil veterinář. Dál už neříkal nic a jen mlčky ošetřoval Samova zraněni. „Tak a je to, drobečku,“ oznámil konečně. „Potkany teď necháš nějaký čas na pokoji, ale za chvilku z tebe zase bude bojovník.“

Moira i Andrew ho zahrnuli mnoha díky a chtěli hned zaplatit, ale Binnie řekl, že jim pošle učet. Všechno papírování za něj vyřizovala manželka, jenže ta byla právě dnes večer u sestry, a on bez ní nic nenašel. Když Andrew a Moira odjeli, zhasil Binnie světla v ordinaci a vrátil se do domu. Neměl z toho dobrý pocit. Za poslední týden se stalo dvakrát, že nějaké zvíře napadli potkani, a navíc tady byl ten chlapec, kterému se jeden zakousl do nohy při koupání v kanále. Z četných hlášeni věděl, že počty potkanů v celé zemi rostou, ale to, co se dělo v okolí, jej začínalo znepokojovat. Dopil sklenici a rozhodl se, že si udělá procházku podél kanálu.

Když půjde pořád na západ podél humen farmy Peat Ridge, musí dorazit na místo, kde hlodavci napadli Sama, a pokud se proti němu nespikla sama příroda, najde mrtvá těla dvou zvířat, která zabil zmíněný cyklista. Hodlal poslat aspoň jednoho potkana na veterinární fakultu kvůli celkovému ohledáni a pitvě. Napsal vzkaz manželce, aby věděla, kam šel, kdyby se mezitím vrátila, ze zásuvky v kuchyni si vzal baterku a oblékl si bundu Barbour, aby mu v chladném nočním vzduchu nebyla zima.

Za necelou čtvrthodinu se ocitl v místech, kde končily pozemky farmy Peat Ridge a začínal Mossgiel. Obloha byla jasná a zářily na ni hvězdy, ale měsíc zatím nevyšel, takže musel rozsvítit baterku. Pomalu přejížděl kuželem světla sem a tam a hledal mrtvé potkany. Radši by to odložil na ráno, jenže šance, že by tu zdechliny přečkaly netknuté celou noc, byla velmi malá. Tmy se nebál, lépe řečeno, myslel si, že se nebude bát, ale teď se cítil velmi stísněně. Napadlo ho, že zvuky, které by za bílého dne snadno identifikoval nebo by si jich vůbec nevšiml, nabývají po soumraku nového významu. Živé ploty po stranách kanálu ožívaly kročeji neviditelných nohou a tlapek.

Náhle Binnie překvapeně vydechl a zastavil se: necelý metr před ním přeběhl ve světle baterky přes stezku potkan a hned za ním další. „Do háje, co to…“ uniklo veterináři, když se k procesí přidal třetí. Pohlédl k severu, do míst, odkud hlodavci přicházeli. Na obzoru se měkce vlnilo pole řepky. Tento pozemek už patřil k farmě Peat Ridge.

Noční vzduch k němu z dálky donesl příšerné zavytí. Binnie poznal hlas Chana z Crawhillské farmy, psa náležejícího Tomovi Raffertymu. Po zádech mu při tom zvuku přeběhl mráz.

Doufal, že zvíře je pevně uvázané u boudy a nebloudí po nocích kolem kanálu. Za svou profesionální kariéru měl s Chanem několikrát co do činění a pes ho tedy znal. Pro případ, že by se s ním měl potkat, to ovšem byla chabá útěcha. Chan byl podle všech měřítek mimořádně zlá bestie. Někteří lidé by měli mít zakázáno chovat velké psy, říkal si Binnie a myslel při tom na Chanova majitele Thomase Raffertyho. Snad tady platila přímá úměra: čím horší povaha vlastníka, tím vzteklejší pes. Vykročil dál po stezce a pokračoval v hledáni potkaních těl. Už mu to vůbec nepřipadalo jako dobrý nápad.

Ve chvíli, kdy vše vzdával, je konečně uviděl. První mršina vypadala špatně – zřejmě se na ni přiživovali jiní potkani – zato druhá byla v lepším stavu. Binnie vytáhl plastikový pytel, který si za tímto účelem přinesl, a uchopil zvíře za ocas. Když potkan prudce otočil hlavu a zakousl se mu do prstu, mimoděk vykřikl a ucukl. Už už si strkal zraněný prst do úst, ale v poslední chvíli se vzpamatoval. O krysí horečku opravdu nestál.

Raději nechal ránu krvácet, aby se sama vyčistila. Aspoň už věděl, proč bylo tělo druhého potkana tak zachovalé: hlodavec ještě žil.

Ve světle baterky Binnie zjistil, že potkan má přeraženou páteř, ale pořád dýchá, ačkoli může pohybovat pouze hlavou. Nechtěl tělo ještě víc zmasakrovat, aby neznemožnil jeho řádné ohledáni a pitvu, a tak se rozhodl, že zvíře zadusí – už proto, aby se netrápilo. Znovu odmotal kapesník, jímž si předtím zavázal prst, přitiskl jej potkanovi na čenich a tlamu a čekal, až se přestane hýbat. Byly to velmi nepříjemné minuty a veterináři se obracel žaludek.

Když bylo po všem, uchopil hlodavce za ocas, hodil jej do pytle a vydal se na cestu k domovu. Teď už litoval, že vůbec někam chodil. Mohl zatím sedět doma u televize se sklenkou whisky v ruce.

Došel skoro až k průseku v živém plotě, který vedl ze stezky na silnici, po níž sem přišel, když se jej náhle zmocnil nepříjemný pocit, že není sám. Zpočátku to byl jen neurčitý dojem, i ten ovšem stačil, aby se mu zježily vlasy v zátylku. Pak zaslechl, jak v živém plotu na opačném konci průseku někdo šramotí. Ušel ještě pár kroků, když zcela jasně zaslechl, jak někdo sykl: „Pst!“

Svým způsobem jej to uklidnilo. Měl aspoň jistotu, že na něj nečíhají lupiči ani jiní násilnici. Lidé v křoví zřejmě doufali, že kolem nich projde, aniž si jich všimne. Když je míjel a vycházel na silnici, něco ucítil… ve vzduchu se vznášel podivný zápach. Co to jen mohlo být? Něco obyčejného, s čím se člověk setkává každý den, ale v jiných místech a v jiném kontextu, takže si hned nespojil všechny souvislosti. Teprve po chvíli mu to došlo: benzin!

Okamžitě věděl, co se tady chystá. Ti lidé za živým plotem chtěli od východu proniknout na pozemky farmy Peat Ridge, nepochybně s úmyslem spálit úrodu geneticky modifikované řepky. Binnie pospíchal po silnici domů a ze všeho nejdřív zatelefonoval na policii. Jeho manželka Ann, která se mezitím objevila v hale, na něj hleděla, jako by se zbláznil. „Co se děje?“ vyzvídala.

„To byl zas jednou večer,“ řekl Binnie místo odpovědi a pokusil se o úsměv.

„Musím si to obvázat,“ dodal pak a vztyčil prst omotaný kapesníkem, skrze který prosakovala krev. „Někdo chce provést žhářský útok na farmu Ronalda Lanea. V přikopu u kanálu se schovávají nějací lidé a mají s sebou benzín.“

„A ty ses s nimi popral.“

„Ne, to mi udělal potkan,“ odpověděl veterinář. „Tenhle.“ Zvedl plastikový pytel s mrtvým zvířetem. „Mohla bys ho uložit do lednice? Díky, zlato.“

„Můj bože, v Herriotových knížkách o zvěrolékařích jsem o ničem takovém nečetla,“ povzdechla si pani Binnieová. „Kam se poděla roztomilá koťátka a červenky se zlomenými křidélky?“

„Asi bych měl zavolat i Laneovi,“ poznamenal Binnie, jako by ho to napadlo až teď. „Co kdyby policie nedorazila včas?“ Jako by jej chtěl usvědčit z omylu, dolehl k nim v tu chvíli z dálky zvuk policejní sirény. „Stejně mu zavolám,“ rozhodl se veterinář. „Lane by měl vědět, co se děje. Mimochodem, jak se má sestra?“

„Dobře,“ odpověděla žena a zmateně hleděla za manželem mizejícím v hale. „Zato minulý čtvrtek explodovala jako bomba. Byla zelená vzteky.“

„To je prima,“ ozvalo se z haly, kde duchem nepřítomný Binnie právě vytáčel Laneovo číslo. Ještě než stihl vyřídit, co měl na srdci, napadlo ho, že by měl zavolat i Tomovi Raffertymu.

Určitě mu bude vrtat hlavou, co se to venku děje.

Mužský hlas, který se ohlásil ve sluchátku, Raffertymu nepatřil. „Kdo ho shání?“

„James Binnie, veterinář.“

Rafferty se dostavil k telefonu a Binnie mu vyložil, co se děje. „Policie by měla dorazit včas,“ dodal.

„Škoda,“ ucedil Rafferty.

„Nejvyšší čas, abyste se vy dva dohodli,“ neodpustil si Binnie kašlání, „Rozeštvali jste celou vesnici.“

„Zejtra jsem vám chtěl stejně volat,“ oznámil mu Rafferty, jako by předchozí poznámku neslyšel. „Chan je nějakej divnej. Rád bych, abyste se na něho kouknul.“

„A copak je mu tentokrát?“

„Chová se čím dál hůř,“ odpověděl Rafferty. „Je vážně zuřivej, dokonce i ke mně, jestli mi rozumíte. Když jsem mu ráno dával misku se žrádlem, div mi neukous ruku.“

Binnie se usmál. „Ale Tome, Chan přece nikdy nebyl anděl, nebo snad ano?“

„Já vím, byl odjakživa čertovo kvítko,“ připustil Rafferty, „rotvajleři nejsou žádni domácí mazlíčci. Jenže teď je to něco jinýho. Mění se to k horšímu, já to musím vědět.“

„Nejspíš stárne a stává se z něho morous, tak jako z nás ze všech, Tome. Ale nevadí, zítra se u vás zastavím a podívám se na něho. Dobrou noc.“

Mužský hlas v pozadí zamumlal něco, čemu Binnie nerozuměl, ale co znělo jako „…už dávno plný zuby…“ a telefon s cvaknutím oněměl. Veterinář se zahleděl na sluchátko ve své ruce a řekl: „Hezky se vyspinkej, můj sladký princi.“

Pak se vrátil do obývacího pokoje a právě se chystal vyprávět manželce, co se vlastně stalo, když se venku ozval výbuch. Oba se vrhli k oknu. Na jihozápadě spatřili oranžovou záři. „To je benzin,“ konstatoval Binnie. „Neměli čas zničit Laneovu úrodu a teď po sobě zahlazuji stopy.“

„Snad se nikomu nic nestalo,“ řekla Ann Binnieová.

„Radši to zaklepeme na dřevo,“ dodal Binnie.

4

V pátek se Steven rozjel do Skotska. Sobotu hodlal strávit s Jenny a s ostatními a v neděli chtěl vyrazit do Blackbridge, aby se tam porozhlédl a promluvil si s tamními lidmi. Večer už mohl být zase doma. Sobotní ráno přineslo jasně modrou oblohu a slunečné počasí, a tak Steven navrhl švagrové, že spolu s Jenny vyveze na celodenní výlet i obě její děti. Sue s manželem budou mít trochu času pro sebe, což se jim v poslední době moc často nestávalo.

Mohli by jet do Glasgowa, nakoupit si a zastavit se na oběd v hezké restauraci.

Sue souhlasila, ale jen s tou podmínkou, že jim připraví jídlo na cestu. Pro případ nehody vnutila Stevenovi číslo svého mobilu. Vzhledem ke krásnému počasí bylo jasné, že Steven s dětmi skonči na pobřeží zátoky Solway Firth, kde si budou moci stavět hrady z písku, hloubit tunely a vůbec podnikat všechno, co obvykle podnikají rodiny při pikniku na pláži.

Cestou naslouchal vzrušenému dětskému brebentěni na zadních sedadlech a s úlevou si uvědomil, že obě děti berou Jenny jako vlastní sestru: svědčilo o tom neustálé pošťuchováni. On sám si dával záležet, aby při každé návštěvě přivezl dárky všem třem ratolestem. Nechtěl vypadat jako otec, který se objeví jen příležitostně, vytasí se s novou hračkou a všechny ostatní rodičovské povinnosti složí na bedra jiných lidí, ale někdy to jinak nešlo: okolnosti víc nedovolovaly. Steven se tedy aspoň snažil vnášet do života celé trojice trochu radosti a veselí. Na budoucnost zatím nemyslel. Nedokázal dohlédnout ani za obzor zítřejšího rána a své cesty do Blackbridge, jež pro něj bude znamenat návrat k pracovním povinnostem.

Nadešel večer a přiliv zaplavil bábovičky i nádherný hrad, jehož stavbou strávili tolik času. On i děti stáli vedle sebe a mlčky přihlíželi. V jednu chvíli k němu Jenny vzhlédla a jemu se při pohledu na smutek v dětských očích sevřelo hrdlo. Na prchavý okamžik měl pocit, jako by se na něj dívala Lisa.

„Neplač,“ řekl konejšivě, „takových dnů ještě bude, slibuju.“

Na zpáteční cestě děti během dvaceti minut usnuly. Steven pustil rádio, ale jenom potichu. Stanice Rádio Scotland právě vysílala zprávy a on zachytil slovo „Blackbridge“. Okamžitě zpozorněl, protože v materiálech, které tak pečlivě prostudoval, se toto místní jméno vynořovalo neustále. Měl pocit, jako by v zaplněné místnosti náhle někdo vyslovil jeho jméno. Dal rádio trochu hlasitěji a vyslechl zprávu o nezdařeném žhářském útoku na farmě Peat Ridge. Policie dorazila sice včas, takže dokázala zabránit zničení úrody na pokusném poli, a z trestného činu obviněn nikdo nebyl, ale zjitřené emoce ve vesnici dosáhly kulminačního bodu a majitel farmy se definitivně rozhodl povolat na pomoc bezpečnostní agenturu.

Následoval rozhovor s Ronaldem Laneem. Farmář volal po vládě zákona a pořádku a Steven si pomyslel, že člověk, který říká něco takového, by neměl hovořit s jihoafrickým přízvukem.

Kvůli „objektivitě“ následovalo nesouvislé blábolení kteréhosi vesničana o tom, že „už dohromady nikdo“ neví, co je bezpečné a co ne. Když reportáž skončila, Steven vypnul rádio. Pak na okamžik sklopil zpětné zrcátko, aby zkontroloval děti na zadním sedadle. Po dni stráveném na sluníčku měly červené tváře a vypadaly jako spící andílci.

Nazítří vyjel v deset ráno. Neobešlo se to bez zuřivého máváni a mnoha slibů, že se zase brzy ukáže. Poslední vznikl ve chvíli, kdy si Robin vzpomněl, že musel u Stevena v autě nechat hračku – jednu figurku astronauta.

Bleskové pátráni přineslo výsledek: nešťastník ležel zapadlý v mezeře za polštářem zadního sedadla, kde mu byla laserová pistole málo platná.

Zatímco Steven uháněl na sever, obloha postupně temněla. Těsně po jedenácté se rozpršelo a na čtyřproudé silnici se za každým náklaďákem tvořila vodní stěna. Když v poledne dorazil do Blackbridge, lilo jako z konve.

Snad za to mohlo šero nebo hustý déšť, ale Steven pojal k vesnici okamžitou nechuť. Mamě v ní hledal něco povzbudivého. Ošklivé hnízdo plné ošklivých domů, to vše uprostřed pusté krajiny, ačkoli do hlavního města Skotska to odtud nebylo vůbec daleko. Normální člověk takovými místy projížděl, aniž si jich vůbec všiml – stěrače dvakrát setřely sklo a vesnici měl daleko za sebou.

Steven pomalu křižoval ulicemi, všeho si bedlivě všímal a snažil se porovnat skutečnost s tím, co zjistil z mapy. Tu měl rozloženou na sedadle spolujezdce a čas od času do ní pohlédl, aby se zorientoval.

Konečně vyjel na kopec oddělující Peat Ridge od Crawhillské farmy a přejel přes most nad kanálem. Právě tady muselo dojit k nehodě trojice plavců.

V nejvyšším bodě silnice Steven zabočil na cestu vedoucí k Raffertyho farmě, aby se mohl otočit. V tu chvíli se před autem objevili dva chlapi ve žlutých gumových pláštích. Jeden měl na vodítku německého ovčáka, druhý svíral mobilní telefon. Steven spustil okénko. Stihl při tom zmoknout.

„Co tady děláte?“ vyštěkl ten s mobilem.

„Otáčím vůz,“ odpověděl Steven.

„To bylo naposled,“ zavrčel muž.

„Taky si říkám,“ usmál se Steven. Na ponču jednoho z nich si všiml loga agentury – Sector One Security. Vrátil se dolů do Blackbridge. Déšť vyhnal chodce z ulic, takže nebylo pravděpodobné, že by se něco dozvěděl při procházce vesnicí. Musel někam pod střechu. Mohl si vybrat ze dvou možností. Na východním konci hlavní ulice se nacházela ponurá haluzna nazvaná Hradní taverna a uprostřed obce stál malý, bíle omítnutý hotel U Blackbridgeského erbu.

Před hotelem parkovalo několik automobilů, zřejmě služebních. Steven si z toho odvodil, že pokud se někde zdržují úřednici ústředních i skotských orgánů, je to právě tady.

Překvapilo jej, že pracují i v sobotu, ale třeba byli všichni z Londýna a zůstávali tu přes víkend. Nebezpečí, že by potkal někoho známého, bylo malé, ale Steven se přesto rozhodl neriskovat:

Macmillan mu jasně řekl, že vyšetřováni má mít zatím neoficiální ráz. A tak se Steven rozhodl pro hospodu.

Hradní taverna byla uvnitř stejně ošklivá a špinavá jako zvenčí, ale zřejmě šlo o oblíbený podnik, a teď – v neděli v poledne – v ni bylo plno. Hned ve dveřích se Stevena zmocnil dojem, že atmosféra uvnitř je značně agresivní, ale pak si připomněl, že i Otčenáš může znít agresivně, když se odříkává se skotským přízvukem. V lokále bylo plno a všichni přítomni se snažili mluvit najednou.

Steven si hned zkraje všiml vnitřního uspořádáni. Vlevo od dveří seděli štamgasti. Všechny židle byly obsazené a někde se hrálo domino. Vpravo stály dva kulečníkové stoly a za nimi se o dlouhou zeď opíraly hrací automaty, jejichž elektronické pípání se mísilo s všeobecnou kakofonií zvuků.

Když Steven vešel, otočil se jeden z hráčů kulečníku a řekl schválně hodně nahlas: „Ale hovno, leze sem další.“

Jeho společníci se tomu zasmáli a Steven se ptal sám sebe, za koho jej asi považují. Došel až k výčepnímu pultu a všiml si, že se hostinský tváří neutrálně. Objednal si pivo, dostal ho a zaplatil – to vše bez jediného slova.

Napil se a začal se rozhlížet kolem sebe. Umakartový pult byl politý pivem, ani stoly už dlouho nikdo neutřel, ve vzduchu se vznášel hustý modrý oblak tabákového dýmu a kolem výčepu se rýsoval půlkruh z nedopalků. Během několika prvních minut slyšel ze všeho nejčastěji slovo „hovno“ ve všech jeho podobách. Vzpomněl si na nedávný rozhlasový pořad, v němž se tvrdilo, že nadávky zažívají nebývalou konjunkturu a všechna ostatní slova z angličtiny brzy vymizí. K vyjádření informací a myšlenek se bude používat jen slovo „hovno“, různě skloňované a ohýbané. Polední štamgasti z blackbridgeské hospody to právě teď zkoušeli v praxi.

„Tak co, z kterých novin jste?“ zeptal se někdo u jeho lokte.

Steven se ohlédl a spatřil nevysokého člověka s rezavými vlasy a knírem.

„Ze žádných,“ odpověděl. „Nejsem novinář.“

„Tak pardon. Myslel jsem, že musíte být jeden z těch anglických pisálků,“ vysvětloval zrzek. „Mimochodem, já se jmenuju Alex McColl. Píšu do Clarionu reportáž o žhářském útoku na Laneovu farmu.“

„Slyšel jsem, že se tu něco semlelo,“ řekl Steven opatrně. „Když jsem sem jel, říkali to v rádiu.“

„Zas tak moc se nestalo. Policie dorazila dřív, než ti všiváci stihli podpálit celou úrodu.“

„Říkáte to dost zklamaně.“

„Neštěstí jednoho člověka může být pro druhého požehnáním v podobě článku na titulní stranu,“ prohlásil McColl. „Ještě jsem vás tu neviděl. Co je vaše parketa?“

„Jsem státní úředník.

„I vy? Tohle místo se úředníkama přímo hemží. Jak to, že nechlastáte s kolegy nahoře U Erbu?“

„Zrovna jsem přijel. Ještě se tu nevyznám. Tohle je první flek, na který jsem natrefil. A co vy? Proč jste tady a ne tam, když lovíte senzace?

„Už mě fakt nebaví otloukat si hlavu o zeď. Přefiknout jeptišku bylo snadnější než vypáčit z té bandy nějakou informaci. A taky tu mají levnější pivo.“

Vedle u výčepního pultu se objevil někdo nový, vysoký člověk s klátivou chůzí.

„Kruci, tam ale padají trakaře,“ ulevil si, zatímco si stíral vodu z tmavé kštice a z ramen nepromokavé bundy.

Steven měl dojem, že muž má anglický akcent, ale při dalším poslechu došel k názoru, že jde o vzdělaného Skota.

„Ale ale, není to mladej Jamie Brown ze Scotsmana?“ ozval se McColl. „To jsou noviny pro lidi, co si musej po ránu vrazit do prdele sochor, aby mohli na hajzl. Sázím se, že taky jeden, co se ztratil v bouřce.“

„Nazdar, McColle,“ pozdravil Brown vesele. „Co tady děláš? Chystáš soutěž pro čtenáře vašeho plátku? Kdo správně napíše ‚geneticky modifikovaný‘, vyhraje zájezd do Disneylandu… Co ty na to?“

„Ha ha, fór k popukání,“ opáčil McColl. „Napiš to do úvodníku, zdvojnásobí vám to počet čtenářů.“

„To bych si pak možná vydělal na pořádný toaleťák a už bych se neutíral Clarionem.“

„Dost hloupých řečí,“ prohlásil McColl a zapnul si kabát. „Jdu vytáhnout pár moudrostí z lidového hrdiny Thomase Raffertyho. Řekli mi, že je to starý ladič pijan, takže s flaškou skotské, co mám v kapse, to určitě nebude nic těžkého.“

„Hodně štěstí,“ popřál mu Brown kysele. „Zrovna se od něho vracím. Proto jsem tak promokl. Poslední půlhodinu jsem se hádal s jeho gorilami.“

„Gorilami?“ vyjekl McColl. „K čemu jsou sakra Raffertymu gorily? Zakládá biofarmu, nebo švýcarskou banku?“

Brown pokrčil rameny. „Dobrá otázka, až na to, že na Crawhillu opravdu sedí dva pánové v oblecích a opakuji, že pan Rafferty nemá, o čem by s novináři hovořil‘.“

McColl vyrazil zkusit štěstí a Steven s Brownem zůstali u výčepu. „Můžu vás pozvat na sklenku?“ zeptal se Steven.

„To je od vás hezké. Dal bych si whisky, kdyby vám to nevadilo.“

Steven objednal a sledoval, jak si Brown ředí nápoj trochou vody ze džbánu stojícího na pultě. Voda mu připomněla kanál.

„Vy jste Angličan,“ konstatoval Brown. „Vítejte v Blackbridgi… družebním městě Osvětimi,“ dodal šeptem.

„Není to moc hezké místo, co říkáte?“ podotkl Steven;

„Takových hnízd jsou v Západním Lothianu tucty,“ odpověděl Brown.

„Váš kolega si právě stěžoval, že genová manipulace není žádné velké téma.“

„Není to především nic nového. U vás na jihu se takové věci pěstuji všude, ale my si je přes práh nepustíme, vždyť to znáte.“ Brown se obezřetně rozhlédl a velmi tiše dodal, „Něco vám povím. Řekl bych, že by vůbec neškodilo, kdyby zdejší genovou banku osvěžilo pár cizích genů. Půlka těch buranů tady kolem vypadá, jako by dovedla leda hrát na dudy.“

Steven stěží potlačil úsměv. Měl pocit, že výčepní musel ta slova zaslechnout, ale buď je nepochopil, nebo na sobě nedal nic znát.

U jednoho ze stolů právě vrcholila bouřlivá debata. Hlasy každou vteřinou sílily. „Pánové klid,“ pokusil se je přivést k rozumu výčepní, ale nikam to nevedlo. Ke stolu se teď upínala pozornost celé hospody.

„Já říkám, že Lane má svatý právo chránit svůj majetek všema těma… no… prostředkama,“ prohlásil jeden z mužů nahlas.

„A já zas říkám, že tu všici dejcháme ten genovej sajrajt z Peat Ridge. Může si sem pozvat šerifů, kolik chce, stejně nám nic nezabrání, abysme mu to svinstvo podpálili!“

„Hovno, ten chlap má licenci. Ten turín, co tu pěstuje, je v rychtyku. Kdyby nebyl, nedostal by papíry.“

„A co tu vůbec chce, jihoafrickej onanista?“ vpadl do toho jiný hlas.

„Dyť se tu hergot narodil, tak má právo tady bejt! Ten statek patřil jeho fotrovi.“

„Jo, ale dokavad starej žil, tak to tu pro študovanýho milostpána nebylo dost nóbl. Zdekoval se a nechal tátu, ať se dře sám, až na to chudák starej dojel. Tak ať si teď pěkně zvostane, kde byl doteď.“

„Gus má pravdu,“ vložil se do toho nový hlas. „Nikdo pořádně neví, co tam ten kokot vlastně pěstuje, a fůra z nás má malý děcka. Co já vím, co jim ty geny, co tu kolem poletujou, můžou udělat?“

„Ježišmarjá, sám přece vidíš, že je to vobyčejná řepka. Akorát jí neublíží práškováni, takže bude mít vyšší výnosy.“

„To tvrdí von.“

„Ale ani úřady si tím nejsou dvakrát jistý.“

Steven a Brown to vše sledovali a poslouchali, když vtom jeden z mužů v hloučku obklopujícím debatéry dloubl souseda po levici i po pravici a pohodil hlavou směrem k výčepu. Bylo jasné, že upozorňuje přátele na přítomnost nezvaných vetřelců.

„A sakra,“ odtušil Brown polohlasem a odvrátil se. Pozornost všech se upřela k Stevenovi a k němu. Steven se pootočil a oba upili ze sklenic. Hádka zatím pokračovala o něco tišeji.

„Už teď mám dost materiálu na článek.“ zamumlal Brown. „Zdá se, že Laneovi hafani už jsou tady.“

„Jsou,“ přitakal Steven. „Cestou sem jsem jednoho potkal – držel ho na šňůře chlap v uniformě Sector One Securitv. Říká vám to něco?“

„Už jsem je v okolí viděl.“

Uplynulo několik minut, když se k nim přišoural mladík v kožené vestě, džínech a s tágem v ruce. Zastavil se těsně před nimi a zeširoka se rozkročil. Tágo teď držel vodorovně před sebou ve svěšených rukou, takže se mu opíralo o stehna. „Hele, vy dva,“ začal, „doufám, že vás ani nenapadne dát do novin něco z toho, co jste tu teďka slyšeli.“

„Nenapadne,“ odpověděl Steven rychle, pravdivě a skoro vesele, aby neutralizoval ovzduší hrozby, které se kolem sebe pokoušel šířit neznámý mladík.

„Určitě ne,“ zamumlal Brown věcně.

Mládenec se na okamžik zatvářil zmateně. Byla to odpověď, jakou chtěl slyšet, a přesto mu připadala podivně neuspokojivá. Měl pocit, že naletěl, ale sám nevěděl proč. Odkráčel a Steven s Brownem za ním upřeně hleděli.

„Marlon Brando.“ odtušil první z nich.

„Kazanův film V přístavu,“ dodal druhý.

Znovu se chopili sklenic. „Ještě jste se nesvěřil, co tu vlastně děláte,“ řekl Brown.

„Pracuju pro státní správu.“

„Vážně?“

„Zabývám se ochranou životního prostředí,“ Steven neurčitě.

„Takže patříte k lidem, kteří rozhodují o tom, jestli Lane dostane červenou kartu?“

„Nejsem tak mocný, abych mohl rozhodovat o něčem takovém,“ odpověděl Steven. „Co si o tom všem myslíte vy?“

„Pokud opravdu pěstuje rostliny, na které firma nemá licenci, mělo by se mu to zatrhnout. K čemu je pak celý systém akreditací, kdyby jim měl projít takový podfuk. Potíž je v tom, že se skoro nedá zjistit, co Lane doopravdy pěstuje. Nenajdete úředníka, který by vám jasně odpověděl na jednoduchou otázku. Těch místních hochů v oblecích a s aktovkami už mám plné zuby, tak jsem zkusil zavolat do laboratoře, která dělala analýzu, ale i tam jsem narazil. Spíš by si nechali vytrhnout zub, než by kápli božskou.“

„Když neprozradíte novinářům ani slovo, máte jistotu, že se nedostanete do průšvihu,“ prohlásil Steven. „Úřednici nechtějí přijít o penzi.“

Brown se usmál. „Můžu vás citovat?“

„Radši ne.“

„A ta slavná Crawhillská biofarma je takový nesmysl, že se o tom člověku ani nechce mluvit. V celé vesnici jsem nepotkal živou duši, která by věřila, že se Thomas Rafferty chce živit zemědělstvím – a ekologickým už vůbec ne. Podle všeho je to ztroskotanec, který si vydělává na živobytí pronajímáním zemědělských strojů. Jinak už celé roky nemá jiného koníčka než chcát na zdi v širém okolí kvanta piva, která do sebe lije. Před časem mu kvůli tomu utekla žena.“

„Třeba chce farmu prodat,“ nadhodil Steven. „Za obdělávanou půdu dostane víc než za flák země ležící ladem.“

„To je docela možné,“ přisvědčil Brown zamyšleně. „Vidíte, takhle jsem o tom neuvažoval. Ale proč potom nechce mluvit s novináři? Člověk by čekal, že bude toužit po publicitě. Lane už hraje hlavní zápornou roli, takže z Raffertyho by se mohl vyklubat ekohrdina; Teď jenom zjistit, k čemu jsou mu dobré gorily.“

Steven pokrčil rameny. „Třeba se někdo zhlédl v Sedmi statečných a chce pomáhat chudým rolníkům.“

„Jenže oni jsou jenom dva.“

Steven se na Browna kradmo zadíval, jako by chtěl zjistit, jestli to má v hlavě v pořádku. Zjistil, že jeho nový přítel je jen duchem nepřítomen.

„Až odtud odjedu, ze všeho nejdřív si zjistím, jestli je Crawhillská farma na prodej,“ prohlásil Brown po chvíli mlčení. „Mel jste dobrý nápad. Mám vám dát vědět, jak to dopadlo?“

„Když budete tak hodný,“ odtušil Steven a dal Brownovi číslo mobilu.

„Jestli to klapne, máte u mě láhev skotské.“

Stevena napadlo ještě něco lepšího, ale zatím si to nechával pro sebe. Co když Rafferty farmu dávno prodal a teď funguje jako nastrčená loutka? To by vysvětlovalo přítomnost „goril“, o nichž hovořil Brown, ale zároveň se zde vynořoval nový otazník: k čemu potřebují praví majitelé nastrčenou loutku?

Logická odpověď zněla: proto, aby utajili vlastní totožnost. Steven se zvolna propracovával k řešení rovnice. Proč nechtějí odhalit tvář? Třeba je v tom, že koupili Raffertyho farmu, nějaký háček. Jaký? Třeba… třeba noví majitelé nejsou soukromé osoby, ale zastupují obchodní společnost. Komerční firmu… firmu podnikající v biotechnologiích – konkurenta Agligene. To by dávalo smysl, pomyslel si, zatímco dál rozvíjel svou hypotézu. Firma se usadí v regionu a koupí pozemky v těsném sousedství konkurence, a pak se etabluje jako biofarma. Tím získá sympatie místních lidí a zároveň způsobí problémy společnosti Agrigene a ohrozí její experiment.

„Říkáte, že jste státní zaměstnanec. Čím se právě zabýváte?“ zajímal se Brown.

„Mám žízeň,“ odpověděl Steven.

Brown objednal další dva drinky a Steven se pustil do nejasných výkladů o tom, jak se spolupracuje s novým skotským parlamentem v otázkách životního prostředí. V duchu si říkal, že by jeho teorie o Crawhillu vysvětlovala i to, odkud berou Laneovi protivníci peníze na advokáty a nezávislé laboratorní analýzy. Záhadou zůstávalo, jak si mohli tak snadno opatřit souhlas se zřízením biofarmy a proč byl protokol o analýze, kterou si nechali udělat, tak skoupý na informace.

„Patříte k týmu MZVR,“ vyzvídal dále Brown, „anebo pracujete pro skotskou administrativu?“

„Ani jedno, ani druhé,“ odpověděl Steven. „Mým úkolem je zjistit, jestli se tady neděje něco, oč by se měl zajímat sektor životního prostředí, ale ministerstvo zemědělství má evidentně všechno pevně v rukou.“

„To jste si mohl vymyslet,“ konstatoval Brown.

„Proč si to myslíte?“

„Slyšel jste sám, co si říkají místní,“ odpověděl Brown a kývl hlavou směrem ke stolu za jejich zády. „Vypadá to, že tady co nevidět vypukne občanská válka – a co dělají londýnské ministerstvo a skotské úřady? Sedí na zadku, přou se o paragrafy a házejí vinu na toho druhého.“

„Copak se nikdo z nich nesešel s místními lidmi, aby jim to vysvětlil?“ podivil se Steven.

„Jeden maník vystoupil v sále radnice s tím, že úřady vyšetřuji nesrovnalosti v Laneově licenci. Žádné čerstvější zprávy nemám.“

„Právníci to ještě nerozlouskli,“ podotkl Steven.

„Jen se modlím, aby řádně informovali veřejnost,“ řekl Brown.

„Mlčení je nejlepší živnou půdou pro dohady a fámy.“

Steven mlčky souhlasil.

Konverzace vázla a Brown se chystal odejit, když do lokálu vstoupil muž a zůstal stát ve dveřích: zřejmě měl pro přítomné nějakou zprávu. Štamgasti se jakoby mávnutím kouzelného proutku utišili a příchozí jim oznámil:

„Umřel mladej Ferguson. Dneska ráno ve špitále svatýho Jana. Oba Fergusonovi byli u něho. Chudák kluk.“

„Furt jsem doufal, že se z toho vylíže,“ ozval se jeden z hostů, „že budou všichni tři v pořádku.“

„Kristepane, místo něho to moh klidně vodskákat Eck!“ vykřikl muž u vedlejšího stolu. „Jdu domů, musím to povědět Mary.“ Zaskřípala odsunovaná židle a muž odešel.

„Jeho kluk se tam tehda koupal taky,“ vysvětloval jeho soused ostatním. „To pak člověka napadaj všelijaký myšlenky.“

„Nejvyšší čas, aby s těma svinskejma potkanama někdo zatočil. Je jich tam plno.“

„Jako v celý zemi. Tuhle to po ránu ukazovali v bedně. Přej je to proto, že se votepluje počasí.“

„Svinský globální voteplování – pokud to zas není nějaká bouda…“

„Tydle potkani jsou mrchy. Ráno jsem potkal v papírnictví veterináře. Přej k němu večír přiběhla jedna ženská z Gartsidu. Potkani jí někde u kanálu pokousali štěně labradora. Bylo v hrozným stavu. Kdyby kolem náhodou nejel chlap na kole, skončilo by bídně. Takhle jich aspoň pár umlátil a pomoh tý ženský vodnýst psa domů.“

„Naše Mag jednou zahnala ve stodole do kouta krysu,“ ozval se další a pustil se do vypravování.

„Musím zavolat do redakce, že ten chlapec zemřel,“ pošeptal Brown Stevenovi. „Dám vám vědět, jak to dopadlo s Crawhillskou farmou.“

Steven přikývl. Zůstal u výčepu sám, ale ne nadlouho. Za chvíli se vrátil Alex McColl a tvářil se velmi nespokojeně. „Raffertyho jsem ani nezahlíd,“ stěžoval si. „Čekal bych, že bude vyhledávat publicitu, ale on nic.“

„Váš kolega říkal před chvíli: to samé,“ podotkl Steven. Kdo vám zkřížil cestu?“

„Dva chlápci v oblecích. Na gorily byli moc slušní, a taky IQ měli vyšší než číslo límečku. Když jsem se jich ptal, kdo jsou, představili se jako ‚obchodní poradci pana Raffertyho‘.“

Steven přikývl. „Dnes si lidé potrpí na honosné tituly.“

„Jo, dneska už nikdo neuklízí hovna, ale ‚odpovídá za přemísťování exkrementů‘. Co je tady nového?“

Steven mu pověděl novinku o úmrti syna Fergusonových.

„No, aspoň něco,“ utrousil McColl a se spokojeným výrazem vytáhl zápisník.

Uniklo mu, jak se Steven při jeho slovech zatvářil.

„Asi se moc nezmýlím, když řeknu, že to bude pěkně dojemný pohřeb. Vezmu si foťák na pár žánrových obrázků, ať se vlk nažere.“

Steven ztěžka polkl. Musel si připomenout, že je zde jen jako nestranný pozorovatel. Kdyby zmlátil člověka od novin, ulevilo by se mu, ale v dlouhodobém výhledu by si tím moc nepomohl.

Rozhodl se, že se raději vzdálí. „Ještě jste nedopil,“ zavolal za ním McColl.

„Přešla mě chuť.“

5

Steven se zaradoval, když zjistil, že už neprší. Ještě větší radost mu udělal čerstvý vzduch – po hodině strávené v dusivé, zakouřené atmosféře hospody. Rozhodl se, že se trochu projde, aby si pročistil hlavu i plíce. Kromě toho cítil, že nadešel čas k zásadnímu rozhodnutí. Macmillan nechal na něm, aby posoudil, zda by se situaci v Blackbridgi měl zabývat Inspektorát Sci-Med. V tomto okamžiku si tím vůbec nebyl jist.

V ideálním případě by si rád promluvil s Laneem i Raffertym, ale dosavadní zkušenost mu říkala, že by musel s pravdou ven; už by nemohl tajit, kdo je a jakou roli v tom všem hraje Inspektorát. A Macmillan mu dal jasně na srozuměnou, že zatím musí jit o důvěrné šetření, obzvlášť poté, co dostal výstrahu z ministerstva.

Anebo si rozhovor mezi svým šéfem a ministrovým tajemníkem vyložil nesprávně?

Macmillan měl sklon reagovat příliš citlivě na sebemenší náznak snah o omezení nezávislosti Inspektorátu, a když tehdy se Stevenem hovořil, lomcoval jim vztek. Ministerstvo mu formálně sdělilo, že má situaci na místě pod kontrolou a že není potřeba, aby se jeho oddělení do záležitosti míchalo. To, co Macmillan pokládal za vměšování, připadalo Stevenovi jako celkem rozumné opatření. Zato teď, na místě činu, měl docela jiný pocit. Novinář Jamie Brown měl pravdu: úřady neřekly dohromady nic a vesnici ovládly orgie hněvu a podezírání.

Stevena coby objektivního pozorovatele nejvíc zlobilo pomyšlení, že k tomu všemu nemuselo vůbec dojit.

Úředník, který přijel vesničanům oznámit, že Lane možná pěstuje jiné rostliny, než na které získal licenci, byl zářným příkladem do nebe volajícího kreténismu. Nejenže tím ničemu nepomohl, ale ještě přilil olej do ohně všeobecné nedůvěry. Mnohem lepší by bylo, kdyby občanům vyložil, co úřady v dané věci podnikají, a slíbil, že jakmile se všechno vyšetří a objasní, bude je o tom informovat. Ani sveřepé mlčení úředních míst situaci nezlepšilo. Média se zcela logicky pustila do pátráni po všemožných spiknutích a kostlivcích ve skříni.

Nic z toho ovšem neopravňovalo Inspektorát, aby zahájil šetření. I kdyby se nakrásně ukázalo, že nejčerstvější teorie o koupi Crawhillské farmy neznámou firmou podnikající v biotechnologiích má reálný základ, Brown na to při svém pátráni přijde a celou kauzu nelítostně rozmázne v novinách, aby viníky co nejvíc zostudil. V takových situacích má tisk velkou moc – větší než celý Inspektorát.

Steven byl v pokušení oznámit Macmillanovi, že tento případ není nic pro něj ani pro jeho lidi. Šéfa to sdělení potěší a on sám bude šťastný, když bude moci ukázat Blackbridgi záda. Měl to místo rád jako kámen v botě.

Došel skoro až na vrchol kopce oddělujícího Crawhill od Peat Ridge. Na mostě odbočil ze silnice a pokračoval podél kanálu na východ. Chtěl si ještě všechno srovnat v hlavě. Musel si přiznat, že jeho úsudek je do značné míry ovlivněn touhou co nejrychleji odtud zmizet. Třeba by měl konečné rozhodnutí odložit a pokusit se zhodnotit situaci nezaujatýma očima. Jen ho nenapadalo, co by ještě mohl podniknout, aniž by vyzradil svou totožnost inspektora Sci-Med.

Po chvíli uvažování dospěl k závěru, že mu zbývá udělat jediné – navštívit laboratoř MZVR, která analyzovala rostliny, s nimiž Agrigene experimentuje. Novinář Jamie Brown z nich nic nevytáhl; Steven by se mohl z titulu své úřední funkce pozeptat na nejasnosti v protokolu. Laboratoř se nacházela v Ayrshiru, víc než sto kilometrů na západ od Blackbridge, a jeho dotaz by tedy ve vesnici nevzbudil žádnou pozornost.

Teď, když dospěl aspoň k jednomu pevnému rozhodnutí, se cítil o mnoho líp.

Přenocuje v Edinburghu a ráno vyrazí do Ayrshiru. Konečně si může trochu vydechnout a protáhnout se na čerstvém vzduchu. Lehký větřík, který se zvedl, pomůže odvanout zatuchlý pach cigaretového kouře, který si odnesl na šatech a vlasech z Hradní taverny.

Stezka podél kanálu tvořila jižní hranici Crawhillské farmy a za mírným zákrutem se Stevenovi naskytl pohled na statky Thomase Raffertyho. Nepřipadaly mu nijak rozlehlé: tři pole ležící ladem, velká stodola a před průčelím farmy oplocený pozemek s nejrůznějšími stroji. Většina jich byla natřena nažluto a jeden z nich se právě nakládal na vlečku připojenou za traktorem. Steven zůstal stát a sledoval, jak řidič obratně vyjíždí po úzkých kolejnicích na ložnou plochu vlečky. Neměl tušení, jak se stroj nazývá a k čemu je dobrý, ale zato dobře chápal, proč si zemědělci tak neohrabanou techniku raději vypůjčují, než by si ji kupovali, zvlášť když mají k dispozici tak široký sortiment.

Všiml si, že na dvoře stojí i postřikovací agregáty, a ptal se sám sebe, zda to není v rozporu s Raffertyho deklarovaným zájmem o ekologické zemědělství. Korespondovalo to s obrázkem, jaký si o něm udělal ve vesnici: Rafferty nevypadal jako člověk, který by se dal získat pro biologické formy hospodaření. Steven by měl jen tak pro zajímavost požádat kolegy z Inspektorátu, aby zjistili, jak Raffertyho půjčovna prosperuje nebo naopak neprosperuje.

Už se chtěl otočit, když si všiml, že asi padesát metrů před ním na stezce někdo je. Předtím si té postavy nevšiml, protože se krčila v rákosí a byla k němu otočena zády. Podle krásných rusých vlasů poznal, že jde o ženu.

Zvědavost mu nedala. Popošel blíž a odkašlal si, aby upozornil na svou přítomnost. Žena se otočila a vzhlédla k němu. Byla bledá a po tvářích jí tekly slzy.

Steven zaregistroval, že umístila do rákosí malou kytičku, a v tu chvíli mu došlo, že žena má něco společného s chlapcem, jenž podlehl infekci, kterou si odnesl jako následek koupáni v kanále.

„Promiňte, nechtěl jsem rušit,“ omluvil se tiše. Cítil se trapně.

„Nic se nestalo,“ odpověděla mladá žena. „Asi je to hloupé, ale chtěla jsem se s Ianem rozloučit o samotě. Nemocniční prostředí je cizí a neosobní. Když tam tak ležel, měla jsem pocit, jako by to ani nebyl náš lan. Rozumíte mi? A kolem se pořád motali nějací cizí lidé.“

Steven jí pohlédl do zvlhlých očí. „Rozumím vám až moc dobře,“ řekl s nestrojenou upřímnosti. „Vy jste Ianova příbuzná?“

„Jsem jeho sestra. Starší sestra.“

„Je mi to líto. Je to tragédie.“

„Bylo mu třináct. Myslel si, že zná všechna tajemství života, a přitom o něm nevěděl vůbec nic.“

„Jako každý třináctiletý kluk,“ dodal Steven.

„Přesně tak,“ pousmála se žena a vstala. „Jmenuji se Eva Fergusonová.“

Steven si všiml, že je velmi přitažlivá a nebude jí moc přes dvacet.

Nejkrásnější na ní byl vodopád temně rudých vlasů, splývajících na ramena. Z dálky si myslel, že je to přeliv, ale při bližším pohledu neklamně identifikoval přirozenou barvu.

Vycítil, že si chce dívka povídat o bratrovi – i to dobře znal z vlastní zkušenosti. Několika nevtíravými otázkami ji přiměl, aby vypravovala.

„Když tehdy máma zjistila, že čeká Iana, bylo to pro ni i pro tátu překvapení.“ začala Eva. „Určitě považovali naši rodinu za kompletní – měli přece dvě dcery – a najednou přišel syn. Táta se v něm viděl. Když se narodil, bylo mi už deset.“

„Určitě jste ho se sestrou strašně rozmazlovaly,“ odtušil Steven.

Eva se poprvé zasmála. „A jak! Měly jsme ho jako živou panenku.“

„Sestra tu s vámi není?“

Loni se vdala a odstěhovala se. Máma jí ráno telefonovala. Přijede na pohřeb. Neumím si představit, jak to všechno přečkáme.“

„Přečkáte,“ ujistil ji Steven, „a časem to bude lepší.“

Eva na něj úkosem pohlédla. „Mluvíte jako člověk, který to sám zažil.“

„Moje žena…,“ prozradil jí Steven. „Je to devět měsíců.“

„To je mi líto.“

Pomalu se vraceli po stezce. U Raffertyho farmy se Steven opět zastavil a pozoroval ruch před stodolou.

„Vy jste sem přijel kvůli té věci s geneticky upravenou řepkou? zeptala se Eva.

„V podstatě ano,“ připustil Steven. „Tohle je ta slavná budoucí biofarma?“

Eva přikývla. „Říká se to. Ale jestli ano, určitě za tím nestojí Thomas Rafferty. Vůbec se mu to nepodobá. Navíc ho už celé roky nezajímá nic než flaška. Proto od něj nejspíš utekla Trish.“

„Jeho žena?“

„Ano.“

„Kdo podle vás stoji za tím nápadem s biofarmou?“

„Nemám tušení. Je to celé zmatené, ale poslední dobou se všichni v Blackbridgi chovají jako šílenci. Lidé nevědí, co se vlastně děje, a bojí se, i když sami přesně nevědí čeho.“

„Nemůžete se jim divit: jsou odkázání na fámy, dohady a strach.“

„Nemluvte mi o úřadech,“ vybuchla Eva. „Úředníci o sebe zakopávají, a čím víc jich tu je, tím míň toho dělají. Máme tady lidi z ministerstva zdravotnictví, z ministerstva zemědělství, výživy a rybolovu, z ministerstva zdravotní a sociální péče a ještě z ministerstva pro záležitosti venkova. Už tady schází jenom vrchní mandarín a lord nejvyšší popravčí.“

Steven se usmál. „O těch posledních dvou úřadech jsem ještě neslyšel.“

„Máme teď ve Skotsku vlastní vládu, víte?“ Vysvětlovala Eva pohrdavě.

„A vy jí moc nefandíte…“

„Mel Gibson není můj typ.“

To Stevena rozesmálo. „Máte pravdu, i on k tomu přispěl svoji i troškou.“

„To bych řekla. Pobláznil lidi Statečným srdcem a řečmi o svobodě a sebeurčení. Vzhůru, staňte se znovu národem! Moc pěkné řeči. Radši měl říct: Nikdy se nevzdáme svého zlomku delegovaných pravomocí a velmi omezeného práva vybírat daně, to by bylo trefnejší. Dopadlo to tak, že jsme si zvolili sto dvacet devět sobeckých lumpů a máme teď za dvojnásobnou cenu dva parlamenty místo jednoho. Někdy mám pocit, že ne všichni poslanci dovedou číst a psát. A podle toho, co jsem viděla v hotelu dole ve vesnici, jim jdou ze, všeho nejlíp hádky.“

„Prosím?“ ozval se Steven, který té poslední větě o hotelu nerozuměl.

„Přes prázdniny vypomáhám U Blackbridgeského erbu. Nemůžu neposlouchat, co se děje. Státní úředníci a politici si z hotelu udělali základnu.“

„Takže vidíte hodně zblízka, jak v praxi funguje demokracie a spolupráce mezi resorty.“

„Spolupráce! To opravdu sedí. Většina těch chlápků je užitečná asi jako princezna Margaret. Když řeknou jedni, že je něco černé, druzi musí už ze zásady tvrdit, že je to bílé, takže nikdy nic nevyřeší. Přidejte si k tomu McKaye se Smithem, kteří se v jednom kuse hádají o kompetence…“

„Koho?“ zeptal se Steven a v skrytu duše se radoval z cenných informaci.

„McKay dělá do záležitostí venkova, to je skotské ministerstvo, Smith je z londýnského MZVR. Ať řekne cokoli, McKay okamžitě namítne, že to spadá do pravomoci jeho ministerstva. Pak vyletí ten; puchýř Barclay jak čertík z krabičky…“

„Barclay?“

„Cyril Barclay. Má něco společného se zdravotnictvím a bezpečností práce. Pokaždé vyskočí a prohlásí, že záležitosti lidského zdraví mají přednost před vším ostatním, takže hlavní slovo musí mít on. McKay a Smith se proti tomu samozřejmě ohradí a všechno začne znovu.“

„A Řím zatím vesele plápolá.“

„Přesně tak. A co máte v celé ‚kauze‘ na starost vy?“ zeptala se Eva.

Steven se rozhodl pro odpověď, která by co nejvíc odpovídala pravdě. „Pozoruji vývoj situace. Šéf mi uložil, abych se porozhlédl, co se tady děje. A vy jste mi v tom moc pomohla.“

„Možná jsem řekla víc, než jsem měla, ale nikdo mi to nezakázal. Pro pány v oblecích jsem jenom servírka.“

„Co jste kromě toho?“

„Studuju posledním rokem potravinářskou technologii na Herriotově-Wattově univerzitě.“

„Tak to víte o geneticky upravených potravinách víc než všichni tady kolem,“ řekl Steven s úsměvem.

„Všechno, co ode mne chtěli, byl gin a tonik, tak jsem jim nosila gin a tonik,“ odpověděla Eva. „Proboha…“

Steven na ni pohlédl, aby zjistil, co ji vyděsilo. Sledoval její pohled a spatřil potkana plovoucího v kanále. Výraz strachu a odporu se zračil v Evině tváři ještě dlouho potom, co hlodavec zmizel v podrostu na vzdálenějším břehu.

Nepochybně Evě připomenul okolnosti, za nichž zemřel její bratr.

„Pojďte,“ vyzval ji Steven, vzal ji jemně kolem ramen a odváděl ji pryč.

Sešli z kopce až k místu, kde předtím zaparkoval auto. Zastavili se u něj.

„Jsem rád, že jsem vás potkal, Evo. Škoda že to nebylo za příjemnějších okolností.“

Eva se usmála. „Ano, taky bych dala přednost havajské pláži zalité měsícem před blackbridgeským, kanálem. Bylo mi potěšením. Mějte se.“

„Myslíte, že bych vám mohl zavolat, kdybych potřeboval další informace o místních poměrech?“

Eva se zatvářila zamyšleně a pak řekla: „Počkejte s tím až po pohřbu.“

„To je samozřejmé.“

6

Steven odjel rovnou do Edinburghu a ubytoval se v prvním velkém anonymním hotelu, na který narazil na západním okraji města. Měl hlad; od snídaně nejedl, a tak si na pokoj objednal pár sendvičů s kuřetem a láhev piva Stella Artois. Zatímco čekal, rozložil si na stole notebook a přes modem se spojil s londýnským ústředím Inspektorátu. Jediná doručená zpráva říkala, že se zatím nepodařilo vypátrat, kdo platí Raffertyho právníky, ale pracuje se na tom. Steven kolegy obratem požádal, aby navíc shromáždili co nejvíc podrobnosti o finanční situaci Raffertyho firmy, zjistili, zda Crawhillská farma nebyla nabídnuta k prodeji, a konečně se podívali i na agenturu Sector One Security, kterou si najal Lane k ochraně svých pozemků na Peat Ridge. Šlo mu hlavně o to, jakou má pověst.

Než snědl chleby a dopil pivo, přišla z Londýna odpověď. Raffertyho půjčovna zemědělské techniky je stále v plusu, ale v posledních dvou letech zisky nepřetržitě klesaly. Rafferty neinvestoval do nové techniky, protože mu žádná banka nepůjčila peníze: sklon k pití z něj dělal vysoce rizikového klienta. Většina jeho strojů proto měla pověst starých nespolehlivých krámů, které nikdo neudržuje. Zákazníci se našli, ale Rafferty musel dolů s cenami, aby je přiměl podstoupit to riziko a půjčit si stroj právě u něj. A riziko to bylo nemalé. Zemědělci museli využívat krátkých období hezkého počasí. Pokud kvůli poruše ztratili den nebo dva, mohlo to pro ně mít zlé následky.

Pokud šlo o Crawhillskou farmu, nebyla na prodej ani teď, ani v minulosti. A Sector One Security byla spolehlivá agentura. Zaměstnávala sice pestrou směsici nejrůznějších existenci, což se při nízkých mzdách dalo čekat, ale měla dobré vedení, které na své zaměstnance přísně dohlíželo. Dosud si na ni nikdo nestěžoval.

„Nic, co by stálo za povyk,“ pomyslel si Steven. Potvrdil příjem zprávy a oznámil, že nazítří navštíví laboratoř MZVR v Ayrshiru. Požádal ústředí, aby laboratoř předem informovalo, že dorazí někdy mezi jedenáctou a dvanáctou.

Z hotelu odjel těsně po deváté ráno a vydal se na bezproblémovou jízdu napříč Skotskem. V celém Západním Lothianu a Lanarkshiru bylo zataženo s přeháňkami, ale sotva přejel pomyslné hranice hrabství Ayrshire, uvítala jej modrá obloha. Aby zabil trochu času, zastavil se na kávu v hotelu na okraji města Ayr a před laboratoří zaparkoval v jedenáct patnáct. Nechtěl přijet moc brzy.

Laboratoř sídlila v patrové betonové budově z počátku sedmdesátých let.

Nenápadité hranaté monstrum naštěstí stálo na hezkém a pečlivě udržovaném pozemku, takže nepůsobilo tak strašně.

Steven nechal auto na jednom ze dvou míst pro návštěvníky. Všiml si, že ředitel a několik dalších vedoucích pracovníků má na parkovišti rovněž vyhrazená místa. Už z toho si mohl udělat obrázek o laboratoři, kterou se chystal navštívit. Státní instituce byly proslulé smyslem pro pořádek. Každý zde měl své místo a z tohoto místa se nesměl hnout.

Steven se ohlásil na recepci. Recepční si ho našel v seznamu očekávaných návštěvníků a požádal jej, aby se zapsal do knihy. Pak Stevena převzala malá paní v tmavě červeném kostýmku a vedla jej do patra, kde sídlil ředitel. Steven si všiml, že má problémy s chůzí – snad za to mohl kyčelní kloub. Ředitel se představil jako dr. Robert Fildes. Byl to čerstvý padesátník s červeňoučkou tváří a připomínal spíš bodrého sedláka než vědce.

Poněkud křiklavé tvídové sako tento dojem ještě umocňovalo.

„Čím vám můžeme pomoci?“ otázal se. Při hovoru působil dojmem bystrého a kultivovaného člověka a Steven si rychle opravil původní obrázek.

„Pokud vím, laboratoř příležitostně přijímá zakázky od soukromých subjektů,“ konstatoval na úvod Steven.

Fildes se usmál. „Co možná nejčastěji. Časy se mění. Někdy si říkám, jestli jsme laboratoř ministerstva, nebo pizzerie.“

„Jak to celé funguje? Nevím o tom, že byste uveřejňovali inzeráty.“

„To opravdu neděláme,“ souhlasil Fildes, „ale máme dobrou pověst v určitých oborech činnosti. Naše experty obvykle osobně kontaktuje nějaká velká firma a požádá je o provedení laboratorní analýzy. Laboratoř z toho má procenta. Všechno je naprosto legální.“

„O tom nepochybuji,“ ujistil ho Steven. „Dejme tomu, že bych chtěl, abyste mi analyzovali semena nějaké rostliny. Měl bych se obrátit na některého z vašich lidi a jednat přímo s ním?“

„Ano, pokud byste věděl na koho,“ přisvědčil Fildes. „V opačném případě byste mohl kontaktovat mne coby ředitele instituce. Já bych vám sdělil, zda máme někoho, kdo se v dané problematice vyzná, a kontaktoval bych vás s ním.“

„Ach tak. Mohl bych vědět, jaký postup byl zvolen v tomto konkrétním případě?“

S těmito slovy Steven vytáhl kopii protokolu analýzy DNA řepky pěstované pro Agrigene na Laneově farmě v Blackbridgi a podal ji přes stůl Fildesovi.

Fildes si nasadil brýle a dal se do čtení.

„Myslím, že si vzpomínám. Byl to přímý kontakt s naším pracovníkem, dr. Millarem. Byl požádán, aby tu práci provedl osobně.“

„Ale protokol se tváři, jako by šlo o úřední zprávu vystavenou vaši laboratoří. Laboratoři ministerstva.“

„Přesně tak. Taková je praxe. Práce na zakázku je pro nás stejná práce jako každá jiná. Nechápu, kam míříte. Je něco v nepořádku?“

„Ne, jde o rutinní kontrolu,“ ujistil jej Steven. „Rád bych si ale promluvil s dr. Millarem, pokud nebudete mít nic proti.“

„Obávám se, že to nepůjde,“ prohlásil Fildes. „Gerald Millar, u nás nepracuje. Odešel do předčasné penze.“

To Stevena zaskočilo. „To musel odejít dost nedávno.“

„Před několika týdny.“

„Měl to v plánu už delší dobu?“

Fildes se náhle tvářil rozpačitě. „Ne. Dost mě to překvapilo, stejně jako všechny ostatní.“

„Rozumím,“ řekl Steven pomalu. „Mohl byste mi aspoň prozradit, kdo si analýzu objednal?“

Fildes se zhluboka nadechl a zavrtěl hlavou. „To by bylo porušení mlčenlivosti,“ vysvětloval. „Jistě chápete, jak důležitá je tato jistota pro naše zákazníky.“

Steven přikývl. „Za normálních okolnosti určitě. Ale pokud takovou informaci poskytnete inspektorovi Sci-Medu, lze to stěží považovat za vyzrazení obchodního tajemství. Nikdo jiný se o tom nedozví.“

Fildes chvíli zamyšleně hleděl a pak řekl: „Obávám se, že kdybych odmítl, máte pravomoc mi to přikázat.“

Steven mávl rukou. „Nebojím se, že bych jí musel použít, pane řediteli. Potřebuji znát pouze jméno.“

Fildes se otočil k monitoru počítače, který stál na kraji stolu, a začal něco vyťukávat na klávesnici. Stevenovi neunikl překvapený výraz jeho tváře. Ředitel si nasadil brýle a ještě chvíli bušil do kláves. Pak rozzlobeně stiskl rty a vstal. „Omluvte mne na chvíli,“ řekl, otevřel dveře kanceláře a požádal sekretářku, aby něco přinesla.

Čekali asi tři minuty, během nichž si vyměnili pár nezávazných vět o tom, že laboratoř má hezké okolí a v Ayrshiru se příjemně žije.

Konečně se vrátila Fildesova sekretářka, ale místo toho, aby vešla do kanceláře, nakoukla do dveří a požádala svého šéfa: „Mohl byste na chvíli, pane řediteli?“

Fildes se znovu omluvil a na okamžik se vzdálil. Steven jen zaslechl, jak říká zvýšeným hlasem: „To je přece skandál!“ Pak se znovu rozhostilo ticho.

Uplynulo několik minut, než se Fildes vrátil do kanceláře. „Nemusím vám říkat, jak je mi to trapné, ale vypadá to, že o této zakázce nemáme žádný záznam,“ oznámil Stevenovi. „Podrobné údaje nebyly zaneseny do počítače a papíry nejsou k nalezení. Nemám jiné vysvětlení, než že dr. Millar už myslel na důchod a to ho trochu vykolejilo.“

Steven se nevesele usmál. „Obávám se, že v tom případě mi nezbývá, než vás požádat o jeho adresu.“

„Bohužel vás musím opět zklamat, ani v tom vám nepomohu,“ odpověděl Fildes. „Gerald nežije v Británii. I s manželkou na čas odcestovali do Jižní Afriky. Mám pocit, že tam žije jejich ženatý syn, ale víc vážně nevím.“

Stevena napadlo, že si z něho dělají legraci. Uklidňovalo ho jenom to, že Fildes je při vysvětlování právě tak nesvůj jako on sám. „Dr. Millar pracoval sám?“ ujistil se.

„Ne, měl k ruce vědeckou sílu a pár nižších podřízených. Chtěl byste s nimi hovořit?“

„Možná jenom s tou vědeckou sílou.“

Fildes zvedl sluchátko a promluvil si s někým, komu říkal Roberto. Nakonec se zeptal: „Nevadilo by vám, kdybychom se u vás rovnou zastavili?“

Steven pochopil, že Roberta odpověděla kladně, protože Fildes vstal a řekl:

„Můžete jít se mnou.“

Vyšel z kanceláře a vedl Stevena chodbou. „Doufám, že vám slečna Jacksonová pomůže, jinak jste celou tuhle cestu vážil zbytečně,“ podotkl.

To věděl Steven i bez něho. Vstoupili do světlé, vzdušné laboratoře. Od stolu vstala vysoká žena s inteligentní tváří a dlouhými tmavými vlasy staženými do ohonu. Na sobě měla laboratorní plášť. Umyla si ruce v umývadle, strčila loktem do páky, aby zastavila vodu, a s přátelským úsměvem jim vyšla vstříc.

„Tohle je slečna Roberta Jacksonová,“ představil ji Fildes, „bývalá Geraldova asistentka. Roberte, tento pán je dr. Steven Dunbar z Inspektorátu Sci-Med. Rád by vám položil několik otázek, které se budou týkat vaší činnosti.“

Steven si s ní potřásl rukou a pak se obrátil na Fildese. „Už jsem vás zdržoval víc než dost, pane řediteli. Můžete se klidně vrátit ke své práci. Než odejdu, ještě se za vámi zastavím.“ Fildes ochotně přijal skrytou výzvu a vzdálil se. Steven zůstal s Robertou o samotě.

Vysvětlil ji, že si chtěl s dr. Millarem promluvit o analýze DNA. „Ale dozvěděl jsem se, že u vás už nepracuje,“ dodal.

„Odešel do předčasné penze. On i Charlotte se na čas odstěhovali k synovi a snaše do Kapského Města. Mladým se předčasem narodil syn a Millarovi se těšili na vnoučka. Je to jejich první.“

„To je hezké,“ odtušil Steven.

„Ale my jsme z toho velkou radost neměli,“ dodala Roberta smutně. „Nad celým naším oddělením teď visi velký otazník. Byli bychom radši, kdybychom se to bývali dověděli s předstihem.“

„Vy jste nevěděli, že se pan doktor chystá do důchodu?“

Roberta zavrtěla hlavou. „Přišlo to jako blesk z čistého nebe. Jako by se rozhodl v náhlém hnutí mysli. Teď je tady – a najednou je pryč. Hej hou, napněte plachty!“

„Myslel jsem si, že předčasný odchod do penze navrhuje zaměstnancům vedení instituce ve chvíli, kdy se jich chce zbavit,“ řekl Steven, „ale z toho, co jsem zatím slyšel, mám opačný dojem: odchod dr. Millara se nehodil naprosto nikomu.“

„Přesně tak, to je i můj názor,“ přisvědčila Roberta. „Ve skutečnosti může zaměstnanec o předčasný odchod do penze požádat, a pokud už překročil padesátku, musí mu šéfové vyhovět, ať se jim to líbí nebo ne. Podmínky nejsou tak výhodné, například pokud si i vedení postaví hlavu, člověk nemusí dostat příplatek za odsloužená léta, ale jinak mu nestojí nic v cestě.“

„Ohrozil jeho odchod hodně lidí?“

„Tři jsme s odpuštěním rovnou na odstřel. Další dva by měli přejit do jiných týmů. Jsou to mladé vědecké sily, takže nemají takové mzdové požadavky a snadněji se přeškolí. Se mnou je to horší: dělám tady deset let, mám trochu vyšší plat a moje specializace je o hodně užší.“

„Doufám, že se pro vás něco najde,“ řekl Steven.

„Dík, jste laskav. Co pro vás můžu udělat?“

Steven se vytasil s protokolem o analýze řepky upravené firmou Agrigene a ukázal jej Robertě. „Říká vám to něco?“

Roberta zavrtěla hlavou. „Tenhle protokol ne. Gerald na něm nejspíš pracoval sám. Vydržte vteřinku.“ Poodešla k něčemu, co vypadalo jako nezvykle široká kartotéční skříň, a vysunula dolní plechovou zásuvku. Na protokolu, který stále držela v ruce, si přečetla referenční číslo a vyhledala odpovídající položku. „Tady to máme,“ oznámila a vytáhla velký arch exponovaného fotografického materiálu přichycený dvěma zubatými kolíčky ke kovovému rámečku.

Na filmu se vedle sebe v pravidelných rozestupech nacházely útvary podobné malým černým žebříčkům.

„Tohle je sekvence DNA, kterou analyzoval dr. Millar,“ oznámila Roberta. „Myslíte, že s ní něco není v pořádku?“

„Ne, jde mi o něco jiného. DNA pochází z upravené řepky, kterou pokusně pěstují na jedné farmě v Blackbridgi v Západním Lothianu. Dr. Millar se v protokolu zmínil o třech cizorodých genetických prvcích, kdežto dotyčná společnost má licenci jen na dva.“

„To vypadá vážně.“

„Pouze vypadá,“ řekl Steven.

„Jak to myslíte?“

„Nejsem odborník na genetiku, ale domnívám se, že cizorodý prvek není za všech okolností totéž co cizorodý gen, nemám pravdu?“

„Máte,“ přikývla Roberta, „i když obvykle se mezi oba výrazy klade rovnítko.“

„Přesně tak, obvykle. Takže ten, kdo si protokol přečte, bude automaticky předpokládat, že se v sekvenci DNA nacházejí tři cizorodé geny místo dvou, a jde tedy o jinou odrůdu, než na kterou se vztahuje licence.“

„Nejspíš máte pravdu,“ přisvědčila Roberta. Tvářila se překvapeně. „Vy si ale zřejmě myslíte, že nejde o tři geny.“

„Podívejte se na celou sekvenci a na ty tři cizorodé prvky,“ požádal ji Steven.

„Nedokážu identifikovat cizorodý gen jen tak, pouhým pohledem,“ namítla Roberta. „Museli bychom sekvenci porovnat se standardním genomem řepky. Rozdíl může najit leda počítač.“

„Už jsem to udělal,“ prozradil ji Steven, „a všechny tři cizorodé prvky jsem zvýraznil.“ Při těch slovech vyňal z aktovky diagram vytištěný na počítači. „Co říkáte téhle třetí části?“ zeptal se a ukázal na zvýrazněnou oblast sekvence.

„Ale ovšem! Vím, co to je,“ vyhrkla Roberta. „Značka. Tetracyklinový transpozon. Ten užíváme zcela běžně.“

„Označila byste jej za cizorodý gen?“

„To těžko.“

„Právě tenhle transpozon označil dr. Millar ve svém protokolu za třetí cizorodý prvek.“

Roberta užasla. „Jak to mohl udělat?“

„Právě na to jsem se ho chtěl zeptat.“

„To se vám nedivím,“ připustila Roberta a zavrtěla hlavou. „Upřímně řečeno, vůbec nechápu, jak se mohl takhle zmýlit. A je mi jasné, jaké škody mohl jeho omyl způsobit. Došlo k nějakým?“

„Došlo.“

Roberta okamžitě pochopila to, co Steven věděl už od začátku. „Tahle sekvence DNA je skoro určitě totožná s tou, na kterou byla vystavena licence.“

„Kdyby je někdo mohl srovnat,“ podotkl Steven. Nechtěl Robertě vysvětlovat, že obě kopie původní analýzy záhadně zmizely. „Úřady měly bohužel k dispozici pouze zprávu dr. Millara.“

„Někdo si přece musel všimnout, že jeden z těch údajných genetických prvků je ve skutečnosti neškodná značka.“

„Někdo určitě – a možná se na to dodnes snaží někoho upozornit. Jenže protokol mluví zdánlivě jasnou řeči. Koho zajímají tuny výmluv a nesrozumitelného slangu, zvlášť když vycházejí od nějakého pochybného biotechnologického koncernu? Dva genetické prvky – všechno je košer, tři genetické prvky – všechno je na draka: tak si každý vyloží analýzu z vaší laboratoře. Žalující straně to stačilo. Mohla spustit povyk a požadovat zastavení pokusů a zničeni úrody.“

„Jak vypadá situace v tuhle chvíli?“

„Firma to nevzdala. Snaží se soudní cestou zabránit odpůrcům v jejich snahách znemožnit další pokusy a zničit vypěstované rostliny. Teď už za ni nebojují vědci, ale advokáti. Agrigene má štěstí, že obžaloba ztroskotává na rivalitě mezi londýnskou a skotskou administrativou.“

Roberta obrátila oči v sloup. „O tom mi povídejte! Dneska má každý z nás víc poslanců než příbuzných. Ještě že se perou navzájem – aspoň nemají čas škodit obyčejným lidem. Tak to aspoň vidím já.“

„Jenže neschopnost vlády může mít i stinné stránky,“ podotkl Steven a myslel při tom na to, co se děje v Blackbridgi.

„Nejspíš máte pravdu,“ souhlasila Roberta. „Já jen nevím, čím bych vám mohla pomoci.“

„Vy asi ničím,“ připustil Steven. „Tohle je věc dr. Millara. Nevíte náhodou, kdo si u něj objednal tu analýzu DNA?“

„To tedy nevím,“ přiznala Roberta zamyšleně. „Ne že bychom byli v poslední době zavaleni zakázkami, ale pokud si vzpomínám, Gerald se o podobné objednávce vůbec nezmínil.“

„Říká vám něco jméno Thomas Raferty?“

„Ne.“

„A co McGraw a Littlejohn?“ zkusil to Steven se jmény Raffertyho právníků.

Roberta zavrtěla hlavou. „Bohužel.“

„I tak vám děkuji za ochotu,“ prohlásil Steven a měl se k odchodu. „Ať vám všechno dobře dopadne.“

„Ještě vteřinku,“ řekla náhle Roberta, kterou něco napadlo. Vrátila se ke kartotéčním zásuvkám a znovu z nich vylovila snímek sekvence DNA. „Podal byste mi tamhletu lupu?“ požádala Stevena a ukázala na pracovní stůl.

Steven jí podal zvětšovací sklo, jaké používají klenotnici, a Roberta začala zkoumat horní roh snímku. „Ano, tady to je. Filmy se u nás vyvolávají hromadně, proto si je obvykle označujeme, abychom je pak rozeznali.“ A pomalu slabikovala: „Semeno řepky… Agrigene… Peat Ridge… Sigma 5… To je celé. Dává to nějaký smysl?“

„Něco ano,“ odpověděl Steven, který si všechno poznamenal. „Byl bych vám vděčný, kdybyste se o naši rozmluvě nešířila.“

Roberta se usmála. „To je samozřejmé.“

Na odchodu se Steven ještě zastavil u Fildese, aby mu poděkoval za pomoc.

Ředitel ji pokládal za nedostatečnou a měl potřebu se omlouvat. „Co Roberta? Dozvěděl jste se něco?“ vyzvídal úzkostlivě.

„Vlastně ani ne. Chtěl jsem si jen ověřit pár maličkosti. Nic, kvůli čemu byste si musel dělat obavy.“

„Takže nás nikdo nebude popotahovat za chybějící data?“ ujišťoval se Fildes.

Říkal to jakoby v žertu, ale Steven poznal, že má doopravdy strach.

„Myslím, že vím, jak k tomu opomenutí došlo,“ poznamenal konejšivě. „Dr. Millar měl určitě plnou hlavu jiných věci a ze všeho nejvíc se těšil, až poprvé uvidí vnoučka. Uzavřeme to: vy i já zapomeneme, že jsem u vás byl.“

Fildes vydechl. Ovládal se, ale Stevenovi neušlo, že to byl úlevný výdech.

„To je od vás velmi vstřícné. Mohu vás pozvat na oběd?“

„Díky, už musím běžet.“

***

Co se to k čertu děje? Pomyslel si Steven, když nasedl do auta a přibouchl dveře. Nejdřív zmizí obě kopie analýzy DNA přiložené k licenčnímu certifikátu a zaměstnanec státní laboratoře pak vystaví zkreslený (záměrně zkreslený?) protokol, načež si zažádá o předčasný důchod a odjede do Jižní Afriky. Přitom nezanechá žádnou informaci o zakázce.

Do háje! O takovou situaci stál Steven ze všeho nejmíň. Čekal, že si v Ayrshiru vyslechne sáhodlouhé omluvy laboranta, který sepsal poněkud vágní a zavádějící zprávu a teď se bude ze všech sil snažit, aby pochybení napravil a pomohl vyšetřujícím orgánům.

Místo toho se musel spokojit se zmatenou snůškou pochyb, podezření a nezodpovězených otázek.

Nakonec dospěl Steven k závěru, že má hlad. Původně se chtěl hned vrátit na východ, ale teď trochu pozměnil plány. Zastavil u hotelu, v němž si předtím dával kávu, a objednal si salát z uzeného lososa a pivo. Jídlo bylo dobré, pivo taky, ale ani jedno mu nezvedlo náladu. Uvědomoval si, co bude muset sdělit Macmillanovi: v Blackbridgi se děje něco divného a Inspektorát Sci-Med by se na to měl podívat. Zatím přesně nevěděl, co se za tím vším skrývá, a rád by tomu přišel na kloub. Jisté bylo jen to, že jeho mise v Blackbridgi ještě neskončila. Bohužel.

Dr. Millar se zničehonic rozhodl jít do penze a vyrazit i s manželkou na jih Afriky za vnoučkem. Bylo víc než pravděpodobné, že nečekaně přišel k penězům. Jestli návštěvu u dětí a vnuka až dosud odkládali, znamenalo to, že neměli na cestu. Teď na ni najednou měli. Byla to jen náhoda? Jistě, Millar mohl dědit, vyhrát v loterii nebo mu vypršela životní pojistka. To vše si Steven uvědomoval. Osobně však dával přednost vysvětlení, že dostal zaplaceno za zkreslený protokol. Pak si vzpomněl na poznámku na okraji snímku sekvence DNA.

V přítomnosti Roberty se střežil dát cokoli najevo. Všechno bylo jasné – všechno, až na název Sigma 5. Mohla to být klíčová informace, možná dokonce název společnosti, která si sporný protokol objednala s vědomím, že bude vytištěn na papíře s hlavičkou ministerstva a nevzbudí sebemenší pochybnost.

Na zpáteční cestě z Ayrshiru si lámal hlavu, jak sdělí své rozhodnutí Macmillanovi. Pokud některý inspektor dospěl k závěru, že by se Sci-Med měl angažovat v určitém případu, odeslal z počítače kódovanou zprávu o tom, že zahajuje řádné vyšetřování. Ta spustila v londýnském ústředí celou sérii reakcí. Došlo k aktivaci dvou kreditních karet, aby inspektor získal přístup k finančním zdrojům.

Ministerstvo vnitra dále informovalo místní policejní orgány, že v jejich oblasti probíhá vyšetřování, a požádalo je, aby byly inspektorovi plně nápomocny.

Veškerá další komunikace mezi inspektorem a ústředím probíhala prostřednictvím šifrovaných zpráv odesílaných z počítače a zvláštního telefonního čísla, na němž seděl ve dne v noci zvláštní operátor. Člověk pracující v terénu měl dále k dispozici celou řadu podpůrných služeb, a v případě nutnosti mu dokonce byla poskytnuta zbraň.

Steven ovšem nepředpokládal, že by ji v tomto případě potřeboval. Inspektoři se za tak širokou podporu odměňovali tím, že zahajovali „ostré“ vyšetřování, jen pokud k tomu měli – řečeno Macmillanovými slovy – „zatraceně dobrý důvod“.

Steven stál před dilematem, zda má odeslat příslušný kód a všechno spustit, nebo zda by si měl nejprve promluvit s Macmillanem a probrat s ním všechny aspekty související s „upozorněním“, jehož se Inspektorátu dostalo z vyšších míst. Pak tady byla ještě jedna ryze praktická otázka – otázka ubytování. Rozhodně nechtěl bydlet v Blackbridgi. Vesnice měla jediný hotel, který se podle slov Evy Fergusonové hemžil svárlivými úředníky a politiky. Od těch chtěl být Steven co nejdál.

Nelíbil se mu ani ten, v němž strávil minulou noc. Jedno přespáni v něm člověk přežil, ale kdo mohl v tuto chvíli říct, jak dlouho bude vyšetřování trvat? Steven si představoval něco jiného než betonový věžák, jehož pokoje byly jeden jako druhý a připomínaly vězeňské kobky.

Věděl, kam jej vedou podobné úvahy, a trochu se toho bál. Rok před Lisinou smrti navštívili společně hudební festival v Edinburghu a tehdy se ubytovali v malém hotýlku v jihozápadní části města. Rozhodl se, že se tam vrátí, i kdyby hrozilo, že vyvolá duchy minulosti. Dosud se mu podobné výlety do vzpomínek spíš nevyplácely, ale tentokrát byla touha silnější.

Když Lisa zemřela, projel během několika týdnů všechna místa, která si během společného života zamilovali.

Doufal, že ji tak bude blíž, ale dopadlo to žalostně. Jediné, co při svých návratech nalezl, byl otupující pocit samoty. Byl si vědom, že se může znovu spálit. Na druhé straně mu něco říkalo, že od tragédie už uplynulo hodně času a tentokrát by mohlo být všechno jiné.

Do Edinburghu dorazil o půl páté a v pět už stál u recepce hotelu Grange v luxusní jihozápadní čtvrti. Nedostal tentýž pokoj jako posledně, ale měl z něj skoro stejný výhled. Stál u okna, hleděl ven a vzpomínal, jak Lisa ukázala na studánku dole v zahradě a rozhodla, že než odcestují, musejí k ni zajít, aby jim splnila přáni.

Výborně, jen tak dál, pomyslel si. Vzpomínky v něm nevyvolávaly sebelítost ani drtivý smutek či pocit osaměni.

Chvíli hleděl na studánku a vybavoval si, jak se oba smáli, když zjistili, že nejde o skutečný pramen, ale o zahradní „dekoraci“. Zachechtal se a šel zatelefonovat Macmillanovi do ústředí Sci-Medu.

„Bál jsem se, že zavoláte,“ odtušil šéf. „Chcete mi říct, že do toho máme jít?“

„Mám obavy, že v blackbridgeském případu něco smrdí,“ přisvědčil Steven.

„Jste si naprosto jistý?“

„Není to stoprocentní. Nemohl jsem ve vesnici mluvit s každým, pokud jsem si měl uchovat inkognito, ale situace není v žádném případě pod kontrolou. Státní úředníci pobíhají sem a tam jako bezhlavá kuřata a odpůrci geneticky upravených rostlin vezmou co nevidět spravedlnost do vlastních rukou.“

„Není to spíš věci policie?“ namítl Macmillan. „Co s tím máme společného my?“

„Odpůrci mají pocit, že jsou v právu. Namluvili jim, že Lane pěstuje na farmě Peat Ridge jinou odrůdu řepky, než na kterou má Agrigene licenci. Prý obsahuje víc cizorodých genů. Osobně si myslím, že jde o jednu a tutéž odrůdu, ale vstoupila do toho podezřelá třetí strana, které se to nehodí do krámu, a objednala si zmatečnou laboratorní zprávu. Musela předem počítat s tím, že dojde k nedorozumění…“ Pak Steven šéfovi vylíčil, co se dozvěděl o dr. Minářovi a o jeho náhlé touze po penzi a Jižní Africe.

„Svrab a neštovice,“ utrousil Macmillan.

„Protokoly vystavené dotyčnou laboratoři nesou úřední razítko MZVR. Nejspíš právě proto se lidé z Agrigene cítí tak ukřivděni. Člověk by nečekal, že zpráva z laboratoře ministerstva bude záměrně zkreslená.“

„A podle vás je na Inspektorátu, aby zjistil, kdo je ta třetí strana,“ konstatoval Macmillan.

„Způsobila už dost problémů a může to být ještě horší. Jestli se všechno rychle nevyřeší, ublíží to spoustě lidi. Zatím to bohužel nevypadá, že by kompetentní úřady – a že jich není málo – něco dělaly, kromě toho, že mezi sebou vedou bratrovražedný boj.“

„Hm,“ zahučel Macmillan. „Nemůžu říct, že bych pookřál při představě, jak Inspektorát šťourá do vosího hnízda politiky. Mohli bychom dostat pěkných pár žihadel.“

„Je to na vás,“ odtušil Steven, kterému neušlo, jak moc se šéfovi do případu nechce. Po dlouhé odmlce dodal: „Vy si tedy myslíte, že bychom do toho neměli jít?“

„Mám-li být upřímný, říkal jsem si, jak hezky by zněl titul sir John Macmillan. Nedávno mi bylo naznačeno, že by se na Nový rok mohl stát skutkem. Eleanor by to moc potěšilo.“

„A kdybyste právě teď začal dělat vlny…“

„Přesně tak.“

„Rozhodnout se musíte vy,“ řekl Steven.

„Ne, vy,“ vypálil Macmillan

„Jestli se cítíte dost pevný v kramflecích, spusťte to. Obvyklým způsobem.“

Po těch slovech zavěsil.

Steven hleděl na sluchátko a oči se mu údivem rozšířily. Macmillan ho učinil zodpovědným za celý případ i za vlastní vyhlídky na rytířský titul. „Vřelé díky, Herr Direktor,“ zamumlal. „Jste milionovej.“

Vrátil se k oknu a zahleděl se na trávník. Možná se jedna firma podnikající v biotechnologiích pokouší potopit jinou, ale co je to proti věčnosti? Opravdu tolik záleží na tom, jestli se jeden vědecký pracovník placený ministerstvem nechal uplatit, aby zmanipuloval laboratorní protokol?

Koneckonců nelhal ani nefalšoval výsledky analýzy, pouze… pouze pomohl na svět malému nedorozumění. Je to všechno tak důležité?

Prudce se odvrátil od okna a pomalu otevřel notebook. Pak připojil modem do telefonní zdířky. Měl pocit, že tím rozhodl o něčem definitivním. „Samozřejmě že je to důležité, sakra,“ zamumlal. Vyťukal zprávu „BLACKBR1DGE – povolte start“, chvíli váhal s odesláním a pak dopsal slůvko „sorry“. Za pár minut přišla odpověď:

„BLACKBRIDGE – start povolen“. Znamenalo to, že ústředí Sci-Medu rozumí a souhlasí. Od této chvíle byl plně aktivován. Ke zprávě byl připojen Macmillanův dovětek: „Nemusíte se omlouvat. Kdybyste do toho nešel, dal bych vám padáka. Zlomte vaz.“

Kostky byly vrženy. Steven se vysprchoval, převlékl a sešel do baru na drink.

Jeden z číšníků ho zřejmě poznal, protože se zdvořile otázal, jestli nebydlel v hotelu už někdy dřív. Steven neměl chuť hovořit o okolnostech svého předchozího pobytu, a tak odpověděl záporně.

Povečeřel v prosklené zimní zahradě, stejně jako kdysi s Lisou, a pokoušel se vybavit co nejvíc podrobnosti toho večera: co měla Lisa na sobě, o čem si povídali, co jedli, jaké vino pili a jestli si po večeři dali jeden šálek kávy, nebo jich bylo víc. Vzpomněl si i na to, jak se v žertu skoro poprali o poslední bonbón, který jim přinesli s kávou. Lisa tehdy vyhrála. Každá maličkost byla důležitá. Ostatním lidem v restauraci nevěnoval pozornost a ani personál si jej nevšímal. Vypadal jako člověk, který chce být sám se svými myšlenkami, a lidé to naštěstí respektovali.

Když skončil s vymítáním ďábla (právě tak totiž chápal své počínání), podepsal účet a vrátil se na pokoj. Cítil se mnohem líp. Riskantní sázka se mu vyplatila. Poprvé od Lisiny smrti mu při vzpomínání bylo dobře – bolest a smutek odezněly. Náhle si připadal silnější. Měl za sebou další milník na cestě k normálu.

Zamkl dveře pokoje, lehl si do postele a s pohledem upřeným na strop přemýšlel o tom, co ho asi čeká. Ráno se vyšetřování rozjede naostro a on se musí rozhodnout, co a v jakém pořadí udělá. Ze všeho nejdřív si chtěl promluvit s Ronaldem Laneem a Thomasem Rafertym. Nejraději by vyslechl oba najednou, ale vzhledem k zášti, která mezi nimi panovala, to nepřicházelo v úvahu. Ve vhodnou chvíli bude muset kontaktovat místní policisty, aby zjistil, jaký názor mají na celou věc a nakolik rozumějí vědecké stránce případu. A konečně musí zjistit i to, jak se ke všemu stavějí úřední místa. Musí navštívit hotel U Blackbridgeského erbu.

Jakmile mu z ústředí pošlou šifrovací program, pokusí se sehnat co nejvíc informaci o Sigmě 5 a o čerstvých finančních převodech na bankovní konto dr. Geralda Millara, včetně toho, kolik činí jeho předčasná penze. Inspektorát Sci-Med se za tím účelem spojí s finančním úřadem.

Pustil si televizi. V regionálních zprávách ho zaujala reportáž ze skotského parlamentu, který byl podle reportérových slov už od chvíle zrodu posedlý duchem nesvornosti. Steven dával bedlivý pozor. Měl pocit, že by toho o skotském parlamentu potřeboval vědět víc. Z toho, co mu pověděla Eva Fergusonová, pochopil, že tytéž třenice, třebaže na nižší úrovni, jsou kamenem úrazu i v Blackbridgi. Už věděl, čím stráví zbytek večera. Připojil notebook k síti, spustil Netscape a dal se do hledání. Potěšilo ho, když zjistil, že parlament má vlastní webové stránky. Hned v jejich záhlaví sliboval, že bude vždy jednat otevřeně a zodpovědně.

„Tak se mi to líbí, chlapci,“ zamumlal Steven.

7

I tentokrát zastavili Stevena na začátku příjezdové cesty k farmě Peat Ridge dva ozbrojenci.

„Chci si promluvit s panem Laneem,“ oznámil člověku v uniformě, který jej mávnutím ruky zastavil.

„Žádní novináři. Pakujte se!“

„Nejsem novinář,“ řekl Steven a vytáhl průkaz. Strážný se zamračil a ukázal kartičku kolegovi. Ten vyťukal číslo na mobilu. Steven sledoval, jak čte do mikrofonu údaje a čeká na odpověď. Když ji dostal, vrátil průkaz majiteli a pokynul mu, že může jet dál.

Před farmou stál zaparkovaný landrover a tmavozelená limuzína Jaguár „S“.

Cestou od auta ke dveřím si ji Steven obdivně prohlížel. Všiml si, že vůz byl zakoupen v Norwichi a majitel si zaplatil zvláštní registrační značku.

Stevenovi otevřela menší, trochu nahrbená pani kolem šedesátky. Na sobě měla hnědou sukni, růžový nadýchaný svetřík a přes něj květovaný pracovní plášť. V pravé ruce držela péřovou prachovku a šermovala s ní jako s kouzelnickou hůlkou. „Prosím?“

Než mohl Steven cokoli říct, promluvil někde za jejími zády hlas s jihoafrickým přízvukem. „V pořádku, paní Fraserová, pusťte ho dál.“

Steven vstoupil, pod dohledem hospodyně si velmi pečlivě otřel boty a tázavě na ni pohlédl, jako by žádal o další instrukce.

„Pan Lane je tamhle,“ řekla paní Fraserová a ukázala prachovkou doleva.

Steven vykročil naznačeným směrem a zjistil, že dveře místnosti jsou dokořán.

Tiše zaklepal na veřej a uslyšel příkré: „Vstupte!“ V pokoji seděli dva muži a sedět zůstali i při jeho příchodu.

„Co chcete?“ zeptal se jeden z nich. Mluvil s jihoafrickým přízvukem a Steven usoudil, že je to Lane – ledaže by se ukázalo, že stejný přízvuk má i jeho kolega.

„Pan Lane?“ ujistil se.

„Jo. Co chcete?“

„Chtěl bych vám položit několik otázek, které se týkají geneticky modifikované řepky.“

Lane se obrátil na svého společníka a sarkasticky poznamenal:

„Slyšels to, Phile? Chlap placenej vládou se nás bude ptát na řepku. Není to originální? Něco vám poradím – zeptejte se všech svých kolegů, co si tady podávají dveře, aby se mě zeptali na to samé. Anebo ještě líp, položte svoje otázky našim právníkům,“ dodal Lané chladně. „A teď padejte.“

„Raději bych je položil vám, pane Lane,“ odtušil Steven vyrovnaně.

„Řek sem, abys vypadl, frajere,“ zopakoval Lane výhružně, a aby svým slovům dodal na důrazu, změní si jej přes brýle.

Steven pochopil, proč se Lane ve vesnici netěší zvláštní oblibě.

„Pane Lane,“ prohlásil, „Inspektorát Sci-Med mě pověřil, abych vás zeptal na cokoli, co budu při vyšetřování pokládat za důležité. Jestli se vás budu ptát tady, na policejní stanici anebo ve vězení, kde jistě skončíte, pokud mi budete nadále klást překážky, to už nechám na vás. Tak co, začneme znovu… frajere?“

„Doufám, že neblufujete, kamaráde,“ opáčil Lane, ale do hlasu se mu vkradla nejistota.

„Rozhodně neblufuju,“ ujistil jej Steven, aniž uhnul pohledem.

„Co vlastně vyšetřujete?“ zeptal se druhý muž, který zřejmě usoudil, že je načase zasáhnout. Mluvil s výrazným anglickým přízvukem.

„S kým mám tu čest?“ zajímal se Steven.

„Jsem Phillip Grimble, technický ředitel Agrigene Biotechnology. Rostliny, které pan Lane pěstuje, pocházejí od nás.“

„V tomto okamžiku se snažím zjistit, proč se vám nedaří přesvědčit veřejnost, že by vám ministerstvo nemělo odebrat licenci, pane Grimble.“

Lané se zatvářil ohromeně. „Chcete říct, že jste na naší straně?“ zvolal.

„To jsem neřekl, nehodlám nikomu stranit, ale pokud vím, vzniklo určité nedorozumění kolem toho, co tam venku pěstujete.“

„Nedorozuměni?“ odfrkl Lané. „Spiknuti! Nějaká svině nám chce srát na hlavu.“

„Proč by to někdo dělal?“

„Pámbu ví. Nedává mi to smysl. Je to jeden ohromný blázinec, Všecko děláme podle návodu, dáváme pozor, abysme nešlápli do hovna, vyřídíme si všecky papíry – a pak úřady obrátí na čtyráku a řeknou, že nám neplatí licence, protože jeden šašek v bílým plášti nerozezná vlastni prdel od díry ve zdi!“

„Jestli tomu dobře rozumím, pěstujete řepku olejku, která je geneticky upravena tak, aby odolala herbicidům.“

„Je to tak,“ přikývl Grimble. „Nezničí ji ani glyfosfátové a glufosinátové postřiky, takže je můžeme používat proti plevelům. Jsou mnohem účinnější než herbicidy, s nimiž se musí spokojit většina farmářů, takže v dlouhodobém výhledu očekáváme vyšší výnosy.“

„Z toho, co občas čtu, mám dojem, že nejste jediná firma z branže, kterou napadlo něco podobného, viďte?“

„Samozřejmě že nejsme, ani to netvrdíme. Stejnou cestou se vydalo hned několik společnosti, to dá rozum.“

„Vydělaly by ostatní společnosti na tom, kdyby se jim podařilo zhatit vaše experimenty?“

„Nejspíš ano,“ přisvědčil Grimble nejistě, „ale jsou to všechno renomované firmy, velká jména z branže. Nemohly by si dovolit něco takového – byla by to průmyslová sabotáž. Kromě toho, až ukončíme fázi experimentů, bude na trhu dost místa pro nás pro všechny. Můj názor je ten, že se musíme bát spíš médií než konkurence. To novináři jsou zodpovědní za všechny ty děsivé historky, které nám komplikuji práci.“

„A navíc, frajere, to nedorozumění vzniklo díky protokolu vystavenému laboratoři ministerstva, ne nějakou soukromou firmou,“ připomněl Lane.

„Státní laboratoře přijímají zakázky od soukromých společností, dokonce i od jednotlivců,“ odsekl Steven. Hned v příští chvíli toho litoval. Laneův samolibý výraz jej dostatečně varoval, Farmářovu tvář osvítil blesk poznání.

„Chcete říct, že to narafičil „Někdo ze státní laboratoře na objednávku někoho třetího?“

„Nic takového netvrdím. Jen musím brát v potaz všechny možnosti,“ odpověděl Steven.

„Nevěděl jsem, že státní laboratoře pracují pro soukromníky,“ podotkl Grimble.

„Já taky ne,“ přidal se Lane, jehož toto odhalení zaujalo, „Konečně to začíná dávat smysl.“

„Moc si od toho neslibujte,“ varoval jej Steven.

„A možná že se stejný chlap postaral i o to, aby zmizela kopie DNA přiložená k licenčnímu certifikátu,“ spekuloval dále Lane. „A možná, že zařídil i vloupání do kanceláře našich advokátů, při kterém zmizela zase naše kopie. Nepodcenil jsi svoje konkurenty, Phile? Třeba nejsou tak slušní jako ty, kamaráde.“

Grimble nejistě zavrtěl hlavou. „Nedovedu si představit, že by byli schopní takového podtrhu.“

„Přesně to si lidi říkali o British Airways,“ namítl Lane, „a zeptej se Richarda Bransona z Virgin Airlines, jak se s ním pokusili vyběhnout.“

„Kdo jsou vaši hlavní konkurenti?“ zeptal se Steven.

„Okamžik,“ řekl Grimble zamyšleně a začal odříkávat seznam firem. Jméno Sigma na něm nebylo.

„A co teď?“ zeptal se Lane, když Grimble skončil. „Co máme podniknout dál?“

„Nic,“ opáčil Steven. „Sedět a držet se.“

„Uvědomujete si, co nás stoji ochranka?“ zvolal Lane. „A ta banda byrokratů dole U Blackbridgeského erbu si zatím hladí pupky a debatuje o tom, kolik andělů se vejde na špičku jehly – pokud se ovšem shodnou, jestli je to jehla vyrobená v Anglii, nebo ve Skotsku.“

„Chápu vaše rozčilení,“ připustil Steven, „ale snažte se to vidět z té lepší stránky: vaše řepka je zatím na poli a utěšeně roste.“

„Jenže jak dlouho?“ vybuchl Lane. „Ti blbci z vesnice nás už jednou div nevykouřili. Někdo jim nakukal, že tady pěstujem čertovo bejlí, a úřady nedělají nic, aby jim ty nesmysly vymluvily. Když se někdo z nich probudí s bolením hlavy, není to po osmi půllitrech, které večer vyžahl v Hradní taverně, kdepak – za všechno může Laneova řepka a všechny ty hrozné geny poletující v povětří. Můžeme za všechno, od revmatismu po předmenstruační syndrom.“

„Jsem si jistý, že policie o náladách veřejnosti ví,“ ubezpečil jej Steven. „Dohlédne na pořádek a postará se, aby věci nezašly příliš daleko.“

„Rád bych měl vaše iluze,“ řekl Lane, „ale policie si to kvůli nám nerozhází s celou vesnici. Najde si výmluvu, proč nemohla být v kritické chvíli na místě. Mám pravdu, frajere. Policie háji zájmy těch, kdo ji platí.“

Steven raději změnil téma. „Jakou roli v tom podle vás hraje Thomas Rafferty a Crawhillská farma?“

„Rafferty?“ vyhrkl Lane opovržlivě. „Lidový hrdina Rafferty? Ten šašek skončí co nevidět pod drnem – jeho játra nezachrání ani ekologická mrkev. Nikdo mi nenakecá, že ten humbuk s biofarmou vyšel z jeho hlavy. Zatím stojí někdo jiný.“

„Někdo vlivný,“ dodal Grimble. „Než jsme si zažádali o licenci, naši lidé pečlivě pročesali celé okolí. Po biofarmě tu tehdy nikdo ani nevzdechl. Rafferty dostal povolení teprve později.“

„Víte, co namítne většina vesničanů? Že vůbec netušili, že se na vašich polích budou pěstovat geneticky upravené plodiny,“ opáčil Steven.

„Moc jsme se o tom nešířili,“ připustil Grimble. „Asi pochopíte proč. Chcete nám to vyčítat?“

„Snažím se vidět věci nezaujatě. Nezdá se vám docela dobře možné, že ten, kdo požádal o registraci biofarmy, ať už to byl Rafferty nebo někdo jiný, ani nevěděl, že se na farmě Peat Ridge pěstuje modifikovaná řepka?“

„Nezdá, náhodou si na to dobře vzpomínám,“ vpadl mu do řeči Lané. „Celý ten kravál byl už nějakou dobu v běhu, když do toho vlítnul Rafferty se svoji povídačkou o biofarmě. Teprve pak se začaly ulice hemžit jeho právníky.“

Steven přikývl. „Děkuji vám za pomoc, pánové. Zůstaneme v kontaktu.“

Rád by se teď vydal za Thomasem Raffertym, ale ještě předtím se chtěl zastavit na nejbližší policejní stanici.

Znamenalo to zajet autem do Livingstonu, jednoho z měst, které v posledních desetiletích vyrašily jako houby po dešti mezi Edinburghem a Glasgowem. Chvíli bloudil betonovým bludištěm ulic, až konečně našel policejní centrálu, do jejíž působnosti spadal i Blackbridge. Inspektorát odvedl dobrou práci: seržant na vrátnici už jej očekával a poslal jej za vrchním inspektorem Brewerem.

Z inspektora se vyklubal vysoký, podsaditý muž mezi pětačtyřicítkou a padesátkou, s šedivou hřívou nepoddajných vlasů a baňatým nosem. Právě když Steven vstoupil, utíral si ho do kapesníku.

„Pitomá senná rýma,“ ulevil si, zmuchlal papírový kapesník a mrštil jím do proutěného koše pod stolem. Steven si všiml, že koš je už ze tří čtvrtin plný. „Čím můžeme být prospěšní kolegům ze světa vědy?“

Steven mu vyložil, že se zajímá o situaci v Blackbridgi, především o pokračující spor kvůli geneticky upravené řepce pěstované na farmě Peat Ridge.

„Jo tak,“ odtušil policista. „Víte, co si o tom myslím? Že je tam moc kohoutů na jednom smetišti. Úřednici a právníci se nemůžou dohodnout, kdo je v právu a kdo ne. Mí hoši se octli mezi mlýnskými kameny a musejí uklidňovat rozzuřené vesničany, kteří si vymýšlejí neuvěřitelné historky.“

„V podstatě to vidím taky tak,“ souhlasil Steven. „Slyšel jsem, že se před časem někdo pokusil o žhářský útok.“

Brewer přikývl. „Naštěstí to zvětřil místní veterinář a včas nás zavolal. Přijeli jsme dřív, než stihli ti darebáci něco zničit. Měli u sebe tolik benzinu, že by jim vystačil v Le Mans pro dvě auta.“

„Byli místní?“

„Známé firmy. Dali jsme jim jasně na srozuměnou, že kdyby se to mělo opakovat, mají na krku pěknou paletu.“

„A pomohlo to?“

„Neřekl bych. Jsou přesvědčeni, že mají pravdu, a to je vždycky průšvih. Věřte mi, není nic horšího než lump, který zvětřil šanci hrát si na Robina Hooda. Podle mého existuje jenom jediný způsob, jak všem těm nesmyslům udělat přítrž: pánové v oblecích by měli konečně rozhodnout, a to hodně rychle. Je jich tam snad dost, propána!“

„Slyšel jsem o tom,“ řekl Steven. „A co oba hlavní aktéři, Lane a Rafferty?“

„Lane je hulvát a otrava, což celou situaci jenom komplikuje, ale skoro nikdy se nepouští na šikmou plochu a zatraceně dobře zná svoje práva. Raffertyho každý považuje za neškodného ztroskotance. Místní ho mají rádi, protože je jeden z nich a vždycky se rád ukáže v hospodě. Donedávna tam utrácel skoro všechny peníze a čas. V posledních týdnech už tam nebývá tak často vidět. Před časem mu utekla žena. Třeba ji chce získat zpátky a začít nový život – proto se vrhl na ekozemědělství.“

Že by nový obrat? pomyslel si Steven.

„Jenom nechápu, proč pořád nemůžou rozlousknout tu věc s genovou manipulaci,“ pokračoval Brewer. „Pokud státní laboratoř říká, že řepka z Laneova pole není ta, na kterou vydaly úřady licenci, tu není co řešit. Úrodu je třeba zničit a zodpovědná firma musí ze zákona nést plnou zodpovědnost, tím spíš, že způsobila tolik rozruchu a zlé krve. Jenomže když si Lane a jeho společník najali právníky a začali vykládat něco o spiknutí, bílé límečky se podělaly a vyhýbají se mu, jako by byl radioaktivní.“

„To je důvod, proč jsem tady,“ přiznal Steven. „Potíž je v tom, že některé klíčové dokumenty týkající se analýzy DNA zmizely. A člověk, který prováděl testy, jakbysmet. Z právního hlediska jsme na dost nejisté půdě. Řekl bych v šedé zóně‘.“

„Šedé zóny právníci milujou,“ konstatoval Brewer. „Kynou z nich nové bavoráky a dovolená na Bahamách.“

„Trefa do černého,“ pochválil ho Steven. „Když to necháme na právnících, může se spor táhnout donekonečna.“

„Takže nám nezbývá, než se trpně usmívat a čekat,“ řekl Brewer.

„Ne, pokud tomu přijdu na kloub. Je tady někdo třetí. Zatím nevím, kdo to je ani jaké má pohnutky, ale udělám všechno proto, abych to zjistil.“

„Není mi jasné, co by tím ta vaše ‚třetí strana‘ mohla získat,“ namítl Brewer.

„Mně taky ne,“ přiznal Steven. „Původně jsem si myslel, že jde o případ průmyslové sabotáže: někdo z konkurentů Agrigene zesnoval komplet, aby zkomplikoval život konkurentům. Ale od rozhovoru s technickým ředitelem firmy si tím už nejsem tak jistý. Zisk by byl tak nepatrný, že by to nestálo za námahu.“

„Přesto si pořád myslíte, že se proti Agrigene někdo spikl?“ nadhodil policista.

„Myslím si, že lidé, kteří dobře vědí, co dělají, záměrně štvou veřejné mínění proti firmě.“

„Ale co zpráva vystavená laboratoři ministerstva zemědělství? Pokud vím, říká se v ní jasně, že Lane pěstuje jinou řepku, než na kterou dostali licenci.“

„Jen tak mimochodem – kdo vám to řekl?“ zeptal se Steven.

Brewer pokrčil rameny. „Nějaký člověk z ministerstva udělal v Blackbridgi přednášku. Byl jsem tam taky. Ten chlap tvrdil, že není úplně jasné, jaká odrůda se na farmě Peat Ridge vlastně pěstuje, a oni to teď prověřujou. Jeden z místních na něho tlačil tak dlouho, dokud ten člověk jasně neřekl, že rostliny obsahujou tři geny místo dvou. V tom případě je to jasné jak facka.“

„To celé je nedorozumění,“ řekl Steven.

„To povídali i lidi z firmy, ale co byste od nich čekal jiného?“

„Mají pravdu,“ ujistil ho Steven, „ale obávám se, že ji nikdo nechce slyšet.

„To tedy nechce,“ přisvědčil Brewer. „Nemůžete chtít po laicích z ulice, aby rozuměli složitým vědeckým problémům. Ani jim nechtějí rozumět. A když státní laboratoř řekne, že rostlina má tři cizí geny místo dvou, je to pro nejasné, víc slyšet nepotřebujou. Nebýt toho, že si úřednici jdou navzájem po krku, musel by pěstitel řepku dávno zničit a my bychom neseděli na sudu prachu.“

„A co když se nakonec ukáže, že mám pravdu a Agrigene je v tom nevinně?“

„To musí řešit úřady, ne občané nebo policie. V tuhle chvíli by mělo shora přijít jasné slovo, ať bude jaké chce.“

Když Steven opouštěl stanici, Brewer ho ujistil, že mu policie bude v případě potřeby vždy nápomocna. Vrátil se do Blackbridge a vydal se polní cestou ke Crawhillské farmě. Byla to strohá kamenná budova v tradičním stylu bez jakýchkoli ozdob; dům, jaký by, dokázalo nakreslit pětileté dítě. Steven hlasitě zabušil na vstupní dveře. Otevřel mu bezvadně oděný muž v tmavém obleku, neposkvrněné bílé košili a pruhované vázance. Změřil si ho od hlavy k patě, než řekl: „Prosím?“

„Chtěl bych si promluvit s panem Raffertym. Je to možné?“

„Pan Rafferty neposkytuje rozhovory.“

Steven vytáhl průkaz a muž jej pečlivě prozkoumal. Pak na něj zpytavě pohlédl a řekl: „Počkejte okamžik.“

Zmizel v budově a nechal hosta stát na prahu.

Když už Stevena čekání omrzelo, začal se procházet po dvoře. Při tom narazil na člověka opravujícího kombajn.

„Hezký den,“ pozdravil ho.

„Jo, není zlej,“ opáčil muž. „Co tu chcete?“

„Přišel jsem za panem Raffertym.“

Muž si ho prohlédl. „Další ouřada, co?“

„Vlastně ano.“

„Brzo tu budem mít víc byrokratů než lidi. V čem děláte?“

„Můj obor je životní prostředí,“ odpověděl Steven.

„Životní prostředí? Nejvyšší čas, abyste něco udělali s potkanama, kruci. Můj kluk leží u svatýho Jana s leptospirózou, a to všechno kvůli těm bestiím. Jsou všude.“

„Slyšel jsem o tom,“ přikývl Steven. Vzpomněl si na Macmillanova slova: otec jednoho z chlapců pracuje na Crawhillské farmě. Pro jistotu se nezmínil o tom, že koupel ve stojaté vodě, v niž se to hemží hlodavci, ať už jsou přemnožení, nebo ne, je hloupý nápad.

„Měli byste zvednout zadky, jít ke kanálu a mlátit je deštníkama a aktovkama.“

Steven se usmál. „Na tom něco je. Už mě posílali do horších míst.“

Tomu druhému se jeho odpověď líbila. Taky se usmál a řekl: „Teda bez urážky.“

„Já jsem se neurazil.“

Vtom si Steven všiml, že se k němu blíží člověk, který mu předtím otevřel. Doprovázel ho jiný muž ve stejně padnoucím obleku.

„Už mi byla dlouhá chvíle,“ vysvětloval Steven.

„Omlouváme se. Pan Rafferty vás přijme. Nebude vám vadit, když budeme přítomni rozhovoru?“

„S kým mám tu čest?“ zeptal se Steven, když vcházeli do domu.

„Já se jmenuji Charles Childs a tohle je Martin Leadbetter. Jsme obchodní společníci pana Raffertyho.“

Steven počkal, dokud ho Childs neuvedl do kuchyně a nenabídl mu židli. Pak se zeptal na konkrétní předmět jejich podnikáni.

„Jsme investoři. Rizikový kapitál.“

„Investoři?“ zvolal Steven. Nikdy by ho nenapadlo, že by investor hledající rychlé zhodnocení kapitálu mohl dát peníze do ekologické farmy. Takhle do firmy podnikající v biotechnologiích…

Childs zaregistroval jeho údiv a začal trochu zbytečně vysvětlovat, jak funguje rizikový kapitál. „Vyhledáváme vhodné investiční příležitosti a informujeme o nich své šéfy. Máme k dispozici investiční prostředky a domníváme se, že farma pana Raffertyho je ideální podnik, do kterého bychom je mohli vložit. Poptávka po ekologických potravinách stále roste.“

„Soudě podle toho, kolik za ně chtějí v supermarketech, jste na správné stopě,“ podotkl Steven, aby trochu odlehčil atmosféru. Chtěl své partnery v konverzaci ukolébat a doufal, že pak řeknou víc, než chtěli.

Childse jeho odpověď potěšila. „Kávu?“ zeptal se s úsměvem.

„Budete laskav,“ přisvědčil Steven. „Myslel jsem ale, že tady bude i pan Rafferty.“

„Zrovna telefonoval. Zajdu pro něho,“ vysvětloval Leadbetter.

Právě když Childs položil doprostřed stolu velkou konvici s kávou, vrátil se Leadbetter s Raffertym. „Omlouvám se,“ řekl farmář na úvod, „ale musel jsem volat doktora kvůli psovi. Už zas není v pořádku.“ Pak podal Stevenovi ruku a zeptal se: „Co pro vás můžu udělat?“

Z materiálů, které dostal na ústředí, Steven věděl, že Raffertymu je čtyřicet osm let. Diky rezavé kudrnaté hřívě vypadal mladší. Na sobě měl džínsy, pantofle ze starého koberce a kostkovanou košili. Rozhalený límec odhaloval zlatý řetěz.

„Jsem vám vděčný, že jste si na mne našel čas, pane Rafferty. Jmenuji se Steven Dunbar a pracuji pro Inspektorát Sci-Med se sídlem v Londýně. Rád bych vám položil několik otázek.“

„Tak spusťte,“ vyzval ho Rafferty a nalil si kávu. Childs už předtím nalil všem ostatním.

„Je váš zájem o ekologické farmaření staršího data?“

„To ani ne,“ odpověděl Rafferty poněkud nejistě.

„Proč jste se pro ně tedy rozhodl?“

„Tihle pánové mi udělali nabídku.“

Steven oceňoval jeho upřímnost. „Mám tomu rozumět tak, že hodláte farmu prodat nebo přibrat do podnikání obchodní partnery?“ zeptal se.

„V žádným případě,“ vyštěkl Rafferty. „Farmu neprodám. Je moje a moje taky zůstane. To je podmínka.“

„Podmínka?“ zopakoval Steven, kterého prudkost farmářovy reakce překvapila. Muž sedící před ním vypadal náhle zranitelně.

Rafferty se nejprve podíval na Childse a pak pohlédl na Stevena. „Trish, moje žena, ode mě odešla. Měla k tomu pádnej důvod. Když ji dokážu, že jsem se změnil, a Crawhill zas začne vydělávat, třeba se ke mně vrátí.“

Znělo to, jako by si celou řeč předem nazkoušel. „A co vaše půjčovna zemědělské techniky?“ namítl Steven. „Myslel jsem, že je zisková.“

„Není to žádná sláva. Stroje jsou starý, musí se pořád spravovat. Trish vždycky říkala, že jsou to jalový peníze. Nelíbilo se jí, co dělám.“

„Rozumím,“ přikývl Steven. „Jak tedy funguje vaše dohoda s těmito pány?“

„Dají mi finance na podnikatelskej záměr a budou mě podporovat, dokud farma nezačne bejt v plusu. Až budu mít zisk, vrátím jim jejich peníze a pěknou odměnu navrch.“

„Půjčovna pojede dál?“

„To zatím nevím.“

„Aha. Nemyslíte, že na sebe berete určité riziko?“

„Ten risk mi za to stojí,“ odpověděl Rafferty.

Kristepane, tenhle pocit znám! pomyslel si Steven a náhle mu bylo Raffertyho líto. Pojednou působil věrohodně.

„O riziku bych nemluvil,“ ozval se Childs. „Bioprodukty dnes vítězí na celé čáře.“

Steven přikývl, ale pomyslel si, že od investora, jako je Childs, by podobné přiznání nečekal. Smysl spekulativních investic spočíval v tom, že člověk vědomě vložil peníze do vysoce rizikového podniku v očekávání vysokého výnosu. Do jistých a vyzkoušených projektů s klidem investovaly i renomované banky – a neúčtovaly si ani zdaleka tak vysoká procenta. Nahlas řekl pouze: „V jakém stadiu se teď biofarma nachází?“

„Laneovo genetický svinstvo nás zabrzdilo,“ odpověděl Rafferty.

„Copak jste o něm nevěděli, když jste žádali o povolení?“

„Jasně že ne. Ten všivák to přece tajil před celou vesnici.“

„Pan Lane tvrdí, že jste jeho záměry znali.“

„Kecá.“

„Žádost jsme podali v dobré víře,“ přidal se Childs.

„Když to říkáte… Tu analýzu rostlin pěstovaných na Laneově farmě jste si objednal vy?“

„Já?“ zvolal Rafferty. „Samozřejmé že ne. Je to úřední papír ze státní laboratoře.“

„Jak jste se k němu dostali?“

„To naši právníci, McGraw a Uttlejohn. Přišla jim kopie.“

„Odkud?“

„Jak to mám sakra vědět? Nejspíš někdo vyčenichal, co tady Lane a ta svinská firma, co se s ní spřáhl, chystají, a chtěl nám trochu píchnout.“

„My si myslíme totéž,“ ozval se Childs.

„Pane Childsi, má vaše investiční společnost nějaký název?“

„Nejsme společnost v pravém slova smyslu,“ odpověděl Childs s úsměvem, který nepochybně považoval za odzbrojující. „Jde o skupinu bohatých lidí, kteří milují vzrušení.“ Steven jej drtil pohledem, dokud nedodal: „Ale kdybyste snad měl nějaké dotazy, obraťte se na některé z těchto čísel.“ Sáhl do náprsní kapsy a podal Stevenovi vizitku, Steven na ni pohlédl. Pentangle Venture, stálo na ní. Telefony i faxy měly londýnské předčíslí.

„Děkuji vám pánové, velmi jste mi pomohli.“

8

Na dvoře se Steven na chvíli zastavil. Chtěl si ještě jednou promluvit s opravářem. Muž tentokrát kráčel přes dvůr s kanystrem nafty. „Doufám, že se váš syn brzy uzdraví.“

„Dík,“ opáčil muž. „A nezapomeňte vyřídit kancelářskejm krysám, ať popadnou aktovky a jdou na potkany.“

„Zrovna tam jedu,“ usmál se Steven. „Můžu jim to navrhnout.“

„Kdyby museli pořádně makat, zcepeněli by z toho.“ V tu chvíli přerušilo konverzaci příšerné zavyti. „Co to proboha bylo?“ vydechl Steven.

„Chan, Raffertyho pes,“ odpověděl muž. „Bude se ho muset zbavit, anebo ho prodá filmařům, co točej horory.“

„Říkal mi, že Chan je nemocný,“ vzpomněl si Steven. „Co mu je?“

„Bejt to člověk, dávno ho zavřeli jako psychopata. A poslední dobou je to s ním spíš horší než lepší. Tom ho má už fůru let. Čert ví, proč si ho pořád drží, když se ho všichni ostatní bojej. Možná právě proto.“

„Pan Rafferty povídal, že pozval veterináře,“ dodal Steven.

„Ten je z Chana podělanej až za ušima.“

Ozvalo se další zavytí a Steven utrousil: „Radši už poběžím.“

Proti původnímu plánu nezamířil rovnou do hotelu U Blackbridgeského erbu. Cítil, že by mu prospěla kratší procházka, během níž by si mohl utřídit myšlenky. Protože se mu nechtělo toulat po málo půvabných ulicích Blackbridge, rozhodl se znovu pro stezku u kanálu. Tentokrát se vydal na západ, podél jižní hranice pozemků farmy Peat Ridge. Zastavil se jen na okamžik, aby se pokochal žlutými květy řepky na polích. Napadlo ho, že se rostliny na pohled ničím neliší od řepky, kterou vídal dosud, ale proč by se vlastně měly lišit? Uvědomil si, že lidé včetně jej samotného podvědomě předpokládají, že se genetická modifikace musí projevit změnou vnějšího vzhledu. Byli by dokonce rádi, kdyby tomu tak bylo, protože viditelná změna by člověku jasně napověděla, na čem je. Skutečnost, že změna genového fondu rostliny je neviditelná, ji řadila do jednoho šiku s viry, bakteriemi a jedy, zkrátka s riziky, na něž si nemůžeme sáhnout.

Když si Steven všiml, že si jej podezíravě prohlíží pracovník bezpečnostní agentury a dokonce se k němu rozbíhá, raději pokračoval v chůzi. Měl za sebou pohovor s oběma hlavními protagonisty sporu. Ronald Lane se mu jevil jako neomalené a nepříjemné individuum. Dovedl se chovat úskočně a oportunisticky, aniž přitom zjevně porušil pravidla hry, a byl na to bezpochyby hrdý. Byla to vlastnost typická pro řadu podnikatelů. Rádi se pyšnili tím, že balancují na samé hraně zákona. Thomas Rafferty nebyl zdaleka tak vzdělaný a schopný, třebaže i on se jistě uchyloval k uskokům, kdykoli se mu naskytla příležitost. Sousedé v něm nepochybně viděli povaleče a alkoholika štítícího se tvrdé práce, ale Steven se toho rána setkal se zlomeným mužem, jemuž utekla žena a on se jí zoufale snaží získat zpět. Byl se kvůli tomu ochoten změnit, a dokonce začít novou životní kapitolu spojenou s hospodařením na biofarmě. Že by liška měnila nejen srst, ale i zvyky? Anebo šlo o jen klasickou cestu do pekel lemovanou dobrými úmysly?

Pak zde byli lidé v pozadí. Ti byli z jiného těsta. Technický ředitel Agrigene Phillip Grimble se tvářil jako stoprocentní džentlmen, jenž si nedokáže připustit, že by se konkurenti mohli uchýlit k nekalým trikům. Mohla to být pouhá maska – každý potenciální podvodník, má-li být úspěšný, musí působit důvěryhodně –, ale Steven mu věřil. To Childs a Leadbetter budili větší podezření. Rizikový kapitál a ekologické zemědělství, to nešlo dohromady. A investovat do člověka, jako je Thomas Rafferty? To nemohlo napadnout ani investory, kteří bez rizika nedovedou žít, zvlášť když Steven uvážil, že ve hře není víc než pár polí zeleniny.

Na druhé straně bylo pravdou, že skupina Pentangle zatím investovala spíš sliby než peníze. To, že nezakoupila podíl na Crawhillské farmě, mohlo plynout z Raffertyho neochoty prodávat půdu. Steven si pamatoval, jak ostře farmář zareagoval na dotaz, zda někomu odprodal své pozemky nebo jejich část. V danou chvíli se činnost investorů omezovala na hrazení právních výloh žalující strany. Lidé z Pentanglu ovšem zároveň popírali, že by si objednali nezávislou analýzu geneticky modifikované řepky, což bylo podivné. Podle Raffertyho obdrželi advokáti McGraw a Littlejohn protokol od anonymního Odesílatele či odesílatelů. Možná mluvil pravdu. Kdyby se ale ukázalo, že Pentangle má napojeni na konkurenční biotechnologickou firmu, bylo by vše rázem jasné.

Nápad s krycí legendou v podobě investičního sdružení byl rovněž důmyslný. Zůstával jediný otazník – k čemu má celá složitá šaráda sloužit. To zůstávalo záhadou. Podle slov Phillipa Grimblea, kterému se snad dalo věřit, nemohl nikdo příliš získat tím, že firmě Agrigene znemožni další pokusy. Podobně upravené rostliny už byly v Británii testovány na několika dalších místech.

Steven si řekl, že požádá ústředí Sci-Medu, aby se zaměřilo na Pentangle, a on sám zatím navštíví McGrawa a Littlejohna. Co kdyby oba právníci čirou náhodou věděli, kdo si u laboratoře MZVR objednal inkriminovanou analýzu? Když se za chvíli vracel stejnou cestou podél kanálu, znovu uviděl strážného, který si jej předtím podezíravě měřil. Muž přestal přecházet podél jižní hranice farmy a nespouštěl ze Stevena oči.

Steven byl už skoro na jeho úrovni, když začal strážný poskakovat a hlasitě nadávat. „Zasraný bestie!“ zařval a namířil holinku na potkana, který vyrazil z pole a přeběhl mu přes nohu. Minul jej asi o kilometr. Hlodavec se vyškrábal na násep, přeběhl dlážděnou stezku a zmizel ve vodě kanálu.

„Ti parchanti jsou všude,“ ulevil si strážný. Už se zase uklidnil a zřejmě se trochu styděl za předvedený výstup s improvizovanou taneční vložkou, díky níž utrpěla jeho vážnost.

„Žijou si tady jako prasata v žitě,“ podotkl Steven. „Mají co žrát a v kanále je nikdo neruší.“

„Už aby přišly žně a my odtud vypadli,“ řekl muž toužebně. „Říká se, že někdo slyší růst trávu. Kde by mě napadlo, že se jednou budu živit tím, že budu poslouchat, jak roste řepka!“

Steven pokračoval v chůzi a přemýšlel o tom, co právě viděl. Proč se potkan strážnému nevyhnul, a dokonce mu přeběhl přes nohu? Bylo to zvláštní, měl přece tolik jiných možností. Přestože mohl opustit řepkové pole na kterémkoli místě, vybral si právě to, kde stál ozbrojenec. Bylo to tím podivnější, když člověk uvážil, co se zde odehrálo v poslední době. Třináctiletého Iana Fergusona potkan dokonce pokousal – bez zjevné příčiny, pokud se dalo věřit tomu, co on i jeho kamarádi vypověděli hned po události. Všichni měli za to, že hoši hlodavce dráždili, ale co když ne? Steven došel v myšlenkách až k člověku v hospodě a jeho vyprávěni o štěněti napadeném potkany. I v jeho případě měli všichni jasno: pes našel v břehu potkani doupě, pustil se se zvířaty do křížku a dostal za vyučenou – jenže i to byla pouhá spekulace. Možná by si měl promluvit s místním veterinářem.

Všude se hovořilo o přemnožení potkanů, ale co jejich chování? Nezaregistroval někdo jeho změnu?

Steven se vrátil autem k Blackbridgeskému erbu. Protože parkoviště bylo plné, zaparkoval na ulici před hotelem.

Byly už skoro dvě hodiny, ale on doufal, že ještě dostane něco k jídlu.

„Obědy se už nepodávají,“ oznámila mu hubená dívka s kulatými zády a zplihlými vlasy, která s podnosem v ruce procházela halou právě ve chvíli, kdy vstoupil.

„A co takhle sendvič?“

„Obědy se už nepodávají, vážený pane,“ zopakovala s úsměvem, který byl tak nepřirozený, že připomínal posmrtnou ztuhlost.

„Výborně,“ odtušil Steven zdvořile, „snad mi aspoň u výčepu prodají pivo a sáček křupek.“

„Jak je libo.“ Steven už bral za kliku baru, když ucítil na rameni něčí ruku. Ohlédl se a spatřil Evu Fergusonovou.

„Nezlobte se na Monu,“ poprosila jej. „Dneska toho máme plné kecky. Se státními úředníky se roztrhl pytel, takže to tu vypadá jako na tržišti, ale šéf odmítá nabrat další lidi. Je to hamižný blb.“

„Nic se neděje,“ ujistil ji Steven, „stačí mi pivo.“

„Běžte si sednout do zadního salonku,“ poradila mu Eva spiklenecky, „přinesu vám pár sendvičů. Bude vám stačit sýr a šunka?“

„Úplně.“

Steven se podle jejích pokynů vydal hledat „zadní salonek“ a ocitl se v místnosti s nízkým stropem zařízené nesourodou směsici pohovek a křesel. Ve vzduchu se vznášel pach plyšových koberců a prachu. V malém kroužku sedělo u odpolední kávy několik mužů. Steven se uvelebil zády k nim ve starém ušáku, který osiřel u okna, když si ostatní přítomni odtáhli křesla doprostřed salonku.

Zatímco čekal na sendviče, zjistil, že v jeho sousedství probíhá zajímavá konverzace. Podle obleků a aktovek usoudil, že se debatní kroužek skládá z vysokých úředníků. Přízvuk prozrazoval jejich skotský původ. Po pár minutách už Steven věděl, o koho se jedná: ti lidé pracovali pro skotskou exekutivu.

„Aspoň že tentokrát se právníci vyjádřili jasně,“ ozval se jeden z nich. „Když budeme trvat na zničení úrody, aniž máme v rukou důkaz, že se pěstované rostliny liší od těch, na něž byla vydána licence, koledujeme si o průšvih.“

„Potíž je v tom, že původní analýza přiložená k licenci se zatím nenašla a upřímně řečeno nevěřím, že se kdy najde. Už si to konečně přiznejme: akreditační odděleni MZVR ten zatracený papír nikam nezaložilo, ale jednoduše ho ztratilo, tak je to. A nám se může snadno stát, že nestihneme zarazit pochybný a potenciálně nebezpečný pokus jenom proto, že nám chybí jedno lejstro. Jestli se to dovědí novináři, ukřižujou nás.“

„Jenže když to všechno zarazíme, může nás firma žalovat a třeba u soudu prohrajeme,“ namítl někdo jiný.

„Co takhle podstrčit tu horkou bramboru londýnskému ministerstvu zdravotnictví?“

„To McKay nikdy nepřipustí. Vrhlo by to podivné světlo na skotský parlament a exekutivu. Naši poslanci by vypadali jako ubohé figurky bez skutečné pravomoci. Vím najisto, že McKay dostal jasné instrukce: celá věc musí být vnímána jako čistě skotská záležitost, do níž nemá Westminster co mluvit.“

„Ale co když je to opravdu jiná odrůda řepky, než na kterou zni licence? Pak jsou tady zdravotní rizika…“

„Na to zapomeň. McKay jednou rozhodl a nepřipustí, aby se tím zabýval někdo jiný. Řekl bych, že ministr spojuje s celou aférou své setrvání ve funkci.“

V tu chvíli vstoupila Eva Fergusonová a znemožnila Stevenovi další poslech. Nesla podnos s vrchovatým talířem sendvičů a pivem a položila jej na stůl vedle Stevenova křesla.

„Myslel jsem, že dnes nebudete v práci,“ zašeptal Steven.

„Řekla jsem si, že je úplně jedno, jestli jsem tady, nebo budu fňukat doma. Máma s tátou mají jeden druhého a pohřeb je až zítra.“

„Jak se cítí?“

Eva místo odpovědi mávla rukou.

Steven se pustil do sendvičů a dál sbíral útržky informaci. K hovorné skupině byl otočen zády a předstíral, že hledí z okna. Než se úředníci jeden po druhém vytratili ze salonku a vrátili se do místností, jež jim sloužily k poradám, měl celkem jasno o slepé uličce, v niž případ uvízl. Lidé ze skotského ministerstva pro záležitosti venkova, jimž velel jistý McKay, člověk zodpovědný za blackbridgeský projekt, trvali na tom, že vše spadá výhradně do jejich kompetence. Samotný ministr prý kladl McKayovi na srdce, aby tuto zvěst všude šířil, a on i jeho podřízení zatím nedělali nic jiného. Bylo to lepší než činit rozhodnuti, za něž by museli nést zodpovědnost. Ze všeho nejvíc je všechny děsila možná soudní pře a ostuda, která by následovala, kdyby proces prohráli. Zástupci londýnského ministerstva zemědělství zase nepochybovali o tom, že problém patří do jejich působnosti, protože ministerstvo vydalo firmě Agrigene licenci (skotský parlament v té době ještě neexistoval – ustavil se před pouhými několika měsíci). Nově zřízené skotské ministerstvo pro záležitosti venkova pokládali za trn v patě, ale když došlo na konkrétní rozhodování, nebyli o nic aktivnější než jejich skotští kolegové. Jediný, kdo by se rád ujal iniciativy a rozhodoval, bylo ministerstvo zdravotnictví, jenže to nemohlo do ničeho mluvit, protože zatím nikdo nepotvrdil, že by řepka z farmy Peat Ridge představovala zdravotní riziko. Ministerstvo pro záležitosti venkova nehodlalo dobrovolně ustoupit a bez jeho souhlasu si zdravotníci ani neškrtli. Steven si vzpomněl, co při prvním setkáni povídala Eva o Gilbertovi a Sullivanovi, a pochopil, že uhodila hřebík na hlavičku. Tihle hoši se budou dohadovat donekonečna.

Steven si řekl, že raději vyrazí do Edinburghu a pokusí se zjistit, jestli by se od Raffertyho právníků nedozvěděl něco zajímavého o analytickém protokolu vyhotoveném laboratoři ministerstva zemědělství. Před odjezdem nahlédl do několika místnosti, až konečně objevil Evu Fergusonovou. Byla v kuchyni. „Chtěl jsem vám poděkovat,“ řekl. „Cením si toho, co pro mě děláte.“

„Nemáte vůbec zač,“ odpověděla Eva. „Jak se vede vašemu životnímu prostředí?“

„Ještě pořád ho zkoumám.“

„Jste jiný než všichni ostatní.“

Steven se usmál. „My ekologové jsme samotářský druh.“

Eva na něj tázavě pohlédla a pak promluvila dětským hláskem: „Mami, to byl opravdu Old Shatterhand?“

„Nó, něco na ten způsob.“

„Tak si pospěšte, Vinnetou už je určitě nervózní.“

„Je to Indián. Vydrží celé dny nepohnutě sedět a ani nehne brvou.“

„Skoro jako můj Tommy,“ ozvala se jedna z žen myjících nádobí.

Ostatní se rozesmály. „Nikdy mě nenapadlo, že by mohl být Indián – vždycky jsem si myslela, že je to obyčejnej línej budižkničemu.“ Eva doprovodila Stevena do haly a za dveřmi s nápisem „Pouze pro personál“ si vyzvedla bundu. „Taky odcházíte?“ zeptal se jí. „Obědy už se nepodávají a do večeře je daleko.“

„Nemohla byste mi říct, kde bydlí zdejší veterinář?“

„Mohla, není to daleko. Copak, Hatatitla začal kulhat?“

Steven se zasmál. „Ne, chci se ho jen na něco zeptat.“

Dovedla ho k domu Jamese Binnieho a rozloučila se.

„Doufám, že pro vás zítřek bude aspoň trochu snesitelný,“ zavolal za ni Steven.

Eva se ohlédla. „Díky.“

Steven zaklepal na dveře a vyčkával. Když mu otevřela paní Binnieová, požádal, zda by mohl mluvit se zvěrolékařem.

„Je mi líto, ale James není doma. Zavolali ho do Kirklistonu ke kulhajícímu koni. Spěchá to?“ Steven jí popravdě řekl, že nepřichází kvůli žádnému případu a chce si s veterinářem pouze promluvit.

„Mohl byste být konkrétnější?“ požádala jej žena.

„Všude slyším, že se v poslední době rozmnožili potkani. Rád bych znal názor odborníka.“

„A kdo vůbec jste?“ Steven se jí představil.

„Tak potkani, říkáte? O těch si s vámi jistě rád popovídá, pane Dunbare. Možná se dokonce nechá přesvědčit a někam si odveze ten exemplář, co máme v lednici.“ Steven se jí vyptal na podrobnosti a vyslechl si příběh mladého labradora, kterého napadli tři hlodavci. Byl to stejný případ, o kterém předtím slyšel vyprávět v hospodě.

„Proč máte potkana v lednici?“ vyzvídal dále. „James chtěl, aby se na něho podívali na veterinární fakultě v Edinburghu, ale zatím ho tam neměl čas odvézt. Znáte to,“ dodala s úsměvem.

„Nevíte, proč ho chce nechat prohlédnout?“

„To mi neřekl. Ale zrovna minulý týden ošetřoval jiného pacienta, taky po útoku potkanů. A pak je tu ta tragédie s mladým Ianem Fergusonem. Myslím, že mu to začíná dělat těžkou hlavu.“

Steven přikývl a zeptal se, kdy může znovu přijít.

„James se z Kirklistonu se nevrátí před čtvrtou a pak musí ještě na Crawhillskou farmu kvůli psovi Toma Raffertyho.“

„To mu nezávidím,“ podotkl Steven.

„Vy toho psa znáte?“ podivila se Ann Binnieová.

„Ráno jsem na Crawhillu byl,“ odpověděl Steven, „a slyšel jsem ho výt. Pes baskervilský je ve srovnání s ním domácí mazlíček.“

„Chan je pekelná rasa.“

„A spolkl by vás jako malinu, aspoň podle toho, jaké má hlasové fondy.“

„James se tam každopádně chvíli zdrží. Nejlepší by to bylo zítra dopoledne. V deset jde na pohřeb Fergusonovic klukovi. Měl byste čas někdy potom?“

„Měl,“ přikývl Steven.

„Řeknu mu, aby s vámi počítal.“

Steven se vrátil k autu a vydal se na cestu do Edinburghu, kde sídlila advokátní kancelář McGraw a Littlejohn.

Budovu našel snadno, horší to bylo s místem k parkováni. Kancelář sídlila v samém středu města. Nakonec zaparkoval skoro o kilometr dál, na severním okraji centra. Naházel do parkovacího automatu tolik mincí, aby mu lístek vystačil na hodinu, a vydal se pěšky do kopce k Abercromby Place.

Za solidními černými dveřmi s mosaznými klikami s jmenovkou byly další, tentokrát skleněné, které pro změnu vedly k přepážce s proskleným zasouvacím panelem. Stiskl tlačítko zvonku a mladá dívka otevřela okénko. Steven se vytasil s průkazem a řekl, že by rád hovořil s právníkem, který má na starost případ Crawhillské farmy Thomase Raffertyho.

Dívku to zjevně udivilo. „Počkejte okamžik,“ požádala jej.

Steven takovou reakci očekával. Když vás v jakékoli instituci někdo přivítá slovy: „Co pro vás mohu udělat?“ znamená to, že pro vás nedokáže udělat vůbec nic. Dívka za sklem se zatím obrátila o pomoc na dámu, kterou oslovovala „paní Loganová“. Byla to žena středních let s nažloutlou pleti připomínající svrasklý pergamen. Když vykoukla z okénka. Steven jí zopakoval svou žádost a znovu předložil průkaz.

„Vy jste tedy lékař… ale svým způsobem i policista?“ konstatovala pani Loganová.

„Sám bych to neuměl definovat lépe,“ přisvědčil Steven zdvořile.

„Vydržte okamžik.“

Pouhých sedm minut stačilo Stevenovi k tomu, aby překonal všechny překážky, jež mu stály v cestě, a byl uveden do hájemství Hectora McGrawa, většinového majitele firmy.

„Jsem proti vám v nevýhodě, pane doktore,“ začal McGraw a povstal, aby Stevena uvítal. „Ještě nikdy jsem nejednal s nikým z Inspektorátu Sci-Med. Co je náplní vaši práce?“

Steven mu krátce vysvětlil, jaké má Inspektorát pravomoci a co je jeho posláním.

„Zní to velmi hezky,“ připustil McGraw, „ale co s tím má společného naše kancelář?“

„Zastupujete odpůrce testováni geneticky modifikovaných rostlin, jež probíhá na farmě Peat Ridge v Blackbridgi,“ vysvětloval Steven. „obdrželi jste protokol o laboratorní analýze vystavený ayrshirskou laboratoří ministerstva zemědělství. Chtěl bych se zeptat, na či objednávku byla analýza provedena.“

„Prováděla ji státní laboratoř,“ namítl McGraw.

„Ale na zakázku pro soukromou firmu nebo osobu.“

„To jsem nevěděl.“

„Jak se dostal protokol až k vám?“ zeptal se Steven.

„Jednoduše se mi objevil na stole.“

„A co jste s ním udělal?“

„Jasně v něm stálo, že dotyčné rostliny obsahují tři cizorodé prvky namísto dvou, o nichž hovořila licence. Proto jsme informovali kompetentní místa.“

Přestože se McGraw tvářil, jako by jej Stevenova návštěva překvapila, vzbuzovaly jeho odpovědi dojem, že si je předem pečlivě nazkoušel. Jako by očekával, že mu je někdo položí. „Prověřil jste si pravost dokumentu?“ pokračoval Steven.

„Pravost? Ne,“ přiznal McGraw s omluvným úsměvem. „Protokol byl vytištěn na úředním papíře. Neměl jsem pocit, že by toho bylo zapotřebí…“

„Chcete mi tvrdit, že vám někdo anonymně pošle úředně vyhlížející lejstro a vy si ani nezjistíte, jestli je pravé, nebo ne?“

McGraw poprvé znervózněl. „Jak říkám, papír měl hlavičku ministerstva. Vypadal, že je košer.“

„Myslíte, že je moc těžké zfalšovat takovou hlavičku?“ zeptal se Steven.

„Ale proč by někdo…?“

„Proč? Protože kolem pokusů s geneticky modifikovanou řepkou se točí desetitisíce liber,“ přerušil jej Steven takovým tónem, jakoby říkal tu největší samozřejmost.

„Chcete říct, že protokol byl zfalšovaný?“ podivil se McGraw.

„Ne, nebyl,“ připustil Steven. Měl podezření, že McGraw to velmi dobře ví. Cosi v jeho samolibém chováni naznačovalo, že se právě z tohoto důvodu ani neobtěžoval ověřovat pravost protokolu: věděl o něm všechno.

„Zaplať pámbu,“ řekl právník a hloupě se culil.

„Kdo platí výlohy za pana Raffertyho?“

„Myslím, že to není vhodná otázka.“

„Přesto vám ji musím položit.“

„A co když odmítnu odpovědět, abych nevyzradil důvěrné údaje o klientech?“

„Požádám lidi z finančního, aby prohlédli každý papírek, který se nachází ve vaší budově,“ opáčil Steven.

„Nenašli by žádnou nesrovnalost!“ ohradil se McGraw.

„Já vím,“ přikývl Steven, „ale už samotná kontrola by na vás vrhla špatné světlo.“

„To je skandální!“ Steven mlčel.

McGraw hněvivě zafuněl a prozradil Stevenovi to, co už bez toho věděl: „Pana Raffertyho podporuje investiční společnost Pentangle. Ta nás také dopisem požádala, abychom jí zaslali fakturu.“

„Směl bych ten dopis vidět?“

McGraw vstal od stolu a otevřel skříň s šanony, vytáhl složku s dokumenty a bez komentáře ji podal Stevenovi.

Ten ji prolétl a zastavil se u oficiálního dopisu, v němž Pentangle žádal o vystavení faktury. Nebylo na něm nic zajímavého, až na pokyn, aby veškerá korespondence byla opatřena značkou SigV. Steven si to dešifroval jako Sigma pět. Už nelitoval, že sem vážil cestu.

9

Když se vracel městem do hotelu, nešla mu Sigma 5 z hlavy.

Childs a Leadbetter, kteří vystupovali jako mluvčí Pentangle, sice rozhodně popírali, že by jejich investiční skupina zaslala vzorky řepky z farmy Peat Ridge k nezávislé analýze, ale značka SigV v dopise zaslaném McGrawově kanceláři – to už byla příliš velká náhoda.

Nemuselo jit rovnou o název společnosti, která stála za Pentanglem. Třeba se tak označoval jen určitý projekt, který investoři podporovali. Druhá možnost byla dokonce pravděpodobnější.

Proč si ale McGraw vymýšlel báchorku o tom, že mu protokol poslal anonymní dobrodinec? Snad proto, že lidé z Pentanglu nechtěli být spojováni s něčím, co nebylo úplně legální? Například s podplácením zaměstnance státní laboratoře, který vypracoval zavádějící protokol? Ať už byla skutečnost jakákoli, Raffertymu a jeho kumpánům stálo za to kvůli ní lhát. Už to signalizovalo, že mají nekalé úmysly.

Právě se pohyboval po Melville Drive v okolí Meadows a Bruntsfield Links, kde třída protíná zeleň parků, když mu zazvonil mobil. Zastavil u krajnice a přijal hovor.

„Tady Jamie Brown,“ řekl hlas v telefonu.

„Kdo?“

„Jamie Brown ze Scotsmana, minulou neděli jsme spolu mluvili v blackbridgeské hospodě. Pamatujete si na mě?“

„Jasně, omlouvám se.“

„Slíbil jsem, že se vám ozvu, až vypátrám, jestli Crawhillská farma není na prodej.“

„Ano, už si vzpomínám,“ řekl Steven. Trochu se zastyděl, že jednal na vlastní pěst a sehnal si tuto informaci sám.

„Odpověď zni: není a posledních třicet let nebyla,“ pokračoval Brown. „To podle mne nevylučuje možnost nějaké interní dohody mezi Raffertym a někým dalším, ale z pohledu katastrálního úřadu k žádnému převodu vlastnictví nedošlo.“

„Škoda,“ odtušil Steven. „Jak se říká, zase jedna krásná teorie ztroskotala na hloupém drobném faktíku.“

„Mám i lepší zprávy,“ ujistil ho Brown. „Podařilo se mi zjistit, že Rafferty udržuje čilé obchodní kontakty s jistou finančně silnou skupinou, která provozuje pozoruhodné aktivity.“

„Vidím, že jste nezahálel.“

„Ta skupina vyhledává rizikové investice. Jmenuje se Pentangle.“

„To zní jako název folkové kapely,“ podotkl Steven.

Ale Brown se nenechal přerušit. „Zvláštní je na tom něco jiného: žádná podobná společnost ve skutečnosti neexistuje. Není nikde registrovaná a ani naši odbornici na finance o ni jakživ neslyšeli.“

„Nemyslím, že bychom z toho mohli něco vyvozovat,“ namítl Steven, aby Browna odradil od dalšího pátráni v tomto směru. „Rizikový kapitál je plachý jako srnka. Investoři nemilují publicitu, někdy ani oficiálně nezaloží obchodní společnost. Možná jde o skupinu bohatých pánu, kteří si kvůli zjednodušení říkají Pentangle.“

„Možná,“ připustil Brown. „Ale podivnostem ještě není konec. Představte si, že v celé Británii není jediná ekologická agentura nebo úřad, která by zaměstnávala člověka jménem Steven Dunbar. Ani on neexistuje…“

Steven zavřel oči a tiše zaklel. Brown byl lepší investigativec, než by si byl kdo pomyslel. „Vždyť jsem nikdy netvrdil, že pracuju pro podobnou agenturu. Říkal jsem jenom, že se zajímám u otázky životního prostředí.“

„A pro koho tedy pracujete?“

„Jsem inspektor Sci-Medu,“ přiznal Steven. „Když jsme spolu mluvili posledně, ještě jsem oficiálně nepřevzal vyšetřování. Měl jsem pouze sondovat situaci.“

„Ale teď už se vyšetřování rozběhlo.“

„Ano.“

„To je zajímavé. Mohli bychom se setkat?“

„Jestli máte na mysli rozhovor, tak na to zapomeňte.“

„Takže neoficiálně?“

„Ano, jedině za těch okolností.“

„Řekněte kde.“

„U mne. Hotel Grange, Whitehouse Terrace. V osm večer v baru.“

Steven ukončil hovor a dlouze vzdychl. Pak si řekl, že musí brát věci z té lepší stránky. Mohl být rád, že má co do činění s Brownem, ne s tím pisálkem McCollem, kterého tehdy taky potkal v Hradní taverně. Na druhé straně si uvědomoval, že musí být opatrný, protože i seriózní novinář Brown silně komplikoval situaci. Naštěstí měl užitečné konexe a snad mohl být i prospěšný.

Po návratu do hotelu se Steven spojil s ústředím Inspektorátu, aby zjistil, jestli pro něj kolegové nemají něco zajímavého. Podobně jako předtím Jamie Brown, nedobral se ani Inspektorát ve věci Pentanglu a Sigmy 5 konkrétních informaci, zato se díky spolupráci s finančním úřadem dozvěděl podrobné údaje o stavu bankovního konta dr. Geralda Millara i o výši jeho penze. Steven požádal, aby mu e-mailem zaslali konkrétní cifry. Chtěl si je projít v klidu. Z ústředí mu slíbili, že je bude mít do půl hodiny. Steven se zatím vysprchoval a převlékl se do méně formálního oblečeni. Když znovu zapnul počítač, byla očekávaná zpráva tady.

A byla velmi zajímavá. V rozporu se Stevenovým očekáváním i s tím, co mu v ayrshirské laboratoři pověděla Roberta, byl Geraldu Millarovi přiznán nárok na plnou penzi. U člověka, který požádal o předčasný důchod, to bylo velmi neobvyklé. Podobná praxe byla naopak běžná v případech, kdy byl zaměstnanec odeslán na odpočinek z rozhodnutí ministerstva, které mu k odpracovaným letům připočetlo bonus, aby se necítil poškozen. Stevenovi neušlo, že také jednorázové odstupné, které Millar dostal, bylo patřičně zvýšeno. „Pěkná sumička, Geralde,“ zahučel.

Kromě zmíněné částky se na Millarově kontě objevilo dalších třicet tisíc liber označených jako výnos z prodeje akcii dvou firem, jejichž jména byla ve výpisu rovněž uvedena. Na tom nebylo nic divného, ale Steven byl od přírody podezíravý a i teď se mu v hlavě rojily otazníky. Peníze mohly skutečně pocházet z akcií, ale vlastnil Millar nějaké? Co když je na jeho konto převedla třetí strana a pouze je prohnala „pračkou“ v podobě fingovaného burzovního obchodu? To byla další otázka pro Sci-Med.

Bylo krátce po sedmé. Aby zabil čas, jenž zbýval do schůzky s Brownem, rozhodl se, že se podívá na zdánlivě malicherný problém kompetenčních sporů v blackbridgeském případu. Až dosud si myslel, že záležitosti skotského zemědělství spadají do pravomoci skotských orgánů, ale z toho, co při obědě vyslechl v hotelu, nabyl opačného dojmu. Vypadalo to, že hlavní slovo má stále londýnské Ministerstvo zemědělství, výživy a rybolovu. Připojil se k internetu a postupně vyhledal webové stránky skotských ministerstev, MZVR.

Klestit si cestu houštinou nepodstatných žvástů byla těžká práce, ale nakonec se propracoval k dokumentu nazvanému „Rámcová dohoda mezi MZVR a skotskou exekutivou.“ V obsáhlém dokumentu se obě strany zavazovaly, že budou respektovat vymezená pole působnosti druhé strany, navzájem se informovat o své činnosti, spolupracovat všude, kde to bude možné, a vůbec se chovat jako dobři kámoši. Stevena zarazila pečlivá volba slov.

Autor textu kráčel po špičkách minovým polem a výsledný efekt připomínal modlitbu:

„Pane, dej, ať nešlapu lidem na prsty, zvlášť ne těm, jimž budu muset zítra líbat prdel.“ Konečně dočetl až k závěrečné větě, která říkala: „Tato dohoda nezakládá právně vymahatelný stav ani jí nevznikají soudně vymahatelné nároky či povinnosti. Její dodržování je pouze otázkou cti smluvních stran.“

„Jinými slovy, nemá ani cenu papíru, na kterém je sepsána,“ zamumlal Steven a odpojil se od sítě. Začínal chápat, v čem je problém.

***

„Myslel jsem, že jste se ubytoval U Blackbridgeského erbu,“ řekl Jamie Brown, když úderem osmé dorazil do baru.

„Nerad spím nad kancelářemi,“ řekl Steven.

Brown si svlékl bundu Berghaus a přehodil ji přes opěradlo židle. „Co si dáte?“

„Už jsem si objednal,“ odpověděl Steven, který v ruce svíral sklenici ginu s tonikem.

Brown si objednal whisky. „Takže vy jste jeden z inspektorů Sci-Medu,“ konstatoval. „Podle všeho jedním z těch kurážnějších.“

Steven zvedl obočí.

„Byl jste to přece vy, kdo před pár roky odhalil machinace s orgány na klinice Médic Écosse v Glasgowě, viďte?“

Steven připustil, že se podílel na vyšetřování. Při tom si vzpomněl, že v té době věnovala média případu jistou pozornost a některá se zmínila i o jeho osobě, ačkoli se tomu všemožně bránil. Brown si jej musel vyhledat v archivu. „Mluvíme spolu neoficiálně, je to tak?“

„Máte moje slovo,“ přitakal Brown, „ale nemohu hovořit za své kolegy informující o tomto případu. Co kdyby si to některý z nich spojil? Hrdina z glasgowské kliniky v Blackbridgi! Zvlášť jistý zrzavý ekofarmář s mentalitou rotvajlera by takový titulek určitě ocenil. Uvažujte o tom. Mimochodem, vy jste si pak vzal jednu ze sestřiček, které se v té věci angažovaly, že?“

Steven si jej chladně změřil.

„Pardon, nechtěl jsem hloupě plácat,“ omlouval se Brown, jehož Stevenova reakce zaskočila.

„Lisa před tři čtvrtě rokem zemřela. Rakovina.“

„Proboha, to jsem netušil. Nezlobte se,“ vyhrkl Brown. Po pár okamžicích dodal: „Nevykládejte si to špatně, ale nadpis Hrdina z glasgowské kliniky skončil se zlomeným srdcem by byl ještě lepší.“

„Díky za varování,“ řekl Steven, „ale moje fotka se v té době nikdy neocitla v novinách. Není pravděpodobné, že by se někomu v Blackbridgi rozsvítilo, i když vy jste mě identifikoval.“

V danou chvíli si na Browna dával pozor: podezíral ho, že si chce hrát na důvěrného přítele, aby se dostal ke zdroji informaci. Steven neměl nic proti spolupráci s někým takovým a už vůbec si nemyslel, že by člověk neměl z principu komunikovat s novináři. Ze zkušenosti věděl, že investigativní žurnalistiku není dobré podceňovat. Šlo jen o to, zda člověk důvěřuje konkrétnímu novináři. On sám neměl důvod Brownovi nedůvěřovat, dokonce si ho postupem času oblíbil, ale prozatím nehodlal ukazovat všechny karty najednou.

„Jaká je role Sci-Medu v celé věci?“ položil Brown první otázku.

„Zhruba taková, jak jsem ji popsal hned na počátku. Myslím si, že někdo bere Agrigene na hůl. Už dávno by neměli na polích ani rostlinku, nebýt toho, že hnali celou věc k soudu… a taky toho, že odpovědní úředníci pobíhají sem a tam jako vyděšená kuřata.“

„O tom mi povídejte,“ zasmál se Brown. „Poslanci skotského parlamentu tomu říkají ‚potíže růstu‘. Zatím se shodli jen na vlastních platech a prázdninách – a hned se na ně rozjeli. Prý je mají třináctitýdenní.“

„Mají čich pro to, co je důležité.“

„Takže vy si pořád myslíte, že Agrigene je obětí spiknutí?“

„Jsem o tom přesvědčen, pouze nevím, kdo a proč se proti firmě spikl.“

„Už nepodezíráte konkurenci?“

„Chvíli jsem uvažoval tímhle směrem, ale nedává mi to smysl, konkurence by tím nic nezískala.“

„Předpokládám, že jako inspektor Sci-Medu jste, už dávno zjistili, že Crawhillská farma není na prodej. A dozvěděl jste se i o existencí Pentanglu.

„Když jsme spolu tehdy mluvili v hospodě, ještě jsem nic nevěděl,“ ujistil jej Steven, „ale mezitím jsem ledacos zjistil. Zvlášť poté, co jsem se pustil do oficiálního vyšetřování.“

„A co Pentangle? Nemáte pocit, že je v tom něco shnilého?“

„Jak jsem řekl, rizikoví investoři nemilují záři reflektorů. Jsou to plaché bytosti.“

„Myslel jsem, že jsou to hlavně hamižnici toužící po rychlém zbohatnutí.“

„To taky.“

„Něco mi říká, že za tím vězí něco většího,“ řekl Brown. „Ještě nikdo nezbohatl tím, že prodával na tržišti ekologický salát. Malá biofarma mi nepřipadá jako vhodný objekt zájmu investorů. A kromě toho mě trápí ještě něco.“

„A to?“ zeptal se Steven, který obdivoval jeho analytické schopnosti a zároveň se jich děsil.

„Ti dva na farmě. Něco se mi na nich nelíbí. Nezapadají do mých představ o movitých investorech.“

„Podle vás by měli nosit frak a v koutku úst držet tlustý doutník?“

„Nevím, něco se mi na nich nelíbí,“ zopakoval Brown. „Vůbec mi nepřipadají jako Raffertyho partneři v podnikání, spíš jako jeho věznitelé. To, jak ani na okamžik nevytáhnou paty z domu… Nemáte šanci promluvit si s Raffertym o samotě, a v hospodě už se neobjevil celé věky. On, který podle sousedů aspiroval na Nobelovu cenu za alkoholismus!“

„Třeba začal žít nový život,“ nadhodil Steven. „Řekl mi, že chce, aby se k němu vrátila manželka, proto prý přestal pít. A totéž tvrdí o biofarmě: prý pro něj znamená nový začátek.“ Nezdálo se, že by Browna přesvědčil. „Stejně jsem zvědav, jakou má naději,“ zauvažoval Steven nahlas.

„Myslíte v oboru ekozemědělství?“

„Ne, že se k němu vrátí žena.“

„Záleží na tom, jak často od něj prchala v minulosti. Jestli mu utekla poprvé, nejspíš se vrátí. Jestli podruhé, je to ještě pořád pravděpodobné. Ale jestli je to potřetí, nevrátí se. To máte stejné, jako když se člověk topí,“ konstatoval Brown.

„Oba tiše předpokládáme, že ho opustila kvůli pití,“ namítl Steven, „Co když měla jiný důvod?“

„Napadá vás nějaký?“

„Ne, ale neznám ani jednoho z Raffertyových a nemám rád nepodložené dohady.“

„Co nám tedy zbývá?“

„Nám?“

„Myslel jsem, že kdybychom spojili sily, ušetřili bychom si námahu.“

„Můžeme to zkusit,“ připustil Steven po krátkém uvažování. „Jen žádné unáhlené kroky.“

„Souhlasím. Budete zítra na pohřbu Fergusonovic kluka?“

„Ne, nemám tam co dělat. Jen bych překážel.“

„Já tam musím, mám psát o pohřbu reportáž. Ne že by se mi chtělo. Budu si připadat jako vetřelec.“

„Váš kolega z Clarionu se na pohřeb skoro těšil,“ podotkl Steven.

„McColl? Citlivost není Alexovou silnou stránkou. Pokládá podobné události za vítanou změnu. Je to konečně něco jiného než odhalování ‚tajných hnízdeček lásky‘ našich celebrit, ve kterém si jeho plátek tak libuje. Měkké porno maskované pláštíkem morálního rozhořčení, to je jejich specialita.“

„Spíš než o Clarionu to leccos vypovídá o naší společnosti,“ odtušil Steven.

„Bohužel ano,“ přikývl Brown. „No nic, asi poslechnu svůj instinkt a zkusím vyštrachat něco zajímavého o těch dvou povedených investorech. Co vy?“

„Nejradši bych si promluvil s manželkou Toma Raffertyho. Třeba se od ní něco dovím.“

„Vy víte, kde ji najít?“

„Zatím ne, ale jako by se stalo – vím, koho se zeptat,“ odpověděl Steven. Myslel při tom na Evu Fergusonovou, z jejichž slov vyrozuměl, že se s paní Raffertyovou dobře zná.

Brown dopil a odešel. Steven něco pojedl a vrátil se do pokoje, aby si v hlavě srovnal události toho dne. Ještě se ani neposadil, když zazvonil telefon a noční operátor z ústředí Inspektorátu mu vyřídil prostý vzkaz: „Přečtěte si e-mail.“

Steven se zadíval na oněmělé sluchátko. „Co se to k čertu děje?“ zabručel. Něco takového se ještě nikdy nestalo. Zapojil kabel modemu do zdířky a čekal, až se počítač připojí k síti. Pak stáhl zašifrovanou zprávu ze Sci-Medu a dekódoval ji. Byla stručná:

„Schůzka v deset večer v letištním hotelu v Edinburghu. Ptejte se na recepci po panu Harveym Grimesovi.“ Steven pohlédl na hodinky. Měl nejvyšší čas vyrazit.

Provoz ve městě naštěstí nebyl tak hustý, jak se obával, a on zabrzdil před letištním hotelem tři minuty před desátou. Když na recepci požádal o číslo pokoje, v němž se ubytoval Harvey Grimes, poslali jej do třetího patra.

„Pan Grimes vás očekává,“ dodal ještě recepční.

Steven zaklepal na dveře pokoje a čekal. Při tom se rozhlížel kolem, ale hotelová chodba byla na obou koncích prázdná. Sám nevěděl, proč je tak ostražitý, a vlastně by ani nedokázal říct, proč se sem vůbec vydal. Připadal si jako ve špatném filmu, ale rozhodl se přijmout jeho pravidla. Pak se mu zdálo, že zaslechl, jak ho někdo zve dál, ale hlas zněl dost tlumeně. Vstoupil do pokoje – byl prázdný. „Haló, je tady někdo? Pane Grimesi?“

„Jsem tady já,“ ozval se ředitel Inspektorátu John Macmillan a vyšel z koupelny se zubním kartáčkem v ruce.

„Posaďte se, hned jsem u vás. Zatím si něco nalijte.“

Steven si nalil gin a posadil se. Při tom horečně přemýšlel, jaký smysl může mít celá maškaráda s „panem Grimesem“. Nikdy by neřekl, že si Macmillan potrpí na hloupé hry: byl to jeden z nejrozumnějších a nejpraktičtějších lidi, jaké kdy poznal.

Konečně se ředitel vynořil z koupelny a usadil se proti Stevenovi. Četl mu myšlenky. „Věřte mi, že se mi tahle kovbojka příčí stejně jako vám, ale právě teď mám být na konferenci v Amsterodamu. Tak ať si myslí, že tam jsem.“

„Kdo si to má myslet?“ podivil se Steven.

„Ti, kdo vás nechtějí v Blackbridgi.“

„Moc vám nerozumím.“

„Hned na počátku jsem vám povídal o vzkazu, který jsem si vyložil jako varováni. Bylo to jemné a diplomatické varování, na to vemte jed, ale dostal jsem jasně na srozuměnou, že mám číst mezi řádky. Nereagoval jsem a ponechal jsem rozhodnutí na vojákovi v poli. Vy jste spustil akci. Výstrahy teď přímo prší a rukavičky si už při nich nikdo nebere.“

„Odkud vane vítr?“

„To mě na tom všem znepokojuje nejvíc,“ odpověděl Macmillan. „Neumím určit zdroj a nemůžu zjistit nic konkrétního. Z toho soudím, že náš dobrodinec musí sedět hodně vysoko.“

„Nestihl jsem se v Blackbridgi ani ohřát. Neměl jsem čas podráždit lidi na vysokých místech.“

„Požádal jste ústředí, aby sehnalo informace o čemsi, co se nazývá Sigma 5,“ pokračoval Macmillan.

„Mám podezření hraničící s jistotou, že čertovo kopyto vězí právě tady. Udělal jsem si s našimi hochy podrobný brífink. Ukázalo se, že pokaždé, když se na vaši žádost začali vyptávat na Sigmu, šlápli do hnoje.“

„No vida, aspoň vím, že jsem na správné stopě, i když zatím netuším kam vede. Ledaže byste dostal příkaz shora, abychom celou akci stornovali.“

Macmillan zavrtěl hlavou. „Nedostal. To by totiž naši vysoce postavení přátelé museli odhodit inkognito. A jejich nohsledi, kteří mě zahrnovali skrytými hrozbami, mi zase nemají co rozkazovat. Takže jsem jim ukázal dveře a nerozhodný stav trvá.“

„Co z toho plyne pro mne?“

„Právě proto jsem přiletěl. Nejsem si jistý, co z toho pro vás plyne, ale začínám mít trochu divný pocit.“

„Co mi kdo může udělat?“ namítl Steven skepticky.

„Říkám, že začínám mít divný pocit.“

„Děláte si legraci.“

„Povím vám to otevřeně. Nevím nic určitého, ale bojím se, že vám může hrozit nebezpečí. Asi jsme vážně začali šťourat do něčeho, co mají odpovědná místa pod kontrolou, jak je mi neustále předhazováno.“

„Ovšem, v Blackbridgi mohou mít pod kontrolou úplně všechno,“ pravil Steven zamyšleně. „Ale nechtějí, aby se o tom vědělo, a tak dali instrukce partě úředníků, aby zmateně pobíhali kolem a předváděli něco, co připomíná sportovní odpoledne v blázinci.“

„Vážně je to tam tak strašné?“

„Ještě horší.“

„Přesto si myslím, že byste měl uvážit, jestli ze všeho nechcete vycouvat.“

„Když to udělám, ztratíme důvěryhodnost,“ zaprotestoval Steven. „Když jsem k vám nastoupil, řekl jste mi, že Sci-Med není závislý na nikom a na ničem. Byl bych rád, aby to tak zůstalo.“

„Tak trochu jsem doufal, že to řeknete,“ přiznal Macmillan. „Přesně tohle jsem chtěl slyšet, ale nemohl jsem vás nutit. Nemám na to právo, v akci rozhodujete vy.“

„Takže vyřízeno, zůstávám.“

„Dávejte na sebe sakramentský pozor.“

„Odlétáte zpátky do Amsterodamu?“

„Ano. Nikdy jsem tu nebyl.“

Steven se vrátil k autu. V jeho pocitech se mísilo vzrušení s obavami. Něco podobného cítíval před odletem na misi, ještě když sloužil v oddílech zvláštního určeni. Jestli na Macmillana tak nevybíravě tlačili, muselo to znamenat, že se tady tutlá něco velkého.

A skutečnost, že nátlak vychází z vládních míst, tedy de facto od jeho zaměstnavatele, dodával celé věci nádech něčeho… vzrušujícího? Fascinujícího? Ne, děsivého, to bylo to správné slovo.

10

Reverend Robert Lindsay McNish pokládal sám sebe za ztroskotance, ba co horšího, za podvodníka a šarlatána.

Přestal věřit v boha, když mu bylo pětačtyřicet a manželka mu utekla s majitelem autosalonu. Tehdy ho nazvala „nejnudnějším chlapem, jaký kdy chodil po zemi,“ a on už se z toho nikdy docela nevzpamatoval. Na své bližní mužského a především ženského pohlaví pohlížel s rostoucím cynismem, ale místo toho, aby jej naplno projevil, pokračoval v pastýřské službě. Vedl ho k tomu jediný důvod – péče o vlastní obživu. Věděl, že neumí dělat nic jiného, a pastorský límeček představoval vítanou hradbu mezi jeho osobou a zbytkem lidského rodu.

Tak posledních sedm let zprostředkovával příslib věčného života řidnoucímu zástupu penzistů, kteří se scházeli na bohoslužbách v blackbridgeském farním kostele, aniž přitom věřil jedinému slovu Z toho, co říkal. To pomyšlení ho trochu znepokojovalo, ale neviděl jiné východisko. Pomalu klouzal dolů po šikmé ploše, z níž není návratu.

Zvolna se blížil den, kdy narazí na samé dno: světla zhasnou a bude po všem. Děkujeme, reverende McNishi, spěte sladce.

Doby, kdy si blackbridgeská obec mohla vydržovat vlastního pastora, byly nenávratně pryč. Kostel pořád stál, ale teď se v něm scházeli věřící ze čtyř sousedních vesnic. I ony měly vlastní kostel a nedělní bohoslužby se konaly střídavě vždy v jednom z nich. Protože na Blackbridge vyšla řada naposled před třemi týdny, pozval reverend uklízečku o pár dnů dřív, než bylo obvyklé, aby kostel připravila na pohřeb mladého Fergusona. Před nejbližší nedělí by tam beztak musela uklidit, takže jí teď za práci nemusel platit zvlášť.

Za celých patnáct let, co zde působil, nezažil McNish plný kostel. Tentokrát tomu mělo být jinak. Mohly za to především zástupy Ianových kamarádů a spolužáků z livingstonské střední školy. Prázdniny sice ještě neskončily, ale regionální noviny, rozhlas a televize rozšířily zprávu o chlapcově úmrtí a okolnostech, které je provázely, po širokém okolí. Událost dostala nádech senzace. Každý se chtěl pochlubit, že znal Iana Fergusona, „toho kluka z televize“. Každý toužil, aby i na něj dopadl odlesk slávy.

Vyhlídka na moře obličejů, které jej budou sledovat, naplňovala McNishe smíšenými pocity. Byl nervózní, třebaže si říkal, že by jej po tolika letech v branži nemělo nic překvapit. Šlo víceméně jen o to, aby všechny přesvědčil, že chlapec nežil úplně zbytečně a Všemohoucí měl zatraceně dobrý důvod, když dovolil potkanovi, aby mu málem ukousl nohu a navrch ještě přidal zákeřnou infekci.

Při tom pomyšlení se reverend rozběhl do jídelny, vytáhl z příborníku poloprázdnou láhev vodky – ta z člověka není cítit – a řádně si přihnul. Pak si hřbetem ruky otřel ústa a chvíli stál, jako by podvědomě hledal útěchu v pocitu, který v něm vyvolal dotek rtů a pokožky; co na tom, že byla jeho vlastní? Vyhlédl z okna fary a spočinul pohledem na protější zdi kostela. Byla to sešlá a ošklivá cihlová stavba, která volala po okamžitém zásahu schopné stavební firmy. Nebylo pravděpodobné, že by se jej dočkala – přinejmenším do té chvíle, než změní vlastníka a stane se z ní skladiště koberců nebo diskotéka. Tak dnes končívají kostely. McNish se znovu napil a vrátil láhev do příborníku. Byl po snídani.

Kolébavým krokem došel do koupelny. Špičky bosých nohou mu šly od sebe a málem svíraly pravý úhel. V koupelně roztočil kohoutek umývadla a podržel ruku pod vodovodem, dokud nepřestal bublat a z trubky neodešel všechen vzduch. Konečně se dočkal horké vody. Umyl se, oholil a pokusil se přimět k pořádku štětinaté šedivé vlasy, které však jako obvykle vzdorovaly všem snahám a dál trčely v nejdivočejších úhlech, takže to vypadalo, jako by mu právě vstaly hrůzou. Nakonec se McNish s námahou navlekl do obřadního roucha. Bylo mu těsné v pase, což neklamně svědčilo o tom, že stále tloustne; mohl za to děkovat jídlu z restaurací rychlého občerstvení, jež tvořilo základ jeho jídelníčku. Když si nasadil brýle a sehnul se, aby si zašněroval boty – vysoké a těžké „martensky“, které neladily s jeho postavením, ale pod rouchem nebyly vidět – ucítil tlak v oblasti bránice a začala ho pálit žáha. Musel se vrátit do koupelny pro zažívací tablety.

Mentolová silice sváděla v jeho ústech boj s pachutí vypité vodky ještě ve chvíli, kdy opouštěl faru a kráčel ke kostelu. Pohledem na hodinky zjistil, že mu pořád zbývá hodina času. Odpověděl na pozdrav uklízečce, leštící okraj kazatelny, a šel si sednout do sakristie, aby si pročetl ručně psané poznámky. Udělal si je po nevydařené návštěvě u Fergusonových. Zašel k nim, aby jim vyjádřil soustrast a dohodl s nimi podrobnosti pohřbu.

Konverzace nebyla jednoduchá – byli to pro něj cizí lidé, i když se nakonec ukázalo, že před třinácti lety Iana křtil.

Od té doby se Fergusonovi v kostele neukázali – a teď, právě dnes, od něj čekali, že mávnutím kouzelného proutku zasvěceně pohovoří o jejich synovi, jako by býval každodenním hostem na faře.

Poznámky, které si udělal, mu nebyly na nic. Zjistil z nich jen to, že se chlapec dožil třinácti let, nijak dobře se neučil a nešly mu ani sporty. Vlastně mu nešlo vůbec nic, ale byl to vtipálek. Aspoň nějaká užitečná informace.

Koníčky neměl, až na popmusic. Jeho oblíbená skupina se jmenovala… sakra, kam se poděl papírek se jménem skupiny?

McNish jej začal zuřivě hledat, když se vedle něj objevila varhanistka. Slečna Pamela Suttonová, učitelka v penzi, bydlela v sousední vsi. „Ztratil jste něco, reverende?“ zahlaholila vesele.

Byla jako obvykle rozjásaná a reverendovi tím pila krev. Polkl slůvko, které se mu dralo na jazyk místo odpovědi, a tak dlouho pohyboval rty, až z nich vyšlo: „Ano, slečno Suttonová. Papírek se jménem populární skupiny.“

„Nevěděla jsem, že se zajímáte o popmusic, reverende.“

McNish věděl předem, že to řekne. Sykavě vtáhl vzduch mezi zuby. Měl chuť tu ženskou popadnout a třást s ní tak dlouho, dokud by ji z očí nespadly ty zatracené růžové brýle a ona neuviděla realitu života v celé její nahotě.

„Nezajímám se o ni, slečno Suttonová. Byl to název skupiny, kterou rád poslouchal syn Fergusonových. Aha, tady je,“ a s těmi slovy vytáhl útržek papíru založený mezi stránkami modlitební knihy. Chvíli na něj brejlil ze všech úhlů a pak se zeptal: „Dovedete to přečíst?“

„Tra… že by Trávíc?“

„Existuje skupina s takovým jménem?“

„Nemám tušení, reverende. Jak se říká, není to moje parketa.“

Konečně dorazil kostelník a po něm církevní starší, kteří dnes měli dělat uvaděče. McNish s nimi prošel zasedací pořádek a pomohl jim nanosit hromadu zpěvníků na stůl u dveří. Aby jich bylo dost, přidal k nim i opotřebované a roztrhané výtisky, které před několika týdny vyřadil. „Nouze je zlá věc, slečno Suttonová,“ odtušil, když viděl, jak se nad nimi varhanistka ušklíbá a bere jeden z nich do ruky s takovým výrazem, jako by ji kočka přinesla uválenou myš.

Do kostela začali přicházet smuteční hosté. Nejdřív se trousili po jednom, ale brzy jich bylo tolik, že zcela zaplnili přízemi a kostelník je musel pustit na galerii. McNish sledoval tu pestrobarevnou směsici. Jen málokdo se obtěžoval převléknout do tradičního tmavého obleku a vzít si černou vázanku. Někteří vypadali, jako by si vyšli do supermarketu, a jedna žena na sobě dokonce měla oranžovou šusťákovou soupravu. McNish si s hrůzou uvědomil, že lidský dav zcela změnil akustiku kostela. Ozvěna, jež obvykle dodávala jeho hlasu na vážnosti, se někam ztratila. Bude muset mluvit co nejhlasitěji, aby ho vůbec bylo slyšet.

Automobil pohřební služby přivezl rakev a zřízenci ji pomalu přenesli do kostela. Za rakví kráčeli chlapcovi příbuzní. Tiskli se co nejblíž k sobě, aby se necítili tak osamělí. McNish počkal, dokud se neusadili v první řadě lavic, a rozpačitě na ně kývl. Pak zvedl zrak ke shromážděným. Poprvé si uvědomil, že na něj všichni pozorně hledí, a pocítil trému. Co si asi myslí? Napadlo ho. Jistě nic pěkného. Měl před sebou moře prázdných, bezvýrazných obličejů.

Nadechl se a začal: „Sešli jsme se dnes, abychom se rozloučili s Ianem Fergusonem. Na úvod zazpívejme žalm dvacátý třetí, Hospodin je můj pastýř, nebudu míti nedostatku.“

Ulevilo se mu, když se rozezněly varhany, lidé si začali odkašlávat a šoupat nohama a aspoň na chvíli jej přestali sledovat. Zjišťoval, že mu pohled na zaplněný kostel nedělá dobře. Zmocňovala se ho panika. Náhle se začal bát, že všichni poznali, jaký je podvodník.

Aby se ovládl, soustředil pohled na okno v zadní části kostela – na to, jež před pár měsíci vytloukl nějaký chuligán pivní lahvi a které teď zakrýval kus překližky. Hudba utichla, lidé se posadili a on pokračoval. „Dnes jsme ve svých srdcích s Ianovou rodinou, kterou postihla tak nesmírná ztráta. Bylo by nepřirozené, kdyby si pozůstali nekladli stovky otázek – dnes, kdy se snaží vyrovnat se skutečností, že navždy zmizel z jejich života. Neboť Ian po sobě zanechal velkou prázdnotu a bude jim chybět, stejně jako jeho smích a veselá povaha. Rád bych jim pověděl, že i když odpovědi na jejich otázky nejsou na první pohled patrné, neznamená to, že neexistují. Jen jim možná dosud nejsme s to porozumět. To ovšem neumenšuje jejich závažnost a my musíme pevně důvěřovat Pánu a jeho skutkům.“

McNish se odmlčel – byl si jist, že slyšel, jak někdo bručí: „Svinský kecy!“ a někdo jiný tlumeně sykl. Polkl a ujišťoval sám sebe, že se mu to jenom zdálo. Pak hovořil dál. „Ian, jako většina jeho vrstevníků, rád poslouchal populární hudbu a byl fanouškem skupiny Travis.“ Když k němu dolehl neklidný repot, zvedl oči od poznámek a uviděl, jak si Fergusonovi vyměňují udivené pohledy.

Musel udělat nějakou chybu, jenže nevěděl jakou. Všechno se s ním zavlnilo a celý v rozpacích se znovu odmlčel.

Vzápětí si uvědomil, že slyší hlasitý šepot. Přicházel z prvních lavic na opačné straně uličky, než seděla Ianova rodina, a byl určen jemu. Soustředil se na rudě namalované rty jedné z dívek.

Nakláněla se kupředu a neslyšně mu napovídala: „T-R-A-V-I-S!“

„Omlouvám se, byl fanouškem skupiny Travis. Mé znalosti popmusic jsou i ve světlejších chvílích velmi kusé…“

Reakce na pokus o žert byla stejně bujará jako tryzna u památníku padlých. V mrazivém tichu vystoupily McNishovi na čele kapky studeného potu. Bylo mu jasné, že proti sobě popudil všechny přítomné. Přesto se obrnil a pokračoval s pevným přesvědčením, že hned následující větou všechno napraví. „Protože nás zesnulý opustil v tak mladém věku, dovolíme si protentokrát porušit tradiční pořádek bohoslužby a poslechneme si Ianovu oblíbenou skladbu v podání skupiny… Travis. Jeho spolužáci přinesli přehrávač a pustí nám teď jednu píseň.“

Z krajních sedadel v řadě vstali dva středoškoláci, chlapec a dívka, oba ve školním saku a s výrazem odpovědných mladých lidí, a jeden z církevních starších je dovedl k pultu po McNishově pravici.

Studenti postavili přehrávač na pult a s rukama za zády a skloněnými hlavami naslouchali úvodním tónům skladby.

McNish nespouštěl pohled z rozbitého okna a skupina zatím zpívala: „Jsi jen kus dřeva unášený vodou.“ Hudba naplnila kostel. Reverend cítil, jak se mu stahuje prdelka, a samým studem zatínal i palce u nohou. Došla mu strašná ironie těch slov.

Když takto protrpěl zbytek bohoslužby, připojil se k truchlící rodině a spolu s ní nasedl do prvního auta za pohřebním vozem. Čekala je krátká cesta na hřbitov, ležící kousek od kanálu. Přestože všichni mlčeli – nebo spíš právě proto – McNish vycítil, jak hodně je zklamal svým žalostným vystoupením. Zoufale si přál, aby už měl pohřeb za sebou, ale věděl, že ho ještě čekají perné chvíle. Většina smutečních hostů šla pěšky za automobily, a na hřbitově se na ně muselo dlouho čekat. Teprve pak mohl začít vlastní obřad.

McNish si našel hroudu hlíny a fixoval na ni svůj pohled. Příchozí se zatím shromažďovali kolem čerstvě vykopaného hrobu. Rakev spočívala na dvou hrubě přitesaných hranolech. Až nadejde vhodný okamžik, hranoly se odstraní a hrobnici ji spustí do hrobu. Příbuzní zesnulého při tom budou držet symbolické popruhy.

Tlumený hovor zvolna utichl a reverend pochopil, že už jsou tu všichni. Čekalo se, až začne. Zaujal postavení vedle rakve a spustil. „Člověk zrozený z ženy je…“ Ztuhl v němé hrůze, když uviděl, jak na víko rakve vyskočil potkan a civí přímo na něj. Několik truchlících vykřiklo a dvě ženy začaly v panice prchat.

Pro McNishe to byla poslední kapka. Ztratil pojem o tom, co dělá, a před očima měl rudou mlhu. Ohnal se po zvířeti modlitební knihou a zplna hrdla se rozkřičel: „Táhni odtud, ty zasraná mrcho! Ať už tě nevidím, bestie zkurvená!“

Vyplašený hlodavec seskočil dolů a utíkal pryč. Dav se téměř zázračně rozestoupil, jak před ním lidé zděšeně uskakovali.

McNish po něm mrštil knihu a vychrlil novou várku nadávek. Jako by to nestačilo, ztratil na mokré trávě rovnováhu a svalil se na znak vedle otevřeného hrobu. Vykasaný hábit odhalil očím okolostojících jeho těžké boty a on se musel zachytit dřevěné opery, na níž spočívala rakev, aby se nesvezl do jámy. Obecní hrobníci mu přispěchali na pomoc a pomohli mu na nohy. Reverend vstal, ztěžka dýchal a s ušima zrudlýma studem civěl do země.

„Můžete pokračovat, pastore?“ zeptal se kdosi po jeho boku.

McNish se ještě párkrát zhluboka nadechl a přikývl. Někdo mu zdráhavě podal modlitební knihu, jako by se štítil přistoupit blíž. Kniha byla hrozně potrhaná a zabahněná. Otevřel ji a pokračoval:

„Člověk zrozený z ženy je života krátkého…“

Konečně byl obřad u konce, lidé se rozcházeli a reverend si všiml, kolik volného prostoru kolem sebe má. Zvlášť Fergusonovi se mu pečlivě vyhýbali. Než by se s nimi vracel autem za třeskutého mlčení, raději se rozhodl jít pěšky. Bylo mu jasné, že na pohřební hostině, na niž ho ostentativně nikdo nepozval, bude hlavním předmětem hovoru jeho osoba. Nezáleželo mu na tom. Na ničem mu nezáleželo. To jediné, po čem teď toužil, byla sklenka něčeho ostrého, hodně sklenek, tolik, aby v nich utopil strašlivou bolest hlavy.

Zbytek vodky v příborníku byl pryč za necelou minutu. Následovalo horečné pátráni po další láhvi. McNish věděl s určitostí, že ji někde má, jen si nemohl vzpomenout kde. Uklidil ji někam, kde by ji nenašla nemožně zvědavá uklízečka, jenže kam?

Pak si vzpomněl: měl ji schovanou pod umělým senem v jesličkách, které byly uloženy v zadním malém pokoji.

Doklopýtal k betlému a nahmatal ji pod figurkou Ježíška. Když si chtivě přihnul, vrátil láhev zpátky, usadil se ke stolu v obývacím pokoji a začal si v duchu přehrávat události celého dopoledne. Kristepane! Vybavil si, že na pohřbu bylo i pár fotografu. Snažili se chovat nenápadně a drželi se v pozadí, ale když auto projelo bránou na hřbitov, viděl zřetelně jejich dlouhé objektivy. Zítřejší noviny budou podrobně líčit příšerný výstup, v němž sehrál hlavní roli. „Zatracený potkan,“ zahučel. „Malý, blbý, mizerný potkan!“

Nejistě vstal, dobelhal se ke krbu a uchopil těžký mosazný pohrabáč. „Chcete mě zničit, co? Vy všiváci! Však počkejte!“

Je s podivem, že si nikdo nevšiml, jak se reverend McNish potácí zpět ke hřbitovu a drápe se po náspu na stezku podél kanálu. Snad se z úcty k Fergusonovým všichni obyvatelé Blackbridge zdržovali doma. Možná ho někdo viděl, ale radši si to nechal pro sebe. V tom jsou Skotové stejní jako každý jiný národ: zavírají oči před trapnými a nepříjemnými věcmi.

McNish se zatím belhal po stezce podél hranic farmy Peat Ridge, mával pohrabáčem nad hlavou a hlasitě vyzýval potkany, aby vylezli a trpně přijali svůj osud. Když spatřil, jak jeden z nich vybíhá z řepkového pole a zastavuje se uprostřed dlážděné stezky, zůstal taky stát. Jeho podroušená mysl měla jasno; muselo se jednat se o stejné zvíře, které vyskočilo na Ianovu rakev a jemu, reverendovi McNishovi, způsobilo ostudu. Posedla ho touha po odplatě.

„Hodný potkánek… hodný potkánek, pojď k tatínkovi! Tak se mi to líbí.“ A McNish se pomaloučku blížil k hlodavci, který ho upřeně sledoval.

„No vidíš, ty malá chlupatá… MRCHO!!“ Reverend se vrhl vpřed a vší silou udeřil pohrabáčem, ale zasáhl jen velký plochý kámen a natáhl se jak široký tak dlouhý na dláždění. Rukou mu projela bolest a vehnala mu slzy do očí. Ležel na stezce a začínal si zoufat. Když přestal vidět jako v mlze, zjistil, že potkan neutekl. Seděl tam co předtím a pozoroval jej.

„Zasraný potkan, co to…“ Slova mu uvázla v hrdle, když si všiml toho druhého. Zamrkal, protože si myslel, že ho šálí zrak, a pravou rukou hmatal v prachu po brýlích, které při pádu ztratil. Když je našel, nasadil si je a neohrabaně si je posunul hřbetem ruky na nos. Opravdu, potkani byli dva. V rovnici přibyla nová veličina: strach.

Něco nebylo v pořádku.

Kousek couvl a pokusil se vztyčit do kleku. Musel najít pohrabáč. S kusem kovu v ruce by se cítil bezpečněji, jenže nástroj někam odlétl, když s ním předtím zasáhl kámen. „Kšá, pacholci,“ zavolal a máchal při tom rukou, ale zvířata se nepohnula.

Strach způsobil, že McNish vystřízlivěl. Jak to, že se potkani nepolekali a neutekli?

Seděli uprostřed stezky a bylo jim jedno, že se je pokouší zahnat. Reverend začal rychleji dýchat, zůstával na čtyřech a pozoroval hlodavce, kteří pozorovali jeho. Znovu couvl a hrabal se na nohy, avšak tentokrát ho zastavila prudká bolest. Jiný potkan, který se objevil za ním, mu zaťal zuby do svalu pravého lýtka.

McNish popadl odporné zvíře, zabořil ochablé prsty do chlupatého těla a co nejsilněji potkana stiskl, aby jej odtrhl.

Snažil se o to tak dlouho, dokud mu jiný potkan nevběhl pod kleriku a nezačal šplhat po nohavici vzhůru.

Reverend hrůzou vykřikl, pustil prvního potkana a vrhl se na druhého, ale přes obřadní roucho to nešlo. Chtěl je roztrhnout, aby se dostal ke kalhotám, látka však byla příliš pevná – levná a tenká roucha by nikdo nekupoval.

McNish stiskl stehna, aby si chránil genitálie, a zároveň se točil dokolečka ve snaze setřást první zvíře z nohy. Při tom upadl a uhodil se hlavou o dláždění. Bolest způsobená úderem nebyla zdaleka tak silná jako ta, kterou mu působily potkaní zuby. Začal se kutálet po stezce a podobně jako člověk, jehož napadl roj včel, hledal záchranu v kanále. Jenže tohle na vodní potkany neplatilo. Jakmile se ocitl ve vodě, byl jejich.

„Bacha, Maku, třeba je to léčka,“ varoval strážný ve žluté bundě kolegu. Právě došli k severní hranici pole, odkud předtím zaslechli zvuky, jež zněly jako volání o pomoc.

„Ty počkej tady, já vezmu Caesara a kouknu se na tu ‚léčku‘ zblízka,“ odpověděl druhý a vzal zpátky dychtivého vlčáka, kterého držel na krátkém vodítku.

„Buď opatrnej. Mezi těma bláznama, co si myslej, že spasej svět, sou vobčas opravdický maniaci.“

Strážný se vydal přes mez k plotu oddělujícímu pole od stezky podél kanálu. Rozhlédl se doprava i doleva, ale nikoho nespatřil. Byl by se vrátil a ohlásil falešný poplach, nebýt psa. Ten se náhle hlasitě rozštěkal a zmítal se na šňůře.

„Co tam máš, kamaráde?“ zeptal se muž a opatrně nahlédl do keřů, které jej dělily od kanálu. „Myslíš, že se tam schoval nějakej lump? Asi bych tě měl pustit, abys ho odtamtud vyšťoural, co říkáš?“

Strážný odepnul vodítko. Vlčák prosvištěl pod drátěným plotem, minul keře a vyběhl na dlážděnou stezku. Tam se zastavil a hlasitě štěkal. Jeho pán se rozběhl za ním, ale trvalo mu o něco déle, než zdolal plot a prodral se křovím ke kanálu. Teď už věděl, co psa tak vydráždilo. Celý pobledlý vytáhl mobil a zavolal svého parťáka. „Charlie? Tady Mac. Můžeš sem přijít?“

Za pár minut už si oba prohlíželi tělo ležící ve vodě.

„Je to chlápek v babskejch hadrech.“

„Hovno, pitomče, farář.“

„Myslíš, že je po něm?“

„Leda že by měl dejchací přistroj. Leží hubou ve vodě.“

„Nevytáhnem ho?“

„Necháme to poldům. Jsou za to líp placený.“

Policejní inspektor Brewer sledoval, jak jeho lidé postrkují mrtvolu Jamese McNishe ke břehu a vytahují ji z vody.

Pak ho obrátili na znak.

„Proboha, ti ho zřídili,“ vydechl jeden.

„Potkani jsou rychlí,“ řekl druhý. „Podívej se mu na krk.“

„Nepochopím, co ty lidi z Blackbridge tolik láká na koupání v kanále,“ prohlásil Brewerův seržant. „Člověk aby je hnal z vody klackem.“

Brewer se ušklíbl a pokrčil rameny. „Co myslíte, skočil tam sám, nebo mu někdo pomohl?“

„V tuhle chvíli vám to neřeknu,“ odpověděl seržant. „Moc často se nestává, aby v kanále plaval pastor skotské presbyteriánské církve v plné nádheře. Třeba někoho křtil a trochu se to zvrtlo… anebo spáchal sebevraždu. Taky mohl uklouznout na stezce, praštit se do hlavy a spadnout do vody – nebo ho tam někdo strčil.“

„Pokud ovšem nevypadl z letícího boeingu,“ zavrčel Brewer. „Vyslechněte oba strážné. Počkáme, co řekne soudní lékař.“

„Ano, pane inspektore.“

„Nevíte, jestli měl příbuzné?“

Seržant pokrčil rameny. „Manželka od něho odešla a o nikom jiném nevím. Podle všeho to byl samotář. Zlí jazykové říkají, že pil.“

„Já to říkám taky,“ dodal Brewer.

„Kristepane,“ vykřikl seržant, „teď mě něco napadlo!“

„Svěřte se nám, seržante.“

„Dneska měl v Blackbridgi pohřeb mladý Ferguson. McNish určitě vedl obřad, proto se tak vyparádil. Zajímalo by mě, jestli to s tím vším nějak souvisí.“

11

Steven se vydal do Blackbridge za Jamesem Binniem až po obědě. Chtěl mít jistotu, že pohřeb mladého Fergusona mezitím skončí a smuteční hosté se dávno rozejdou. Pohřby za přítomnosti médii vždy přitahují velká zvířata z politiky, která chtějí být vyfocena při tom, když stavějí na odiv okázalý soucit s občany a voliči. Steven netušil, kdo z nejvyšších míst by mohl být přítomen, ale věděl, že nechce být viděn nikým. Vezme si k srdci Macmillanova slova a napříště se vynasnaží, aby nebyl příliš nápadný.

Když mu Ann Binnieová otevřela a pozvala ho dál, příjemně se na něj usmívala. „James je v pracovně,“ oznámila mu. „Čeká na vás.“

Zavolala na manžela a uvedla hosta do zadní části domu, kde se nacházela nevelká místnost naplněná knihami. Binnie seděl v křesle. Jedna ruka mu bezvládně visela přes boční opěrku, ve druhé svíral sklenku whisky.

„Dáte si taky?“ zeptal se. „V tuhle dobu obvykle nepiju, ale dneska to potřebuju jako sůl.“

Steven se nenechal pobízet. „Jaké to bylo?“ zeptal se váhavě.

„Myslíte pohřeb? Příšerné. Hlavně pro rodiče. Tohle jim ještě scházelo.“

Na podobnou odpověď nebyl Steven připravený. „Co se stalo?“

Binnie znovu usrkl whisky; chvíli mlčel a vrtěl hlavou, jako by stále nemohl uvěřit, že se to, co viděl, skutečně přihodilo. Pak začal zděšenému Stevenovi vyprávět, co se odehrálo na hřbitově.

„Ten člověk snad dostal nervový záchvat,“ konstatoval Steven. „To si tedy zvolil chvíli!“

„Nemyslím, že volba byla na něm,“ řekl Binnie. „Alkohol rozhodl za něho. Šlo to s ním z kopce už celé roky. Aspoň to má za sebou. Před hodinou ho vytáhli z kanálu.“

„Spáchal sebevraždu?“ zvolal Steven.

„Spíš se opil a sletěl tam. O mrtvých jen to dobré, ale upřímně řečeno, aspoň tu bez něj bude klid. Kdybyste ho dnes slyšel nad rakví! Kasárenský řev proti tomu zní jako zpěv andělských kůrů. Byl to vážně úlet.“

„Povězte mi víc o tom potkanovi,“ požádal Steven. „Co chcete slyšet?“

„Myslíte, že je normální, aby se takhle choval?“

Binnie si ho chvíli měřil. „Ann mi říkala, že chcete mluvit o potkanech. Ne, normální chování to není. Vlastně mě rostoucí agresivita našich přátel s dlouhými ocásky znepokojuje už pár týdnu. Proč se o ně zajímáte?“

„Jen tak,“ odpověděl Steven. „Mezi lidmi se obecně mluví o přemnožení potkanů, ale pokud vím, nikdo se nezmiňuje o případné změně jejich chování. Tak jsem si říkal, co kdyby…“ Pak mu pověděl o tom, jak před jeho očima vystřelil z řepkového pole potkan a přeběhl strážnému přes botu. „To mě přivedlo na myšlenku, že se něco děje. Ptal jsem se sám sebe, jestli je to normální. Změna vzorce chování, rozumíte? Jako by hlodavci v okolí náhle ztratili plachost.“

„Řekl bych, že je to přímo hmatatelné,“ přisvědčil Binnie. „Nejdřív úraz Fergusonovic kluka, pak to napadené štěně labradora a k tomu drobné příhody, jako je ta vaše z řepkového pole, a samozřejmě i to, co se stalo dnes ráno na hřbitově. Jedno k druhému. Nejde jenom o to, že je těch všiváků stále víc. Oni se vážně chovají jinak, o tom jsem přesvědčený.“

„Netušíte proč?“

Binnie pokrčil rameny. „Snad za to může přemnožení, jsou pak agresivnější. Chovají se jako obyvatelé přelidněných velkoměst. Třeba jsou to první zjevné symptomy potkani neurózy.“

Steven chvíli mlčky popíjel. „Podle vaši paní jste chtěl požádat patology z veteriny, aby se na jednoho podívali.“

„Naléhala na vás, abyste jí pomohl dostat tu bestii pryč z lednice, viďte? To jsem mohl tušit!“ zasmál se zvěrolékař.

„V podstatě ano.“

„Říkal jsem si, že nemůže škodit, když to zvíře někdo rozpitvá a vyšetří zdravotní stav a kondici místní potkaní populace.“

„A co toxikologické testy?“ nadhodil Steven. Řekl to klidně, ale uvědomoval si, že tím prudce zvedá sázky.

„Na to jsem nepomyslel,“ připustil Binnie a hleděl na Stevena, jako by mu chtěl proniknout do myšlenek. „Co přesně máte na mysli?“

„Nic konkrétního,“ zalhal Steven. Byl by rád přiměl Binnieho, aby nechal provést testy, které by jinak musel udělat sám, a když před chvílí v duchu probíral všechny možnosti, napadla ho jedna zvlášť děsivá. „Myslel jsem jen tak… pro jistotu.“

Binnie byl chápavý. Pochopil, co má Steven na mysli, a oči se mu rozšířily. „Prokrista,“ zašeptal, „vy si myslíte, že geneticky upravená řepka…“

„Jen mě to tak napadlo.“

„Do háje,“ ulevil si Binnie. „Víte, že je to docela možné? Pořád se konají nekonečné semináře o neznámých účincích genové manipulace na biodiverzitu, ale vsadil bych se, že na tuhle možnost nikdo nepřipadl.“

„Snad,“ odtušil Steven. „Zatím se spíš uvažovalo o možném vlivu na keře, polní květiny nebo motýly. Pokud vím, stříkají se pole na Peat Ridge glyfosfátovými herbicidy.“

Binnie přikývl. „A taky glufosinátovými.“

„To musí být sila.“

„Taky že je,“ potvrdil Binnie. „Zemědělci je nemohou běžně používat, takže nikdo nezná možné vedlejší účinky. Pokud vím, byla tu asi dvakrát kontrola z ministerstva, aby se ujistila, že se herbicidy nepoužívají mimo vymezený sektor polí.“

„Jenže potkani si běhají z pole na pole,“ namítl Steven. „Nějaké sektory je nezajímají.“

„To jistě ne,“ přisvědčil Binnie. „Dobrý bože, jestli máte pravdu a za agresivitu potkanů můžou silné herbicidy, znamená to konec geneticky upravených plodin odolných proti práškování! Ve hře musejí být miliony!“

„Navrhuji nikomu nic neříkat a nic nepodnikat, dokud nebudete mít pitevní zprávu z veterinární fakulty,“ řekl Steven. „Kdyby na veřejnost proniklo sebemenší podezřeni, mohly by biotechnologické firmy na poklesu akcií skutečně ztratit miliony.“

Binnie přikývl. „Máte pravdu, a ke všemu bychom měli na krku krvavé bouře. Místní lidé by vzali spravedlnost do vlastních rukou, jak už celé týdny vyhrožují.“

„Kdy odvezete toho potkana na fakultu?“

Veterinář vstal. „Nejradši hned teď.“

Steven pohlédl na sklenici v jeho ruce.

„Měl jsem jenom jednu,“ ohradil se Binnie.

V předsíni si vzal bundu a zavolal na manželku, aby ji sdělil, kam jede. Ann Binnieová sešla do přízemí.

„Blahopřeji, doktore Dunbare,“ řekla. „Během deseti minut jste dokázal něco, oč se snažím já už několik dnů. Musíte mi prozradit tajemství svého úspěchu.“

Steven se vrátil k autu, zamávat Binniemu, který vyrazil ve volvu do Edinburghu, a zvolna odjížděl stejným směrem po silnici oddělující Peat Ridge od Crawhillské farmy. Když si všiml, že před ním kráčí Eva Fergusonová, kterou hned poznal podle nezaměnitelné barvy vlasů, zpomalil. Bylo na ní znát rozčilení. Šla se svěšenou hlavou a rukama vraženýma hluboko do kapes kabátu. Steven zajel ke krajnici a chystal se zastavit, ale Eva kráčela dál, jako by si ho vůbec nevšimla. Zaparkoval, vystoupil a dohonil ji. „Dejte almužničku…“

Úkosem na něj pohlédla. „Nevěděla jsem, že jste to vy. Nemám chuť s nikým mluvit.“

„Ani s úplně cizím člověkem?“

„Snad,“ připustila po krátké odmlce.

Odbočili ze silnice ke kanálu. „Slyšel jsem, co se stalo,“ začal Steven. „Pověděl mi to James Binnie.“

Eva zavrtěla hlavou. „Je to příšerné. Neumíte si představit jak. Máma s tátou mohli na dnešek vzpomínat jako na den, kdy se obřadně a důstojně rozloučili s jediným synem. Teď je místo toho bude nadosmrti strašit noční můra. Doufám, že McNish bude hnít… proboha, co to říkám. Můj bože…“ Zůstala stát a rozplakala se. Steven ji objal kolem ramen a přitiskl ji k sobě.

„Nic se nestalo,“ tišil ji. „Nemyslela jste to vážně.“

„Proč s vámi vůbec mluvím?“ zeptala se skrz slzy. „Už ničemu nevěřím… Ale ne, to taky není pravda. Už vážně sama nevím…“

Teprve po chvíli se uklidnila a znovu se jí vrátil klid. Začala se omlouvat, ale Steven ji zarazil. „To není třeba. Nezapomínejte, že jsem tady cizinec. Klidně se mi svěřte. Neduste to v sobě.“

Chvíli šli mlčky a pak Eva pomalu a s rozmyslem prohlásila:

„Když se mi doneslo, že McNishe našli v kanále, měla jsem z toho radost.“ Z častých odmlk bylo znát, že se jí nehovoří lehce. „Až do dneška jsem nechápala ty lidi, co ve zprávách křepčí před soudní budovou. Rozumíte, pozůstalé, co poskakují a stříkají šampaňským, když ten, co jim zabil manžela, manželku, syna nebo co já vím koho, dostane doživotí. Teď už je chápu. Přesně tak jsem se cítila i já, když jsem se to dozvěděla. Vážně, měla jsem radost. Nikdy mě nenapadlo, že bych se mohla radovat z něčí smrti.“

„A teď se za to nenávidíte.“

„Jedním slovem – ano.“

„To je zbytečné. Nic z toho, co jste dnes udělala, řekla nebo cítila, nemá nic společného se skutečnou, rozumnou Evou Fergusonovou. Znáte ten obrat, že někdo něco udělal ‚v přechodném pomatení smyslů‘? Nevztahuje se zdaleka jenom na zločince. Něco takového se může stát každému z nás, když se octneme pod velkým tlakem. Vaše skutečné já promluvilo teprve teď.“

Eva si utřela oči a vysmrkala se. „Díky. Zdá se, že o těchhle věcech víte opravdu hodně. Nejste náhodou doktor?“

„Nemám lékařskou praxi.“

„Ale doktor jste, že?“

„Pracuju pro Inspektorát Sci-Med, ale to si radši nechte pro sebe.“

„Tak proč mi to prozrazujete?“

„Protože i vy jste se mi svěřila se svými myšlenkami.“

„Jenom proto?“

„Jenom proto.“

„Smím se zeptat, co tady vyšetřujete?“

„Problematiku geneticky upravené řepky pěstované na farmě Peat Ridge.“

„K tomu není zapotřebí vyšetřovatele,“ namítla Eva. „Ty hádavé šašky dole v hotelu by stačili rozehnat dva ovčáčtí psi. Řekla bych, že se neshodnou ani na tom, který den dnes je.“

„Politické aspekty té věci se mě nijak přímo nedotýkají,“ ujistil ji Steven. „Jde mi o vědeckou stránku případu a o to, jak s ní kdo manipuluje.“

„Dobrá, nebudu vám klást další otázky,“ slíbila Eva.

„Ale já vám jednu položím,“ kontroval Steven. „Nevíte, kde bych našel Trish Raffertyovou?“

Eva si jej úkosem změřila. „Proč?“

„Potřebuju s ní mluvit.“

„O čem?“

„O společném životě s Thomasem Raffertym.“

„Nejsem si jistá, jestli se tomu dalo říkat život.“

„Bylo to tak zlé?“

„Nemlátil ji, jestli se ptáte na tohle. Ale je to lenoch a opilec. Moc zábavný kumpán v hospodě, jenže jako manžel byl na zabití.“

„Takový snad byl odjakživa, ne?“ nadhodil Steven.

„Byl, proč?“

„Tak jak to, že ho opustila až teď?“

„Je zvláštní, že se na to ptáte,“ řekla Eva. „Tehdy jsem si kladla stejnou otázku. Nezdálo se mi, že by se Rafferty choval hůř než dřív. Vlastně jí pár týdnů předtím, než od něj utekla, koupil nové auto. Trish se mi nikdy nesvěřila, proč se rozhodla odejít. To téma je mezi námi dodnes tabu.“

„Viděly jste se od té doby?“

„Jednou nebo dvakrát.“

„Pověděla byste mi, kde ji zastihnu?“

Eva chvíli váhala a pak začala vysvětlovat. „Trish byla jediná z místních ženských, se kterou jsem se přátelila. Je o hodně starší, ale je inteligentní a já jsem si s ní ráda povídala. Dokázala si vykládat i o něčem jiném, než co bylo včera v televizi. Není mi jasné, co od ní chcete. Co vás zajímá na jejím společném životě s Tomem?“

„Chápu, jak vám je,“ ujistil ji Steven, „a oceňuji vaši věrnost přítelkyni. Thomas Rafferty mi tvrdil, že všechno, co dnes dělá, dělá proto, aby se k němu vrátila žena. Rád bych zjistil, jaké jsou jeho šance.“

„Proč? Co má proboha soukromý život Raffertyových společného s vaším vyšetřováním?“

„Když se od Trish Raffertyové dozvím, že se vrátí, pokud se Rafferty polepší, je všechno v pořádku. Přeju oběma jen to nejlepší. Ale jestli mi řekne, že usmíření není možné, pak to nejspíš ví i on a za jeho náhlou vášní pro ekofarmaření věži něco jiného.“

„Trish žije v Edinburghu. Má byt na Dorset Place. S výhledem na kanál – věřil byste tomu?“

„Na tenhle kanál?“

„Ano, jenom o nějakých pětadvacet kiláků dál.“

Steven si zapsal podrobnosti a poděkoval Evě za pomoc.

„Připadám si jako zrádce,“ posteskla si.

„Nemáte důvod, věřte mi.“

Steven se pomalu rozjel do Edinburghu a při tom znovu přemýšlel o geneticky upravené řepce i o tom, zda skutečně existuje souvislost mezi ni a změněným chováním potkanů.

Pokud ano, znamenalo to, že odhalil chybějící důvod, proč se někdo snaží zdiskreditovat firmu Agrigene a dosáhnout zničení úrody. Z toho by ovšem plynulo, že ten ‚někdo‘ ví o změnách v chování hlodavců, a to bylo znepokojivé. Kdo to mohl být a kolik toho věděl?

Testovala se stejná plodina ještě někde jinde? Mohla za všechno odrůda řepky vyšlechtěná firmou Agrigene, nebo šlo o širší problém způsobený herbicidy? Tyto a podobné otázky jen pršely. A jedna z nich se týkala výstrahy adresované Inspektorátu. Skoro to vypadalo, jako by o problému věděla vláda nebo přinejmenším některé státní úřady, ale chtěla jej řešit ve vší tajnosti.

Je možné, že by šlo o tak citlivou záležitost? Že by se ti nahoře tolik báli skandálu a nežádoucí publicity, že se nakonec uchýlili k podvodu a rozhodli se ukončit experiment a zničit úrodu pod falešnou záminkou? Výhodné podmínky penze, kterou ministerstvo přiznalo Geraldu Millarovi, by tomu nasvědčovaly. Něco takového by sotva prošlo bez oficiálního souhlasu. Millarovi se dostalo pokynu shora, aby zkreslil protokol, zdiskreditoval biotechnologickou firmu a pohřbil její testy – to vše bez vědomí svého nadřízeného Fildese i ostatních kolegů.

To znamenalo, že pokyn nepřišel obvyklými kanály, ale šlo o utajenou operaci zorganizovanou státními úřady, snad i s vědomím nejvyšších míst. Steven by se vsadil, že zná i kódové označení operace: Sigma 5. To by vysvětlovalo bouřlivou reakci, kterou vyvolalo pátrání v tomto směru. Jenže pak se intrika zadrhla, když si úředníci obou vlád vjeli do vlasů kvůli kompetencím v blackbridgeském případu.

Steven se pokusil oprostit od detailů a vidět věci v širším kontextu. Doufal, že se dobere jejich děsivého smyslu.

Doby, kdy si lidé namlouvali, že by se britská vláda nesnížila k ničemu nekalému, byly ty tam. Na to se v posledních letech prozradilo příliš mnoho hanebných podvodů a pokusů o manipulaci. V tomto případě navíc hrála roli skutečnost, že veřejné mínění geneticky modifikovaným plodinám nepřálo a vláda mu uštědřila nejeden políček tím, jak štědře rozdávala licence povolující jejich pokusné pěstování.

Ovšem, velká část licencí – včetně licenci firmy Agrigene – byla vystavena dávno předtím, než média spustila hysterickou kampaň a slovo „genetika“ začalo děsit svět, jenže každá z nich měla platit ještě řadu let. Agrigene ji měla platnou do roku 2003. A teď vypadaly jako nejjistější cesta ke katastrofě.

Kdyby šlo o obecný problém příliš agresivních herbicidů, nemělo smysl ničit rostliny testované na farmě Peat Ridge a ostatní nechat být. Podobných zkušebních farem byly po celé Británii desítky a odolná řepka patřila k nejrozšířenějším geneticky upraveným plodinám. Zakopaný pes musel ležet přímo v Blackbridgi. Jenže kde a jaký? Stevena to pomyšlení znepokojovalo. Pokud mu bylo známo, splňovala řepka z Peat Ridge všechny vlastnosti deklarované biotechnologickou firmou, která ji vyšlechtila.

„Do háje,“ povzdechl si. Teorie je krásná věc, když do sebe všechno zapadá, ale jakmile se objeví sebemenší trhlinka – a může to být na pohled zanedbatelný detail – pošle často pod hladinu celou loď; to už Steven ze zkušenosti dobře věděl. Musel být obezřetný a před ničím nezavírat oči. To znamenalo vzít v úvahu všechny možné motivy, které mohly vést vládu k šílenému rozhodnutí spustit tajnou akci a zničit zcela neškodnou úrodu řepky.

Zabočil na Dorset Place a našel místo k parkování před hezkým novým blokem činžovních domů. Stály přímo na jižním břehu kanálu Unie. Vytáhl z kapsy papírek, přečetl z něj orientační číslo domu pani Raffertyové a stiskl tlačítko vedle vchodových dveří.

„Ano?“ ozvalo se z reproduktoru.

„Paní Raffertyová? Jmenuji se Steven Dunbar. Jsem inspektor Sci-Medu. Mohli bychom si promluvit?“

„Inspektor čeho?“

„Sci-Medu, to je vládní agentura. Mohu se vám legitimovat.“

Trvalo dlouho, než Trish Raffertyová stiskla bzučák a Steven mohl vstoupit do chodby. Schody vyběhl po dvou a lehce zaťukal na dveře bytu, které byly dokořán.

„Pojďte dál.“

Stevenovi neušlo, že je Trish Raffertyová rozzlobená. Stála uprostřed obývacího pokoje s rukama založenýma na prsou a rudá ve tváři. Jen s obtížemi držela na uzdě emoce. Steven se cítil nesvůj, aniž sám věděl proč. Ukázal jí průkaz.

Trish na něj skoro ani nepohlédla. „Darebáci!“ sykla přes zaťaté zuby. „Vy všiváci! Slibovali jste, že o vás už nikdy neuslyším! Slíbili jste to! Slyšíte? Jak si to sakra představujete, takhle mě přepadnout až v bytě?“

Steven chtěl namítnout, že muselo dojit k nedorozumění, protože nikdo z Inspektorátu pani Raffertyovou nekontaktoval, ale včas se zarazil a nechal ji mluvit. Mohl se dovědět něco užitečného. „To je mi líto, neměl jsem tušení…“ řekl kajícně.

„Co všechno jste naslibovali!“ zuřila Trish. „Tak přece zněla dohoda: já vám povím všechno, co vím, vy s tím skoncujete a on nebude mít opletačky s úřady. Tím to mělo skončit. Pak už jsem neměla nikdy vidět ani vás, ani jeho!“

„Opravdu se moc omlouvám, paní Raffertyová. Stala se samozřejmě chyba, ale já jsem v téhle branži nový. Nevadilo by vám, kdybych se vás zeptal na pár maličkosti? Jde mi o dohodu, o které jste právě mluvila.“

Trish si Stevena chvíli měřila a pak se nedůvěřivě zeptala: „Kdo k čertu jste?“

„Jak jsem řekl, pracuji pro Inspektorát Sci-Med,“ odpověděl Steven klidně. Znovu vytáhl průkaz, ale Trish ho gestem odmítla.

„Chcete tvrdit, že k nim nepatříte?“ Z hlasu už jí nezazníval hněv, ale nejistota. „Vypadněte!“ řekla náhle. „Táhněte do háje!

Venku na parkovišti se Steven zastavil a zahleděl se přes zídku na vody kanálu. Ale ale ale… říkal si, co to může znamenat? Trish Raffertyová musela mít nedávno něco do činění s některou vládní agenturou nebo jinými úředními místy a Stevena považovala za jednoho z jejich lidí. Čím dál zajímavější! Nikdy by neřekl, že Trish Raffertyová hraje v celé věci aktivní roli. Co mu to řekla? Pověděla jim všechno, co věděla, a pak už neměla nikdy vidět ani je, ani jeho. Myslela tím manžela? Pokud ano, byla otázka možného usmíření mezi manželi zodpovězena. Nikdy k němu nedojde. Ostatní získané informace představovaly vítaný bonus.

Než nasedl do auta, pohlédl vzhůru k oknům bytu pani Raffertyové. Stála za záclonou, hleděla na něj a u ucha držela telefon. Steven by v té chvíli dal celé jmění za to, aby se dozvěděl, komu volá.

12

Steven se právě vracel do hotelu, když mu zazvonil mobil. Volal Jamie Brown.

„Kde teď jste?“ zajímal se novinář.

„Ve městě. Proč?“

„Mohli bychom se sejít? Objevil jsem něco zajímavého o Childsovi a Leadbetterovi.“

Brown volal z budovy redakce na North Bridge, a tak se dohodli, že se setkají zhruba na půli cesty, v Bennetově baru na Tolicrossu. Brown dorazil jako první: Steven ho zastihl u pultu nad velkou whisky. Podnik se rychle plnil lidmi, kteří sem po práci zaskočili na sklenku.

„Už jste slyšel, co se stalo na pohřbu mladého Fergusona?“ zeptal se Brown na úvod.

Steven přisvědčil a dodal, že pro rodiče to muselo být strašné.

„Naše noviny hodily zpátečku a kvůli rodině nebudou zveřejňovat žádné nechutnosti,“ vysvětloval Brown. „Následné plavecké extempore pana pastora ovšem vylíčíme dopodrobna, pomlčíme jen o chování toho ožralého hovada na hřbitově.“

Steven přikývl. „Nebesa vědí, co z toho udělá Clarion.“

„Jeff, to je můj fotograf, říká, že z Clarionu tam byli dva chlápci s dlouhými objektivy. Jestli se jim podařilo vyfotit potkana na rakvi, McColl už najde způsob, jak toho využít.“

„To snad ne.“

„Chcete se vsadit?“

„Nechci,“ odpověděl Steven. Vzpomněl si, co je McColl zač. „Povídal jste, že máte něco zajímavého o Childsovi a Leadbetterovi.“

„Hned zkraje jsem vám říkal, že mi vůbec nepřipadají jako investoři. Já vím, dneska je módní chodit do posilovny, ale ti dva vypadají, jako by v ní bydleli. Neříká vám to nic? Vy sám taky nevypadáte jako pecivál.“

Steven mávl rukou. „Pokračujte.“

„Požádal jsem naše rešeršní oddělení, aby prověřilo, jestli jeden nebo druhý – připadne oba dva – náhodou nejsou bývalí vojáci. To, co zjistili, má cenu zlata. Oba jsou důstojníky královských ženistů ve výslužbě a oba si u nich odsloužili devět roků: Childs v letech 1987-96 a Leadbetter v letech 1988-97.“

„Dobrá práce,“ odtušil Steven. Brownova informace ho trochu znepokojila, ale snažil se ji zlehčit. „To znamená, že dovedou stavět mosty a možná se i naučili vést účetní knihy.“

Brown si jej potměšile změřil. „To ne normální účetní, mister Bond,“ pravil s japonským přízvukem vypůjčeným z bondovek, „oni oba nindža, účetní s velmi zvláštním posláním!“

„Víte o nich ještě něco?“

„Oba mají mezeru v profesionálních životopisech,“ odpověděl Brown. „Childs mezi lety 1989 a 91, Leadbetter vletech 1990 až 94. Říká vám to něco?“

Steven věděl zatraceně dobře, co to znamená, ale netušil, jestli to ví i Brown, a nebyl si jistý, zda mu to má vysvětlovat.

„Mělo by,“ pokračoval Brown, „protože stejná mezera je i ve vašich papírech.“

Steven jej probodl mrazivým pohledem.

„Nic ve zlém,“ dodal Brown rychle, „nepoužiju to proti vám. Ale když už byli hoši v tom hledání, řekl jsem si, že se podívám, koho to mám po boku.“

„Dobrá, všichni jsme sloužili u speciálních jednotek.“

„Všichni až na mne,“ upřesnil Brown žertovným tónem. „Trpím plochýma nohama a hlubokou nechuti ke všemu, co vydává rány. A pokud jde o plnou polní, mám za to, že se jedná o výraz z oboru agronomie, takže by se pro mě spíš hodila jiná role… co takhle investora spekulujícího s rizikovým kapitálem?“

Steven nedokázal potlačit úsměv: líbilo se mu, že Brown jde neochvějně za svým, a řekl to nahlas.

„Takže nám zbývá jediné,“ pokračoval Brown. „Zjistit, proč si náš hospodský povaleč nebo snad perspektivní ekozemědělec přibral za obchodní partnery dva veterány SAS.“

Stevenovi se novinář zamlouval čím dál tím víc. Ukázalo se, že je mnohem inteligentnější, než se Steven na počátku domníval. Bylo na čase, aby mu začal důvěřovat a byl k němu otevřenější.

„Ve hře je daleko víc,“ podotkl. „Všechno je to mnohem vážnější, než by mě kdy napadlo. Tady vůbec nejde o drobný podraz mezi dvěma firmami. Má v tom prsty vláda Jejího Veličenstva nebo přinejmenším některá její složka. To oni tahají za provázky.“

„Proboha,“ vydechl Brown. „Proč by to dělali?“

„To nevím,“ odpověděl Steven popravdě.

„Pane na nebi, je možné, že Childs a Leadbetter nejsou najatí žoldnéři, ale pracuji dál pro vládu?“

„Možné to je,“ přisvědčil Steven.

„To není moc hezká představa,“ konstatoval Brown.

„Celá operace má kódové označení Sigma 5, ale na vašem místě bych se na tohle slovíčko nikde moc nevyptával. Mohlo by se vám přihodit něco nemilého a stejně byste se nedostal nikam, právě tak jako já. Akce nese všechny známky tajné operace, což znamená, že za ní nebude možné hnát kohokoli k odpovědnosti. Nevedou se o ní písemné záznamy a nikdo z mocných nikdy nepřizná, že o ní věděl. Pokud se něco provalí, bude se tvrdit, že ti, kdo odvedli špinavou práci, jednali na vlastní pěst.“

„Dnes? V Tonyho éře?“ podivil se Brown sarkasticky. „To přece nejde. Tohle by Tony Blair nikdy nepřipustil!“

„Tony Blair se o tom vůbec nedoví,“ řekl Steven. „Některé věci zůstávají stejné. To jenom politici si bláhově mysli, že vládnou.“

Brown přikývl. „V případě skotského parlamentu to platí docela určitě. Naši poslanci nejsou schopni zorganizovat ani loterii; ti vůbec nevědí, jak se to slovo píše. Ale co si teď počneme my?“

„Řekl bych, že celý řetěz má dva slabé články,“ podotkl Steven. „Manžele Raffertyovy.“

„Podařilo se vám mluvit s Trish Raffertyovou?“

„Bydlí v Edinburghu na Dorset Place. Když jste mi volal, zrovna jsem se od ní vracel. Ta žena leccos ví. Bála se, že patřím k Sigmě 5, a nechtěně se podřekla.“

„Co vykecala?“

„Prý jim prozradila, co věděla, a oni jí na oplátku slíbili, že ji nechají na pokoji a on nebude mít potíže.“

„On – to znamená manžel?“

„S největší pravděpodobností.“

„Myslíte, že bychom z ní mohli vytáhnout víc?“

Steven zavrtěl hlavou. „Působí na mě dojmem ženy, která nepostrádá inteligenci a pevnou vůli. Ta nevezme zpátky vyřčené slovo, leda že by měla pocit, že s ní někdo nehrál poctivou hru.“

„Takže se zatím musíme spokojit s Tomem.“

„Nejspíš ano.“

„Tady nám ovšem stoji v cestě naši dva rizikoví investoři,“ odtušil Brown. „Mám pocit, že se od toho ochmelky nehnou ani na krok. Pouhé pomyšlení, že bych si s nimi měl něco začít, u mne vyvolává žaludeční křeče. Co si o nich myslíte vy?“

„Mám nepříjemné tušení, že příští úder přijde od nich,“ přiznal Steven. „Jestli jsou Childs a Leadbetter opravdu tím, čím podle vás jsou, určitě hlásili mou návštěvu na Crawhillské farmě svým šéfům.“

„No a co? Měl jste plné právo se Raffertyho vyptávat. Jste přece inspektor Sci-Medu.“

Steven mu pověděl o výstraze, kterou Inspektorát obdržel. Brown tiše hvízdl. „To je silný kafe,“ zamumlal.

„Myslel jsem si, že se chovám dost nenápadně, ale asi jsem se mýlil. Když jsem se objevil na Crawhillu a vytasil se s průkazem, vlastně jsem bušil rovnou u dveří Sigmy 5. Navíc se obávám, že ani Trish Raffertyová o mé návštěvě nemlčela,“ dodal Steven v narážce na to, že ihned po jeho odjezdu někomu telefonovala.

„Už chápu, co jste myslel tím ‚příštím úderem‘. Napadá vás, jak by takový úder mohl vypadat?“

Steven se tvářil zamyšleně. „Zatím ne.“

„Až se vrátím do kanceláře,“ řekl Brown, „všechno sepíšu a uložím to na bezpečném místě. Pak vám napíšu dopis na hlavičkovém papíře našich novin. Bude v něm stát, že víme o Sigmě 5 úplně všechno, a pokud by vás náhodou postihla ‚nehoda‘, rozpoutáme takový uragán, že tu nezůstane kámen na kameni. Noste ho u sebe.“

Steven se usmál. On sám neměl podobné kovbojky v lásce, ale Brown mohl mít pravdu. Na organizátory tajných operací, účinkuje publicita asi tak jako česnek na upíra. „Ten dopis vám hodím sem do hotelu,“ dodal Brown.

Steven právě vylezl z vany, když vtom zazvonil telefon. Volal vrchní policejní inspektor Brewer. „Mám pro vás něco, co by vás mohlo zajímat.“

„Kde jste?“

„V městské márnici.“

Steven si poznamenal, jak se tam dostane, a rychle se oblékl. Na starou část města padla večerní mlha, která spolu s temnotou, špínou a starobylosti místa dobře korespondovala s účelem Stevenovy návštěvy. Vystoupil z auta a málo půvabnou budovu městské márnice našel během několika minut. Zazvonil u vchodu. Otevřel mu zřízenec v bílém pracovním oděvu, přepásaný rozměrnou plastikovou zástěrou, která sahala až na zem a málem zakrývala i špičky gumových holinek. Když pečlivě zkoumal Stevenův průkaz, hlasitě popotahoval a mnul si zarostlou bradu. Konečně ustoupil stranou a pustil Stevena do jasně osvětlené chodby páchnoucí formaldehydem. Steven si pomyslel, že márniční zřízenci jsou něčím charakterističtí, ale v daném okamžiku se mu nechtělo přemýšlet čím. Dolehl k němu Brewerův hlas a on se vydal směrem, odkud přicházel.

„Aha, doktor Dunbar,“ přivítal ho vrchní inspektor. „Říkal jsem si, že si jistě rád poslechnete, co zjistil pan doktor Levi o zesnulém reverendu McNishovi. Steven vstoupil do pitevny, v niž zmíněný patolog právě dokončoval ohledání ošklivě zřízeného mužského těla. Dr. Levi kývl na pomocníka, který začal navlékat nit do jehly a chystal se zašit dlouhý primární řez sahající od hrdla po pupek mrtvoly.

Levi, malý mužík s velkými hranatými brýlemi, které se vůbec nehodily k jeho hruškovité hlavě, si svlékl rukavice, s gestem čehosi definitivního je odhodil do odpadkové nádoby a nechal zaklapnout kovové víko.

Zaznělo to, jako když bubeník na závěr představení rozezvučí činel. Musel to dělat aspoň po tisící a Steven si vzpomněl na Freda Astaira, který podle pamětníků dokázal přejít jeviště, odhodit nedopalek a šlápnout na něj, aniž při tom vyšel z rytmu.

„Ten člověk se neutopil,“ oznámil mu Levi. „Příčinou smrti byla ztráta krve způsobená pokousáním. Tvar ran svědčí o tom, že jej napadli potkani. A tohle byla poslední kapka.“ Při těch slovech mávl Levi na pomocníka, aby ustoupil stranou, a ukázal stopy zubů na McNishově hrdle. „Prokousnutá tepna. Krkavice. Doufám, že mu tohle zranění způsobili hned na počátku, protože jinak…“ sklouzl pohledem na strašlivé rány na reverendově těle. „Formuloval bych to tak, že jeho odchod z tohoto světa nebyl nejlehčí.“

„Takže ho dostali potkani,“ shrnul to Brewer. „Co byste tomu řekl?“

„Neuvěřitelné,“ zamumlal Steven a dál hleděl na mrtvolu, jako by od ní nedokázal odtrhnout zrak.

Brewer si ho změřil. „O tom, co se děje v Blackbridgi, asi víte víc než já, nemám pravdu, doktore?“

„Já ani ne. Jistě byste našel někoho informovanějšího.“

Brewer hleděl na Stevena, jako by si nebyl jistý, zda ho má brát vážně. „Nechcete mi namluvit, že to všechno nemá nic společného s geneticky upravenou řepkou?“

„Žádnou spojitost nevidím,“ řekl Steven opatrně.

„Co když je něco pravdy na tom, co se říká? Že o těchhle věcech dohromady nikdo nic netuší, a než se začalo s pěstováním, měly se udělat řádné zkoušky v laboratoři?“

„Nesmíme dělat ukvapené závěry,“ varoval jej Steven. V duchu přitom uvažoval, kolik lidí asi dojde k podobně ukvapeným závěrům jako vrchní inspektor.

„Jistě, to nesmíme,“ utrousil Brewer kysele.

„V opačném případě směřujeme ke katastrofě,“ dodal Steven a probodával vrchního inspektora pohledem, aby mu dal jasně najevo, jak to myslí.

„Upřímně řečeno, doktore,“ opáčil Brewer, „někdy mám chuť jít a zapálit to svinstvo sám.“

Steven se vrátil autem do hotelu, a přestože před pár hodinami vylezl ze sprchy, šel se znovu vykoupat, aby spláchl neodbytný pach formaldehydu. Nenáviděl jeho protivnou nasládlou vůni stejně jako představy, které se mu s ní spojovaly. Zápach ze sebe smyl, ale obraz reverendova znetvořeného těla mu nešel z mysli ani po třech ginech s tonikem. Blackbridgeští potkani zabili člověka – možná dokonce dva, pokud připočítal Iana Fergusona. To signalizovalo výraznou změnu chování, i když nikdo přesně nevěděl, zda některá z oběti – zejména pak McNish – hlodavce nedráždila. Možná se opil, spadl do kanálu a nějakým způsobem vyprovokoval jejich útok. I mladý Ferguson si mohl o pokousání koledovat, to však vážnost problému nezmenšovalo. Steven si říkal, že už se něco musí stát.

To „něco“ nabylo zlověstné podoby hned nazítří ráno, kdy Clarion otiskl McCollovu reportáž. Potvrdily se nejhorší obavy Jamieho Browna. Na titulní straně se ocitla fotografie z pohřbu. Jak Brown správně předvídal, byla to ta s potkanem trůnícím na víku rakve. V pozadí přihlížel reverend McNish s výrazem vraždícího maniaka v očích a titulek hlásal: „Už toho bylo dost!“ Článek se tvářil jako výzva ke křížovému tažení proti přemnoženým potkanům, kteří za pokračujícího nezájmu úřadů sužují okolí kanálu Unie. Neopomněl přitom zdůraznit, že jedna z těchto „špinavých zrůd“ právě včera zhatila pohřeb Iana Fergusona, chlapce z Blackbridge, čímž ještě znásobila žal a zármutek pozůstalých.

„Zatímco ten váš hnusný plátek jim přináší klid a útěchu,“ bručel Steven při čtení.

Noviny dále proklamovaly své srdečné sympatie k Fergusonovým a slibovaly, že nepřestanou vyvíjet tlak na ty, „kdo celou situaci zavinili“, dokud se nepodniknou patřičné kroky, jež by napříště podobným hrůzám zabránily.

Přestože se Stevenovi nad takovou licoměrností zvedal žaludek, byl rád, že Clarion aspoň nepřetřásá otázku zvýšené agresivity potkanů. To bylo velké štěstí. Kampaň proti přemnoženým potkanům povede leda k důraznějším deratizačním zákrokům v místě jejich výskytu, což nemohlo ničemu uškodit. Kromě toho se v novinách psalo o sílicím odporu místních obyvatel proti pokusům s geneticky upravenými rostlinami a úřady byly napadány za pomalý postup při řešení problému. Autor článku požadoval, aby se věc rozhodla na vládní úrovni, a vyzýval kompetentní ministry k návratu „nekonečných prázdnin“. Následoval výčet příslušných ministrů londýnské i skotské vlády i s jejich platy, délkou placené dovolené i údaji o tom, kde se který z nich právě sluní. „I flašinetář by se musel s těmito úkoly vyrovnat líp než tahle banda opic, která by vypadala na malou zoo!“ uzavíral list.

Ve chvíli, kdy se Steven chystal vyrazit do Blackbridge, se v hotelu objevil Jamie Brown. Přivážel slíbený dopis a Steven si jej s němým přikývnutím vložil do náprsní kapsy.

„Četl jste McCollův výplod?“

Steven opět přikývl.

„Vzbudil ve vás pochyby o smyslu lidského snažení?“

„Spiš pocit beznaděje,“ odpověděl Steven.

„Jaké máte plány?“

„Chtěl bych si ještě jednou promluvit s Evou Fergusonovou. Ona a Trish Raffertyová jsou přítelkyně. Třeba se jí Trish s něčím svěřila anebo aspoň naznačila, co se děje. Třeba si na něco vzpomene. A co chystáte vy?“

„Mám zjistit, co hodlají úřady dělat s potkany, když na ně náš přítel McColl tak citlivě upozornil. Netušíte, jak chtějí celý problém řešit?“

„Jed použit nemohou, otrávili by vodu v kanále a s ní všechno živé. Takže zbývá pročesávat terén a střílet je ve velkém.“

„Myslíte, že to pomůže?“ zapochyboval Brown.

„Ne, ale radši mě necitujte. Pochopte, v téhle situaci jde o to, udělat gesto. Lidi budou mít pocit, že se něco podniká, a McColl přestane otravovat mocné tohoto světa.“

„Kdybych vás neznal, doktore, pomyslel bych si, že jste cynik.“

„Řekněme, že jsem realista,“ opravil jej Steven.

„Já taky, jenže tohle je prohraná kauza. Vždycky když slyším Barbru Streisandovou zpívat Zaplať bůh, že jsme lidé, chce se mi zvracet.“

Rozloučili se a Steven začal přemýšlet nad tím jediným, co Brownovi neprozradil – nad možnosti, že změna chování potkanů nějak souvisí s geneticky upravenými rostlinami. Když se toho rána chystal zajet do Blackbridge, nebylo to proto, aby si promluvil s Evou, ačkoli ani to předem nevylučoval. Chtěl se především zeptat Jamese Binnieho, zda už má zprávy z veterinární fakulty, kde měli odborníci zkoumat ostatky mrtvého potkana.

„Bohužel, James je na pochůzkách,“ oznámila mu Ann Binnieová, když zazvonil u jejích dveří.

„To jsem čekal,“ přiznal Steven. „Nevíte náhodou, jestli už dostal zprávu z univerzity?“

Ann Binnieová zavrtěla hlavou. „Skoro určitě ne, aspoň ne dnes ráno. Jinak by mi o tom pověděl. Řeknu mu, aby vám zavolal, jakmile se něco doví, ano?“

Steven jí nechal číslo mobilu a s díky odmítl pozvání na kávu. Pak se vydal do hotelu U Blackbridgeského erbu. Pohledem na hodinky zjistil, že ještě nenadešel čas oběda, a napadlo ho, že třeba zastihne Evu, ještě dřív než začne polední shon. Zašel k výčepu, objednal si půllitr ležáku a pomalu z něj upíjel, dokud si ho Eva při jednom z průchodů mezi kuchyni a restaurací nevšimla.

„Dobrý den,“ pozdravila, „zůstanete na oběd?“

„Ne, vlastně jsem přišel za vámi. Máte chvilku čas?“

Eva se zatvářila pochybovačně a pohlédla k hodinám nad pultem. Ukazovaly za pět minut dvanáct. „Během pěti minut začínáme vydávat obědy.“

„Těch pět minut mi bude stačit.“

Eva si sundala zástěru a oblékla si sáčko.

„Navštívil jsem Trish Raffertyovou,“ začal Steven, když vyšli ven.

„Byla na mě hodně naštvaná?“

„Netuší, že jste v tom měla prsty,“ ujistil ji Steven. „S někým si mě spletla. Byla přesvědčena, že jsem přišel kvůli úplně jiné věci.“

„Nerozumím vám. Kvůli jaké věci?“

„Právě to bych rád zjistil. Pani Raffertyová je nějak zapletená do záležitosti s geneticky upravenou řepkou. Bohužel mne prokoukla dřív, než jsem z ní stačil dostat víc.“

„Trish? Zapletená? Děláte si legraci!“

„Vím to. Pověděla mi dost, abych měl jistotu.“

„A co chcete ode mne?“

„Rád bych, abyste si vybavila váš poslední rozhovor. Zkuste si vzpomenout: třeba něco řekla – něco, co vám tehdy připadalo zvláštní, ale pak jste to pustila z hlavy, protože jste si pomyslela, že jste se přeslechla. Mohlo to být cokoli.“

Eva zavrtěla hlavou. „Na nic takového si nevzpomínám. Od té doby, co odešla od Toma, jsme se viděli jenom dvakrát.“

„Nepozorovala jste na ní nic zvláštního? Nebyla vystrašená nebo tajnůstkářská? Nepřipadala vám nervózní?“

Eva pokrčila rameny. „Po pravdě řečeno, od každého trochu. Ale na tom nebylo nic divného, vždyť právě utekla od manžela. Konečně se odhodlala, po všech těch letech…“

„Chápu.“

„Pamatuju si, jak mě v jednu chvíli napadlo, že za vším možná je jiný muž. Ne že by něco takového řekla, spíš z ní vyzařovalo něco jako…“ Eva hledala to pravé slovo. „Pocit viny. Ano, to bude ono. Působila na mne dojmem člověka, kterého tíží nějaká vina.“

„Mohl to být důsledek rozchodu s manželem?“

„Ne. Nenadělala kolem toho moc řeči, ale když mluvila o rozchodu s Tomem, byla na ni patrná úleva, ne špatné svědomí.“

„Dobrá,“ řekl Steven, „co kdybych vás poprosil, abyste se s ní znovu sešla? Je to důležité.“

Eva vytřeštila oči. „Proč bych to dělala?“

„Třeba by se vám svěřila se svým pocitem viny. Mně by o něčem takovém nikdy neřekla.“

„A já bych to pak měla vyžvanit vám?“

„Pokud byste měla pocit, že se jedná o informaci, která by mě mohla zajímat… Jestli se ukáže, že má jiného muže, že zfalšovala daňové přiznání, nebo že dokonce zavraždila tu ženskou, co ji našli v Brightonu v lodním kufru, nezajímá mě to. Platí?“

Eva pohlédla nervózně na hodinky. „Už musím jít.“

„Uděláte to pro mne?“

„Nevím,“ odpověděla a tvářila se při tom velmi nejistě. „Teď už vážně musím.“

„Můžu vás pozvat na večeři?“

„Dneska mám šichtu.“

„A zítra?“

Po chvíli přemýšlení přikývla. „Dobře, zastavte se pro mě o půl osmé.“

Na zpáteční cestě se Steven zastavil na policejní služebně v Livingstonu u inspektora Brewera. Ve chvíli, kdy vysedl z auta, uviděl, jak z budovy vychází Alex McColl. Rychle se sklonil a předstíral, že něco hledá v přihrádce vedle palubní desky. McColl mezitím nasedl do svého vozu a odjel.

„Co ten tady chtěl?“ vyzvídal Steven, když se ocitl v Brewerově kanceláři.

„Zajímal se o příčinu smrti reverenda McNishe,“ odpověděl Brewer.

„Přicházím kvůli stejné věci,“ přiznal Steven, jehož Brewerova odpověď znepokojila. „Doufám, že jste ho něčím odbyl.“

„Ne, sdělil jsem mu oficiální příčinu smrti…“

„Do háje.“

„…utonutí.“

„Cože?“

Brewer podal Stevenovi přes stůl list papíru. „Tak zní oficiální příčina. Stojí to v pitevním nálezu.“

Steven nevěřil vlastním očím, když si na konci zprávy přečetl závěr: „Smrt nastala v důsledku utonutí.“ Podíval se na Brewera. „Mluvil jste o tom s Levim?“

„Ten dobrý člověk není k zastižení,“ odpověděl Brewer. „Není na nás, abychom se dohadovali proč asi.“

„Kdo si ho podal?“ zeptal se Steven.

Brewer rezignovaně pokrčil rameny. „Nemám tušení. Jenom doufám, zatracení blázni, že aspoň vy sami víte, co děláte.“

13

V první chvíli měl Steven sto chutí vydat se za Levim a vytáhnout z něj, proč do pitevního protokolu uvedl jinou příčinu smrti, než jakou předtím v městské márnici sdělil ústně jemu a Brewerovi. Pak se uklidnil a pustil to z hlavy: nic by tím nezískal, jen by ještě víc upozornil na svou roli v blackbridgeském případu. Bylo by jistě uspokojivé třást s Levim tak dlouho, dokud by nepřiznal, že konečný verdikt změnil pod nátlakem, ale to Steven věděl i bez něho.

Otázkou zůstávalo, odkud vanul vítr, ale to jistě netušil ani sám Levi. Příkaz musel vyjit z hodně vysokých míst.

Steven nad tím mávl rukou a rozhodl se v tomto směru dál nepátrat; o Sigmě 5 by beztoho nic nezjistil. Řekl si, že bude lepší, když se pokusí analyzovat možný motiv celého kompletu.

Agenti Sigmy 5 si evidentně nepřáli, aby se média dověděla, jakou roli sehráli v případě úmrti reverenda McNishe potkani – snad proto, aby si někdo nespojil geneticky upravené rostliny se zvýšenou agresivitou hlodavců. Ale existovala tu nějaká souvislost? Ve Stevenovi začaly znovu hlodat pochyby: s řepkou produkovanou společností Agrigene přece nemohlo být nic v nepořádku. Šlo o docela normální odrůdu. Jenže proč by se pak její odpůrci tolik namáhali? Třeba o upravené řepce věděli víc než on. Co když se odrůda firmy Agrigene od běžné řepky opravdu něčím zásadním odlišovala?

To ho přivedlo na myšlenku opětovně kontaktovat technického ředitele Phillipa Grimblea.

Byl dostatečně blízko farmy Peat Ridge, aby mohl tento nápad ihned uskutečnit. Zabočil na příjezdovou cestu.

Po několika metrech jej podle očekávání zastavili strážní. Znovu podstoupil rituál perlustrace, ale tentokrát se zeptal muže s telefonem, zda je zástupce Agrigene ještě pořád na farmě. Byl.

„Ale ale, doktore! Doufám, že mi přicházíte říct, že úřady konečně uznaly svoji chybu, přiznaly nám velké odstupné a my už nemusíme vyhazovat prachy za ty ostrý hochy tam venku,“ zahlaholil Ronald Lane místo pozdravu.

„To zrovna ne,“ odpověděl Steven, „o tom bohužel nerozhoduji já. Mým úkolem je dávat pozor, aby se hrálo fér. Vlastně jsem si přijel promluvit s panem Grimblem, jestli je to možné.“

„Slova, slova, slova,“ ušklíbl se Lane, „o ta není nikdy nouze. Problém nastane ve chvíli, kdy se má přejit od slov k činům. Grimblea najdete tamhle v kanceláři, plánuje další kroky na naši obranu,“ dodal s nehezkým úsměvem. „Jestli mě teď nepotřebujete, půjdu si po svých. Mám práce nad hlavu.“

Steven přikývl a vydal se za Grimblem. Zaklepal, nakoukl do dveří a zeptal se: „Smím vás vyrušit?“

Grimble vzhlédl od papírů a unaveně přisvědčil. „Prosím vás o to. Každé vyrušení z nekonečné četby právnických floskulí mi přijde vhod.“

„Problémy?“

„Mám před sebou nejnovější podání Raffertyho právníků. Pokud jsem je dobře pochopil, jsou ochotni připustit, že ‚třetí genetický prvek‘ v DNA naši řepky je jen antibiotický transpozon zařazený do sekvence kvůli přehlednosti, jak se je o tom od začátku snažíme přesvědčit. Namítají ovšem, že vsunutím takového prvku do sekvence došlo ke změně genetických vlastnosti rostliny – k třetí změně, kterou nám licence nepovoluje. Prý jim to před soudem dosvědčí znalci z oboru, tedy pokud se nějakého soudu dožijeme.“

„Co chcete podnikat?“

„Pozvat tam zase naše znalce, kteří poukáží na to, že takové značky se do sekvence zařazují zcela běžně, aniž to na věci cokoli mění. Kdybychom porušili strukturu některého důležitého genu, rostlina by vůbec nevzklíčila, a pokud bychom do sekvence vsunuli další cizorodý gen, který by nebyl nijak důležitý a neovlivnil by výnosy, vypadala by celá rostlina jinak, což se neděje. Zkrátka a dobře, máme co dočinění s normální řepkou, jen s tím rozdílem, že je odolná proti glyfosfátům a glufosinátům. Tečka.“ Grimble se zaklonil, protáhl se a pokračoval.

„Soudní znalci mají jednu nevýhodu. Když jeden prohlásí, že je něco bílé, není problém najit jiného, který bude tvrdit, že je to černé. Připadá mi to, jako by člověk plaval v melase.“ Poškrábal se na zátylku a znovu položil ruce na stůl. „Promiňte mi ten nářek. Co pro vás můžu udělat?“

„Přišel jsem se zeptat, jestli Agrigene pěstuje stejnou řepku ještě někde jinde,“ řekl Steven.

„Jeden ve Worcesteru a dva v Leicestershiru.“

„Jde ve všech případech o tutéž odrůdu?“

„Naprosto identickou. Setba pochází z jedné várky semen. Rozdíl je jen v tom, že na různých polích testujeme různé režimy aplikace herbicidů, abychom zjistili jejich vliv na výnosy. V minulosti se glyfosfáty a glufosináty nemohly používat tak, jak koho napadlo.“

„Pokusily se anglické úřady některý z testů zakázat?“ zeptal se Steven.

„Ne, úřady ne. Určité potíže nám dělali jen demonstrující studenti, požírači turínu a jim podobná individua. Ale s takovou právnickou žumpou, jaká nás čekala tady, jsme se ještě nesetkali.“

„Nemohli byste se hájit tím, že řepka z Blackbridge je identická s tou, kterou testujete v Anglii?“ nadhodil Steven.

„To už mě taky napadlo,“ opáčil Grimble ponuře, „ale byla by to dvojsečná zbraň. Když uvážíte, co nám úřady připravily ve Skotsku, mohlo by se lehce stát, že nám zatrhnou testování i v Anglii. Ne, řekl jsem si, že případ farmy Peat Ridge budu řešit se skotskými orgány a každý právní krok, který podniknou, napadnu. Nedělám s tím žádné tajnosti: hrajeme o čas. Dokud řepka roste na poli, testování pokračuje.“

„Přeji vám hodně štěstí,“ řekl Steven, „a myslím to upřímně.“

Pak Grimbleovi poděkoval za ochotu a vyrazil do Edinburghu. Na oběd už bylo pozdě, a tak si v Colintonu koupil obloženou veku a snědl ji v blízkém parku na lavičce u řeky.

Z toho, co mu pověděl Grimble, vyplývalo, že s řepkou pěstovanou na farmě Peat Ridge nemůže být nic v nepořádku. Lidé ze Sigmy 5 jistě věděli, že ji Agrigene testuje i jinde, a co víc, že ve všech případech jde o tutéž odrůdu. Kdyby jim šlo o to, zakamuflovat spojitost mezi pokusnou řepkou a znepokojivým chováním potkanů, museli by rozjet podobnou špinavou kampaň i na všech třech místech v Anglii.

Zbytek odpoledne strávil Steven v hotelovém pokoji psaním předběžné zprávy pro Inspektorát. Přestože byl jeho počítač vybaven šifrovacím programem, na okamžik zaváhal, a než klikl na tlačítko „odeslat“, označil zprávu kódem „jen pro pana Macmillana“. Sci-Med byla poměrně malá organizace a Steven znal všechny její zaměstnance a důvěřoval jim, ale nátlak z nejvyšších míst v něm vyvolával pochyby. Když nikdo netuší, na čí straně je pravda, nechají se lidé snadno manipulovat. Kód nemohl sám o sobě zabránit tomu, aby si zprávu přečetl někdo nepovolaný, ale k souboru se v takovém případě automaticky připojovalo datum, hodina a osobní číslo pracovníka, jenž jej otevřel. To odradilo každého potenciálního zvědavce od touhy číst cizí korespondenci.

Steven odeslal obšírnou zprávu, v níž popsal dosavadní postup vyšetřování a vyložil vlastní názor na situaci. Ve zvláštním souboru požádal o zaslání všech informací o vojenské dráze pánů Childse a Leadbettera, které se Sci – Medu podaří sehnat. Nečekal, že by se dozvěděl něco o jejich působení u zvláštních jednotek – dostat se k podobným údajům bylo obvykle velmi těžké, ne-li nemožné –, ale mohl téměř najisto počítat s něčím obsažnějším, než byly pouhé střípky, které vyhrabal Brown.

Když měl po práci, zavolal švagrové Sue do Dumfriesu. Chtěl se zeptat, zda by mohl o víkendu přijet.

„Samozřejmě, všichni tě rádi uvidíme,“ zněla odpověď. „Jaké to je, zase pracovat?“

Steven chvíli hledal vhodné slovo. „Je to síla,“ řekl pak. „A jakpak se chová moje malá šelmička?“

„Je to síla,“ odpověděla Sue a oba se zasmáli. „Vždy a u všeho chce vědět, proč to tak je, a nenechá se odbýt. Myslím, že je po tatínkovi. Mám-li být upřímná, už se nemůžu dočkat, až skončí prázdniny a aspoň dvě děti budou přes den ve škole. Taky mě napadlo, že bych mohla Jenny přihlásit do nové školky, co se má otevírat ve vesnici. Co tomu říkáš?“

„Skvělý nápad,“ pochválil ji Steven, „aspoň si najde kamarády mezi vrstevníky. Kolik by stálo školné?“

„O podrobnostech si promluvíme, až tady budeš. Teď ti dám Jeany, má pro tebe spoustu úkolů.“

Následovala desetiminutová konverzace s dcerkou. Mluvila v podstatě jen Jenny: o školce, co tam bude dělat a co se naučí. Nakonec se zeptala: „Už jsi chytil nějakého darebáka, tatínku?“

„Ještě ne, zlatíčko, ale pracuju na tom.“

V hotelovém baru si Steven objednal skleničku a požádal barmana, aby mu poradil, kam by si mohli nazítří večer vyjít s Evou Fergusonovou. Vzhledem k tomu, že Childs a Leadbetter nespouštěli Raffertyho ani na okamžik z očí, zbývala jediná naděje, jak pokročit v pátráni: proniknout s Evinou pomocí k Trish Raffertyové.

„Hledám něco zvláštního,“ vysvětloval barmanovi, „něco extra.“

„Zajděte k Čarodějkám,“ navrhl mu barman. „Je to podnik s atmosférou, hned nahoře u hradu. Salonek v suterénu se jmenuje Tajná zahrada. Dáma bude jistě okouzlena,“ dodal a spiklenecky na Stevena mrkl.

„Jde o pracovní schůzku,“ zahučel Steven. Pak si telefonicky zamluvil stůl. Dostal jej, ale člověk na druhém konci linky mu dal jasně na srozuměnou, že by příště při objednávce na poslední chvíli nemusel mít podobné štěstí.

V baru Steven pojedl a pak se vydal na procházku. Hotel se nacházel v hezké, bohaté čtvrti, plné aleji, velkých domů a zahrad s vysokými zdmi. Na štěrkovaných parkovištích tiše trůnily bavoráky a mercedesy. V přestavěných stájích a moderních vilách bydleli úspěšní lékaři a právníci, vznešená sídla ukrývala rodinné bohatství. Stevenovi nedalo velkou práci představit si, že za některými okny mohou bydlet lidé pracující pro skotskou exekutivu, a možná dokonce samotni sloupové establishmentu – lidé, kteří moc dobře vědí, oč běží v Blackbridgi.

Při snídani v zimní zahradě hotelu se Steven začetl do Scotsmana. Jamie Brown v něm měl článek o naprosté neschopnosti státní správy a samosprávy shodnout se na tom, do či kompetence náleží kauza přemnožených potkanů. Tento problém, psal Brown, sužuje celou zemi, ale zvlášť palčivý je v obci Blackbridge, jak ukázal nedávný tragický případ. Místní samospráva přitom viní z odpovědnosti okresní radu, rada tvrdí, že za vše zodpovídá skotské ministerstvo pro záležitosti venkova, to podsouvá černého Petra resortům zdravotnictví a životního prostředí a tak dále.

Brownovi se podařilo shromáždit názory několika odborníků na to, jak by se mělo postupovat v případě, že se nakonec úřednici dohodnou. Jak z nich vyplynulo, jedinou účinnou metodou v boji proti hlodavcům byl jed.

Kromě toho se mělo přistoupit k „osvětě“:

Veřejnost neměla potkanům vytvářet podmínky k životu a rozmnožování. Hlodavcům měl být zamezen snadný přístup k potravě, zejména k pytlům s odpadky, které představovaly obvyklé riziko.

Na to všechno je trochu pozdě, pomyslel si Steven, který byl silně alergický na experty ochotné kdekoho poučovat a „šířit osvětu“. Pokaždé, když zaslechl tato slova, měl chuť prchnout někam daleko. Bylo příjemné ráno a on si ještě na chvíli vyšel do zahrady před hotelem. Došel až na konec trávníku a opřel se rukama o cihlový okraj studny přání. Chvíli myslel na Lisu, ale vzpomínka na ni už nebolela. Dokonce se při ní usmál, třebaže cítil osten výčitek, když si uvědomil, že se večer chystá do restaurace s jinou ženou.

Vrátil se na parkoviště, nasedl do auta a zapnul si pás. Pak otočil klíčkem zapalováni, ale nic se nedělo. Zkoušel to znovu a ještě, zatočil volantem tam a zpátky, aby se přesvědčil, že není zamčený, ale motor k jeho nemalé zlosti nenaskočil. Kromě zpěvu ptáků v zahradě bylo slyšet jen slabé hučení podobné nárazům větru nebo vzdálenému vyzvánění zvonů.

„Do prdele,“ ulevil si Steven, rozladěný tím, že mu auto koupené zhruba před rokem vypovědělo službu. Kdysi vydržela baterie mnohem déle, pomyslel si vztekle. Chápal by, kdyby odešla v zimě, ale takhle… Znovu otočil klíčkem zapalování a začal zkoušet, zda funguje příslušenství. Ventilátor topení se rozběhl bez potíží, rádio hrálo, a když rozsvítil světla, viděl, že se odrážejí v oknech hotelové restaurace. Baterie tedy byla v pořádku. Steven vzdychl, složil ruce na volant a přemýšlel, co dál, když si uvědomil, že už zase slyší poryvy větru. Venku přitom bylo zcela klidno.

V příští vteřině mu po zádech přeběhl mráz a čelo se mu orosilo. Pochopil, že zvuk se ozval vždy, když se snažil nastartovat. Vůbec nepřicházel z dálky, ozýval se pod kapotou motoru. A nešlo o ledajaký šum – zněl melodicky, byl to nápěv a Steven ho náhle poznal:

Všude může byt dobře, ale doma je…

Při posledním verši sloky Steven vystartoval z vozu, skutálel se po travnatém náspu na trávník a zůstal ležet tváří k zemi. Rukama si při tom chránil hlavu. Detonace se neozvala.

Po minutě napjatého čekání, kdy měl každý nerv napjatý k prasknutí, se opatrně vydrápal zpátky na násep a doplazil se k autu. Melodie ještě neskončila. Váhavě otevřel dveře řidiče, sáhl pod palubní desku a nahmatal páku, kterou se otevírá kapota. Nervy mu stále hrály a cvaknutí zámku mu je pocuchalo ještě víc. Obešel vůz zepředu a pomalu zasunul ruku do štěrbiny mezi kapotou a přední maskou. Když nenahmatal žádné podezřelé dráty, uvolnil západku a kapotu odklopil.

Zjistil, že civí na malou hrací skříňku ze smrkového dřeva. Ležela na bloku motoru přichycená leukoplastí a kabel, který za normálních okolností vede od zámku zapalování ke startéru, byl odpojený a přes snižovací transformátor napájel motorek skříňky. Refrén znovu spěl k závěrečným tónům: Doma je nejlíp, pří-te-lííí, a pak skříňka spustila znovu od začátku. Steven vztekle vytrhl dráty a celé zařízení odstranil. Bylo mu zle. Místo krabičky tam klidně mohl být kus semtexu. Tentokrát se neznámý pachatel spokojil jen s výstrahou.

„Je něco v nepořádku?“ zeptal se někdo vedle něj.

Steven nadskočil, polkl a snažil se nabýt rovnováhy. Otočil se a spatřil ředitele hotelu. Vůbec neslyšel, že by se k němu blížil.

„Viděl jsem z okna haly, jak něco kutíte pod kapotou,“ začal zdvořile. „Mám zavolat do servisu?“

„To nebude potřeba,“ odpověděl Steven. Měl tak sucho v krku, že jeho hlas zněl jako krákáni. Odkašlal si a pokračoval: „Drobný problém s imobilizérem. Ten zatracený krám v jednom kuse zlobí.“

„Tyhle zabezpečovací systémy napáchají víc škody než užitku,“ přitakal ředitel soucitně. „Odstrašuji jenom majitele a sousedy. Když tady fouká vítr, rozhouká alarmy a kolem vypukne rachot jako o Silvestru na Times Square.“

Steven se chabě pousmál. Neměl náladu na konverzaci.

„Mohu pro vás něco udělat?“ zeptal se ještě jednou ředitel.

Steven ho požádal o nějaké nářadí. Oba se vrátili do hotelu a Steven se po chvíli vrátil s elektrickými kleštěmi a sadou malých šroubováků. Zapalování brzy opět fungovalo. Byla to snadná oprava nevyžadující velké soustředění.

Naštěstí, protože Steven měl plnou hlavu úplně jiných věci.

Jako výstraha splnila hrací skříňka svou roli. Musel si přiznat, že takový ochromující strach jako ve chvíli, kdy si uvědomil souvislost mezi otočením klíčku a vzdálenou melodii, už dlouho nepocítil. Někdo vyslovil varování.

Teď šlo o to, nakolik je myslel vážně. Byla Sigma 5 skutečně připravena jit tak daleko a zavraždit jej, pokud z blackbridgeského případu nevycouvá? Ti lidé přece pracují pro vládu!

Původně chtěl vyrazit do Blackbridge brzy ráno, aby zastihl Jamese Binnieho, dřív než se vydá na pochůzky.

Předchozího dne mu veterinář nezavolal, ale bylo dost možné, že už dnes mu pošta doručí zprávu z univerzitní laboratoře. Po tom, co se právě stalo, však Steven změnil plány, vrátil se do pokoje a spojil se s Inspektorátem.

Poprvé za celou kariéru požádal o zbraň. Požadavek tohoto druhu měl automaticky přidělenu nejvyšší prioritu, takže odpověď přišla do deseti minut. Říkalo se v ní, že si zbraň může vyzvednout na policejní stanici v Livingstonu, kdykoli se mu to bude hodit.

Steven tam rovnou zajel a nechal se uvést k Brewerovi. Vrchní inspektor ho již očekával. Předal mu automatickou pistoli ráže devět milimetrů, dvě krabice střeliva a podpažní pouzdro Burns Martin. Každou z těch věcí mu vydal proti trojímu podpisu.

„Doufám, že ji nepoužijete na našeho milého patologa,“ podotkl.

„Doufám, že ji nebudu muset použit na nikoho,“ odtušil Steven. „Mám tyhle věcičky rád zrovna tak málo jako vy.“

Pak Brewerovi pověděl o příhodě s autem.

„Pane bože!“ zvolal policista. „Řekne mi už někdo konečně, co se to v mém revíru děje, ksakru?“

„Nemyslete si, že vás schválně držím v nevědomosti,“ ujistil ho Steven. „Sám o tom nevím víc než vy.“ Pak Brewerovi vyložil, proč se rozhodl pustit Leviho k vodě a neuhodil na něho, proč v pitevní zprávě změnil údaj v kolonce „příčina smrti“. Policista přikývl.

„To od vás bylo rozumné.“

„Vy jste s ním mluvil?“ zajímal se Steven.

„Pokud vím, má čtrnáctidenní nemocenskou,“ odpověděl Brewer. „Zajímalo by mě, jak si to zodpoví před svým svědomím.“

„Myslím, že s tím nebude mít problémy,“ odtušil Steven. „Ti, kdo na něj tlačili, ho jistě ujišťovali, že tím prospěje lidstvu, zabráni zbytečné panice, poskytne úřadům čas, aby se s problémem vypořádaly, a vůbec mu lhali, až se jim prášilo od huby. Možná se nakonec cítil jako hrdina a spasitel národa. Když nad tím tak přemýšlím, nedivil bych se, kdyby na Nový rok dostal vyznamenání od královny. Však uvidíme.“ Naopak Macmillan se vytouženého titulu rozhodně nedočká, pomyslel si v duchu.

Brewer jej sledoval, jak si svléká sako a do podpaží si připevňuje pouzdro. Steven si je dlouho upravoval, dokud ho nepřestalo tlačit. Pak nabil pistoli, vsunul ji do pouzdra a dvakrát ji znovu vytáhl a zasunul, aby si na ni zvykl.

„Chcete si ji vyzkoušet na střelnici?“ nabídl mu Brewer.

Steven zavrtěl hlavou. „Kdybych ji měl použít, bude to na krátkou vzdálenost a jen ve výjimečné situaci. Slibuji, že nebudu děsit pokojné občany.“

„Ale tamtu věc s autem berete jako vážné varováni, viďte?“

„Řekněme, že ji nepokládám za neškodnou klukovinu.“

„Pachatel – ať už to byl kdokoli – zná vaše auto a ví, kde parkujete,“ konstatoval Brewer.

Steven přisvědčil. „Budu muset změnit hotel a vždycky po pár dnech se přestěhovat o dům dál. A začnu jezdit v autě z půjčovny. Mohl bych si svůj vůz nechat u vás?“

„Jestli chcete, dám vám k dispozici neoznačené policejní auto,“ navrhl Brewer. „Můžete ho střídat a navíc v něm budete mít policejní vysílačku. Mohla by se vám hodit.“

Návrh se Stevenovi zamlouval a Brewer mu nabídl, že všechno hned zařídí. Steven nechal vlastní auto v policejní garáži a vyfasoval tmavošedý Ford Mondeo bez jakéhokoli označení. Ze samé vděčnosti pozval Brewera na oběd a vrchní inspektor pozvání přijal. Zašli si na něco rychlého do blízké hospody a Steven tak vyrazil do Blackbridge – mnohem později, než původně zamýšlel. Jak se obával, Jamese Binnieho už doma nezastihl a od paní Binnieové se dozvěděl, že manžel ještě stále nemá z univerzity žádné zprávy.

„Testy zřejmě zaberou víc času, než jsem si myslel,“ řekl Steven zklamaně.

„Jamese, myslím, taky zaskočilo, že dnes ráno nic nedostal,“ podotkla Ann. „Zadal tu práci svému známému a řekl mu, že to spěchá. Po pravdě řečeno čekal odpověď už včera.“

„Myslíte, že mu můžu zavolat na mobil?“ zeptal se Steven.

„Pojďte dál a zavolejte od nás,“ navrhla mu Ann, „já zatím udělám kávu.“ Když zmizela v kuchyni, vytočil Steven Binnieho číslo. Veterinář se ozval po pátém zazvonění a nebyl v nejlepší náladě. „Haló? Kdo volá?“

„Jamesi? Tady je Steven Dunbar. Nerad vás vyrušuji, ale…“

Binnie ho přerušil: „Neznám moc lidí, kteří se můžou chlubit, že jednou rukou telefonovali a druhou měli vraženou v kravské prdeli. Díky vám k nim ode dneška patřím.“

Steven, který měl co dělat, aby se nerozesmál, zavedl řeč na experta z veterinární fakulty.

„Ano, požádal jsem Johna Sweeneyho, aby udělal testy. Známe se dlouhá léta. Studovali jsme spolu.“

„Nevadilo by vám, kdybych se za ním vydal a osobně si s ním promluvil?“

„Možná by to šlo,“ odpověděl Binnie po krátkém zaváhání. „Dokonce bych řekl, že je to dobrý nápad. Nechápu, co mu na tom trvá tak dlouho.“

„Prima,“ řekl Steven vesele, „chtěl jsem se vás nejdřív zeptat.“

„To jste moc hodný,“ zavrčel Binnie ponuře.

„Dovolal jste se mu?“ zeptala se Ann Binnieová, která se mezitím vrátila se dvěma hrnky kávy a tácem sušenek.

„Dovolal, ale zřejmě v nevhodnou chvíli.“

Ann se zasmála. „Moc si to neberte. Když má Jim špatnou náladu, seřve každého. Rozhodně to v sobě nedusí a vždycky říká, co má na srdci. Taky už se s ním nikdo nepřátelí.“

Steven si ji změřil a teprve potom pochopil, že Ann žertuje. „Je to opravdu drahoušek,“ dodala ještě.

14

Steven stoupal po silnici oddělující Peat Ridge od Crawhillské farmy. Teprve na mostě přes kanál si všiml, že schody vedoucí dolů na dlážděnou stezku někdo čerstvě opatřil zátarasy. Zastavil a vystoupil z auta. Na pruhovaných zátarasech se houpaly cedule zatavené v plastu. Nesly hlavičku hygienické stanice a oznamovaly, že cesta je až do odvolání uzavřena. Proč, to se v ní nepravilo, ale když se Steven naklonil přes zábradlí mostu a uviděl několik mužů v bílých kombinézách s malorážkami v rukou, došlo mu, že začal lov na potkany.

Muži kráčeli východním směrem v nepravidelném rozestupu, vždy padesát až sto metrů od sebe, se zbraněmi připravenými k ráně. Steven přešel silnici a pohlédl na stezku na opačné straně mostu. I tam zahlédl dva ozbrojence a další se pravděpodobně ukrývali za zákrutem kanálu, kam nebylo vidět.

Zatímco přihlížel, zvedl jeden z mužů pušku k rameni a vypálil na cosi na protějším břehu. Steven neviděl na co, ani zda muž cíl zasáhl, ale ze střelcova gesta vyrozuměl, že neminul.

Zaplavil ho pocit úlevy: ti nahoře se konečně rozhýbali a v Blackbridgi se začalo něco dít. Vrátil se k autu a vracel se zpátky do Edinburghu. Cestou přemýšlel o tom, jak obrovskou moc mají média, a ptal se sám sebe, zda to může být omluvou pro jejich počínáni v případě rodiny Fergusonových, jíž Alex McColl způsobil tak nesmírnou bolest. Světil zde účel prostředky, anebo šlo jen o vedlejší produkt pokrytecké kampaně rozpoutané bulvárním plátkem?

Volné místo k parkování našel Steven mezi viktoriánskými vilami, v úzké ulici souběžné s třídami Melville Drive a Meadows. Do blízkého automatu naházel potřebný počet mincí, vyzvedl si parkovací lístek platný jednu hodinu a nechal jej za čelním sklem. Když ušel zhruba dvě stě metrů, stál před budovou Královské Dickovy fakulty veterinární medicíny, populárně nazývané Dickova veterina. Na vrátnici se zeptal, kde najde dr. Johna Sweeneyho, a na oplátku musel uvést účel návštěvy. Nijak ho to nepřekvapilo. Všude kolem visely cedule vyzývající zaměstnance k bdělostí a varující před akcemi aktivistů bojujících za práva zvířat. Legitimoval se a vratný zvedl telefon.

„Dr. Sweeney má návštěvu… někdo z Inspektorátu Sci-Med… dobře, pošlu ho.“ Položil sluchátko, obrátil se ke Stevenovi a ukázal směrem k výtahu. „Máte jít nahoru. Třetí patro, dveře 308.“

John Sweeney byl nevelký mužík s úzkými rameny a kudrnatými hnědými vlasy. Pod zářivě bílým laboratorním pláštěm měl proužkovanou košili a kravatu s emblémem univerzity, zavázanou na velký, nesouměrný uzel. Mezi krkem a límečkem košile se otevírala pěticentimetrová mezera, takže doktor připomínal vzdělanou želvu vykukující zpod krunýře. Dále byl oblečen do hnědých manšestrových kalhot a na nohou měl naleštěné polobotky, jejichž barva oscilovala mezi tmavohnědou a rudou. „Čím vám mohu posloužit?“ zeptal se.

„Máme společného známého,“ začal Steven. „Jmenuje se James Binnie a je veterinářem v Blackbridgi.“

Očekávaný záblesk radostného poznání ve Sweeneyho očích se nedostavil: doktor se tvářil ostražitě, a dokonce trochu nervózně. „Ano, s Jamesem se známe, kdysi dávno jsme společně absolvovali školu. Ale kvůli tomu jste nepřišel, že?“ sondoval opatrně.

„Jde mi o potkana, kterého vám onehdy přivezl kvůli pitvě. Už jste ji provedl?“

„O potkana,“ řekl Sweeney a uhnul pohledem. V tónu jeho hlasu nebylo ani stopy po otázce. Zopakoval to slovo jen proto, aby získal čas. „Co je s ním?“

„Zajímalo nás, jestli jste něco zjistil, pane doktore,“ upřesnil Steven, ačkoli měl za to, že je to zbytečné.

„Všechno je v pořádku.“

„V pořádku?“ ujistil se Steven.

„Omlouvám se, byl bych ty výsledky poslal Jamesovi už dávno, ale měl jsem pořád nějakou práci. A co se týče toho mrtvého hlodavce, nebylo s ním nic v nepořádku. Zvíře bylo naprosto zdravé.“

„Aha,“ odtušil Steven, kterému neušlo, že Sweeneyho jeho upřený pohled znervózňuje. „A co toxikologické testy?“

„V těle nebyla sebemenší stopa po glyfosfátech nebo glufosinátech.“

„Takže šlo o úplně zdravého potkana – ve všech směrech?“

„Ano, naprosto,“ přisvědčil Sweeney.

Steven si byl jistý, že doktor lže. Výraz jeho tváře, nervózní přešlapováni i uhýbavý pohled tomu nasvědčovaly.

Zhluboka se nadechl a řekl: „Doktore Sweeney, vím, že se na vás James obrátil neoficiálně, jako přítel na přítele, ale já se vás teď ptám zcela oficiálně a s vědomím toho, že za mnou stojí zákon: objevil jste při pitvě potkana něco neobvyklého? Jakoukoli abnormalitu?“

Sweeney měl náhle oči jako pingpongové míčky. „To – to nemůžu říct,“ vykoktal.

Jeho slovní hříčka na Stevena nezabrala. „Nemůžete, protože jste nic neobjevil, nebo protože nesmíte mluvit?“

„Prostě nemůžu.“

Steven ho nechal pár okamžiků dusit ve vlastní šťávě a čekal, zda se nedozví ještě něco. „Do háje,“ vybuchl náhle Sweeney. „Já vážně nechápu, proč spolu vy úředníci navzájem nekomunikujete. Jste přece všichni na jedné lodi.“

„Co tím chcete říct?“ zeptal se Steven klidně.

„Nic,“ odsekl Sweeney, kterému se opět vrátilo sebeovládání. Stevena napadlo ještě něco. Většina zaměstnanců veřejného sektoru musela skládat slib mlčenlivosti v souladu se zákonem o úředním tajemství. Zeptal se na to.

„Ano, podepsal jsem ten papír,“ odpověděl doktor s ulehčením.

„V tom případě na vás nebudu dál naléhat,“ prohlásil Steven rezignovaně, „nebylo by to fér.“ Byl přesvědčen, že prohrál, ale ještě se vytasil s posledním trumfem. „Přesto bych vám rád řekl, že se člověk někdy musí sám rozhodnout, co je správné a co ne… a jednat podle vlastního svědomí, třeba navzdory předpisům.“

Budovu opouštěl ve sklíčené náladě. Připadal si jako běžec, který se čím dál víc boří do hlubokého písku.

Přemýšlel o rozhovoru se Sweeneym a snažil se na něm najit něco pozitivního. S potkanem bylo zcela určitě něco v nepořádku, jenže Sweeney byl vázán mlčenlivostí. Snad mu dokonce pohrozili, že by ho mohli stíhat kvůli vyzrazení úředního tajemství. Z výrazu úlevy, který se na doktorově tváři rozhostil, když přišla řeč na herbicidy, se dalo usuzovat, že v nich problém nebyl. Aspoň nějaký pokrok, pomyslel si Steven.

V dané chvíli ho ze všeho nejvíc zaměstnávala otázka, odkud se „ti druzí“ dověděli, že Binnie požádal přítele o službu. Protože žádost nešla úředními kanály, znamenalo to, že se o ní veterinář musel zmínit ještě někomu kromě vlastní manželky.

Steven si řekl, že se ho na to příště zeptá. Zatím mu nezbývalo než doufat, že apel učiněný na Sweeneyho svědomí přinese ovoce a doktor se svěří starému známému – Binniemu.

Byly čtyři hodiny odpoledne. Čas kvapil, schůzka s Evou se blížila a Steven musel ještě zařídit spoustu věcí. Vrátil se do hotelu, sbalil si kufr a zaplatil účet. Recepčnímu namluvil, že ho zčistajasna odvolali do Londýna – to pro případ, že by se ho někdo pokoušel stopovat. Zajel na opačný konec města a v okolí Bruntsfield Links našel, co hledal: každý druhý nebo třetí dům zde byl přeměněn v malý hotel. Vybral si jeden z nich, vyhlížel dostatečně anonymně a ke všemu měl vlastní parkoviště za zadním traktem. Steven neměl chuť nechávat auto na ulici.

Sotva se ubytoval, připojil se k počítači y ústředí Inspektorátu, kde na něj čekalo pár nových informací o Childsovi a Leadbetterovi. Oba absolvovali pyrotechnický výcvik – se specializací na hrací skříňky, pomyslel si Steven – a byli zdatní i v jiných oborech: Childs uměl arabsky, Leadbetter se plynně dohovořil francouzsky a německy a rozuměl spojovací technice. Stevena zaujala hlavně skutečnost, že se oba vyznají ve výbušninách.

Nebylo vyloučeno, že je právě proto vyslali do Blackbridge, ale Steven si neuměl představit, co by tam měli podnikat. Kdyby celá vesnice vylétla do povětří, jistě by se tím vyřešila většina problémů a Stevena by to jen potěšilo, ale podobný návrh by jistě neprosadila ani Sigma 5.

Bylo načase se převléknout a vyzvednout Evu, ale ještě předtím si dopřál dlouhou koupel. Byl právě ve vodě, když zazvonil telefon. Naštěstí si jej odložil na okraj vany. Volal Jamie Brown.

„S potkany se konečně začalo něco dělat,“ oznamoval. „Za to musím připsat body McCollovi.“

„Viděl jsem,“ přikývl Steven. „Už jsem tam byl. Najednou to jde, štaci, aby někdo začal myslet hlavou. To pomyšlení člověka uklidňuje.“

„Rozumím vám. Připomíná mi to jednu anekdotu. Kolik vládních úředníků je zapotřebí k výměně žárovky? Ani jeden. Úředníci jen založí podvýbor pro boj s tmou. Ale chcete slyšet to nejlepší?“

„Nenapínejte mě.“

„Nikdo netuší, kdo celou akci spustil.“

„Jak to myslíte?“

„Nikdo si nepřivlastňuje zásluhy, což je samo o sobě zvláštní, ale hlavně se neví, kdo sem ty lovce potkanů vyslal.“

„Někdo snad ano,“ namítl Steven.

„To si jen myslíte, skutečnost je jiná. Tak dlouho házeli zodpovědnost jeden na druhého, až se nakonec nikdo nechce přiznat, že ji vzal na sebe.“

„To se nikdo nezeptal těch chlapů na břehu, kdo jim velí?“

„Podle všeho přijeli v neoznačeném náklaďáku, zahnali všechny všetečné zvědavce, a když padla tma, stejný náklaďák je zase vyzvedl. Mluvili s nimi jen policisté, ale ti mi odmítli cokoli sdělit.“

„Nepochlubili se, kolik potkanů ulovili?“

„Místní tvrdili, že s sebou měli pytel, a ten byl poloprázdný. Prý v něm nebylo víc než nějakých deset nebo patnáct zvířat.“

„Takže ani Britský spolek pro ochranu potkanů nebude moc vyskakovat,“ poznamenal Steven.

„On nějaký existuje?“ podivil se Brown naoko.

Steven přikývl. „Určitě.“

Sotva Brown zavěsil, zavolal Steven na policejní stanici a vyžádal si k telefonu Brewera. „Kdo si to hraje na lovce potkanů?“

„Nebudete tomu věřit, ale armáda.“

„Děláte si srandu!“ zvolal Steven překvapeně.

„Rád bych,“ povzdechl si Brewer rezignovaně. „Teď už jenom čekám, až sem dorazí Berlínští filharmonici s výpravným muzikálem Krysař z Blackbridge.“

„Tou armádou jste si úplně jistý?“

„Dva z mých hochů je dneska večer při odjezdu legitimovali. Ti chlapi u sebe měli vojenské průkazy.“

„Snad aspoň dovedou střílet,“ řekl Steven. „To by dávalo smysl. Ale kdo je poslal?“

„Přesně tak, kdo?“ vybuchl Brewer. „Ti byrokrati z hotelu to buď opravdu nevědí, nebo to nechtějí přiznat. A dál se hádají.“

„Zaplaťpámbu že už aspoň někdo střílí potkany. Zatím tady všichni jenom zakládali podvýbory, žádali dodatečná vysvětlení, odročovali rozhodnutí a posílali hlášení nahoru, dolů i do stran,“ posteskl si Steven.

„Opravdu mě překvapuje, že ještě neintervenoval žádný ministr,“ řekl Brewer. „Člověk by čekal, že se mezi těmi mamlasy najde aspoň jeden, který sebere dost odvahy a ukáže se tady.“

„Tohle není kauza, na niž by se daly nasbírat body, na to mají politici čuch. Dokud to jenom trochu půjde, nechají to na pěšácích.“

„Nejspíš máte pravdu,“ souhlasil Brewer.

Ve chvíli, kdy Steven ukončil hovor, napadlo jej, že armádu nemohl povolat poštovní úředník z leithské expozitury ministerstva pro Skotsko ani čistič oken z Whitehallu. Když nic jiného, toto rozhodnutí muselo být učiněno na ministerské úrovni. Proč jen se odpovědný ministr, ať už to byl kdokoli, neukázal přímo v Blackbridgi a nesklízel ovace za rychlou a úspěšnou akci, jež byla jasnou odpovědi na článek otištěný v Clarionu? Taková skromnost byla nepochopitelná. Steven navíc nedokázal odhadnout, odkud klíčové rozhodnutí vyšlo. Z ministerstva pro záležitosti venkova? Pak by šlo o interní skotskou záležitost. Resort zdravotnictví nebyl ani ryba, ani rak a armádní záležitosti spravovalo ministerstvo obrany, a spadaly tedy výlučně do kompetence Londýna…

15

Steven vyzvedl Evu před blackbridgeským hotelem o půl osmé, tak jak bylo dohodnuto. Ve smaragdově zelených šatech, které dávaly vyniknout nádhernému odstínu jejích vlasů, vypadala úžasně. Řekl jí to.

„Úlisný anglický všivák,“ poznamenala Eva s odzbrojující upřímností, ale neurazila se. „Koukám, že jste vyměnil fáro.“

„Je to silnější než já,“ zasmál se Steven. „Jsem divoký, impulzivní, nespoutaný.“

„A na jednom místě vás drží jen vyhlídka na skvělou penzi státního zaměstnance,“ dodala Eva.

„Z večera neuplynulo ani pět minut,“ posteskl si Steven, „a můj stroj se už řití v plamenech k zemi.“

„Kam vyrazíme?“ zajímala se Eva.

„K Čarodějkám.“

„To vám vážně tolik záleží na tom, abych si promluvila s Trish Raffertyovou? Když mě někdo pozve na večeři, obvykle skončíme na pizze a ke všemu si ji musím zaplatit sama.“

„Trish s tím nemá nic společného,“ ujistil ji Steven.

Eva se zasmála. „Ovšemže ne.“

„Co vaši?“ zeptal se Steven, když vyjeli.

„Na pár dnů odjeli k tetě Jean do Severního Berwicku. Prospěje jim, když odtud na nějaký čas vypadnou.“

S tím mohl Steven jen souhlasit. Vypadnout z Blackbridge na libovolně dlouhou dobu bylo to nejlepší, co mohl člověk udělat. „Jak se vyrovnali s tím článkem v Clarionu?“

Eva při té vzpomínce zasyčela. „Hnusný plátek.“

„Nezlobte se, že o tom mluvím. Rozrušilo je to hodně?“

„Vůbec ne,“ odpověděla Eva tiše a téměř zahanbeně. „Máma s tátou doopravdy věří, že Clarion hájí jejich zájmy. Že to dělá z lidských pohnutek.“

„Rozumím,“ přikývl Steven. „Co jste jim na to řekla?“

„Držela jsem jazyk za zuby a nechala jsem je při tom.“

„Dobře jste udělala. Vnucovat lidem svůj názor může někdy být nebezpečné.“

„Povídejte mi o tom,“ řekla Eva. „Není to ironie, že právě věci, které slušní a hodní lidé vnucují svým dětem, jim je nejvíc odcizí? Vidím to kolem sebe neustále.“

„Vy jste ovšem výjimkou z pravidla,“ poznamenal Steven.

„Na to, co je v životě opravdu důležité, jsem musela přijít sama. Teď už vím, že to nenajdete na reklamních stránkách v nedělní příloze novin ani v regálech u Harrodse.“

Steven poznal, že se blíží k restauraci, ale pro jistotu se zeptal Evy.

„Na nejbližší křižovatce doleva a pak ještě jednou doleva,“ poradila mu.

„Zaparkuju tam?“

„Zajeďte na Castle Terrace,“ řekla Eva. „Teď večer by tam mělo být volno.“

Místo k parkování našli snadno a Steven se zahleděl na osvětlený hrad, jenž se jim tyčil nad hlavami. „Nádhera,“ řekl. „Proč tady stavějí to lešení?“

„To není lešení,“ opravila ho Eva, „ale tribuna pro diváky vojenské přehlídky. Už brzy začíná Edinburský festival. Pak tady určitě nezaparkujete!“

Krátkou vzdálenost, která je dělila od restaurace, ušli pěšky. Podnik se nacházel hned u brány vedoucí na hradní promenádu a nápis nad schody vedoucími někam dolů hlásal Tajná zahrada čarodějek.

„Do čeho se podle vás Trish doopravdy zamíchala?“ nadhodila Eva, když vešli.

„To vážně nevím,“ přiznal Steven. „Ona sama se třeba nezapletla do ničeho, ale docela určitě něco ví a zřejmě to prozradila úřadům výměnou za nějaký slib.“

„Kdyby to věděly úřady, musel byste to vědět i vy, ne? Jste přece státní úředník. Anebo levice zase jednou neví, co dělá pravice?“

„Je to ještě horší: máme co dočinění s kompletem. Já se na něm ovšem nepodílím.“

„S kompletem? Jakým?“ podivila se Eva.

„Zpočátku jsem si myslel, že půjde o obyčejnou průmyslovou sabotáž a nekalý konkurenční boj. Zkrátka a dobře, že se jedna biotechnologická firma pokouší pomocí pomluv a očerňování zdiskreditovat jinou firmu – snad proto, aby konkurent přišel o licenci. Ale tak to není. Jde o něco většího, i když to pořád nějak souvisí s řepkou pěstovanou na farmě Peat Ridge.“

„Že by se vláda podílela na tajném kompletu kvůli dvěma polím řepky?“ zapochybovala Eva.

„Geneticky upravené řepky,“ připomněl ji Steven.

„Aha,“ přikývla Eva zamyšleně. „Nesmíme zapomínat na to prokleté slovo. Stačí, aby někde zaznělo, a lidé začnou prchat do lesů. Ale po pravdě řečeno, když uvážím, že vládu reprezentují ti páprdové v hotelu, tak nevím. Ti mohou konspirovat leda proto, aby se jim podařilo bezpečně přejít ulici.“

„Lidé, které vídáte v Blackbridgi, s tím nemají nic společného. To jsou jen pěšáci a tohle nespadá do jejich působnosti.“

Eva se zatvářila udiveně. „Stejně to pořád nechápu. Jestli mě chcete přesvědčit, abych kvůli vám zradila nejlepší kamarádku, musíte se víc snažit.“

Zatímco jí Steven doléval sklenici, horečně uvažoval, co by ji přesvědčilo. Pak tiše řekl: „V chování potkanů v okolí Blackbridge se projevila dramatická změna.“

Eva na něj tázavě pohlédla. Když ji došlo, co tím myslí, údivem vytřeštila oči. „Potkani v kanále!“ vykřikla, ale hned se opatrně rozhlédla, zda ji někdo neslyšel. Pak ztišila hlas. „A vy si myslíte, že to má něco společného s geneticky upravenou řepkou…“

„To netvrdím. Není mi jasné, jaká souvislost by tady mohla být, ale všechny ty snahy zdiskreditovat její pěstitele a zničit úrodu na polích mi říkají, že tady někdo ví víc než já.“

„Panebože, to je hrozné!“ vyhrkla Eva hlasitým šeptem. „Nikdy by mě nenapadlo… rozumíte, když nic jiného, znamená to, že smrt mého bratra… nebýt toho všeho, nebylo by ho to zvíře pokousalo!“

Steven souhlasně přikývl. „Je mi to líto, ale nedá se to vyloučit.“ Eva ho napjatě poslouchala a on pokračoval. „A reverend McNish se neutopil. Napadli ho potkani a prokousli mu krční tepnu. Ty řeči o utonutí jsou vylhané.“

Eva stáhla odporem ústa. „Kristepane, co se na tohle dá říct? Jaká je moje role v tom všem?“

„Potřebuji zjistit, co ví Trish Raffertyová o kompletu proti farmě Peat Ridge. Mám pocit, že to nějak souvisí s jejím odchodem od manžela. Zkuste něco vypátrat. Taky se jí můžete zeptat na ty dva, co se nastěhovali na Crawhillskou farmu, myslím Raffertyho údajné poradce. Nejsou to žádní investoři a v celém spiknutí hraji významnou roli.“

„Hned ráno ji zavolám,“ slíbila Eva. „Zeptám se, jestli nemá chuť udělat si dámskou jízdu. Kolik ji toho smím prozradit?“

„Vůbec nic. Musíte si hrát na neviňátko – jste jen přítelkyně, které leží na srdci její blaho. Jestli v ni vzklíčí sebemenší podezření, zatvrdí se a už z ní nic nedostanete, na to vemte jed. Nic neříkejte. Nikomu. Kdyby místní burani zvětřili spojitost mezi řepkou a agresivitou potkanů, rozpoutají pekelné rodeo a někdo to šeredně odskáče.“

„Vynasnažím se,“ slíbila Eva.

Steven jí poděkoval a začetl se do nabídky dezertů. „Co si dáte?“

„Nic, přešla mě chuť,“ odpověděla Eva.

Oba si objednali pouze kávu. Eva byla náhle zamlklá a Stevenovy snahy o odlehčení konverzace se míjely účinkem, i když se na ně snažila reagovat a usmívala se ve „správných“ okamžicích. Steven věděl, že truchlí nad bratrem. Chápal ji a nenapadalo ho nic, čím by ji mohl rozptýlit.

Když vyšli z restaurace, hustě pršelo. Eva přesto odmítla počkat v suchu, přestože se Steven nabízel, že pro auto zajde sám a vrátí se pro ni. Rozběhli se kalužemi. Steven k ní natáhl ruku a ona se ho chytila. Byl to hezký okamžik, který pomohl rozptýlit Eviny chmury. Přesto se v půli zpáteční cesty znovu vrátila k původnímu tématu, když prohlásila: „Stejně nechápu, jak může řepka, ať už normální, nebo geneticky upravená, způsobit agresivitu potkanů. Logičtější by mi připadalo, kdyby za to mohly herbicidy používané na pokusných polích.“

„Mně taky,“ přiznal Steven s úsměvem. „Právě tohle bylo a je na podobných pokusech nejriskantnější. Nikdo přesně neví, jaký vliv na prostředí může používání nových herbicidů mít.“

„Co kdyby někdo zkusil zjistit, jestli v tělech potkanů nejsou stopy chemických látek?“ nadhodila Eva.

„Už se na tom pracuje,“ odpověděl Steven.

Eva na něj úkosem pohlédla a usmála se. „Mohlo mě to napadnout. Omlouvám se, bylo to ode mne hloupé. Určitě to byla první věc, kterou jste prověřovali.“

„Jste všechno, jenom ne hloupá, Evo. Kdykoli vás něco napadne, budeme vám vděční za pomoc.“

„My? Myslela jsem, že pracujete sám.“

Steven ji pověděl o Jamesi Binniem.

„Prima chlap,“ poznamenala Eva.

Steven zastavil před domkem Eviných rodičů. „Dal byste mi svoje číslo?“ požádala ho Eva. „Jakmile si promluvím s Trish, zavolám vám.“

Vytrhla lístek z notýsku, který nosila v kabelce, a Steven na něj naškrábal svůj telefon. „Díky za krásný večer,“ řekla pak.

„Můžeme si ho někdy zopakovat,“ navrhl Steven.

Eva na něj dlouho zpytavě hleděla a pak řekla: „Možná.“ Bez výstrahy se k němu naklonila, vtiskla mu horký polibek na ústa a jemně ho pohladila po tváři. Stevena to překvapilo, ale neodtáhl se. Eva se narovnala a zadívala se mu do očí. „Doufám, že se v nich zrcadlí pocit viny, ne nechuti,“ řekla.

„Nechuti rozhodně ne,“ ujistil ji Steven.

„Dobrou noc.“

16

Přestože se Steven vrátil do hotelu až po půlnoci, na parkovišti za budovou bylo ještě volno. Některé hosty zřejmě odradila úzká příjezdová cesta plná děr a raději nechali vůz na ulici – snad doufali, že ráno odjedou dřív, než začnou dopravní policisté rozdílet pokuty. Steven zajel předním nárazníkem až těsně ke zdi budovy, aby se nikdo nedostal do motoru.

Přestože stále pršelo, dal si tu práci a sebral ze země několik drobných kamínků, které pak rozmístil na strategických místech kolem auta, takže každý, kdo by se pod ně pokusil vlézt, musel nutně o některý z nich zavadit a pohnout s ním. Steven nepředpokládal, že by si někdo vzal na mušku tento vůz, ale chtěl mít naprostou jistotu.

Cestou k hlavnímu vchodu do hotelu si dobře prohlédl fasádu, zapamatoval si polohu svého okna a zjistil, na kterou stranu od něj se nacházejí roury a okapy: bylo to rutinní opatření pro případ, že by musel hotel ve spěchu opustit.

Když za ním zapadly dveře pokoje, zamkl je a zaklínil lacinou propisovačkou – to kdyby si někdo chtěl odemknout klíčem. Pak zhasil světlo a vyhlédl na ulici smáčenou deštěm. Potěšilo ho, když v oknech uviděl dvojitá skla.

Dvojitým oknem je téměř nemožné cokoli prohodit. Zatáhl závěsy, rozsvítil lampu na nočním stolku a teprve potom si svlékl sako a pouzdro pistoli pověsil na jedinou židli v místnosti. Zbraň položil na noční stolek.

„Hlavně že nesnáším kovbojky,“ zamumlal při tom.

Dlouho ležel s otevřenýma očima. Mohl za to vítr, jenž se mezitím zvedl a hnal provazy deště proti oknu pokoje, ale hlavně špatné svědomí kvůli Evě. Ještě stále cítil její rty na svých. Měla pravdu, že se mu v očích zrcadlí vina. Polibek ho zaskočil a pocit provinění byl tím prvním, co v něm v tu chvíli začalo hlodat. Dobře věděl, že k němu není důvod: nemělo smysl si něco vyčítat, ale ten pocit byl přesto velmi reálný. Ptal se sám sebe, jestli si vážně myslí, že tím podvádí zemřelou ženu. Lisa byla přece mrtvá a nikdo na tom nemohl nic změnit. Daleko víc ho znepokojovalo něco, s čím se setkal u Evy. Ačkoli se na první pohled Lise v ničem nepodobala, měla s ní mnoho věcí společných. Její skotská přímost, smysl pro humor i sklon ignorovat všechny předsudky… jako by člověk mluvil s Lisou. I chytrá byla jako Lisa; Stevena napadlo, že v ní snad podvědomě spatřuje náhradu za zemřelou družku, ale něco takového by si nikdy neodpustil. A hned v příštím okamžiku se za podobné myšlenky pokáral. Co si to k čertu namlouvá? Dali si pusu na dobrou noc – nic víc.

Déšť teď bubnoval na sklo ještě hlasitěji. Steven se převalil na bok, a než usnul, zamumlal: „Příšerná země.“

Ranní vydáni Clarionu neopomnělo připomenout své údajné zásluhy na zásahu proti přemnoženým potkanům v Blackbridgi. „Bulvár všechny rozhýbal!“ jásal plátek sám nad sebou. Samozvaní Ochránci zájmů veřejnosti se v úvodníku kasali, že dokázali víc než zástupy kožených úředníků a pomohli odstranit hrozbu v podobě přemnožených hlodavců. Zatímco „všichni ostatní“ si za peníze daňových poplatníků užívali u Blackbridgeského erbu, diskutovali o přednostech a rizicích geneticky upravených rostlin a nevyřešili nic, Clarion překřičel řehtání úředního šimla a přiměl odpovědná místa, aby se chytila za nos a konečně něco podnikla. Nad obrovskou fotografií střelce v bílé kombinéze stojícího na břehu kanálu se skvěl palcový titulek: „Vyhlaďte je!“

Steven si povzdechl. Šlo o typickou ukázku revolverové žurnalistiky, ale bylo tu ještě něco, co jej znepokojovalo daleko víc. To, že si noviny přisvojovaly vavříny a tvrdily, že přiměly kompetentní místa k akci, bylo celkem normální.

Steven se však obával, že skutečnost je přesně opačná: aniž si to někdo z redaktorů uvědomoval. Clarion postupoval přesně v intencích Sigmy 5. Lidem ze Sigmy 5 byla agresivita potkanů známa. Věděli, že je třeba něco podniknout, ale kdyby do Blackbridge vyslali oddíl střelců, mohlo by to vyvolat všetečné otázky a příslušné úřady by se pustily do křížku ve snaze vypátrat, kdo za vším stojí. Místo toho Sigma 5 vyčkávala a v pravý čas využila novinového článku. Celá záležitost teď vypadala tak, jako by vysoká vládní místa zvedla rukavici hozenou médii a ve snaze uklidnit zjitřenou veřejnost přikročila k razantním opatřením. Místní samospráva raději mlčela a tiše se styděla. Nemohla proti zásahu protestovat, protože místní lidé jej bez výjimky přivítali a Clarion by kritiky zásahu roznesl na kopytech. Lidé ze Sigmy 5 byli nejen mocní, ale také chytří. Steven si pomyslel něco o vražedné kombinaci.

O zátahu na potkany se rozepsal i Jamie Brown ve Scotsmanu, ale jeho pohled se soustřeďoval spíš na byrokratické kličky a zádrhele v pozadí. Poukazoval zejména na skutečnost, že se zatím nikdo ze zodpovědných nepřiznal k autorství zásahu, což nesvědčilo o průhlednějším způsobu vlády, který skotským voličům sliboval jejich nový parlament. Zdůraznil rovněž skutečnost, že se zřízením nové administrativy nedošlo k vyjasnění kompetencí.

Připomněl čtenářům, které pravomoci byly převedeny na skotskou administrativu a které si podržela centrální vláda, a zastavil se u pojmu „decentralizace“. Ta v praxi vypadala tak, že si Londýn ponechal zákonodárnou iniciativu, zatímco skotský parlament mohl přijímat méně důležitá rozhodnutí nevybočující z předem stanoveného rámce. Brown přirovnal mechanismus fungování státní správy k automobilu, za jehož volantem sedí londýnská vláda a skotské administrativě dovolí tu a tam dofouknout kola.

Steven chvíli váhal, zda znovu riskovat, že vyruší Binnieho ve chvíli, kdy bude v ponižující pozici prohmatávat kravské útroby, ale překonal ostych a zavolal mu.

„Omlouvám se, Jamesi, že zase otravuju, ale musíme se sejít.“

„Právě jedu na farmu Letham Mains, zavolali mě k prasnici,“ oznámil mu Binnie k jeho velké úlevě. „Pobudu tam asi půl hodiny a pak mám chvilku volno. Co navrhujete?“

Steven se podíval do mapy blízkého okolí, kterou měl rozloženu na stole, a našel na ní farmu Letham Mains.

Zhruba půl druhého kilometru na západ od farmy ležela křižovatka dvou silnic. Navrhl, že se sejdou tam.

„Jako ve špatném filmu,“ utrousil Binnie.

Steven si to myslel taky, ale rozhodl se nic nevysvětlovat, ani Binniemu nenabídl jiné místo schůzky. „Takže za půl hodiny.“

Když Steven dorazil na místo, seděl Binnie v landroveru a četl noviny. Steven zaparkoval asi o dvacet metrů dál na polní cestě a pěšky se vrátil k veterinářovu vozu. Sotva usedl na místo spolujezdce, nakrčil nos. Uvnitř landroveru to nepříjemně páchlo. Všiml si, že Binnieho holínky, uložené vzadu v autě, pokrývá silná vrstva čehosi, co silně připomínalo prasečí hnůj.

Zápach tuto teorii jen potvrzoval, ale Binnie se tvářil, jako by nic necítil.

„Včera jsem mluvil s vaším přítelem Sweeneym,“ sdělil mu Steven. „Nevolal vám?“

Binnie odpověděl záporně.

„Škoda. Ten člověk něco tají. Tvrdil mi, že potkan, kterého jste mu přivezl, byl naprosto zdráv, ale nemluvil pravdu, tím jsem si jist. Poznal jsem mu to na očích.“

„Proč by vám lhal?“

„Má nervy v háji. Někdo ho musel přesvědčit, aby vystavil čistý pitevní protokol.“

„Johna Sweeneyho? Aby zfalšoval protokol? To je nesmysl. John starý poctivec.“

„Nátlak musel přijít ze strany nadřízených,“ upřesnil Steven. „To je pak těžké odolat. Obávám se, že mu vyhrožovali zákonem o služebním tajemství a možnými důsledky plynoucími z jeho porušení.“

„Proboha, chudák stará!“ zvolal Binnie a zahleděl se na Stevena přes brýle. Tvářil se opravdu otřeseně. „Do čeho jsme se to kčertu zapletli?“

„To nevím, ale musím se vás zeptat, kdo všechno věděl, že chcete požádat někoho z veterinární fakulty o testy. Řekl jste to manželce. Komu ještě?“

Binnie vzdychl a zavrtěl hlavou. „Nevěděl to nikdo. Proč bych to někomu říkal?“

„Někdo to musel vědět předem, jinak by nemohl donutit vašeho přítele ke zfalšování nálezu.“

„Já vám rozumím,“ přikývl Binnie, „ale nevzpomínám si, že bych se s tím někomu svěřoval. Neměl jsem k tomu žádný důvod.“

„Kdybyste si náhodou vzpomněl, dejte mi vědět,“ požádal jej Steven.

„Proč jste se ptal, jestli se mi John neozval?“

„Protože jsem se ho pokusil přesvědčit, aby spíš než mrtvé liteře zákona naslouchal hlasu svého svědomí,“ odpověděl Steven. „Doufal jsem, že když v něm probudím pocit viny, prozradí vám, co u toho potkana objevil. Vždyť jste přátelé.“

„Bohužel to neudělal,“ podotkl Binnie. „Mám ho trochu postrčit?“

„Musíme se chytat každého stébla.“

„Takže jsme v koncích, že ano?“

„Kdysi dávno mi někdo řekl, abych se nikdy nepokoušel bojovat proti státní mašinérii, protože musím zákonitě prohrát. Dnes si na každém kroku ověřuji, že měl pravdu.“

„Vy přece taky pracujete pro státní mašinérii,“ namítl Binnie.

„Dlouho jsem si to myslel,“ odtušil Steven neradostně a otevřel dveře landroveru. „A teď už vás nechám pracovat.“

„Jestli se od Johna něco dovím, dám vám vědět,“ řekl Binnie.

Zatímco odjížděl, Steven přemýšlel nad tím, zda se Binniemu podaří přítele přesvědčit. Pomyslel si, že přátelství je jedna věc, ale chudák doktor byl z toho, do jaké kaše se to dostal, opravdu vyděšený. Nejspíš bude držet jazyk za zuby. Stevena dokonce napadlo, zda by se neměl vloupat do Sweeneyho pracovny na fakultě – Sweeney si jistě dělal poznámky o pitvě. Stejně pravděpodobné ovšem bylo, že ti, kdo na něj vyvíjeli nátlak, všechny takové záznamy odklidili. Ač nerad, musel si Steven přiznat, že vloupání není dobrý nápad. Aby se pustil do tak riskantního dobrodružství, musel by mít jistotu, že přinese hmatatelné výsledky, a tu ani zdaleka neměl… Z úvah ho vytrhl telefon. Volal James Binnie.

„Už jsem si vzpomněl,“ oznamoval. „O tom potkanovi přece jenom věděl ještě někdo. Pověděl jsem o něm Tomovi Raffertymu.“

„Raffertymu?“ vykřikl Steven.

„Bylo to ten den, co mě zavolal ke svému psovi, k Chanovi. Trval na tom, že Chan je vážně nemocný, a proto se den ode dne chová hůř. Podle mého je Chan odjakživa zlé psisko, a to jsem mu taky řekl, ale musel jsem kapitulovat před skutečnosti, že majitel obvykle zná svého psa líp než kdokoli jiný. A tehdy jsem mu taky pověděl, že se v nejbližších dnech chystám zajet na univerzitu kvůli mrtvému potkanovi. Nabídl jsem mu, že tam rovnou vezmu vzorky Chanovy krve.“

„Pak je všechno jasné,“ prohlásil Steven. „Jestli o vašem záměru věděl Rafferty, pak se o něm dozvěděli i Childs s Leadbetterem. A byli to oni, kdo řádně zatopil Sweeneymu a zařídil, aby pitevní zpráva skončila pod stolem.“

„Omlouvám se za vše, co jsem způsobil,“ řekl Binnie. „Měl jsem být opatrnější. Dává to všechno nějaký smysl?“

„Dává,“ přitakal Steven, aniž řekl víc. Znovu se rozjel a při tom přemýšlel o Binnieho slovech. Měl rád, když do sebe věci zapadaly. I teď ho uklidňovalo, že ví, jakými kanály se Sigma 5 o pitvě mrtvého hlodavce dozvěděla.

V myšlenkách se vrátil ke zvýšené agresivitě potkanů. Lidé ze Sigmy 5 museli vědět, že se problém omezuje na okolí Blackbridge jinak by zasáhli i proti jiným farmám testujícím geneticky modifikované plodiny. Ale pokud kamenem úrazu nebyla ani řepka, ani herbicidy, kde ležel zakopaný pes? Řepka vyhověla testům, herbicid rovněž… nebo ne? Co když Agrigene použila na farmě Peat Ridge jiný druh postřiku? Jak se zmínil její technický ředitel Phillip Grimble, testovala firma na jednotlivých farmách různé režimy aplikace herbicidů. To mohlo být důležité: třeba se právě v Blackbridgi používala nepovolená látka s vysokou toxicitou…

Jenže – ptal se Steven vzápětí sám sebe – stálo by vládě za to rozjíždět kvůli podobné maličkosti tajnou operaci, když by zcela postačilo, aby příslušné úřady vystavily firmě červenou kartu? Na všechny tyto otázky byla jediná odpověď: proniknout do stodoly na pozemcích Peat Ridge a zjistit, co se v ní skladuje. A když už se bude pohybovat v okolí kanálu, pokusí se ulovit nějakého potkana a odešle ho k nové pitvě, tentokrát patologům ze Sci-Medu. Nebylo sice jisté, že všichni potkani z kanálu trpí stejnými potížemi, ale soudě podle případu reverenda McNishe se agresivně chovala většina z nich.

V tu chvíli se Steven rozhodl, že navštíví PeatRidge ještě tu noc. Lákala ho představa konkrétní činnosti.

Uvažoval, co k tomu bude potřebovat, ale došel k závěru, že toho moc není. Tmavé oblečení a kulicha s otvorem pro oči měl v zavazadlech v hotelu, stejně jako kvalitní výbavu pro lezení a šplh, kterou – jak doufal – nebude nucen použit. Jediné, co mu v danou chvíli scházelo, byla sada umělohmotných nádobek na vzorky chemikálií, jež chtěl odebrat z kontejnerů uložených ve stodole, a snad i větší krabice, do níž by se vešel mrtvý potkan.

Rozhodl se, že na pozemky farmy pronikne od kanálu a teprve po setmění, až odjedou vojáci likvidující hlodavce.

Věděl, že se musí vyhnout hlídkujícím mužům z bezpečnostní agentury, ale jejich přítomnost mu těžkou hlavu nedělala. Strážní možná stačili na neozbrojené vetřelce, ale veterán od zvláštních jednotek nad nimi musel mít navrch.

Přístup od kanálu měl ještě jednu výhodu: Steven by se ocitl rovnou u zadní stěny stodoly, v niž se možná skladovaly chemikálie. Nikde jinde pro to nebyly vhodné prostory a stodola byla v takovém stavu, že se do ní potkani jistě snadno dostali. Nejradši by pronikl dovnitř z této strany a ne hlavním vchodem ze dvora, který v těchto dnech v každou denní i noční dobu osvětlovaly reflektory. Musel riskovat a improvizovat. Když vyrážel do města, aby si opatřil plastikové nádobky a malý černý batůžek, skoro jej mrazilo vzrušením.

Těsně po půl dvanácté vyjel od hotelu. Byla jasná noc a na obloze zářil měsíc v poslední čtvrti. Steven zamířil k široké odstavné ploše u krajnice, které si všiml při jednom z minulých průjezdů. Nacházela se asi tři čtvrtě kilometru východně od Blackbridge. Tady hodlal nechat vůz a dál pokračovat pěšky. Bylo pravděpodobné, že parkující auto zde neupoutá ničí pozornost, protože silnice nebyla frekventovaná a odstavná plocha nesloužila žádnému určitému účelu. Snad jen v zimním období zde silničáři skladovali sůl a posypový materiál, než je rozvezli na silnice v okolí. K farmě se chtěl přiblížit od východu, protože vítr vanul většinou opačně a mohl tedy počítat s tím, že ho nezvětří hlídací psi.

Hodil si batoh na záda, zamkl auto, klíčky vsunul do pravé kapsy prošívané vesty a zapnul zip. Pak zkontroloval, zda má zapnuté i všechny ostatní kapsy. Nerad by z nich něco vytrousil. Přelezl plot oddělující jižní stranu silnice od sousedních polí a vydal se směrem ke kanálu.

Chůzi polem hravě zvládal, protože po jeho okraji vedla jakž takž udržovaná stezka. Problém nastal na druhé straně, kde musel přelézt další plot a seskočit z nízké kamenné hráze na zanedbaný kus země se vzrostlými stromy.

Měsíční světlo přes ně neproniklo a půda zde byla rozměklá po dešti z předchozí noci. Neustále klopýtal přes kameny, které sem zřejmě kdysi nanosili rolníci ze sousedního pole.

Už mu docházely nadávky, když konečně dorazil k třetímu plotu. Za ním ležel pozemek navazující na stezku podél kanálu. Přelezl plot a ocitl se na pevnější půdě. Na stezce si přetáhl dolní část kulicha přes ústa. Měsíc se jasně odrážel ve vodě kanálu a Steven nechtěl, aby skvrna jeho obličeje zářila ve tmě. Dal se do klusu a brzy minul jižní okraj Crawhillské farmy. Podběhl most a ocitl se na hranici pozemku Peat Ridge.

Jakmile po pravici spatřil osvětlený dvůr farmy, skrčil se a celých pět minut nepohnutě poslouchal a sledoval strážné. Potěšilo ho, když zjistil, že jsou jen dva, i když s sebou mají psy. S úlevou konstatoval, že strážní chodí stále po stejné trase – zřejmě si byli jisti, že každého vetřelce odstraší už svou přítomností.

Počkal, až od sebe budou dost daleko, prosmekl se pod drátem a v předklonu doběhl k zadnímu traktu stodoly, kde sebou praštil o zem. Chvíli ležel bez hnutí a naslouchal nočním zvukům. Protože se nacházel u jihovýchodního rohu budovy a vlastní farma ležela o kus dál na severozápad, měl teď částečně zakrytý výhled.

Když se znovu ujistil, že je všude klid, začal ohmatávat podezdívku stodoly a pátrat po otvoru. Dospěl už do poloviny zdi a jeho pátraní bylo stále neúspěšné. Vtom zaslechl štěkot. Ztuhl na místě a poslouchal. Mužský hlas psa okřikl, ale pes štěkal další půlminutu. Steven shodil batoh a v postranní kapse nahmatal zavírací nůž. Kdyby došlo k nejhoršímu, bude to lepší, než se bránit holýma rukama. Zasunul nůž do kapsy u vesty a zapnul zip. Pak si hodil batoh znovu na záda a pokračoval v ohledávání stěny.

Už se vzdával vši naděje, že nalezne sebemenší otvor, když na samém rohu stodoly narazil na tři uvolněná prkna.

Zabral za ně. Chtěl se přesvědčit, zda se dají vyklonit natolik, aby se vzniklou mezerou protáhl dospělý člověk, když vtom povolil další rezavý hřebík a celá stěna zaskřípala. Stevenovi se zastavilo srdce a pes se znovu rozštěkal. Zvíře skřípot zaslechlo. Teď šlo o to, zda jej slyšel ještě někdo jiný.

Steven zůstal minutu bez hnuti, přikrčený a ztuhlý jako socha kočky přistižené při krádeži. Štěkot slábl a farma se opět ponořila do ticha. I tentokrát měl štěstí, ale už riskoval příliš. Nesmí dělat rámus. Proto se rozhodl otvor nezvětšovat a protáhnout se úzkou štěrbinou. Věděl, že to bude nepohodlné, ale zvládnout se to dalo. Znovu si sundal ruksak a položil jej na zem, tak aby jej mohl strkat před sebou. Pak si sám lehl na břicho. Pach mokré trávy a hlíny mu vrátil dávnou vzpomínku na zimní ragbyové zápasy.

Měl v batohu svítilnu, ale tu mohl rozsvítit až uvnitř, a tak jen natáhl ruku a ohmatával cestu před sebou. Prsty se dotkl vlhkého plastu – musel to být jeden z barelů. Věděl, že pokud jsou naskládány vedle sebe a na sobě až po střechu stodoly, nedostane se přes ně dovnitř. Vystřídal ruce a teď před sebou šátral levičkou. Konečně objevil mezeru mezi dvěma sudy a vsoukal se do ní. Přestože lezl pomalu, odřel si tvář o rozeklaný okraj jednoho z prken.

To mu připomnělo, že musí dávat větší pozor: pohybovat se rychleji, byl by si způsobil tržnou ránu.

Sáhl hlouběji do štěrbiny a zařval. Něco mu s cvaknutím sevřelo ruku a drželo ji silou svěráku. Paží mu pulzovala bolest, před očima měl hvězdičky a venku se znovu ozval štěkot. Tentokrát to byl duet: výkřik zaslechl i druhý pes. Steven škubl rukou, ale svěrák na ní pevně držel. Teprve teď mu došlo, že nevědomky sáhl do pasti na potkany. Zmocnil se ho strach: co když mu ocelový rám na silné pružině polámal záprstní kůstky?

Jako by toho nebylo dost, zaslechl na dvoře hlasy.

Přestože mu jednu ruku stále svírala těžká kovová past, otočil se a přitáhl uvolněná prkna, pod nimiž se předtím protáhl, co nejvíc k sobě, aby zamaskoval otvor, kterým se dostal dovnitř. Byl to zároveň akt sebeobrany; kdyby ho vyčenichali psi, přes prkna se na něj nedostanou. Hlasy venku sílily. Teď už rozuměl jednotlivým slovům.

„Co se tady děje?“ zeptal se mužský hlas, který patřil Laneovi.

„Můj pes něco zaslechl,“ odpověděl jeden ze strážných.

„Caesar taky,“ přidal se druhý.

„A vy?“ naléhal Lane.

„Já jsem neslyšel nic,“ připustil strážný.

„Já taky ne,“ řekl jeho kolega.

Steven si trochu vydechl. Věděli o něm pouze psi. Měl pořád šanci, že vyvázne, pokud nezpanikaří.

„Koukněte, zvětřil stopu!“ zvolal náhle strážný a zchladli Stevenův optimismus. Bylo slyšet, jak zvíře za stěnou čenichá. Steven držel zdravou rukou prkna, ale těsně u země zela deseticentimetrová mezera a pes do ní strkal čenich. Když se dál nedostal, začal dovnitř prostrkovat tlapu a zaryl drápy do země pouhých několik centimetrů od Stevenovy nohy. Za chvíli se k němu přidal i druhý pes. Steven si dobře uvědomoval, že pokud teď pustí prkna, psi se k němu dostanou, a než je někdo stihne odvolat, pěkně ho zřídí. V tom okamžiku se někde ze tmy vynořil potkan, přeběhl mu po klíně, seskočil na zem a vyběhl dírou pod prkny. Kdyby se Steven včas neovládl, málem by nahlas vykřikl. Zřejmě by tím nic nepokazil, protože by ho přehlušili psi, kteří se rozeřvali s novou zběsilostí, když jim hlodavec drze proběhl přímo před nosem.

„Jdou po potkanech,“ prohlásil Lane. „Nachystali jste pasti?“ Steven mlčky přikývl, zatímco Lane pokračoval:

„Tak přestaňte blbnout a běžte hlídat!“ nařídil, Strážní neprotestovali, a když, tak jen chabě. Jeden z nich neustále opakoval, že jeho pes určitě něco slyšel. Pak se hlasy vzdálily. Poprvé v životě vděčil Steven za záchranu potkanovi. Trhaně vydechl, ale hned vzápětí se znovu zprudka nadechl: to když pohnul uvězněnou rukou a ucítil v ní prudkou bolest. Pomalu pustil prkna – bez toho už mu dřevěněly prsty – a začal vyprošťovat levou ruku z pasti. Počínal si tak, že položil past na zem a pravou se ji snažil rozevřít. Pružina byla natolik silná, že se mu ji podařilo povolit až na třetí pokus.

Krev mu bušila ve spáncích a on zatínal zuby tak silně, až dostával křeč do lícních svalů. Konečně odtáhl sklopnou část pasti dost daleko, aby vyprostil polapenou končetinu. Prázdná past znovu hlasitě zaklapla.

Steven chvíli bez hnutí ležel a snažil se vzpamatovat z nervového vypětí. Pak si začal váhavě ohmatávat levé zápěstí a hřbet ruky. Čekal, že objeví zlomeninu, ale ke svému překvapení žádnou nenašel. Nemohl tomu uvěřit a pomalu sevřel dlaň. Ruka zkoušku vydržela. Hodně bolela, ale rozdrcená nebyla.

Vytáhl z batohu baterku a rozsvítil. Před sebou spatřil menší pyramidu barelů, která se směrem doleva snižovala. Stála dostatečně daleko od zadní stěny, aby se kolem ní mohl protáhnout a zleva se vyšplhat na spodní vrstvu barelů. Levá ruka mu při lezení k ničemu nebyla. Po většinu času ji ukrýval pod vestou.

Z vrcholu pyramidy mohl přehlédnout celý vnitřek stodoly. Byla víc než z poloviny zaskládaná plastikovými sudy. Seskočil na podlahu a začal studovat štítky na barelech. Jak záhy zjistil, obsahovaly barely tři různé druhy herbicidů. Rozhodl se odebrat po třech vzorcích z každého z nich, na což mu stačilo devět z deseti přinesených lahviček. Pokaždé nadzvedl nožem víko náhodně zvoleného sudu, nabral malé množství chemikálie a víko opět přiklopil.

Ve chvíli, kdy uložil vzorky do batohu, uslyšel hlasité cvaknutí. Sevřel se mu žaludek. Pár okamžiků stál bez dechu, než mu došlo, že to jen spustila další past. Při troše štěstí tak mohl splnit i druhý bod svého plánu. Znovu přelezl hradbu barelů a seskočil do úzké uličky u zadní stěny stodoly. Z nějaké příčiny na něj teprve teď dolehla klaustrofobie. Měl utkvělou představu, že se barely sesypou a on za nimi zůstane uvězněn jako zazděná jeptiška ve středověkém klášteře.

S baterkou v ruce postupoval krok za krokem k otvoru ve stěně a chránil si při tom levou ruku. Když postřehl, že se kousek od něj něco pohnulo, a zaslechl kovové škrábáni, ztuhl. Pomalu zvedl svítilnu a ve výši oči spatřil zadní nohy potkana: trčely z pasti, která zvíře uvěznila, ale nezabila. Potkan se zoufale pokoušel vysvobodit a zatínal drápy do plechového víka jednoho ze sudů.

Steven udělal půlobrat, aby se snáze dostal do kapsy u vesty, a vytáhl nůž. Při jeho otevíráni se neobešel bez levé ruky. Šklebil se bolestí a tiše klel, ale nakonec se mu to povedlo a on se pomalu sunul vpřed. Při pomyšlení na to, co musí udělat, se mu zvedl žaludek. Zraněnou rukou přidržel potkana, aby se nezmítal, a vsunul nůž mezi jeho hrdlo pevně uvězněné ve sklápěcím mechanismu a podlážku pasti. Pak zavřel oči a rychle řízl. Zvíře se přestalo zmítat a Steven ucítil, jak mu po ruce stéká něco teplého. Byl hotov.

Vysoukal se ven na vzduch a teprve pak uklidil potkana do plastikové krabice, kterou si za tím účelem přinesl.

Nakonec si co nejpečlivěji otřel ruce o mokrou trávu, zapnul batoh a počkal, až strážný o kus poodejde. Ve vhodný okamžik doběhl k obvodovému plotu a za chvíli byl zpátky na stezce u kanálu. Netrvalo dlouho a seděl v autě.

Mise byla splněna.

17

Byly skoro dvě ráno, když Steven dorazil na předměstí Edinburghu. Díky zraněné ruce se mu na zpáteční cestě špatně řídilo. Už si nebyl tak jist, že neutrpěl žádnou zlomeninu. Napadlo ho, že by neškodilo nechat si ruku zrentgenovat. Právě ve chvíli, kdy se začal zabývat problémem, kde vzít led, v němž by uchoval tělo potkana, než se k němu dostanou patologové Sci-Medu, dostal nápad, jak zabit dvě mouchy jednou ranou, a rozhodl se, že namísto do hotelu zamíří na úrazové oddělení Edinburské královské nemocnice.

Musel čekat asi padesát minut. Před ním se dostala na řadu paní s opařenou nohou a dva opilci s povrchními zraněními a několika pohmožděnými a vymknutými končetinami. Teprve pak se ho ujal mladý sekundář, jemuž snad nebylo ani pětadvacet. Měl uhrovitou pleť, kulatá ramena a hrbil se, jako by jej nesnesitelně tížil fonendoskop zavěšený kolem krku. Změřil si Stevena od hlavy k patě, prohlédl si jeho zmuchlané a ušpiněné šaty, našpulil rty a ůsečně se zeptal: „Co máte za problém?“

„Poranil jsem si ruku. Myslel jsem si, že bych si ji pro všechny případy nechal zrentgenovat,“ odpověděl Steven.

„Jsem doktor Leeman a o tom, kdo půjde na rentgen, tady rozhoduji já,“ odsekl lékař a začal nepříliš šetrně vyšetřovat zraněnou končetinu. Když mu roztahoval prsty od sebe a jeden po druhém je ohýbal, Steven jen mžikal. Lékař to dělal zcela neúčastně a mechanicky, jako by se cvičil na figuríně. Pak se ušklíbl. „Teď mi asi řeknete, že jste se do ničeho nemíchal a hleděl si svého, ale ten druhý chlápek vás bůhvíproč nenechal na pokoji. Vy za tu rvačku vlastně vůbec nemůžete.“

„Nebyla to rvačka. Strčil jsem ruku do pasti na potkany,“ odpověděl Steven nevzrušeně.

„Ale ovšem! Nejste rváč a opilec, pouze jste si nevšiml pasti,“ pokračoval Leeman stále týmž jízlivým tónem.

„Nejsem rváč a opilec, pouze jsem si nevšiml pasti,“ zopakoval Steven velmi klidně, téměř monotónně. Lékaře to mělo varovat.

Sestra stojící za Leemanem správně pochopila, která bije, ale doktor popustil uzdu sarkasmu.

„A teď čekáte, že vás dáme do pořádku a napíšeme vám týdenní neschopenku, abyste mohl dál popíjet s kumpány, nemám pravdu?

„Nemáte. Chci, abyste mi zrentgenovali ruku a zjistili, jestli nemám něco zlomeného,“ odpověděl Steven s klidem, Leeman se na něj podíval, ale hned zase uhnul pohledem. Už mu docházelo, že něco není v pořádku, ale ještě pořád nevěděl co. Tak aspoň předstíral, že dál vyšetřuje Stevenovu končetinu, a sestra za jeho zády si rukou zakrývala ústa, aby se nerozesmála.

„Asi vás opravdu pošlu na rentgen,“ prohlásil Leeman důležitě. „Ten otok na třetí záprstní kůstce se mi nechce líbit.“ Vzal do ruky lístek, který se Stevenem vyplnila sestra na příjmu, a začetl se do něj. Pak se s nucenou bodrosti zeptal: „Čím se přesně živíte, pane Dunbare?“

„Jsem doktor medicíny,“ odpověděl Steven.

Sestra si znovu zakryla ústa a Leeman tiše civěl na podlahu. „Promiňte mi moji upřímnost, ale nevypadáte na to,“ utrousil ve snaze získat tvář.

„Ani vy se nechováte jako lékař,“ opáčil Steven, který ho nehodlal šetřit. „Vašemu naturelu by možná lépe vyhovovala jiná profese – řekněme strážce majáku v polárních mořích.“

„Sestra vás doprovodí na rentgen,“ odtušil Leeman. Byl rudý jako rak a chtěl mít nepříjemný rozhovor co nejrychleji za sebou.

„Koledoval si o to,“ podotkla sestra, když se Stevenem kráčeli chodbou. „Je to nesnesitelný klacek. Pořád nepřestávám doufat, že nám sem jednou pošlou doktora, jakého člověk zná ze seriálů, jenže skutek utek. Pokaždé je to nějaký ňouma, který se považuje za nového Aeskulapa, ale když si chce strčit prst do nosu, vypíchne si oko.“

Steven se usmál, ale sám na doktora Leemana nenasazoval. Jen tiše – a zdaleka ne poprvé – přemýšlel nad záhadou, proč se tolik lidi, kteří nemají sebemenší vztah k bližním, dává na dráhu lékaře. „Stejně si myslím, že jste se popral,“ prohlásila sestra spiklenecky. Přestože Steven trval na tom, že mu ruku přiklapla past, sestra mu stejně nevěřila a držela se své teorie. „Předpokládám, že se u nás brzy objeví i váš soupeř.“

Steven to vzdal. „Třeba. Mohl bych vás poprosit o laskavost?“

„Zkuste to.“

„Potřeboval bych led. Nejraději v polystyrénové krabici, aby mi po cestě neroztál.“

„Kvůli ruce?“

„Ano. Nemám přístup k ledničce – bydlím v hotelu.“

„Zkusím se po něčem podívat, zatímco budete na rentgenu.“

„Jste anděl.“

„To mi říkají pořád.“ Rentgen potvrdil, co už Steven tušil: ruka byla jen pohmožděná, ale žádná kost nebyla zlomená. Pohotovost opustil v lepší náladě i s polystyrénovou krabicí plnou ledu – měl ho právě tolik, aby v něm mohl odeslat potkana do Londýna.

Po návratu do hotelu odeslal šifrovanou zprávu, v níž žádal ústředí Inspektorátu, aby vyslalo kurýra pro balíček, který zanechá na recepci. Neopomněl zdůraznit, že toxikologické testy by měl provést špičkový odborník. Rovněž vzorky herbicidů bude zapotřebí testovat podle nejpřísnějších kritérii. Pak připojil podrobné údaje, které psal ze štítků na barelech, a požádal Sci-Med, aby prověřil, zda sebrané vzorky odpovídají deklarovaným chemikáliím.

Když skončil, dal si horkou sprchu a plných pět minut vychutnával ten slastný pocit. Nakonec se osušil ručníkem a hodil na sebe džínsy a mikinu. Cítil nesmírnou únavu a nejradši by rovnou zalezl do postele, ale nejdřív musel zabalit potkana. Byly už čtyři hodiny a kurýra ze Sci-medu mohl očekávat brzy dopoledne.

Když otevřel polystyrénovou krabici, kterou mu opatřila sestřička, zjistil, že je až po okraj plná ledu. Potěšilo ho to, protože si aspoň mohl přiložit obklad na zraněnou ruku a zmenšit tak otok. Přinesl z koupelny sklenici a přebytečný led do ní odsypal. V ledové tříšti tak vznikla prohlubeň, kterou dále zvětšoval, až byla dost velká, aby se do ní zvíře vešlo. Pak vytáhl potkana z přepravky, jemně jej vtiskl do prohlubně a zasypal další vrstvou ledové tříště.

Chemikálie se v chladu uchovávat nemusely, ale led jim rozhodně nemohl ublížit a navíc bylo jednodušší poslat vše v jednom balíčku. Steven uložil všech devět lahviček do tříště kolem potkana, zavřel krabici a víko zajistil lepicí páskou. Když napsal na krabici adresu, nesl ji do přízemí nočnímu recepčnímu s tím, že si ji ráno někdo vezme.

Krátce po jedenácté dopoledne ho probudil zvuk vysavače na chodbě. „Jak Jeho Veličenstvo poroučí,“ zabručel, spustil nohy z postele a posadil se. S uspokojením zjistil, že otok přes noc zmizel a také prsty se mu pohybuje mnohem lépe. Slibný začátek dne, pomyslel si.

Na recepci se ujistil, že si potkana už vyzvedli. Protože bylo příliš pozdě a v hotelu by snídani nedostal, vyrazil do trafiky, koupil si dvoje noviny a v bistru Montpellier si nad kávou s loupáky promyslel plán na další den. Protože v hotelu už strávil dvě noci, byl nejvyšší čas přestěhovat se na novou adresu. Bude také muset zajet do Livingstonu a na policejní stanici si vyměnit auto.

V ranních novinách nenašel jedinou zmínku o Blackbridgi, což bylo dobré znamení. Lov na potkany už nějakou dobu probíhal, noviny z tématu vytěžily, co se dalo, a ani na frontě boje proti geneticky upraveným rostlinám nedošlo k ničemu převratnému. Bylo na čase, aby supové začali věnovat pozornost jiným tragédiím. Steven ovšem nepochyboval, že se do Blackbridge opět slétnou. Situace se utišila jen dočasně.

Pokud šlo o něj samotného, vrátil se do Blackbridge ještě ten den a kolem třetí zaklepal u dveří domu Binnieových. Mezitím stihl změnit hotel a teď byl na cestě do Livingstonu pro jiný vůz. Cestou ho napadlo, že zkusí štěstí a zaskočí za Jamesem Binniem. Třeba bude doma a snad už kontaktoval i dr. Sweeneyho z veteriny.

„Je mi líto, ale James se ještě nevrátil,“ oznámila mu Ann Binnieová. „Abych řekla pravdu, už mě to trochu znepokojuje. Je pryč celé hodiny a vůbec se neozval. To se mu nepodobá.“

„Zkoušela jste mu zavolat na mobil?“ zeptal se Steven.

„Nebere to, pořád se ozývá jenom hlasová schránka.“

„Třeba tam, co zrovna je, nemá signál.“

„Třeba, ale stejně bych byla radši, kdyby mi zavolal,“ řekla Ann a sepjala ruce. „Jak říkám, vůbec se mu to nepodobá.“

„Znáte jeho dnešní program?“ napadlo Stevena.

„Pokud vím, měl v plánu jen tři návštěvy, jenomže nevím, v jakém pořadí.“ Šla do haly, ze zásuvky stolku pod telefonem vytáhla diář formátu A4, rychle jej prolistovala a začala číst: „U Johna Simpsona v Mossgielu, u Toma Raffertyho na Crawhillské farmě a u Anguse Slatera v Hardgate.“

„Tak jim zavolejte a poptejte se,“ navrhl Steven.

Ann se zatvářila nejistě. „Co když si jen něco namlouvám? Nerada bych ho vyrušovala při práci.“

„Nebudete ho vyrušovat,“ namítl Steven, „zavoláte farmářům. Určitě vám řeknou, jestli u nich James je, nebo jestli už odjel, v kolik a kam.“

„Možná,“ připustila Ann neochotně. „Stejně to bude tak, jak říkáte: zápasí s krávou v nějaké díře, kde není signál.“

„Vidím, jaký o něho máte strach. Na vašem místě bych šel a zavolal tam.“

Rozpršelo se a Ann zvedla oči k obloze. „Pojďte na chvilku dál,“ pozvala ho. „Asi jim opravdu zatelefonuju.“

Steven čekal v hale a pani Binnieová zatím vytáčela číslo farmy v Mossgielu, aby se poptala po manželovi. Steven slyšel jen to, jak říká: „Aha, rozumím, děkuji.“ Položila sluchátko a oznámila mu:

„Dorazil k nim ráno o půl jedenácté a asi v jedenáct zase odjel.“

Pak přišel na řadu Hardgate. Ann hovořila s někým, koho oslovovala Maud. Steven z řeči vyrozuměl, že je to žena Anguse Slatera.

„Vůbec nepřijel?“ zvolala náhle Ann. „Kde jenom může být? Je to půl dne, co skončil na Mossgielu!“

Steven pochopil, co se dozvěděla, ale Ann mu to ještě zopakovala: Binnie na Hardgate vůbec nedorazil. „Zbývá už jenom Crawhill,“ řekl.

Ann vytočila číslo Crawhillské farmy. Když se vyzváněcí tón ozýval už příliš dlouho, protáhla obličej. „No tak, zvedni to,“ pobízela bůhvíkoho na druhém konci, ale telefon nikdo nezvedl. „Co kdybych tam zajel osobně?“ nabídl se Steven. „Zabere mi to jen pár minut.“

„Byl byste tak hodný? Vím, že si dělám zbytečné starostí, ale budu vám neskonale vděčná.“

Steven ji ujistil, že mu to nic neudělá, a vyrazil.

Vrata na začátku příjezdové cesty byla kupodivu dokořán, takže se bez problémů dostal až na dvůr. Zastavil před hlavní budovou u parkoviště zemědělské techniky, vystoupil a začal se rozhlížet. Ulevilo se mu, když spatřil, že vedle domu parkuje veterinářovo volvo. Šel k hlavnímu vchodu a zaklepal na dveře. Uvnitř bylo ticho.

Pomalu obešel dvůr se stroji a pátral po známce života, ale na žádnou nenarazil. Jediné, čeho si všiml, byla otevřená bedna s nářadím u napůl demontované lžíce malého bagru.

Raffertyho mechanik Gus Watson se zřejmě pustil do opravy, ale teď se po něm slehla země.

Steven si začínal připadat jako v Bermudském trojúhelníku, pak uslyšel zvuk blížícího se stroje. Motor řvoucí ve vysokých otáčkách při nízkém rychlostním stupni patřil náklaďáku s náhonem na všechna čtyři kola. V něm se na dvůr vevalil Gus Watson a zastavil rovnou vedle Stevena.

„Už jsem si začínal myslet, že jste se vypařil,“ zasmál se Steven a ukázal na krabici a nářadí rozházené kolem bagru.

„Volali mi z Couidstanu,“ zavrčel Gus. „Ten blbej vazač balíků, co si od nás pučili, se ráno posral. Starej Macpherson se div nezvencnul. Musel jsem u tý hromady šrotu vyměnit řemen.“

„Nemáte to lehké,“ řekl Steven.

„Tady nepotřebujou opraváře, ale kouzelníka,“ pokračoval Gus. „Někoho, kdo by vyráběl náhradní díly z plastovejch flašek. Přijel jste za mnou?“

Steven odpověděl záporně a dodal, že na celé farmě nikoho nenašel. „Vlastně jsem tu kvůli Jamesovi Binniemu. Tamhle stojí jeho auto.“

„Když jsem odjížděl, ještě tu nebylo,“ řekl Gus. „Ale když tu je auto, tak to se tu někde potlouká i náš zvěrolékař. Zkoušel jste zaklepat?“

Steven ho ujistil, že to zkusil a že také nahlédl všude, kde bylo otevřeno. „V zamčených kůlnách asi nikdo nebude a ta velká stodola je taky na zámek.“

„Tam nemůže nikdo bejt,“ souhlasil Gus, jehož údiv nebyl o nic menší než Stevenův. „Ledaže…“

„Ledaže co?“

„Jestli je veterinář tady, určitě přijel kvůli Chanovi. Kouknul jste se do jeho kutlochu?“

„Kde to je?“

Gus šel první a Steven ho následoval. Kůlna pro psa se nacházela na konci řady bud a přístřešků. Gus zabušil na dveře a zavolal: „Haló, je tam někdo?“ Nic se neozvalo. „A co ty, Chane? Seš tam, ty vzteklý hovado?“

Stále bylo ticho a Gus se tvářil velmi rozpačitě. „Tohle mu není ani trochu podobný. Obyčejně se může pominout, když na něho zaboucháte.“

Vzal váhavě za kliku a opatrně pootevřel. Dveře se skoro hned zarazily o plochý kámen a Gus jej odkopl. Pak pomalu pokračoval v nervy drásajícím počínání. „Nevěřím tomu všivákovi, ani co by se za nehet vešlo,“ poznamenal, když strkal hlavu do pootevřených dveří. Jen co se ozvalo temné zavrčení, honem je zase přibouchl.

Byl to okamžitý reflex.

„Raději ho nechme být,“ navrhl Steven, ale vtom si všiml, že Gus je bílý jako stěna. „Co je? Co se stalo?“

„Někdo tam leží. Viděl jsem nohy…“

„Panebože,“ zamumlal Steven. „Musíme sehnat něco, čím bychom Chana drželi v šachu. Máte tady nějaké lopaty nebo vidle?“

Gus se na chvíli vzdálil a vrátil se s rýčem a rezavými vidlemi. Byl stále velmi bledý. Steven se chopil vidlí a zeptal se: „Kde je vypínač?“

„Uvnitř, vpravo vedle dveří,“ odpověděl Gus.

Tentokrát pootevřel dveře Steven, jen natolik, aby vsunul ruku dovnitř. Hmatal po zdi nahoru i dolů, dokud nenašel vypínač. Byl v poloze „zapnuto“. Steven jej přepnul tam a zase zpátky, ale v kůlně byla stále tma.

„Kolik je tam žárovek?“ zeptal se Guse.

„Dvě.“

„Není moc pravděpodobné, že by odešly obě najednou. Kde tu máte pojistkovou skříň?“

„Tamhle.“ Gus se vydal ke třetí kůlně v řadě a otevřel drhnoucí dvířka skříně. Za nimi se objevila deska s pojistkami a spínači. „A hele, tady je něco uvolněnýho,“ řekl a ukázal na jednu pojistku z pěti, která trčela z jističe v podivném úhlu. „Všechno se to tu rozpadá!“ postěžoval si a zasunul pojistku na místo. „Teď by to mělo být dobrý.“

Oba se vrátili k Chanovu příbytku a Steven zkusil stisknout vypínač. Tentokrát se v kůlně rozsvítilo a Chan temně zavrčel. Avšak hrozivý zvuk zněl tlumeně, jako by přicházel ze zadní části kůlny. Pes se ani nepohnul. Steven teď konečně uviděl to, co předtím zahlédl Gus. Ve výhledu měl jen boty a nohy do půle lýtek, ale podle holinek s cvočky poznal, kdo tu leží. Byl to James Binnie.

„Musíme ho odtamtud dostat,“ pošeptal Gusovi.

Gus přikývl a sevřel rýč v obou rukou. „Až budete připravenej, jdem na to,“ řekl. Hrdlo mu stáhla nervozita a jeho hlas zněl jako zakrákání.

Steven otevřel dveře o něco víc a nejistě vkročil dovnitř. Vidle držel před sebou pro případ, že by se na něj chtěl pes vrhnout. Chan ležel v protějším rohu kůlny a sledoval jej. Tlamu měl od krve.

„Nesmí nám utéct ven,“ hlesl Steven. „Musíme za sebou zavřít.“

Gus něco zavrčel a Steven si to vyložil jako neochotný souhlas. „Až řeknu ‚tři‘: jedna… dvě… TŘI!“

Steven udělal hbitý krok, vtáhl za sebou Guse a přibouchl dveře. Ani jeden z nich nespouštěl zrak ze psa. S napřaženými vidlemi a rýčem se kradli k místu, kde mezi dvěma starými bednami od čaje ležel Binnie. Gus zůstal stát na stráži, zatímco se Steven sklonil k veterináři. Binnie ležel na břiše s levou rukou pod tělem, pravou měl nataženou podél těla. Steven se pokusil nahmatat tep, ale bezvýsledně. Nepřekvapilo ho to. Binnie měl šaty zbrocené krví. Musel utrpět strašlivá zranění.

Co jej naopak udivilo, byla skutečnost, že tady Binnie nebyl sám. Když Steven nahlédl do mezery mezi bednami, spatřil ke svému zděšení Thomase Raffertyho. Ležel stočený do klubíčka, jako by se ve chvíli, kdy si pro něj přišla smrt, krčil za Binniem. Chyběla mu půlka obličeje a levou ruku měl skoro urvanou. Steven nad tím výjevem vyjekl. Gus se přestal dívat na psa a pohlédl mezi bedny. „Do pr…“ vydechl, ale kletbu nedokončil. Pozvracel podlahu a rýč mu vypadl z ruky. V tu chvíli vydal Chan výstražné zavrčení a skočil po něm.

Na to, jak byl veliký, se Chan pohyboval neuvěřitelně mrštně. Jako blesk se mihl vzduchem, zuby vyceněné a oči planoucí záští. Zasáhl Guse plnou vahou do hrudi a složil ho jako kuželku. Muž se s výkřikem děsu svalil na zem a zoufale si chránil hrdlo před psími tesáky. Chvíli vypadal souboj nerozhodně – to když se Gusovi podařilo natáhnout ruce a stisknout Chanovi hrdlo – ale zvíře mu rychle prosmeklo hlavu pod paži, zahryzlo se mu do ramene a vytrhlo z něj kus masa.

Při zvuku trhané tkáně a pohledu na crčící krev a cáry kůže visící z Chanovy tlamy se Stevenovi udělalo nevolno.

Zároveň si uvědomoval, že musí něco podniknout, než se bestie znovu vrhne na Guse, kterého bolest a šok ochromily natolik, že se nedokázal bránit. Zvedl vidle a bodl psa do zadku. Zvíře zaskučelo a obrátilo pozornost k útočníkovi. Ten začal ustupovat s napřaženými vidlemi, aby psa odlákal od Guse. Chan se kradl za ním: z hrdla mu stále vycházelo hluboké bublání a zášť z něj přímo kapala.

Steven s ním hrál psychologickou hru. Pes měl mimořádně vyvinuté svaly, které se jasně rýsovaly pod kůží, takže člověk mohl předem odhadnout, kam se v příští chvíli vrhne. Pokaždé, když Chan některý sval napjal, Steven ho do něj bodl vidlemi a v klíčovém okamžiku jej „rozhodil“. Pak začalo všechno nanovo.

Ozvalo se zasténání. „Gusi, slyšíte mě?“ zavolal na něj Steven, aniž přitom spustil zvíře z očí.

„Ježíši Kriste!“ zachroptěl Gus.

„Můžete se hýbat?“

„Panebože… to je bolest!“

„Poslouchejte mě! Musíte se dostat ven, rozumíte?“

„Moje ruka… Kristepane, moje ruka…!“

„Na ruku se vykašlete, musíte odtud. Doplazte se ke dveřím, sakra!“

Chan zavrčel a pokusil se vyrazit proti Stevenovi, ale hroty vidlí ho od záměru odradily. Temný zvuk vycházející ze zvířecí hrudi ovšem Guse Watsona dokonale probral; začal belhat ke dveřím. Poháněl jej strach. „Držte tu bestii, ať na mě nevlítne!“ koktal.

„Dělám, co můžu,“ zamumlal Steven a dál upíral pohled na děsivé čelistí před sebou. Z krvavých tesáků ještě visel cár Gusovy kůže. Steven slyšel, jak se za ním otevřely dveře, a podlahu ozářil pruh denního světla. Chan si všiml, že se mu otevírá cesta ke svobodě, a Steven měl co dělat, aby mu zabránil v útěku. Pak se dveře zase zabouchly a Steven k nim začal zvolna couvat. Gus byl v bezpečí, teď byla řada na něm.

Teď nesměl zakopnout a upadnout. Při každém kroku vždy nejdřív zkusil nohou, zda za sebou má rovnou a pevnou plochu. Musel držet Chana v šachu vidlemi, dokud se nedostane k východu. Pak hodlal podniknout dvojitý výpad, aby si psa udržel od těla. Pokud bude mít štěstí, vyklouzne ven a zabouchne za sebou, dřív než se k němu Chan dostane. Konečně se dotkl patou dveří. „Gusi?“ zavolal.

Nikdo mu neodpověděl.

„Gusi, jste tam?“

Znovu žádná odpověď. Steven doufal, že Gus mezitím stihl doběhnout do domu a zavolat pomoc.

Rozkročil se, zhluboka se nadechl a s bojovným výkřikem vyrazil vidlemi proti Chanovi. Pes musel o dobré dva metry uskočit. Steven se bleskurychle otočil, hmátl po klice a vrazil do dveří ramenem. Dveře se zarazily o tělo Guse Watsona, který se hned za nimi zhroutil v bezvědomí.

Chan využil nabízenou šanci a skočil po Stevenovi, který uvízl jako v pasti v malém prostoru mezi dveřmi a Gusovým tělem. Naštěstí teď držel vidle skoro svisle, aby mohl lépe proklouznout dveřmi, a tento fakt mu zachránil život. Ve chvíli, kdy se mu Chan z otevřenou tlamou vrhl po hrdle, obratně zdvihl jejich hroty a pes se na ně nabodl dolní čelisti. Kňučel a zmítal se, zatímco Steven bojoval s nástrojem a snažil se jej udržet svisle, aby se Chan neosvobodil. Věděl, že kdyby vidle sklopil, což při váze psího těla bylo jen otázkou času, byl by jeho osud zpečetěn.

Stále držel obrovského psa nabodnutého na hrotech vidli. Ztěžka ustoupil ode dveří zpět do kůlny, aby měl víc místa, a začal vidlemi houpat sem a tam, aby odstředivá síla Chana roztočila. Připadal si jako olympionik vrhající kladivo. Opsal vidlemi dva poslední kruhy, aby zrychlil rotaci, pak nástroj sklopil do vodorovné polohy a vši silou jej zabodl do stěny přístřešku. Chan byl ztracen. Steven pustil vidle, zdvihl rýč, který předtím upustil Gus, a zasypával zmítající se psí tělo údery, dokud v něm nezpřerážel všechna žebra. Konečně se Chan přestal hýbat: děsivý sen byl u konce.

Steven vyklopýtal ven a vyčerpaně klesl na kolena. Musel znovu popadnout dech, než se doplazil ke Gusovi, aby se na něj podíval. Gus mezitím přišel k sobě a začal se sbírat.

„Co se stalo?“ zamumlal.

„Zmeškal jste nejnovější díl seriálu Kouzelný svět zvířat,“ utrousil Steven a začal mu improvizovaně obvazovat rameno.

„Ten pes byl vždycky bestie,“ hlesl Gus, „ale tohle už je moc. Všichni Tomovi říkali, ať se ho zbaví, ale on nechtěl. Teď to má za sebou, blbec starej.“

„Škoda že s sebou musel vzít i Jamese Binnieho,“ posteskl si Steven trpce.

„To teda jo,“ zahučel Gus.

Vtom uslyšeli, jak do dvora vjíždí automobil. Steven vzhlédl a spatřil, jak se k nim blíži Childs a Leadbetter.

„Co se tady děje?“ zeptal se první z nich.

„Tom Rafferty a James Binnie jsou mrtvi,“ oznámil jim Steven. „Zabil je Chan. Gus potřebuje sanitku, zavoláte ji?“

„Pane na nebi,“ zvolal Childs, když si všiml Gusova zakrváceného oděvu. Leadbetter zatím vytáhl mobil a zavolal ambulanci a policii. Pak zmizel za Childsem v kůlně, aby se podíval na tu spoušť.

Steven je sledoval, zatímco Gusovi obvazoval rameno. Oba se tvářili patřičně zděšeně a překvapeně, ale jemu nešel z hlavy ten malý placatý kámen, o který se zarazily dveře kůlny, když je chtěl Gus otevřít. Gus jej tenkrát bezmyšlenkovitě odkopl; Rafferty s Binniem by ho odkopnout nemohli. Kámen tam určitě neležel, když vstupovali do kůlny, to by se do ní vůbec nedostali. Odkud se tedy vzal? A navíc – ti dva by si nikdy netroufli dovnitř, kdyby tam nesvítilo světlo. Z toho plynulo jediné: k zablokováni dveří i k výpadku světla došlo, až když byli uvnitř, a Rafferty i Binnie zůstali uvěznění v temné kůlně s Chánem.

Konečně dorazili zdravotnici i policisté a začali kůlnu vyklízet. Těla Toma Raffertyho a Jamese Binnieho naložili po zběžném ohledání do malé černé dodávky a odvezli je do městské márnice k pitvě. Někde v domě se rozdrnčel telefon. Steven si při tom vzpomněl na prapůvodní účel své návštěvy. Právě když ho napadlo, že musí Ann Binnieové sdělit zprávu o smrti jejího manžela, stanul vedle něj vrchní inspektor Brewer. „Jste v pořádku?“

Steven přisvědčil. „Jsem.“

„Nemohla to být vzteklina?“ vyptával se starostlivě. „Ta by nám tu ještě scházela.“

„Ne, vzteklina to nebyla,“ odpověděl Steven.

„A co tedy?“

„Psychopati se najdou mezi psy stejně jako mezi lidmi.“

„Chcete říct, že je ten pes napadl jenom tak, bez příčiny?“

„Zdá se,“ přikývl Steven.

„Brr, takový konec,“ otřásl se Brewer. „Je mi těch chlápků fakt líto.“

Na zpáteční cestě do Edinburghu byl Steven v mizerné náladě: měl za sebou návštěvu u Ann Binnieové. Oznámil ji Jamesovu smrt a vylíčil, jak k ní došlo. Nebylo to příjemné poslání. Brewer se nabídl, že za Ann zajede sám – spatřoval v tom jednu z méně příjemných povinností svého povolání – ale Steven trval na svém. Ann ho pověřila pátráním po manželovi a on chtěl splnit svou povinnost až do konce.

Inspektor s ním aspoň poslal policistku a Steven byl nakonec rád. Neznal Ann Binnieovou tak dobře a navíc je pravdou, že k utěšování truchlících pozůstalých mají ženy větší vlohy, třebaže takový názor muže někdo označit za sexistický. Ann a James žili v harmonickém vztahu, ale byli bezdětní a čerstvá vdova neměla nikoho, ke komu by se uchýlila. Policistka z ní aspoň vypáčila jména dvou žen z vesnice, s nimiž se přátelila a které ji teď mohly poskytnout útěchu a oporu.

Stevenovi nešlo z hlavy ještě něco jiného. Nevelký placatý kámen a jedna povolená pojistka mu prozradily, že Sigma 5 prudce zvýšila sázky. Ale proč? ptal se sám sebe. Měl nepříjemný pocit, že mu stále uniká něco podstatného. Pokud lidé ze Sigmy 5 necouvli ani před vraždou, jen aby udrželi příčinu agresivity potkanů pod pokličkou, proč se zároveň nepokusili problém nějak účinně vyřešit? To, že zorganizovali hon na potkany, bylo spíš gesto pro veřejnost než skutečně smysluplný zásah.

Ač nerad, musel si připustit, že protivníci zřejmě mají jiný žebříček priorit a on k němu nezná klíč. Jedním si ale mohl být jist. Pokud byli Rafferty a James Binnie skutečně zavražděni, o čemž skoro nepochyboval, pak hrací skříňka v motoru auta představovala vážné varování. Příští obětí se mohl stát on sám. Napříště musí být opatrnější.

Podvědomě si sáhl do levého podpaží, kde se mu houpala pistole. Byla na omak chladná, pevná a – třebaže se vzpíral představě, že by ji měl použít, – dodávala mu klid.

Současně nemohl nevidět, že není jediný, komu hrozí riziko. On sám přece ohodnotil Raffertyovy jako slabý článek kompletu a přesvědčil Jamese Binnieho, aby se na ně společně zaměřili. Thomas byl po smrti, Trish naživu. V tuhle chvíli už jí policie jistě oznámila novinu o smrti manžela a Steven přemítal, zda by ji to mohlo přimět k větší sdílnosti, nebo právě naopak. Styděl se za tu myšlenku, ale situace přímo nahrávala tomu, aby se na scéně znovu objevila Eva a dělala Trish Raffertyové důvěrnici a „vrbu“. Avšak ještě předtím by měl požádat vrchního inspektora Brewera, aby pani Raffertyové – nyní jediné majitelce Crawhillské farmy – přidělil diskrétního strážce. A vzhledem k tomu, že jejími protivníky byli Childs s Leadbetterem, nejen diskrétního, ale i po zuby ozbrojeného.

Steven správně předpokládal, že Eva bude doma. Pamatoval si, že odpoledne – přestávku mezi obědem a večeří – mívá obyčejně volné. Zavolal ji, aby jí oznámil poslední novinky, ale už je znala. „Je toho plná vesnice,“ řekla.

„Chudák James Binnie, byl to prima chlap. Ten si to nezasloužil. Každý tady věděl, že Chana měli dávno utratit. Je mi líto Ann; nevím, co si bez Jamese počne. Žili jeden pro druhého.“

Steven si myslel totéž. „Máte dneska večer šichtu?“ zeptal se pak.

„Právě odcházím z domu. Proč?“

„Myslel jsem si, že by Trish Raffertyová u sebe ráda měla někoho slizkého.“

„Taky mě to napadlo,“ přisvědčila Eva. „Včera jsem ji zavolala a domluvily jsme se, že až budu mít příští týden volný večer, zajdeme si na pizzu. Ale máte pravdu, asi bych se u ní měla zastavit. Nikdo jiný to nejspíš neudělá.“

„To máte pravdu,“ podotkl Steven.

„Jste hotový samaritán,“ utrousila Eva, která dobře věděla, kam Steven míří.

„Vím, že vypadám jako nelida, ale v téhle chvíli hledám pomoc na všech frontách – a Trish je potenciální zdroj informaci, tím jsem si jistý. Začíná přituhovat.“

„Proč si to myslíte?“

„Nerad bych to říkal po telefonu,“ řekl Steven. „Myslíte, že byste za ní stihla zajít?“

„Když je to tak, poprosím některou z holek, aby za mě večer zaskočila,“ zauvažovala Eva.

„Můžeme se pak sejít?“ navrhl Steven.

„Můžeme.“

„Zavolejte mi na mobil, přijedu pro vás.“

Steven měl pocit, že už dlouho neslyšel o Jamiem Brownovi. Rozhodl se, že mu zavolá a řekne mu o dvou mrtvých v Blackbridgi: Brown mu bude vděčný za tip a mít novináře na své straně se vždycky vyplácí. A ještě lepší je, když člověk zná jejich příští tah.

„Omlouvám se, že jsem se neozval,“ řekl Brown hned na úvod. „Sondoval jsem situaci ve skotské exekutivě, ale na všech stranách je neprostupná zeď. Nechápu to. Tohle není obyčejný případ, kdy odpovědní lidé mlčí, protože se nechtějí bavit s médii. Mám čím dál silnější dojem, že opravdu nic nevědí. Jsou spíš rozpačití než arogantní. Dokonce jsem nezjistil ani to, kdo poslal do Blackbridge armádu. Víte, co mi řekli? Vznikl tady problém! Vznikl. Řeší se? Řeší. Tak co ještě chcete?‘“

Steven mu velmi dobře rozuměl. Oficiální kanály pro ně zůstávaly uzavřeny a oni se s tím museli smířit. Jediným, od koho mohli získat důvěrné informace, byla Trish Raffertyová. „Co kdybych za ni zkusil zajít?“ nadhodil Brown. „Vyjádřil bych jí soustrast s úmrtím manžela a poptal bych se, jaké má plány s Crawhillskou farmou.“

„To byste mohl,“ připustil Steven, „ale dejte jí pár dní čas.“

„Lidé z Clarionu tak ohleduplní nebudou,“ namítl Brown.

„Lidé z Clarionu nemají tušení, že je Trish do něčeho zasvěcená. Půjdou po senzační reportáži o psu-zabijákovi a budou si rvát vlasy, že nemají patřičně krvavé foto podle svého neomylně zvrhlého vkusu, které by ozdobilo titulní stranu. V paní Raffertyové budou spatřovat opuštěnou vdovu. Budou psát o jejím zármutku.“

„To je pravda, ale taky se jí můžou zeptat, co hodlá podnikat s Crawhillem, a její odpověď by mohla podstatně ovlivnit celý případ. Kdyby se rozhodla pohřbít projekt biofarmy, byla by to rána pro Pentangle i pro všechny odpůrce geneticky upravených rostlin, nemyslíte?“

„Sám nevím proč,“ řekl Steven, „ale mám pocit, že Trish nebude mít na Crawhillu o moc větší slovo než měl Thomas Rafferty.“

„Podle vás tedy celou šou řídí Childs s Leadbetterem?“

„Ano. Jen bych rád věděl, oč v téhle ‚šou‘ doopravdy jde a čím ti dva drželi Raffertyho v šachu.“

„Naznačujete mi, že Raffertyho jediným motivem nebylo získat, zpět ženu, která od něj odešla?“ podivil se Brown.

„Ne, hlavními iniciátory byli od počátku Childs a Leadbetter,“ přiznal Steven.

„Rafferty se jich bál.“

„Já taky,“ usmál se Brown. „Když vezmete v úvahu, co jsou ti dva zač

„Gus Watson by o nich mohl vědět víc,“ řekl Steven zamyšleně.

„Už ho pustili z nemocnice. Bál jsem se, že na tom bude hůř. Měl z pekla štěstí, že neutrpěl vážné poranění svalů.“

„Mám ho proklepnout?“

Steven přikývl. „Nemáme co ztratit. Jste novinář píšící o tragédii Toma Raffertyho, takže nikoho neudiví, že děláte rozhovor s jeho zaměstnancem. Zkuste zjistit, jestli ví o Childsovi a Leadbetterovi víc než my.“

„Za pokus to stojí,“ souhlasil Brown. „Díky za tip.“

18

V jedenáct večer zavolala Eva a oznámila, že právě odešla od Trish Raffertyové. Steven ji vyzvedl na nároží Dorset Place a Merchiston Avenue. Ulice byly tiché, takže mohli chvíli nepozorovaně sedět v autě a povídat si.

„U dveří hlídá policajt,“ oznámila Stevenovi, sotva nasedla.

„To je dobře,“ odtušil Steven.

Eva si jej podezíravě změřila.

„Trish bude mít klid od novinářů, pro dnešek,“ vysvětloval Steven. Nechtěl ji děsit a přiznávat, že má o paní Raffertyovou strach. „Jak se jí vede?“

„Trápí ji výčitky,“ odpověděla Eva. „Cítí se spoluzodpovědná.“

„Za to, že ty dva roztrhal pes?“

„Ano a ne. Neměla na Chana větší vliv než kdokoli jiný, ale zřejmě si mysli, že kdyby zůstala na farmě, přesvědčila by Toma, aby se ho zbavil.“

„Takže je z ní zlomená truchlící manželka?“

„To bych si netroufla tvrdit,“ pokračovala Eva opatrně. „Skoro se mi zdálo, že víc lituje Jamese Binnieho než Toma. Samozřejmě že nahlas to neřekla, ale dalo se to vyčíst mezi řádky.“

„To je zajímavé.“

„A měl jste pravdu, když jste říkal, že od Toma neodešla jenom vůli pití. Nevím, jaký jiný důvod měla, ale musel být silnější než to, že pije jako houba a má kuřecí mozek – dokonce se mi zdálo, že pro Toma ani tolik netruchlí.“

„Netušíte, co by za tím mohlo být?“

„Zkusila jsem to z ni vytáhnout a pámbu mě za to jistě potrestá. Vidíte, co jste ze mne udělal?“

„Nemáte se zač stydět,“ ujistil ji Steven.

„Napadlo mě, že zkusím o Tomovi říct něco pozitivního. V takových okamžicích se to přímo nabízí, a navíc jsem byla zvědavá, jak zareaguje. Řekla jsem, že se sice rád napil a do práce se dvakrát nehrnul, ale jinak to byl docela hodný chlapík. A ona se na mne tak divně podívala a prohlásila: ‚Ty nevíš, co ten všivák provedl.‘ Chtěla jsem se dozvědět víc, ale rychle změnila téma.“

„Tomu říkám informace,“ pochválil ji Steven. „A shoduje se to s tím, co tehdy pověděla mně. Vzpomínáte, prý jim prozradila, všechno výměnou za slib, že ji nechají na pokoji a jemu nebudou dělat potíže.“

„Že by vyhandlovala amnestii pro manžela za nějakou protislužbu?“

„Ano, to si myslíme od počátku,“ přisvědčil Steven. „Kristepane, to ale musel být obchod!“

Evu jeho reakce překvapila. „Vy něco tušíte?“

„Jestli se Tom do něčeho namočil a Trish Raffertyová kvůli tomu uzavřela tichou dohodu s nejvyššími místy, muselo to být něco obrovského, skandál netušených rozměrů. A vláda se teď snaží ututlat právě tohle, ne nějaké drobné nedorozumění kolem geneticky upravené řepky. Tom měl na svědomí něco kolosálního a muselo to nějak souviset jak s řepkou, tak se zvýšenou agresivitou potkanů v Blackbridgi. Ale čeho tak strašného se mohl dopustit?“

„Třeba se nějak pokusil zhatit Laneovy testy. Dopustil se sabotáže…“ nadhodila Eva.

„To je dobrá myšlenka,“ souhlasil Steven, „jenže jak si takovou sabotáž představujete?“

„Co když postříkal pole nějakým jedem a ten teď působí na potkany v kanále?“

Steven přikývl. „Snad, ale těžko to mohl provádět nějak systematicky. Rozumíte, neumím si představit, že by nasedl do traktoru, dokodrcal se na Peat Ridge a začal stříkat celé pole nějakým svinstvem.“

„To máte pravdu,“ připustila Eva.

„Zato mohl zařídit, aby si tam to svinstvo rozprášil sám Lane!“ zvolal Steven, kterému ta myšlenka právě vytanula na mysli. „To by bylo mnohem logičtější. Kdyby si trochu pohrál s herbicidy, které se na Peat Ridge běžně používaly, leccos by se tím vysvětlovalo.“

„Jenže jak to chcete dokázat?“ zapochybovala Eva.

„Myslím, že docela snadno,“ odpověděl Steven a povyprávěl ji o noční návštěvě na farmě Peat Ridge a o vzorcích herbicidů, jež odeslal k analýze. „Tehdy jsem si myslel, že Agrigene používá zakázané chemikálie. Ale je pravda, že zrovna tak dobře je mohl kontaminovat Tom Rafferty.“

„Neživil jste se někdy jako masový travič?“ vyzvídala Eva.

Ale Steven už se vrátil z oblačných výšin na pevnou zem. Došlo mu, jakou má jeho skvělá teorie trhlinu. „To všechno je hezké, jenže proč by mu to vláda pomáhala tutlat? To přece nedává smysl. Kdyby Tom spáchal něco takového, předaly by úřady případ policii a neuzavíraly by bůhvíjaké dohody s jeho manželkou.“

„Máte pravdu,“ souhlasila Eva, „byl by to jen nekalý souboj dvou farmářů. Ledaže by se při něm Tom dopustil něčeho mimořádně obludného, o čem by se nesměla dovědět veřejnost.“

„Neumím si představit, co by to mohlo být,“ zapochyboval Steven nahlas.

„Co já vím, třeba použil nervový plyn, radioaktivní materiál, viry, vražedné kmeny bakterii, nějakou strašnou karcinogenní látku, která by ohrozila celou vesnici…,“ uvažovala Eva.

„Kde by se člověk jako Rafferty dostal k takovým věcem?“

„Já vím,“ zkrotla Eva, „vždyť na farmě nepoužíval ani chemikálie. Už celé věky nic nepěstoval. A co víc, takovému chlapovi by nikdo soudný nesvěřil ani tubu lentilek, natož nějakou nebezpečnou látku.“

„Mohl si ji opatřit nelegálně na černém trhu,“ řekl Steven.

„Je to možné,“ přikývla Eva. „Říká se, že když člověk zná ty správné lidi, sežene cokoli.“

„Jenom nechápu, proč by úřady vyvíjely takovou aktivitu jen proto, aby kontaminovaná řepka zůstala na polích?“ zauvažoval Steven nahlas.

„Třeba jim zákon nedovoluje podniknout něco jiného,“ nadhodila Eva.

„Kdyby byly ve hře tak nebezpečné látky, o jakých jste mluvila, zákon by nestál ničemu v cestě. Policie by neprodyšně uzavřela celou oblast a přistoupilo by se k celoplošné dekontaminaci. A co se zatím děje? Geneticky modifikovaná řepka si dál vesele roste, je na ni radost pohledět a po polích se volným krokem procházejí strázni. Úřední místa dávají přednost pomalé likvidaci pomocí pomluv a fám. Žluté květy se pohupují ve větru, voní po širém okolí a působí jako rudý hadr na býka. Vesnice začíná být nepříčetná…“

„Spoustu lidí to opravdu štve,“ připustila Eva. „Myslíte, že je to záměr?“

„O tom by nám řekla víc Trish,“ odpověděl Steven. „Ale to všechno je jen plané teoretizování. Jen co přijdou výsledky z laboratoře, Inspektorát nám sdělí, jak to s těmi herbicidy vlastně je.“

„Takže nezbývá, než se obrnit trpělivostí,“ řekla Eva.

„Přesně tak. Chystáte se zase někdy za Trish Rafrertyovou?“

„Slíbila jsem, že ji zítra zavolám.“

„To je dobře, zůstaňte s ní v kontaktu. Člověk nikdy neví – co kdyby ji zčistajasna napadlo, že se vám se vším svěří?“

Steven odvezl Evu do Blackbridge. Když míjeli dům Binnieových, všimli si, že se v něm svítí. „Chudák Ann,“ povzdychla si Eva. „Zítra za ní zaskočím.“

Zastavili před domem jejích rodičů. „Naši jsou ještě pořád u tety Jean. Nezajdete na kávu?“ zeptala se.

Steven s díky souhlasil a následoval Evu po cestičce ke dveřím omšelého obecního dvojdomku. Zatímco Eva hledala v kabelce klíče, pohnula se v patře u sousedů záclona. Steven si toho všiml a řekl to Evě.

„To jsou McNabovi,“ vysvětlovala. „Nic jim neujde. Právě jsem se u nich zapsala coby nevěstka babylonská.“

„To mě mrzí.“

„Proč? Na McNabových nezáleží. A vůbec na nikom v téhle díře.“ Když za nimi zaklaply dveře a oni zůstali stát v temné chodbě, otočila se k němu. „Opravdu trváme na kávovém rituálu, nebo půjdem rovnou nahoru a budeme dělat to, na co máme oba chuť už od chvíle, kdy jsem nasedla do auta?“

„Někdy jsem hrozně staromódní,“ řekl Steven, ale zároveň si musel přiznat, že ho tma a Evina blízkost vzrušuje.

„Ale vsadila bych se, že i hrozně smyslný, že ano, pane doktore?“

Eva přistoupila těsně k němu, takže teď intenzivně vnímal vůni jejího parfému a cítil na tváři její vlasy. Zjistil, že nedokáže vzdorovat. Přitiskl svá ústa k Eviným a dychtivě v nich začal pátrat jazykem.

„Vida,“ hlesla Eva, když se od sebe zase odtrhli. „Že bych měla pravdu?“

Vzala ho za ruku a odvedla jej po schodech do ložnice, kde se vzájemně svlékli rychlostí, jež se vymykala lidským možnostem. Po celou tu dobu se nepřestali líbat. Pak se svezli do Eviny postele a milovali se s vášní a prudkostí, na jakou už Steven málem zapomněl. Touha zmocnit se Evy tady a teď jej ovládala tak silně, že odsunula do pozadí všechny ohledy i milostné předehry. Když vyvrcholil, zdálo se mu, že svět je náhle lepším místem, a pocítil, jak ho teplá vlna zalévá vnitřní klid.

„No tedy!“ šeptla Eva. „Ty mi něco povídej o staromódních názorech a rituálech!“

„Nezlob se,“ zamumlal Steven. „Chtěl jsem tě, strašně moc jsem tě chtěl.“

„Neomlouvej se,“ řekla Eva. „Divoké milování mě zbavuje pocitu úzkosti a navíc ti stejně nevěřím, že se cítíš provinile. Tak buď hodný kluk.“

Steven se převalil na břicho, zahleděl se na ní a usmál se. „Prorokuju ti dlouhý život bez žaludečních vředů a návštěv u psychoterapeuta.“

„Z čeho tak usuzuješ?“

„Z tvé otevřenosti. Říkáš, co si myslíš, a totéž očekáváš od ostatních. Takoví lidé obvykle netrpí stresem.“

„A co dál? Budu šťastná a bohatá?“

„Que sera, sera,“ zanotoval Steven s úsměvem.

„Co když nejsem otevřená, ale jenom nestydatá?“

„To bych vůbec neřekl,“ zabroukal Steven, který ji zatím líbal na krk a pak i na rty, tentokrát už ne tak zuřivě. Eva spokojeně vzdychla, když se přesunul níž a začal ji jemněl kousat do bradavek, zatímco ji rukou hladil ploché bříško a pevná stehna.

„Co řeknou sousedé, pane doktore?“ pošeptala mu do ucha a slastmi se prohnula v zádech.

„Co by řekli? Slušně pozdraví,“ opáčil vzdálený Stevenův hlas.

„Vstávej, musíš spasit národ!“ zavolala Eva od dveří ložnice.

Steven zamrkal a zaregistroval, že slunce jasně svítí. „Proboha, kolik je hodin?“

„Devět pryč, ale spal jsi tak sladce, že jsem si řekla, že národ zatím počká.“

„Páni, už dlouho jsem se necítil tak dobře.“ Protáhl se a s přihlouplým výrazem se znovu rozvalil na posteli.

„Co bys rád k snídani?“

„Ty víš, co bych rád,“ usmál se Steven.

„Ještě chvíli takhle mluv a žádné snídaně se nedočkáš,“ oplatila mu Eva stejnou mincí.

„Jsi nenapravitelná!“ povzdechl si Steven.

Eva si přisedla na okraj postele. „Ale nejsem, jen se musí najít ten pravý, kdo by mě napravil. Dáš si vločky, vajíčka nebo oboji?“

„Vajíčka.“

Cestou ke dveřím ještě dodala: „Dej pozor na sprchu, montoval ji táta. Pokropí všechno v okruhu dvou kilometrů s výjimkou toho, kdo pod ní stojí. Však víš, co otcové dovedou.“

„Vím, i já jsem otec,“ odpověděl Steven.

Evě ztuhl úsměv na rtech. „Ještě ses nepochlubil,“ řekla tiše.

„Mám dcerku, Jenny, budou jí čtyři. Je na tom něco špatného?“

Evě se vrátil klid. „Samozřejmě že ne. Jen mi to nedošlo. Nikdy by mě nenapadlo, že bys zrovna ty mohl být otcem. Říkals vajíčka, že?“

Steven přikývl.

Pak svedl souboj se sprchou, dohodl se s ní na rozumném kompromisu, vytřel podlahu koupelny, oblékl se a sešel do přízemí, kde už u kuchyňského stolu seděla Eva.

„Jdeš dnes do práce?“ zeptal se.

„Na jedenáct,“ přikývla Eva. „A ty?“

„Dokud mi z ústředí nepošlou výsledky laboratorních testů, nemůžu nic podnikat. Asi půjdu nakupovat. Zítra jedu na jih za Jenny. Žije u švagrové a její rodiny v Dumfriesshiru.“

„To bude prima, ne?“ řekla Eva. „Co podniknete?“

„Když bude hezky, vyrazíme někam na pláž nebo do parku, dáme si zmrzlinu, budeme hrát hry a vůbec dělat věci, jaké dělají otcové, kteří se vídají s dětmi jednou za čtrnáct dní.“

„Vážně to vypadá takhle?“

„Nevypadá – takové to je,“ opravil ji Steven. „Objevuju se a mizím jako měsíc na nebi. Jenny ví, že měsíc svítí a je na něj spolehnutí, ale není tak důležitý jako sluníčko nebo déšť. Vlastně nemá naši nic vliv.“

„A tebe to trápí?“

„Samozřejmě.“

„Pořád se můžeš vykašlat na svoji dobrodružnou profesi a začít dělat něco míň vzrušujícího. Každý den v pět to zapíchneš, a když si ještě najmeš hospodyni, budeš moct trávit všechen volný čas s Jenny.“

„Už jsem o něčem takovém přemýšlel,“ přiznal Steven.

„A moc tě to neláká, viď?“

„To tedy ne.“

„Pak se ale nemůžeš vymlouvat, že za všechno může tvoje náročná práce.“

„To nemůžu,“ souhlasil Steven.

„Řekla bych, že právě tohle tě nejvíc trápí, je to tak?“

„Uhodlas.“

„Četl jsi knihu Sobecký gen?“

„Vím, kam míříš.“

„Neber to tak, že tě chci kritizovat, to opravdu ne,“ ujistila ho Eva. „Chtěla jsem ti jenom naznačit, že člověk je takový, jaký je, a nemá cenu, aby se za to styděl. Ještě kávu?“

Steven odmítl s tím, že už musí jet. Když se s ním Eva u dveří loučila, všiml si, že se záclona u sousedů opět pohnula. „Určitě to požalují vašim,“ řekl.

„Máma s tátou už s nimi asi patnáct let nemluví,“ odpověděla Eva. „Od té doby, co pan McNab vylil nějakou žíravinu na tátovy pórky. Pak tvrdil, že se spletl, ale táta mu nikdy neuvěřil. Dodnes si myslí, že mu to udělal naschvál, aby se neumístil na zahrádkářské výstavě. Hlavní cenu tehdy dostal mladý McNab s obřím turínem.“

„Svět je zkažený,“ povzdechl si Steven. „Jakmile budu mít výsledky z laboratoře, dám ti vědět, a…“

„Jestli chceš říct ‚díky za dnešní noc,‘ na místě ti jednu vlepím,“ varovala ho Eva.

Steven pokrčil rameny. „Uvidíme se znovu?“

„Jestli budeš chtít, tak ano.“

„Budu,“ ujistil ji Steven a zaklapl za sebou zahradní vrátka.

Měl namířeno do Edinburghu, ale u odbočky ke Crawhillské farmě zpomalil. Vrchní komisař Brewer tam právě hovořil se dvěma policisty z hlídkového vozu a Steven měl pocit, že jim myje hlavy. Zastavil u krajnice a počkal, až policejní auto odjede. Pak vystoupil a pěšky se vrátil k odbočce. Brewer se právě chystal nasednout do civilního rovera, ale pak si všiml Stevena a zůstal stát opřený o dvířka.

„Nějaký problém?“ zeptal se Steven.

„Nechali jsme si vyfouknout psa. Lépe řečeno, já jsem si ho nechal vyfouknout, protože tomu všemu velím.“

„Mluvíte o Chanovi?“

„Myslel jsem, že ho odvezli s oběma nebožtíky k soudnímu ohledání, ale podle všeho se to nestalo a teď už je pozdě. Mezitím ho zpopelnili.“

„Childs a Leadbetter?“

„Ano. Leadbetter mi právě sdělil, že když všichni odjeli a mršinu tam nechali, nevěděl co s ní, a tak ji s Childsem spálili. Prý jim nedošlo, že páchají něco špatného.“

Steven se na Brewera zadíval, ale mlčel. Podle jeho názoru věděli Childs s Leadbetterem velmi dobře, že ničí důležitý důkaz. Ale jaký k tomu měli motiv? Chtěli utajit, že je s Chanem něco v nepořádku? Anebo to byl jen výplod Stevenovy bujné fantazie?

Na zpáteční cestě do Edinburghu se Steven přistihl, že nepřestává hloubat nad okolnostmi odstranění Chanovy mršiny. Brewer v tom viděl pouze ztrátu důkazního materiálu – nepříjemnou, ale nijak tragickou. Z jeho hlediska šlo o technický problém, jenž nemohl ovlivnit výslednou podobu protokolu, který se vrchní inspektor chystal odeslat veřejnému žalobci. O příčinách smrti Jamese Binnieho a Thomase Raffertyho nemohlo být sporu, stejně jako o tom, že v ní sehrál roli Chan, obávaný rotvajler se špatnou pověsti. Stevena ovšem mnohem víc zajímal fakt, že Childs a Leadbetter pokládali za potřebné mrtvé tělo psa odstranit.

Když uvážil, že tatáž dvojice předtím zabránila Sweeneymu zveřejnit výsledek pitvy potkana, nemohl nevidět souvislost. Co když spálili Chanovu mršinu ze stejné příčiny – protože se báli toho, co odhalí pitva? Mohl Chan trpět stejnými potížemi jako místní potkani? Podobným druhem otravy?

Čím víc o tom Steven přemýšlel, tím logičtější mu to připadalo. Chan byl podle všeho odjakživa zlá a zuřivá bestie, ale v posledních měsících to s ním šlo z kopce. Jako by u něj rostla agresivita, právě tak jako u potkanů. Tím se vazba mezi Thomasem Raffertym a problémem chování hlodavců ještě zvýrazňovala. Steven se nemohl dočkat, až z ústředí dostane výsledky laboratorních testů.

Před zítřejší cestou do Dumfriesu chtěl ještě nakoupit pár maličkostí a taky dárky pro Jenny a pro děti švagrové Sue, ale ze všeho nejdřív potřeboval další kávu. Pokud šlo o to, co koupit, řekl si, že tentokrát přiveze místo hraček knížky. Už se těšil, až vytáhne paty z Blackbridge, i když to mělo být jen na víkend.

Zastavil na západním okraji Edinburghu v obci Juniper Green a v místním bistru si u servírky objednal dvojité espreso. Skoro ve stejném okamžiku mu zazvonil mobil. Ostatní zákazníci, vesměs ženy, na něj vrhali ošklivé pohledy a pohoršeně mlaskali. Steven se na ně omluvně usmál a vyšel s telefonem ven.

Dobrá nálada ho opustila ve chvíli, kdy ve sluchátku uslyšel vzlykající ženský hlas.

„Stevene…?“

„Haló, kdo je to?“

„To jsem já… Sue… Jenny je pryč.“

Steven cítil, jak mu z obličeje vyprchává barva a v zádech ho bodají drobné ledové jehličky.

Mluvil jako robot: „Klid, Sue. Pověz mi, co se přesně stalo.“

„Ráno si šli hrát s balonem do parku, všichni tři. Robin kopl míč do křoví a Jenny pro něj šla a… už se neobjevila.“

Stevenovi se čím dál víc svíralo hrdlo. Musel polknout. „Moc tomu nerozumím. Jak to myslíš, že se neobjevila?“

„Mary s Robinem se šli podívat, proč jí to tak dlouho trvá. Balon našli, ale Jenny ne. Byla pryč, zmizela, ztratila se. Hledali všude, ale nenašli jedinou stopu. Běželi pro mě domů, všechno mi pověděli a já jsem s nimi to místo ještě jednou prohledala. Nenašla jsem vůbec nic, tak jsem zavolala na policii.“

Servírka vyšla ven. „Kávu máte na stole,“ oznámila mu, ale Steven ji odbyl mávnutím ruky.

„Jak mohla zmizet?“

„Já nevím. Stevene, já vůbec nevím,“ vzlykala Sue. „Jsou u nás policisté a muži z celé vesnice po ni pátrají. Ještě že je sobota a oni nejsou v práci.“

Žena se objevila znovu. „Ta káva vám stydne.“

Steven ji znovu zahnal a do telefonu řekl: „Jedu k vám.“ Vytáhl z kapsy dvě jednolibrové mince, rychle vešel do bistra a hodil je na stůl. Vzbudil tím jen další káravé pohledy a vrtění hlavou. Pak už pospíchal k autu. V tu chvíli mu nezáleželo na ničem kromě Jenny: její bezpečí mělo přednost před vším na světě. Steven se rozjel směrem do města, ale už na prvním sjezdu odbočil na obchvat a vysokou rychlosti uháněl po čtyřproudé autostrádě až k výjezdu na Lothianbum a dál po hlavní silnici na jihozápad.

Byl rád, že má silný policejní vůz a může lehce předjíždět pomalé kolony i na silnici, která se k předjíždění moc nehodila. I tak na něj při každém divokém manévru kdekdo vztekle troubil a automobily v protisměru musely často brzdit a uhýbat. Po necelých padesáti kilometrech opustil klikatou okresku a napojil se na čtyřproudou komunikaci vedoucí ze severu na jih. Ve stoosmdesátikilometrové rychlosti se na něj přilepil policejní vůz se zapnutým majákem, ale po chvíli zase odpadl, když si policisté v palubním počítači ověřili, komu Stevenovo auto patří.

Steven si opakovaně říkal, že by nemusel jet tak rychle: to, zda do Glenvane dorazí za dvě nebo za tři hodiny, už nehrálo velkou roli. Policie jistě podnikla všechny nezbytné kroky. Vnitřní hlas jej ale pudil na místo, kde byla Jenny naposled spatřena. Chtěl být co nejdřív tam, kde by cítil její blízkost. Rychlá jízda navíc vyžadovala vrcholnou pozornost a soustředění, takže neměl čas meditovat nad tím, co všechno mohlo Jenny potkat.

Černých myšlenek se přesto nezbavil. „Tvoje dítě by se jen tak nesebralo a neodešlo, Dunbare,“ říkaly mu. „Na to je Jenny příliš rozumná… někdo ji unesl… zvrhlík, co číhá v křoví, sleduje děti při hře a čeká na příležitost… uchyl, který má rád roztomilé čtyřleté holčičky… Snad víš, co to znamená. Kolik procent takových případů končívá dobře? Za pár dnů najdou v nějakém příkopu třicet kilometrů odtud dětské tělíčko. Ten chlápek, co ji objeví, řekne, že je v první chvíli považoval za panenku. Vždycky to tak dopadá. Co jiného bys čekal? Že se vrátí domů s kornoutem zmrzliny a bude tvrdit, že v parku zabloudila? Nic si nenamlouvej, člověče!“

V tu chvíli si Steven uvědomil, že se proti němu valí náklaďák a on už se nestihne zařadit před volvo, které právě předjíždí. Dupl na brzdu a v poslední vteřině vklouzl zpátky za ně. Ještě zahlédl zrudlý obličej řidiče náklaďáku, který mu strašně nadával, a někde za ním doznělo troubení klaksonu zkreslené Dopplerovým efektem. Muž za volantem volva pomalu vrtěl hlavou, jako by žasl nad nedokonalostí svých bližních, ale to už Steven znovu svištěl kolem něj.

„Ty namyšlený idiote,“ zavrčel při tom.

Na okraji obce Glenvane sundal nohu z plynu a auto zvolna zpomalilo. Když zastavil před domem, zůstal na okamžik tiše sedět s rukama na volantu a svěšenou hlavou. Všemi smysly vstřebával ticho, které se kolem něj rozhostilo a působilo jako balzám na nervy. Vychládající motor vydával konejšivé kovové zvuky. Po několika minutách se cítil připraven.

Sotva vkročil na cestičku k domu, byla u něj Sue a vrhla se mu kolem krku. „Musel jsi jet jako blázen!“

„Co je nového?“ zeptal se.

„Zatím nic. Chlapi z vesnice pročesávají okolí a policie to šetří jako závažný trestný čin. Zřídili si hlavní stan rovnou ve vesnici, aby šlo pátrání líp koordinovat.“

Při slovech „závažný trestný čin“ se Stevenovi sevřelo srdce. Tento termín si obvykle spojoval s případy vražd.

„Bože můj, Sue,“ vzdychl, „nevím, co mám říct. V životě jsem si nepřipadal tak bezmocný.“

„Já vím,“ přikývla Sue a znovu jej objala. „Připadám si úplně stejně.“

„Máš doma děti?“

„Jsou v patře.“

„Můžu je vidět?“

Sue se zatvářila nejistě. „Musí to být? Už jsme se jich vyptávali my i policie. Jsou bez toho celé vystrašené. Myslím, že co věděly, to už řekly. Jenny odběhla do křoví pro balon a pak už ji nespatřily.“

„Budu na ně hodný,“ ujistil ji Steven. „Stačí mi pár minut. Třeba si něčeho všimly.“

Sue neochotně souhlasila a vedla Stevena do patra. Tam nakoukla do dveří nad schody a tiše řekla: „Přijel strejda Steven.“

Steven vstoupil do pokoje a vyloudil na rtech nucený úsměv, když uviděl obě děti, jak sedí na zemi mezi hračkami. „Nazdar drobci,“ pozdravil je přátelským tónem a dřepl si k nim. „Co máte na práci?“

„Už se Jenny vrátila?“ zeptal se Robin.

„Ještě ne. Musíme ji najít. Vím, že se vás už na to vyptávala fůra lidí, ale já se vás přesto ještě jednou zeptám, jak to bylo ráno v parku. Povíte mi to?“

Robin přikývl, jeho mladší sestra ke Stevenovi vzhlédla a nejistě se usmála, jako by ještě nevěděla, jak odpoví.

„Hráli jste si s míčem?“

„Ano, kopl jsem ho do křoví, ale nebylo to schválně. Prostě tam vlítnul a Jenny pro něho šla – a už se nevrátila,“

„Kdo byl tou dobou ještě v parku, Robine?“ Chlapec pokrčil rameny a zatvářil se rozpačitě. „Byl tam vůbec někdo?“

Následovalo další pokrčeni ramen a zavrtění hlavou. „Nevzpomínáš si?“

„Nějací velcí kluci.“

„Velcí kluci? V parku? Ve které části. Robine? Co tam dělali?“

„Byli na druhé straně, hráli kriket.“

„Všichni ti velcí kluci hráli kriket na opačné straně parku? Daleko od místa, kde jste si hrály vy?“

Robin pomalu a rozvážně přikývl.

„Nikdo z nich nepřišel blíž k tobě nebo k děvčatům?“ Robin zavrtěl hlavou. „Víte to určitě? Oba?“

„Určitě,“ řekl Robin a jeho sestra přikývla.

„Výborně, to je důležité. A co dospěli? Byli v parku nějací dospělí?“

„Možná jeden… nebo dva.“

„S pejskama,“ dodala sestra.

„Venčili psy?“

„Trixieho… a Leroye,“ upřesnil Robin.

Ze skutečnosti, že děti znají oba psy jménem, Steven usoudil, že je věnčili místní lidé. Po delším vyptávání dospěl k závěru, že v parku bylo několik větších hochů, kteří hráli kriket, a dva lidé z vesnice věnčící psy. Nikdo z nich se k dětem nepřiblížil.

„A co auta?“ vyzvídal dál. „Když jste si hráli s míčem, parkovaly poblíž nějaká auta?“

Robin sklopil oči k podlaze.

„Maminka nám říká, abychom si nehráli u silnice.“

„To je jasné, Robine,“ přikývl Steven, ale neušlo mu, že malá Mary na bratra kradmo hledí. Taky Sue si toho všimla. „Vy nám něco tajíte.“

Robin probodl sestru pohledem a holčička znejistěla. „Tak to vyklopte. Nikdo vám nic neudělá, ale musíte nám povědět pravdu. Co se stalo, Mary?“

Mary se znovu podívala na bratra a pípla: „Robin trefil balonem auto.“

Sue se obrátila k Robinovi, který ještě stále civěl do podlahy. „Kopl jsi do míče a zasáhl auto, viď, Robině? Jaké auto to bylo? Pověz mi o tom něco.“

„Bylo modré,“ zahučel Robin.

„Hráli jste si u silnice, ty jsi kopl do míče a míč zasáhl modré auto. Je to tak?“ Robin mlčky přitakal.

„Jak to bylo přesně? Odrazil se míč do jízdní dráhy toho auta? To auto jelo, když jsi to do něj napálil?“

„To ne!“ vydechl Robin a oči se mu při té představě rozšířily hrůzou.

„Takže to modré auto stálo, když jsi kopl míč? Parkovalo u krajnice za keři?“ Chlapec přikývl.

„A majitel auta to viděl?“ Chlapec přikývl. „Jak to mohl vidět?“ vyhrkl Steven. Uvědomoval si, jak klíčové bylo to poslední přikývnutí.

„Seděl v tom autě,“ odpověděl Robin. Steven si vyměnil pohledy se Sue a ztěžka polkl. Pak se zeptal:

„Teď si to shrneme, Robine, jestli jsem všechno správně pochopil. Kopl jsi balon a napálil ho přímo do modrého auta, ve kterém seděl řidič?“

Robin přikývl. „Vynadal ti?“ Robin zavrtěl hlavou. „Copak ti vůbec nic neřekl?“ Další zavrtěni hlavou.

„Kopl jsi míč tak, že naplno zasáhl auto, a majitel ti nic neřekl?“ ujistil se Steven a záměrně při tom zveličil svůj údiv, aby chlapce přiměl k větší sdílností.

„Četl si noviny.“

„A nepřestal číst, ani když míč zasáhl auto?“

„Nepřestal, začal.“

Steven měl pocit, jako by mu po zádech přejel ledový rampouch. „Začal si číst noviny, teprve když jsi mu bouchnul do auta?“ Robin přikývl.

Sue nechápala plný význam toho, co její syn právě řekl, a zadívala se na švagra, jako by prosila o vysvětlení. „Nechtěl, aby mu děti viděly do obličeje,“ řekl Steven bez obalu, „a tak si jej zakryl novinami.“

Sue si přitiskla dlaně na ústa a oči se jí rozšířily hrůzou. Děti vycítily, že něco není v pořádku, a znejistěly. Steven se přinutil k úsměvu, aby zachránil situaci a aby Robina s Mary uklidnil.

Pak pokračoval: „Asi bys mi nedokázal říct, Robině, co to bylo za auto?“

„Stejné jako má táta.“

„Range rover?“ ujistila se Sue. Robin přikývl.

„Trefa do černého,“ zašeptal Steven. „Teď přemýšlej. Robine. Když jste pak ty a Mary prohledávali keře, našli jste jenom balon, Jenny byla pryč. A když jste vylezli z křoví… stálo tam to auto ještě? Vzpomeneš si?“

Robin zavrtěl hlavou.

„Nestálo, nebo si nevzpomínáš?“

„Nestálo tam,“ odpověděl Robin.

„Musím najít policejního důstojníka, který vede pátrání,“ oznámil Steven švagrové. „Robine, ty i tvoje sestřička jste mi moc pomohli. Přemýšlej o tom modrém autě, a kdyby sis na něco vzpomněl, pověz to mamince.“

Vůz nechal stát před domkem a pěšky doběhl do vesnice. Před radnicí našel zaparkovanou policejní dodávku, která sloužila jako polní velitelské stanoviště. Minul službu konajicího konstábla a vpadl dovnitř. Inspektor se právě skláněl nad mapou oblasti ještě se dvěma policisty. „Jsem otec Jenny Dunbarové,“ představil se Steven. „Myslím, že by bylo nejlepší, kdybyste…“

Steven ukázal průkaz. „Jsem ve službě. Právě jsem hovořil s oběma dětmi. Jenny unesl muž v modrém rangeroveru. Modrých není tolik jako zelených. Kontaktujte všechny prodejce v oblasti a zkuste pořídit seznam majitelů modrých rangeroveru. Nemůže jich být moc. A policejním hlídkám vydejte pokyn, ať každý takový vůz zastaví a řádně prohledají.“

„Nevíme jistě, jestli to auto pochází odtud,“ namítl jeden z policistů.

Steven se zatvářil, jako by mu chtěl ukousnout hlavu, ale to už se do věci vložil policistův nadřízený. „Jděte to zařídit, seržante,“ zavelel. Pak se Stevenovi představil jako vrchní policejní inspektor Grant. Oba muži si potřásli rukama a inspektor řekl na úvod pár konejšivých slov. Po chvíli se ho zeptal, kde získal informaci o rangeroveru, a Steven mu to prozradil. Grant rezignovaně přikývl. „Dobrá práce. Ještě že jste to z nich vytáhl.“

Steven obešel stůl a sklonil se nad mapou. Byly na ní vyznačeny sektory pátráni. „Něco nového?“ zeptal se.

„Vůbec nic,“ odpověděl Grant.

„Pokračujete v pročesávání terénu?“

Grant přikývl. „Budu vás průběžně informovat. Ale teď jsou z vás mí lidé trochu nervózní.“

Steven pochopil narážku a vzdálil se. Prošel vesnici až do parku, kde zůstal stát. Při pohled na pustý zelený trávník se v něm vzmáhal pocit beznaděje. Ten parchant teď někde uhání s Jenny v rangeroveru… nebo taky ne… třeba už se jí zbavil… a možná, že… Steven zařval bezmocným vztekem a uhodil pěstí do kmene stromu. Bolest, kterou vzápětí ucítil v ruce, byla daleko snesitelnější než ta, jež mu hlodala v hlavě.

Setmělo se a pátrací hlídky policistů i mužů z vesnice byly až do rána odvolány.

Prohledávání zahrad, kůlen a křovin v bezprostředním okolí vesnice nepřineslo výsledek, což pro Stevena nebyla tak špatná zpráva. Nečekal, že by pátrači objevili živou Jenny, a o botu nebo kus oděvu nestál. Kromě toho modrý rangerover měnil situaci lokální pátrání nejspíš pozbylo smyslu. Steven i přesto oceňoval, že v něm Grant hodlal pokračovat. Nikdo nemohl s jistotou tvrdit, že rangerover s únosem souvisí. Bylo to pouze dohad, i když vysoce pravděpodobný.

Steven nevydržel jen tak sedět doma se Sue a jejím mužem. Byli to ti nejhodnější lidé na světě a Jenny měli moc rádi, ale Stevena mlčení ničilo a občasné zoufalé pokusy rozjasnit chmurnou náladu byly ještě horší.

Potřeboval být venku a pohybovat se, protože pohyb mu dodával iluzi, že podniká něco užitečného, třebaže pravdou byl pravý opak. Stíny, které jej obklopovaly na smutné pouti po cestách v okolí vesnice, mu na náladě nepřidaly. Připadalo mu, jako by se změnil celý svět.

Každý strom byl vojákem noci a každý remízek ukrýval strašlivé tajemství.

Co chvíli mu do očí vstoupily slzy zklamání. Byl lékař zvyklý zachraňovat lidské životy v těch nejsvízelnějších situacích a jako voják dokázal využít každé nevýhody ve svůj prospěch a zvítězit. Teď jej jako nikdy v životě potřebovalo vlastní dítě a on pro ně nedokázal nic udělat.

Ani si nevšiml, že se rozpršelo. Když vzal déšť konečně na vědomí, jen si ohrnul límec.

Vlastně byl rád, že prší. Vítal každý nápor živlů a fyzického nepohodlí. Vítal cokoli, co ho třeba jen na chvíli odvedlo od pekelného chaosu, který měl v hlavě. Když uslyšel, jak se k němu zezadu blíží auto, ustoupil na travnatou krajnici, protože silnice byla v těch místech velmi úzká. Naneštěstí šlápl přímo do úzkého rigolu a natáhl se jak široký tak dlouhý do mokré trávy. Proto že padal rovnou na obličej, poškrabal si tvář o větve hlohu. Zůstal ležet, dokud auto neprojelo, takže si ho řidič nevšiml. Světlo reflektorů klouzalo po živých plotech a oživovalo barvy v noční krajině. Jen silnice zůstávala černá, jinak bylo všechno kolem zelené – až na cosi malého červeného. Steven to zahlédl koutkem oka těsně předtím, než se kolem znovu rozhostila tma.

Její kabelka! To pomyšlení jej ochromilo. Jenny měla malou plastikovou kabelku, na kterou byla velmi pyšná. Nosila ji na řemínku přes rameno a brávala si ji všude s sebou. Měla v ní kapesník. Pokaždé když odcházela z domu nebo se vracela z procházky, držela kabelku před sebou a předstírala, že hledá klíče, tak jak to mnohokrát viděla u tety Sue. A teď ležela její kabelka pohozená na krajnici…

Steven se vyškrábal z příkopu. Ještě ani nestál na nohou, a už se dal do šíleného běhu. Těch dvacet metrů překonal klopýtavým krokem a za neustálých pádů. Nevnímal je, hlavní bylo, že postupuje vpřed. Konečně dospěl k místu, kde předtím uviděl kabelku, a začal zběsile šátrat ve tmě. V okamžiku, kdy nahmatal, co hledal, pochopil svůj omyl. Nebyla to kabelka, ale igelitový sáček od bramborových lupínků.

Steven měl náhle tělo jako kus hadru. Se zmuchlaným sáčkem v dlani se svalil do mokré trávy.

Připadal si zcela vyčerpaný – fyzicky i psychicky. Přesto mu zbylo dost soudnosti, aby poznal, že je na pokraji sil. Bezcílného potloukání bylo právě tak dost. Musel se vrátit.

Sue i její manžel právě seděli u horkého kakaa. Steven se už venku snažil očistit od bláta, ale přesto pořád vypadal, jako by se vyválel v příkopu, což byla koneckonců pravda.

„Podívej se na sebe,“ řekla Sue, když vstala, aby mu pomohla z mokré bundy.

„Jsem trochu provlhlý, ale jinak mi nic nechybí,“ namítl Steven, kterého se už zase začínala zmocňovat klaustrofobie.

„Nevím, jestli mám nějaké oblečení, co by ti padlo,“ staral se Peter, který byl proti Stevenovi o dost menší. „Když jsi byl pryč, volala policie. Prověřili všechny majitele modrých rangeroverů, kteří si koupili auto u místních dealerů a bydlí v našem regionu, s výjimkou dvou, a ti jsou asi na dovolené. Je mi líto, ale asi to byla falešná stopa.“

„Do prdele,“ zahučel Steven.

„Víš co? Běž nahoru, a dej si horkou koupel, ať se zahřeješ. Hodím tvoje mokré věci do sušičky. Zatím si můžeš obléknout župan,“ navrhla Sue.

Steven neprotestoval, šel do patra a napustil si vanu. Než voda natekla, převlékl se do županu a promočené šatstvo hodil do koše, který nechala Sue u dveří koupelny. Vznikla potíž, kam s pistolí a pouzdrem. Prozatím si je nechal u sebe v koupelně. Pak se opřel rukama o okraj vany, a zatímco se mu na prochladlých tvářích srážela horká pára, přemýšlel, co dál. Co plynulo z faktu, že Jennyin únosce nebyl místní? Zvyšovalo to šanci, že je dítě naživu, anebo ji to naopak snižovalo? Představil si Jenny jako uzlíček pohozený v zavazadlovém prostoru rangeroveru, který uhání kamsi na jih… nebo na sever… anebo taky na východ či na západ. Mohla být kdekoli.

Vlna frustrace, která jej zalila, jej málem znovu vyhnala ven. Nejradši by prohledal každý keř a každou drenážní rouru, ale sám dobře věděl, že za divokou touhou po činu se skrývá naprostá beznaděj. Ponořil se do horké lázně a cítil, jak koupel ulevuje jeho bolesti. Někde venku v lesích se rozhoukala sova. Na světě nebylo místo, kde by nalezl klid. Když se vykoupal, ukryl pistoli pod přikrývkou postele, ve které spal pokaždé, když byl u švagra a švagrové na návštěvě. Pak se zabalil do vypůjčeného županu a sešel dolů. „Je ti líp?“ zeptala se Sue.

„Mnohem.“

„Už brzo si budeš moct vzít svoje věci. Dala jsem je všechny sušit na nejvyšší teplotu, takže nevím, v jakém budou stavu, ale hlavně že jsou suché.“

„Díky, Sue, jsi moc hodná.“

Ze dveří kuchyně vykoukl Peter. „Ohřál jsem trochu polévky. Měl by sis něco sníst.“

Steven přikývl a poděkoval. Pak si uvědomil, že minula půlnoc, a řekl Sue i Peterovi, aby šli spát.

„Myslím, že ani jeden z nás dnes nezamhouří oko,“ povzdechla Sue.

„Musíte si odpočinout,“ trval na svém Steven. „Já sním polévku a poklidím tady. Kdyby bylo něco nového, zaťukám na vás. A teď zmizte!“

Peter se Sue zmizeli neochotně v patře a Steven si odnesl ke kuchyňskému stolu talíř polévky a kus chleba. Než dojedl, sušička se vypnula. Vytáhl z ní oblečení a zjistil, že Sue měla pravdu: bylo skoro suché. Nic se nesrazilo a jiné škody způsobené vysokou teplotou Stevena nezajímaly. Vyklouzl ze županu, znovu si oblékl své věci a postavil vodu na kávu.

Pak se usadil v obývacím pokoji u televize a přepínal kanály, dokud nenašel stanici vysílající čtyřiadvacet hodin denně zprávy. Sledoval zpravodajství, usrkával kávu a hypnotizoval telefon, který ne a ne zazvonit. Okolo čtvrt na dvě zaslechl motor přijíždějícího auta a vzápětí si uvědomil, že vůz zastavil před domem. Vyhlédl z okna, ale nic neviděl. Doléhal k němu jen hukot motoru, běžícího naprázdno. Někdo zabouchl dvířka a vůz se rozjel. Následný hluk Stevenovi prozradil, že řidič couvá a otáčí. Auto zmizelo a Steven už málem spustil závěsy, když u zahradních vrátek zahlédl pohyb. Po cestičce k domu ťapala Jenny.

19

Steven se ptal sám sebe, zda ho nešálí smysly. Nechtěl věřit, že by byl osud tak krutý a klamal ho přeludy, a přesto si připadal jako člověk ztracený v poušti, který zoufale touží po vodě a náhle spatří oázu. Musel si přiznat, že mu před očima vyvstal nejvytouženější obraz: obraz dcerky Jenny. Možnost, že jde o pouhý klam, mu nezabránila v úprku ke dveřím. Prudce je otevřel: fatamorgána to nebyla. Po cestičce přicházela Jenny. Byla unavená a vystrašená, ale jinak se zdála v pořádku.

„Tatínku!“ vykřikla, sebrala zbytek sil a rozběhla se k němu. Steven ji vzal do náruče a div ji neumačkal.

„Holčičko moje, ty můj poklade!“ šeptal se slzami v očích. „Sue! Petře! Vrátila se!“

Vrchní inspektor Grant a jeho seržant byli na místě do patnácti minut. Spolu s nimi dorazila policistka školená pro práci s dětmi trpícími traumatem. Vzápětí se objevil i policejní lékař. K všeobecné úlevě konstatoval, že holčička neutrpěla žádnou fyzickou újmu. Byla vyděšená a zaražená, ale Stevenovy nejhorší obavy se nepotvrdily. Náhle si připadal jako úspěšný herec po oscarovém večeru: cítil neodolatelné nutkání poděkovat celému světu – tak obrovská byla jeho úleva. První půlhodinu ho vůbec nezajímalo, kdo Jenny unesl. Stačilo mu, že je zpátky, živá a zdravá.

Policisté ovšem měli na věc jiný názor a trvali na co nejrychlejším výslechu.

Steven si tedy vzal Jenny na klín, aby jí uklidnil a navodil pocit bezpečí, a inspektor Grant s policistkou se jí začali šetrně vyptávat na všechno, co se událo. Grant při tom prokázal obdivuhodnou citlivost. Rychle pochopil, že je Jenny na svůj věk mimořádně výřečná, a nechal ji vyprávět vlastními slovy, místo aby ji kladl otázky a zaznamenával kusé odpovědi.

Jak se ukázalo, únosce ji oslovil v křoví u silnice, kam se vydala hledat míč. Namluvil jí, že ji má odvézt k tatínkovi.

Jenny, která věděla, že nemá věřit cizím lidem, mu odpověděla vyhýbavě: prý to musí nejdřív říct Robinovi a Mary.

Nato ji muž popadl a odvlekl k autu. Jenny názorně předvedla, jak jí držel ruku na ústech. Naštěstí ji neomráčil. Automobil byl modrý a popis odpovídal rangeroveru. Muž ji pak odvezl do domu, jenž se nacházel „někde na vesnici a hrozně daleko odtud“. Soudě podle nábytku a pachu musel být dům „moc starý“. „Páchlo to tam jako u babičky“. Únosce ji zamkl v pokoji, ale naštěstí jí dal omalovánky a pastelky. Dvakrát ji přinesl něco k jídlu – „nějaké divné papání“ – a taky „nedobrý pomerančový džus“, když řekla, že má žízeň. Nesměla chodit na záchod, jen na nočník v pokoji, což ji bylo nepříjemné.

„Sahal na tebe, Jenny?“ vyzvídala policistka.

„Jenom jednou, když přišel do pokoje. Chtěla jsem utéct, ale on mne chytl a donesl mě zpátky. Pak mě hodil na gauč a řekl, abych to už nedělala, jinak že bude mazec.“

„Pak už to neudělal?“

„Ne.“

„Chtěl po tobě něco?“

„Jo, abych byla zticha. Moc jsem brečela a on povídal, ať už neřvu. Taky říkal, že mu lezu na nervy a že jsem mu tam ještě scházela.“

„Byl tam s tebou pořád jenom ten jeden pán?“

„Jo.“

„Pověz nám, jak vypadal, zlatíčko,“ vložil se do toho Steven. „Byl mladý, nebo starý?“

„Starý.“

„Asi jako tatínek? Nebo spíš jako dědeček?“ zeptala se policistka.

„Jako dědeček.“ Jenny vyrukovala s dětsky úsměvným, ale věrohodným popisem urostlého tmavovlasého třicátníka. Tento muž ji odvlekl z parku a odvezl do venkovského domu a celý den ji v něm držel. Dal jí najíst, přinesl ji omalovánky, aby si mohla kreslit, a když pak večer usnula, probudil ji a odvezl ji zpátky. „Něco mi tu nehraje,“ zapochyboval Grant.

„Třeba dostal strach, když mu došlo, čeho se dopustil,“ ozval se seržant. „Za únos dítěte je v našich osvícených časech řádná paleta.“

„Možná máte pravdu,“ připustil Grant, „ale stejně mám pocit, že nám uniklo něco podstatného.“

Při těch slovech pohlédl na Stevena, který byl hluboce zamyšlen a jemuž se podobné řeči vůbec nelíbily. Pak se znovu obrátil k holčičce. „Jenny, řekl ti ten pán něco, když tě přivezl zpátky?“

„Řekl: Jak jsme tady, holka. Všude může být dobře… ale doma je doma, příteli. Vyřiď to tatínkovi.‘“

Stevenovi ztuhla krev v žilách. Všichni na něj hleděli a on náhle nevěděl, co říct. Uvědomil si svůj omyl a zaplavil jej pocit viny. Jenny neunesl úchylný pedofil a člověk ze dna lidské společnosti, jak se všichni domnívali. Celý únos měl jediný cíl: dostat se na kůži Stevenovi. Sigma 5 mu vyslala další varování, aby se stáhl z případu.

„Asi bychom si měli promluvit,“ navrhl Grant.

Steven předal malou Jenny švagrové a odešel za inspektorem do kuchyně. „Co se tady děje?“ uhodil na něj Grant.

„Tím vším mě chtěli varovat,“ přiznal Steven. „Nikdy by mě nenapadlo, že zajdou tak daleko.“

„Kdo?“

„To sám nevím,“ odpověděl Steven, ačkoli v duchu myslel na Childse a Leadbettera. „Z pověření Sci-Medu vyšetřuji jeden případ v Západním Lothianu. Ve vesnici Blackbridge vznikl nějaký problém kolem geneticky upravených rostlin. Kulantně řečeno, jistým místům není můj zájem po chuti. Už mi málem vyhodili do povětří auto a tohle je jen další způsob, jimž dávají najevo svou nelibost.“

„Chcete říct, že někdo unesl vaši dcerku, aby vás zastrašil?“ zvolal Grant.

Steven přikývl.

„Do háje, člověče, komu to šlapete na prsty? Mafii?“

Steven měl pocit, že kdyby odpověděl „vládě“, vyznělo by to ještě neuvěřitelněji. Proto se přímé odpovědi vyhnul a raději řekl:

„Moje rodina potřebuje ochranu. Se Sci-Medem to dohodnu sám a postarám se, aby se formality vyřídily co nejrychleji, ale byl bych Vám vděčný, kdybyste na všechno dohlédl. Tady nemáme co dočinění s amatéry.“

„Dva z mých lidí kdysi pracovali pro královskou ochranku,“ řekl Grant.

„Výborně. Jen doufám, že to nejsou přesvědčení antimonarchisté,“ odtušil Steven.

„Na jak dlouho je budete potřebovat?“

„Blackbridgeský případ spěje k rozuzlení,“ prohlásil Steven. „Nemůžu nic zaručit, ale cítím to v kostech.“

Když policisté odjeli, Sue uložila Jenny do postele. Dům byl náhle tichý, jak se na brzkou ranní hodinu slušelo, a Sue s Peterem nachystali čaj a pár topinek. Mary i Robin kupodivu celý blázinec zaspali.

„Spadl mi kámen ze srdce,“ oddychl si Peter, když se sesedli ke stolu. „Jsem šťastný, že je zpátky. Přiznám se ti, že jsem se bál nejhoršího.“

„Ani jsem se na to neodvažovala pomyslet,“ přidala se Sue. „Prostě bych to nesnesla. Chudák drobek! Nechceš nám konečně říct, Stevene, co to všechno znamená?“

Stevena její otázka překvapila, ale zároveň cítil, že ona i Peter mají právo znát pravdu. Upil čaje ze šálku, pak jej znovu odložil a sepjal ruce na kolenou. „Když jste mi zavolali do Edinburghu, že Jenny zmizela, taky jsem dostal hrozný strach. Hlavou mi táhly nejčernější myšlenky. Přemýšlel jsem, proč ji asi unesli, a ať jsem se na to díval z kteréhokoli úhlu, vycházelo mi jako nejpravděpodobnější rozuzlení, že ji za pár dní najdou ležet někde na poli. Ani na okamžik mě nenapadlo spojovat její zmizení se svou osobou a prací, ale zřejmě to tak bude. Unesli ji, aby mě zastrašili. Nechtějí, abych dělal na případu, který zrovna vyšetřuju. Je mi hrozně líto, že se to dotklo i vás a vaši rodiny.“

„Netušil jsem, že máš tak nebezpečnou práci,“ řekl Peter.

„Já taky ne,“ přiznal Steven.

„Nemůžeš po tom, co se stalo, požádat, aby tě z případu odvolali?“ zeptala se Sue.

„Můžu, ale mám obavy, že už jsem zašel příliš daleko. A nebylo by to fér ke kolegovi, který by přišel po mně. Mluvil jsem s vrchním inspektorem Grantem. Slíbil, že poskytne policejní ochranu celé vaší rodině, dokud nebudu s případem hotov. Kdyby vás to ale příliš obtěžovalo…“

Sue ho zadržela gestem ruky. „Pokládáme Jenny za člena rodiny a je nám úplně jedno, jakých bláznivin se účastní její tatínek. Ať tě ani nenapadne přijít s nějakým nesmyslem, jako například s tím, že bys ji někam odvezl. My to zvládneme, viď, miláčku?“ S těmi slovy vzala Petera za ruku a on se jen usmál na znamení souhlasu.

Stevenovi se stáhlo hrdlo. „Díky, nikdy vám to nezapomenu.“

„Co kdybychom na čas někam vypadli?“ navrhl Peter.

Sue tím viditelně překvapil. „Jak to myslíš?“

„Ještě jsme letos nebyli na dovolené, tak mě napadlo, že teď by na to byla vhodná doba. Co myslíš?“

„To je dobrý nápad. Máš na mysli nějaké konkrétní místo?“

„Nikomu nic neřekneme a vyrazíme k našim do Norfolku. Šlo by to?“

„Budu mnohem klidnější, když budu vědět, že jste někde v bezpečí,“ řekl Steven. Pak jim slíbil, že s plánem seznámí vrchního inspektora Granta, ale jinak o něm nepoví živé duši.

„Takže je to dohodnuto. A teď všichni spát.“

Nazítří ráno se malé Jenny trochu rozvázal jazyk, zvlášť když ji bratranec a sestřenice u snídaně zahrnuli palbou otázek. „Měl pistoli?“ vyzvídal Robin. Taky ho zajímalo, zda ji únosce spoutal, zavázal jí oči a strčil ji do pytle.

Mary se zase vyptávala na dům, v němž ji držel. Podobal se perníkové chaloupce z pohádky o Jeníčkovi a Mařence? Bydlela v něm černá kočka? Její odpovědi Robina a Mary zklamaly. To, co Jenny zažila, bylo daleko prozaičtější, než by si byli mysleli. Ale Stevena ten rozhovor těšil. Věřil, že na Jenny působí jako psychoterapie.

Ještě pořád nebyla ve své kůži.

Zvlášť patrné to bylo během dopolední procházky. Společně si vyšli do vesnice, aby poděkovali všem, kdo se předchozího dne podíleli na pátrání. Jenny tentokrát nehopkala daleko vpředu s dětmi Petera a Sue, ale kráčela mezi tatínkem a tetou a pevně se jich držela za ruce. I ve chvíli, kdy se celá rodina vesele rozesmála nějakému Robinovu výroku nebo kousku, zůstávala vážná a zamyšlená a Stevenovi to neušlo. Když se jí opatrně zeptal, nač myslí, rozplakala se. „Moc jsem se bála, tatínku. Ten pán se mi vůbec nelíbil.“

Čas od času se Steven pokusil stočit konverzaci k osobě únosce. Rád by se dozvěděl něco víc o tom, co dotyčný muž dělal nebo říkal, ale musel být co nejopatrnější, aby ještě víc nejitřil dcerčino trauma. Pokaždé když ji jeho otázky začaly děsit, nechal toho a raději si povídali, jak to chodí ve školce. O tom Jenny v posledních týdnech mluvila nejradši.

Zlá chvíle nastala, když se měl Steven vrátit do Edinburghu a Jenny trvala na tom, že pojede s ním. To se nikdy dřív nestalo. Držela se ho za rukáv jako klíště, dokud se mu ji nepodařilo přesvědčit, že bude v bezpečí a už ji nikdo neunese. Steven si jasně uvědomoval, že poslední dva dny zásadně změnily její pohled na vesnici a život v ní – možná nezvratně.

Na zpáteční cestě cítil, jak v něm narůstá vztek. To, čeho se dopustila Sigma 5 tentokrát, přesahovalo všechny meze. Jenny sice neutrpěla fyzickou újmu, ale její zážitky ji nepřestanou pronásledovat a strašit ve snech. Ta sebejistá malá holčička přišla o značnou část své sebejistoty.

Popis muže, který Jenny uvedla, se hodil jak na Childse, tak na Leadbettera – oba byli vysocí, tmavovlasí a měli sportovní postavu – jenže kromě nich běhaly po světě miliony podobných chlapíků. Scházel tady jasný, určující detail. Jenny byla příliš malá, aby dokázala přesně popsat cizího člověka. Naštěstí si Steven vzpomněl na svůj sobotní rozhovor s vrchním inspektorem Brewerem. Inspektor se tehdy právě vracel z Crawhillské farmy, kde se dozvěděl o likvidaci Chanových pozůstatků. Jestli na farmě hovořil s Childsem s Leadbetterem, nemohli být zapleteni do únosu malé Jenny. Ledaže by Brewer mluvil jen s jedním z nich… Steven si umínil, že to musí zjistit.

Zastavil u krajnice a vyťukal inspektorovo číslo.

„Hovořil se mnou jen Leadbetter. Proč se ptáte?“ zajímal se Brewer.

Steven si jeho otázky nevšímal a naopak mu sám položil další: „Jste si zcela jistý, že jste tam Childse neviděl?“

„Jsem. Ti dva se obyčejně drží jeden druhého, ale tentokrát ne. A vlastně ani večer předtím…“

„Co tím myslíte?“

„Jen co jsme na vaši žádost začali hlídat byt paní Raffertyové, už tam byl Childs. Prý jí chtěl vyslovit soustrast a taky zjistit, jaké má plány s farmou. Hlídkující policista ho poslal pryč s tím, že už je moc pozdě, a odkázal ho na ráno. Childs to uznal a odešel.“

„Neuvedl váš člověk v hlášení jakým autem Childs přijel?“ zeptal se Steven.

„V hlášení to nebylo, ale zeptám se ho.“

Steven poděkoval a pokračoval v jízdě. Když dorazil na jižní předměstí Edinburghu, ozval se Brewer znovu. „Byl to modrý rangerover. Dává to smysl?“

„Dává,“ přitakal Steven a hovor ukončil. Pomyslel si, že těch náhod už by bylo trochu moc. Jenny musel unést Childs.

Po návratu do hotelu se Steven spojil s Inspektorátem Sci-Med. Ten den tak učinil už podruhé: ještě před odjezdem z Glenvane požádal o ochranu pro Jenny a celou rodinu. Fakticky už fungovala – ve vesnici zahlédl tmavý Ford Escort se dvěma policisty – ale vrchní inspektor Grant potřeboval oficiální lejstro. Hned při prvním telefonátu se zeptal na výsledky laboratorních testů, ale protože ještě nepřišly, rozhodl se zavolat na ústředí znovu.

„Zpráva zrovna dorazila,“ oznámil mu službu konajicí úředník. „Mám vám ji přečíst?“

„Sem s ní!“

„Chemické složení všech dodaných vzorků glyfosfátových a glufosinátových herbicidů se kvalitativně i kvantitativně shoduje s údaji deklarovanými na štítcích barelů. Případná kontaminace jinými chemikáliemi nebyla zjištěna.“

„Do háje,“ zaklel Steven, jehož krásná teorie se právě zhroutila. „A co potkan?“

„Výsledek toxikologických testů orgánů hlodavce číslo 23567 –potkaního samce: tělo neobsahuje žádné stopy toxických chemikálii.“

Steven byl naprosto konsternován. Mlčel tak dlouho, až se úředník na druhém konci musel ujistit, zda je ještě na příjmu. „Ano, slyším vás,“ zamumlal Steven.

„Z laboratoře se ptají, zda mohou zaslané vzorky a mrtvého potkana zlikvidovat, nebo i je přejete uchovat.“

„Ať je klidně zahodí. Ne, počkejte! Vyřiďte jim, ať zatím uschovají tělo potkana. Chemikálie mohou zlikvidovat.“

„Zařídím to.“

Steven si vzpomněl na rozhovor se Sue a Peterem. Tvrdil jim, že nemůže vyšetřování vzdát, protože už zašel příliš daleko. Výsledky z laboratoře naznačovaly, že naopak trčí na místě. Neměl tušení, co dál.

Civěl z okna a snažil se vyhodnotit situaci, v níž se ocitl. Výstraha, které se dostalo jemu samotnému i malé Jenny, byla víc než srozumitelná: smrt Toma Rafrertyho a Jamese Binnieho hovořila za vše. Ani o tom, že se potkani chovají agresivněji, nemohlo být pochyb. Jenže toxikologické testy vyzněly negativně. Co si měl o tom všem myslet?

V duchu se znovu vrátil ke Sweeneyho reakci tehdy na fakultě. Spatřoval v ní záblesk útěchy. Kdyby testy neodhalily vůbec nic, nechoval by se nešťastný doktor tak, jak se choval. A především – nadřízená místa by neměla důvod vyvíjet na něj nátlak. Přesto na něj tlačila, nějaký důvod zde tedy být musel. Buď se potkan, kterého testoval Sweeney, něčím podstatným lišil od toho, jejž Steven zaslal do laboratoří Sci-Medu, anebo… Anebo Steven něco podstatného opomenul.

Věděl, že v dané situaci lze jen těžko odhadnout, jaké další testy by bylo třeba provést. Toxikologický rozbor odhalí přítomnost všech známých škodlivých látek včetně těch, které poškozují DNA, a mají tedy vliv na dědičnost, ale neřekne nic o případné infekci. Co když řepku, potkany, nebo dokonce obojí napadla neznámá bakterie nebo virus?

Steven sice nevěřil, že by Rafferty mohl mít prsty v něčem tak komplikovaném, ale za pokus to stálo – už jenom proto, že jej v tu chvíli nic lepšího nenapadalo. Znovu se spojil s Inspektorátem a požádal laboratoř, aby provedla bakteriologický a virologický rozbor orgánů inkriminovaného potkana. Mezitím zavolala Eva, aby mu oznámila, že opět kontaktovala Trish Raffertyovou.

„Něco nového?“ zajímal se Steven.

„Zítra se vrací na Crawhill. Musí leccos zařídit, mimo jiné Tomův pohřeb. Slíbila jsem, že jí se vším pomůžu.“

„Dobrá práce.“

„Nedělám to kvůli tobě, ale kvůli ní. Je to moje kamarádka.“

„Chápu,“ odtušil Steven takovým tónem, že Eva svých slov okamžitě zalitovala.

„Nezlob se,“ řekla, „nechtěla jsem tě naštvat. Jenom mě kvůli tomu všemu trápí výčitky svědomí. Jak sis užil víkend s dcerkou? Strávili jste spolu hezký den?“

„Popovídám ti o tom, až se sejdeme.“

„Kdy to bude?“

„Co si dneska vyjit na večeři?“ navrhl Steven.

„Nemůžu, v hotelu máme fofr.“

„Škoda.“

„Končím kolem desáté. Pak jsem volná.“

„Takže v deset.“

Steven zavěsil a v myšlenkách se vrátil k Childsovi. Přemýšlel, co mu udělá, a chápal to jako zkoušku vlastního charakteru. Nejraději by si na něj počkal, vrazil mu do pusy hlaveň pistole a ustřelil mu palici – za všechno, co si musela prožit Jenny. Jenže za roky výcviku si osvojil velkou pravdu: zatahovat do případu osobní city a postoje znamená zahrávat si se zubatou. Věděl, že musí zachovat chladnokrevnost a rozvahu, aspoň do té míry, do jaké to bude v jeho silách. I on byl jenom člověk – a v tuto chvíli velmi rozhněvaný člověk.

Mohl vše hodit na krk policii v Dumfriesshiru. Jenny by Childse určitě identifikovala a hřebík do rakve by mu zatlouklo svědectví Robina a Mary, kteří viděli na místě činu jeho modrý rangerover. Kdyby se Childs ocitl za mřížemi, pocítil by Steven velké zadostiučinění, ale celou situaci bylo třeba vidět v širším kontextu. Childs spáchal to, co spáchal, aby dovedl svěřenou misi ke zdárnému výsledku. Ale také Steven měl svůj cíl – zjistit, co se děje v Blackbridgi a kdo za vším stojí. Pomohl by něčemu, kdyby dostal Childse před soud?

Po několikaminutovém uvažování si musel odpovědět záporně. Šance, že by Childs před soudem promluvil, aby si zachránil vlastní kůži, byly mizivé, třebaže musel vědět, že mu hrozí dlouholeté vězení. Childs i Leadbetter nebyli žádni rváči z ulice, ale profesionálové se zkušenostmi ze speciálních jednotek. Blackbridgeský případ dostali na starost právě proto, že byli nejlepší. Ti dva by určitě nepromluvili. A Childs se vůbec nemusel dostat před porotu – ti, kdo ho úkolovali, to mohli snadno zařídit. Na konci celé kauzy by Stevenovi i Grantovým policistům zbyl jen pocit hořkosti a frustrace z toho, že ničeho nedosáhli. V daném okamžiku to musel přijmout jako fakt a víc se tím nezabýval.

Raději zavolal Jamesi Brownovi. Zajímalo ho, jestli něco vytáhl z Guse Watsona.

„Bohužel, moc mi toho neřekl,“ konstatoval Brown. „Má strach, že přijde o práci, a nechce na sebe moc upozorňovat. Zřejmě doufá, že Trish Raffertyová udrží půjčovnu strojů v chodu a snad i zlepší pracovní podmínky – ty prý byly hrozné. Podle Watsonových slov jsou pracovní příležitosti tady v okolí stejně vzácné jako létající prasata. A jestli ti blázni v Blackbridgi dosáhnou svého, budou létající prasata v převaze.“

Steven neměl náladu na žerty. „A co biofarma? Našel by na ni uplatnění?“

„Nemyslím. Gus nikdy nechápal, proč se chce Rafferty dát na ekozemědělství. V tom se nelišil od ostatních místních lidi.“

„Co mu vadilo na pracovních podmínkách?“

„Stroje byly v příšerném stavu. Všechno by prý bylo daleko lepší, kdyby byly řádně garážované, ale takhle musel v jednom kuse napravovat škody způsobené povětrnostními vlivy. Do většiny kulen zatékalo.“

„To je rozumná námitka. Jen tak mimochodem, nezmínil se o tom někdy před Childsem a Leadbetterem?“

„Zmínil,“ přitakal Brown. „Prý nad tím mávli rukou.“

„Ale ale!“ zabručel Steven. Potěšilo ho, že se potvrzuje jeho předpoklad: finanční situace Crawhillské farmy byla Childsovi a Leabetterovi lhostejná.

„Svěřil se vám Gus se svým názorem na naše dva rizikové investory?“

„Řekl jenom tolik, že to rozhodně nejsou zemědělci. Podle jeho slov nerozeznají krávu od jednorožce. Tim spíš mu není jasné, kdo přišel s nápadem na zřízení biofarmy.“

„Slyšel jsem, že se Trish Raffertyová zítra vrací na Crawhill,“ prozradil mu Steven na závěr. „Uvidíme, co se z toho vyvine.“

Steven zaparkoval asi padesát metrů od hotelu U Blackbridgeského erbu. Zůstal sedět v autě a čekal na Evu, která se někde zdržela. Bylo už čtvrt na dvanáct a on se o ni pomalu začínal strachovat; pak se konečně objevila. Vypadala naštvaně.

„Promiň, že jdu pozdě,“ omlouvala se. „Dneska jsme se mohly uběhat. Jedna z holek má chřipku a my ostatní jsme se měly co ohánět.“

„Nemusíš se omlouvat. Kam vyrazíme?“

„Něčeho bych se napila,“ řekla Eva. „Nezajedeme do Livingstonu?“

Neměli to daleko a hotelový bar byl poloprázdný. Eva rychle vycítila, v jakém rozpoložení se Steven nachází.

„Co se stalo?“

Pověděl jí o Jenny.

„Childs a ten druhý byli dnes u nás v baru!“ zvolala. „Takové svině! Oznámils to policii?“

Steven odpověděl záporně a vysvětlil jí proč.

„Muselo to pro tebe být šílené,“ politovala ho Eva.

Steven přisvědčil. „Už jsem zažil lepší dny.“

„Někomu se nelíbí, že tady čmucháš, viď?“ prohodila Eva, aby trochu odlehčila tón. „Už víš něco víc?“

„Spíš ještě míň, než jsem věděl,“ přiznal Steven a řekl Evě, jak dopadly laboratorní testy chemikálií a pitva potkana.

„Jenže když není problém ani v herbicidech, ani v řepce, tak v čem tedy je?“ podivila se Eva.

„To by ti pověděla Trish Raffertyová.“

„Jen co se zítra vrátí na Crawhill, znovu to s ní zkusím,“ slíbila mu.

20

V pondělí po ránu se Steven rozjel na policejní stanici v Livingstonu, aby si promluvil s vrchním inspektorem Brewerem. Neměl dobrý pocit z toho, že se Trish Raffertyová vrací na Crawhill, a za daných okolností se obával o její bezpečnost. Dohoda, kterou uzavřela s mocnými tohoto světa, se už vymstila jejímu manželovi, a Steven se obával, že Trish teď představuje pro druhou stranu neúměrné riziko, tím spíš, že zůstává klíčem k důležitým informacím. Childsův neúspěšný pokus proniknout do jejího bytu jeho obavy jen znásobil. Teď, když byl Tom Rafferty mrtvý a jeho „imunita“ pozbyla smyslu, si už Sigma 5 nemohla být jistá jejím mlčením.

„Co od nás očekáváte?“ zeptal se Brewer rovnou.

„Že vás na Crawhillu bude vidět,“ odpověděl Steven. „Jen ať Childs s Leadbetterem vědí, že se policie motá kolem. Ti dva sprovodili ze světa důležitý důkaz. Využijte toho jako záminky a pošlete někoho ze soudního, ať prohledá Chánovu kůlnu. Udělejte cokoli, hlavně dostaňte na farmu svoje lidi. Aspoň pro dnešní večer.“

„A co dál?“

„Dál musíme improvizovat.“

Od Brewera zamířil Steven do Blackbridge. Ten den tam neměl na práci nic konkrétního, ale chtěl „být při tom“ a nasát atmosféru místa, jako by čekal, že z ní načerpá odvahu k ráznému činu. Právě projížděl po hlavní ulici, když zahlédl Ann Binnieovou. Vycházela z budovy pošty. Steven zastavil, aby s ní prohodil pár slov.

„James má zítra pohřeb,“ oznámila mu. „Myslela jsem, že byste třeba chtěl přijít…“

„Samozřejmě,“ přisvědčil Steven, „měl jsem ho rád.“

„Obřad je v deset, v mortonhallském krematoriu v Edinburghu. Znáte to tam?“

„Najdu to,“ ubezpečil j i Steven.

„Musela jsem mu slíbit, že když odejde dřív než já, nechám ho zpopelnit. Vždycky říkal, že ten, kdo strávil celý život na skotském venkově jako on, má zimy a mokré hlíny právě tak po krk. Trocha tepla prý neuškodí.“ Ann se při těch slovech usmála, ale v očích se jí zrcadlil smutek. Podobně jako Eleanor Rigby z Lennonovy písně nosila i ona místo tváře masku, kterou hned za dveřmi odkládala. Steven se zmohl na konstatování, že se nazítří uvidí, a popřál jí hezký den.

O kus dál se zastavil u cedulky visící na pouliční lampě. Stálo v ní, že dva malí chovatelé, tříletý Alan a pětiletá Alisa, hledají ztraceného Punťu. Prosili toho, ke komu se bolestně postrádaný pejsek zaběhl, aby ho vrátil, a za informaci vedoucí k jeho nalezení nabízeli odměnu. K cedulce byla připojena nezřetelná kopie snímku dvojice malých děti. Steven jim v duchu popřál hodně štěstí a pokračoval v chůzi. Parkoviště před hotelem přetékalo naleštěnými auty patřícími soupeřícím frakcím skotských a ústředních orgánů. Bylo jich tolik, že skoro zasahovala do jízdní dráhy. Steven si pomyslel něco o slibech a bláznech, kteří se radují.

Když došel na vrchol kopce oddělujícího Crawhill od Peat Ridge, všiml si, že stezka podél kanálu je stále přehrazena, ale střelce v bílých kombinézách nikde nezahlédl. Rozhodl se, že se navzdory zákazu projde. Podle pásku a s chladným větrem v zádech se vydal východním směrem. Právě míjel jižní hranici Crawhillu, když na dvoře farmy zastavil bílý volkswagen Polo a vystoupila z něj nějaká žena. Byla příliš daleko, než aby rozeznal její rysy, ale byl si jist, že se domů vrací Trish Raffertyová. Muž, který na dvoře opravoval jakýsi stroj a zřejmě zaskakoval za Guse Watsona, vyskočil a šel ji přivítat. Potřásli si rukama a krátce spolu pohovořili. Trish pak zmizela v domě a muž zaujal pozici pod strojem. Začínalo pršet a Steven mu vůbec nezáviděl.

Pomalu se chystal k návratu, když v křovinách na druhé straně kanálu zahlédl pohyb. Zůstal stát a zahleděl se do těch míst pozorněji. Neviděl nic, ale byl si jist, že ho nešálí smysly, a znatelně znervózněl. Pak si toho všiml znovu: tráva se zavlnila. Zaklekl najedno koleno a sáhl do pouzdra v podpaží. Tráva se opět pohnula a tentokrát se ozval naříkavý zvuk. Steven si s úlevou uvědomil, že na něj nikdo nečíhá. Vysoký podrost ukrýval raněné zvíře.

Vrátil se k mostu a přešel na druhou stranu kanálu. Po této straně nevedla dlážděná stezka a z mostu se sem nedalo sejít přímo. Přehoupl se přes zábradlí a z dvoumetrové výšky seskočil na zarostlý břeh. Modlil se, aby tráva neskrývala nějakou zradu v podobě králičí nory nebo rozbité láhve. Přistál bezpečně a začal se pomalu prodírat do míst, odkud předtím slyšel podivné zvuky.

Neudělal ani pět kroků, když se prudce zastavil. V trávě před ním se cosi kovově zalesklo. Opatrně poklekl, aby se podíval líp. Přímo před ním ležela ocelová pytlácká past. Čelisti měla rozevřené a pružina byla dost silná, aby mu rozdrtila nohu, kdyby do ní šlápl. Poznal, že se jedná o typ, jehož užívání je v Británii zákonem zakázáno, ale neměl kdy nad tím uvažovat, protože o kus dál zahlédl jinou. A kus doleva za sebou ještě jednu… ležel v ní mrtvý zajíc. Steven pochopil, že kráčí skutečným minovým polem. Pasti bylo příliš mnoho, než aby mohlo jít o dílo pouhého pytláka. Musely nějak souviset s honem na potkany.

Rozhlédl se, jestli nenajde vhodný klacek, kterým by mohl ohledávat půdu před sebou. Jeden takový ležel asi o tři metry dál. Opatrně k němu dokráčel, aniž na jediný okamžik odlepil oči od země. Chvílemi se zastavoval a rukama rozhrnoval vysokou trávu, aby se podíval, co skrývá. Když konečně svíral hůl v ruce, cítil se mnohem jistěji. Vždy, než se odvážil dalšího kroku, ohmatal půdu před sebou v širokém půlkruhu. Na následujících dvaceti metrech napočítal čtyři další pasti. Ve dvou leželi mrtví potkani, v jedné králík a v poslední malý bílý pejsek, jehož předtím slyšel naříkat.

Trpasličí španěl měl pravou přední packu uvězněnou v obrovských železech. Pes byl celý zmáčený a špinavý a tkáň v okolí rány, kde se mokrá srst spekla se zaschlou krví, měl ošklivě potrhanou. Steven z toho usuzoval, že s železy zápolí už dost dlouho. Nemusel být detektiv, aby pochopil, že se jmenuje Punťa a strávil venku celou noc.

„To jsme se dostali do pěkné kaše, viď, kamaráde?“ promluvil k psovi a začal sešlapávat trávu kolem pasti, aby si měl kam dřepnout, až se bude pokoušet past otevřít. Poznal, že železa přerazila Punťovi kost. „Budeš muset k veterináři, chlapče… jenže v Blackbridgi už žádného nemáte… no tak, klid… vidíš, už to je.“ Steven pejska vyprostil a snažil se mu zabránit v tom, aby si stoupl na přeraženou končetinu. Teď potřeboval pár pevných větviček. Netrvalo dlouho a našel je. V civilním životě neměl mnoho příležitostí uplatnit zkušenosti nabyté v polních podmínkách, ale tentokrát se mu při výrobě improvizované dlahy hodily.

Snad při tom vzpomínal, kdy naposled ošetřoval raněného kolegu během bojové akce, snad měl nervy vybičované událostmi posledních osmačtyřiceti hodin. Každopádně zareagoval jako blesk, když ucítil na rameni čísi ruku.

Útočník neměl ani kdy hlesnout. Steven mu vrazil levý loket do žaludku, hbitě se otočil a hranou pravé ruky jej zasáhl do krku. V příští chvíli už na něm ležel, pevně jej svíral a k spánku mu tiskl hlaveň automatické pistole.

„Panenko skákavá,“ vydechl neznámý, „řek jsem něco, co jsem neměl?“

Teprve teď si Steven všiml, že muž, na kterém leží, má na sobě maskáče a vojenský baret. A když se vzpamatoval a rozhlédl se kolem sebe, spatřil, že je obstoupili další čtyři vojáci. Jeden z nich – ten, který měl na ramenou poručické frčky – přistoupil blíž. „Kdo sakra jste?“ zeptal se.

„To se můžu zrovna tak zeptat já vás,“ odsekl Steven. Pak mu došlo, že všichni civí na pistoli v jeho ruce. Vstal, zasunul ji do pouzdra a podal důstojníkovi služební průkaz.

„Vy jste doktor?“ zvolal poručík nevěřícně. „No tě pic! Jestli se takhle chováte k pacientům, tak jenom doufám, že nechodíte po návštěvách.“ Pak se obrátil k vojínovi, který ještě stále seděl na zemi a ohmatával si krk. „V pořádku, Kincaide?“

„Jsem okej, poručíku,“ odpověděl tázaný.

„Máme za úkol vyčistit okolí od divoce žijících zvířat,“ vysvětloval poručík, který se představil jako Adrian Venture. „Myslel jsem, že to všichni vědí,“ dodal a s přísným pohledem vrátil Stevenovi průkaz.

„Věděl jsem, že střílíte potkany. O pastech nikdo nemluvil.“

„Řekl bych, že to úřady chtějí udržet v tajnosti. Jistě chápete proč,“ řekl poručík Venture a kývl směrem k pastem. „Železa jsou účinný, tak jde zákon stranou. Nikdo nestojí o to, aby se sem nahrnuli ochránci zvířátek a dělali nám tu bordel. Určitě mi rozumíte.“ Steven přikývl.

„Bohužel o těch železech nikdo neřekl ani Punťovi,“ utrousil s pohledem upřeným na pejska, kterého se jeden z vojínů snažil utěšit.

„To je mi líto,“ přiznal Venture, „ale znáte to. Tohle je akce, při jaké…“

„…lítají třísky,“ doplnil Steven. Pak se obrátil k nešťastníkovi, kterého předtím složil. „Asi bych se vám měl na ten krk podívat.“ Vojín couvl.

„Je to doktor,“ ujistil Venture svého podřízeného.

„Jo – takovej, co si na něho pacienti netroufnou stěžovat,“ podotkl vojín. Jeho poznámka vyvolala smích, který uvolnil zbytek napětí. Steven vojáka vyšetřil a ke své vlastní úlevě – i k radosti všech ostatních mohl konstatovat, že neutrpěl zranění, které by zanechalo následky. Potom se znovu obrátil na poručíka a namítl, že děti z okolí mají ještě pořád prázdniny. Některý školák by mohl snadno udělat tutéž chybu jako Punťa a pak by se teprve rozjel řádný kolotoč.

„Máte pravdu,“ přikývl Venture. „Nemůžeme sice vylepit cedule varující před pastmi, ale mohli bychom jim znesnadnit přístup na tenhle břeh. Co takhle natáhnout na zábradlí drát?“

„Dobrý nápad,“ pochválil ho Steven. „Mimochodem, kdo velí téhle operaci?“

„Nemám zdání,“ přiznal Venture. „Voják se neptá…“ Steven se sklonil k vojínovi, který držel v náruči pejska, a zeptal se poručíka, zda by tohoto muže mohl na chvíli postrádat. Chtěl zvířeti konečně napravit zlomenou končetinu a přiložit improvizovanou dlahu a pracovalo by se mu líp, kdyby psa někdo držel. Venture ochotně souhlasil a ošetření proběhlo rychle. Přihlížející na sebe jen spiklenecky mrkali. Poručík se zajímal, co bude se psem dál, a Steven mu pověděl o výzvách, které visí po vesnici. Důstojník se zatvářil úzkostlivě, ale Steven ho ujistil, že se majitelé vůbec nemusejí dozvědět, jak Punťa k úrazu přišel. „Budou rádi, že ho mají zpátky, a tím to pro ně hasne.“

Pak vzal psa do náruče a kráčel za vojáky zpátky k mostu. Pomohli mu přelézt zábradlí a přátelsky se s ním rozloučili. Steven se vrátil do vesnice a zašel na poštu. Vysvětlil zřízenci u okénka, že u kanálu našel zaběhlého psa se zlomenou nohou, a protože popis zodpovídal ztracenému Punťovi, chtěl by jej požádat, zda by nezatelefonoval majitelům a nenechal psa na poště, dokud si pro něj nepřijedou.

„To není můj problém,“ zavrčel pán u přepážky. „A ne že mi tu toho čokla necháte. Tady je poštovní úřad, ne útulek pro čuby.“

Steven musel polknout, aby se uklidnil. Takhle tedy vypadala praxi sousedská soudržnost „velké rodiny“, jak blackbridgeské občany nazval Clarion, když kreslil srdceryvné obrázky obce truchlící pro Iana Fergusona.

„Zavoláte jim, nebo ne?“ zeptal se Steven klidně.

„Ledaže to zaplatíte. Přijde to na deset pencí.“ Steven přidržel Punťu jednou rukou a druhou zatím hledal po kapsách drobné. Konečně našel padesátník a hodil jej na pult. „Zbytek si nechte od cesty,“ řekl týmž nevzrušeným tónem. Chvíli se zdálo, že muž za přepážkou má něco na srdci, ale Stevenův pohled jej varoval. Zvedl telefon a Steven šel čekat ven.

Za deset minut zastavil u chodníku citroen kombi, z něhož vystoupila žena se dvěma dětmi. Zahrnula Stevena díky, převzala pejska a odjela s ním do Livingstonu k veterináři. Steven se vrátil do Edinburghu.

Eva zavolala krátce před třetí. Bylo na ní znát rozčilení. „Mám velkou novinu,“ oznamovala. „Trish požádala Childse a Leadbettera, aby zmizeli z Crawhillu.“

„Vážně?“ zeptal se Steven zamyšleně.

„Dnes ráno se vrátila na farmu. Přijala delegaci místních lidí a mluvila s nimi o protestech proti geneticky upraveným plodinám. Chtěli vědět, jestli je bude dál podporovat v jejich boji, jak tomu říkají. Odpověděla kladně, ale měla jsem pocit, že jí to nejde od srdce.“

„Nejspíš ji to někdo nařídil,“ řekl Steven.

„Vůbec bych se nedivila, když uvážím, co se stalo hned potom. Trish si promluvila s Childsem a Leadbetterem. Náhodou jsem vyslechla jejich rozhovor. Nejspíš si vůbec neuvědomili, že jsem pořád v domě, ale Trish mě požádala, abych jí pomohla s přípravami na Tomův pohřeb. Seděla jsem v sousedním pokoji, takže jsem všechno slyšela. Trish jim řekla, že dodrží, k čemu se kdysi zavázala, a oni na oplátku zmizí z jejího života, jen co budou hotovi se svým úkolem. Na farmě je už ale nechce. Dokud žil Thomas, bylo to něco jiného. Teď ovdověla a musí dbát o svou pověst.“

„To udělala chytře,“ poznamenal Steven. „Nemáš tušení, co je to za úkol, s nímž mají být ti dva hotovi?“

„To ne, ale jak jsi povídal – podporu aktivistům bojujícím proti geneticky upraveným plodinám přislíbila jen proto, že to po ní chtěli oni. Ti dva potřebují, aby tady pokračovaly kravály. Když už o tom mluvíme, dnes byla na farmě policie. Vypadalo to, že chtějí rozebrat Chanovu kůlnu do poslední třísky. Nevíš, co to má znamenat?“

„Požádal jsem inspektora, aby se tam jeho lidé nechali vidět. Ať Childs s Leadbetterem vědí, že nemají dělat žádné vylomeniny. Jak vůbec reagovali, když je Trish vyzvala k odchodu?“

„Nechtělo se jim. Prý kdyby zůstali na farmě, mohli by mnohem líp konat svoji práci. Ale nakonec svolili, že když na tom Trish trvá odstěhují se a budou na farmu dojíždět jenom přes den.“

„Rád bych věděl, co tam vlastně dělají,“ řekl Steven, kterého zničehonic napadlo, že o účelu jejich přítomnosti na Crawhillu neví zhola nic.

„Většinu času tráví na polích. Něco vyměřují a berou vzorky půdy. Asi to má něco společného s projektem biofarmy.“

„Hm, asi,“ přitakal Steven, ale v duchu přemýšlel o tom, co mu o těch dvou pověděl Gus. „Co Gus Watson? Už s ní mluvil?“ zeptal se.

„Ano. Dnes se objevil a rovnou se jí zeptal, jestli ho bude dál zaměstnávat,“ odpověděla Eva. „Trish ho ujistila, že chce za každou cenu udržet půjčovnu strojů v chodu. Jen co bude mít zdravou ruku, může se vrátit do práce.“

„To byl jistě rád.“

„To byl,“ přitakala Eva. „Ale měl tolik kuráže, že si ještě řekl o vyšší plat a sdělil jí, že by přes zimu rád pracoval pod střechou. Dělat venku je prý příjemné, když je léto a sluníčko, ale ne v lednu po ránu, když je ještě tma, všude leží jinovatka a prsty přimrzají k železu.“

„Co mu na to řekla?“

„Uznala, že má pravdu. Řekla, že ho chápe a může ho ujistit, že už brzy nebude muset pracovat pod širým nebem.“

„Takže na Crawhillu jsou teď všichni spokojení,“ podotkl Steven.

„Dokonalý televizní happyend.“

„Až na to, že jsme se nedozvěděli nic nového o strašném provinění Thomase Raffertyho.“

„Bohužel ne,“ řekla Eva. „A mám-li být upřímná, nemyslím si, že se mi s tím Trish někdy svěří.“

„Jsem ti vděčný, žes to aspoň zkusila.“

„A budu to zkoušet dál. Budu s ní až do Thomasova pohřbu. Zúčastníš se ho? Je ve čtvrtek.“

Steven odpověděl, že ne – vždyť Raffertyho sotva znal. „Ale zítra se chystám na pohřeb Jamese Binnieho,“ dodal.

„Já taky,“ řekla Eva.

„Můžeme jet spolu,“ navrhl Steven.

„Máma s tátou sem přijedou jenom kvůli tomu. Chtějí, abych šla s nimi.“

„Tak se tam aspoň uvidíme.“

Když Steven dorazil k mortonhallskému krematoriu, které se nachází najedno z rušných ulic protínajících jižní předměstí Edinburghu, hustě pršelo. Protože měl dobrých deset minut čas, zůstal sedět v autě na velkém, přeplněném parkovišti. Snažil se mezi smutečními hosty zahlédnout někoho známého. Věděl, že krematorium je velké a má několik obřadních síní, a obával se, aby neskončil na cizím pohřbu. Když uviděl dvě povědomé tváře, které znal z letmého setkání na blackbridgeské ulici, vystoupil s auta a vydal se za nimi. Jak záhy zjistil, očekávali organizátoři pohřbu velké množství lidí, a tak si objednali největší síň.

Předcházející pohřeb ještě neskončil a pozůstalí stále přijímali kondolence. Příbuzní a známí Jamese Binnieho se zatím řadili venku. Po několika minutách se objevil automobil pohřební služby. Zastavil před sjezdem vedoucím dolů ke dveřím síně a čekal, až příjezdovou rampu uvolní auta, která ji blokovala. Stevenovi bleskla hlavou paralela s letištěm Heathrow – pohřební vozy kroužily kolem jako letadla čekající na přistání – ale v obličeji se mu nepohnul ani sval. S údivem si uvědomil, že náš svět diářů a napjatých termínů přesahuje až do záhrobí.

Překážející auta konečně odjela a vůz s Binnieho rakví mohl tiše proklouznout ke vchodu do obřadní síně. Hned za ním jela v limuzíně Ann Binnieová v doprovodu tří lidí, které Steven neznal. Z jejich věku usoudil, že by mohlo jít o její nebo Jamesovy bratry. Z osazenstva dalšího auta – tvořily je dvě staré ženy a bělovlasý pán, který se při chůzi opíral o dvě hole – neznal rovněž nikoho. Nejbližší pozůstalí vstoupili dovnitř a za nimi následoval zástup smutečních hostů. Steven si pomyslel, že Binnie musel být velmi oblíbený člověk. Vybral si místo v zadní řadě, protože se se zesnulým znal jen letmo, a navíc odtud mohl lépe pozorovat přítomné. Kdesi vpředu zahlédl Evu s rodiči a také Trish Raffertyovou v černém klobouku se širokou krempou: seděla mezi Childsem a Leadbetterem. Bylo tu i několik tváří, které znal z Hradní taverny – snad šlo o zemědělské dělníky –, a skupina pánů s kravatami se znakem univerzity, zřejmě docentů a profesorů veterinární fakulty.

Obřad byl kratší, než Steven čekal, ale to už zřejmě patřilo k atmosféře tohoto frekventovaného místa. Lidé zde opouštěli tento svět stejně jako žili – ve frontě za sebou, jako by čekali na autobus nebo u zubaře. Městské krematorium nebylo místem, kde by zaznívaly smuteční pochody a tlumené víření bubnů.

Na odchodu si Steven potřásl rukou s Ann Binnieovou a ona se vděčně usmála. „Díky, že jste přišel.“

Venku pořád silně pršelo a Steven měl sto chutí dát se do běhu, aby byl co nejdřív u auta, ale běh by za daných okolností působil nedůstojně. Dokráčel tedy k vozu a právě si rukama stíral vodu z vlasů, když někdo otevřel dveře na straně spolujezdce. Steven zajel rukou pod sako a už sahal do pouzdra pro pistoli, v poslední chvíli se však zarazil. Poznal Johna Sweeneyho, patologa z veteriny.

Sweeney beze slova nasedl a zabouchl za sebou dveře. Bylo na něm znát, že prožívá vnitřní krizi.

„Ten den, co James umřel, jsem mu ráno volal,“ řekl a civěl před sebe na čelní sklo skrápěné deštěm. „Řekl jsem mu, co bylo v nepořádku s tím potkanem.“

„A co to tedy bylo?“ zeptal se Steven klidně. Vypadalo to, jako by Sweeney jeho otázku přeslechl. „Když jsem mu to pověděl, prohlásil: ‚Teď konečně chápu, co je tomu pitomýmu psisku.‘ Myslím, že ho právě proto oddělali, nemám pravdu?“

„Těžko říct,“ odpověděl Steven vyhýbavě. „A co jste tedy zjistil?“

„Nedokázal jsem se Ann podívat do očí,“ pokračoval Sweeney, zcela pohlcený svým osobním peklem viny a sebeobviňování. „Určitě tuší, že je to moje vina. Proto jsem ani nešel na pohřeb.“

„Vy jste tam nebyl?“ podivil se Steven.

Sweeney se k němu poprvé otočil. „Čekal jsem na vás tady na parkovišti… Co se to sakra děje?“

„Řekl bych, že o tom víte víc než já,“ konstatoval Steven. „Poslal jsem jednoho potkana do laboratoře, ale v jeho orgánech nenašli žádné stopy toxických látek a můj rozum mi říká, že ani bakteriologické a virologické testy nic neodhalí.“

„Neodhalí,“ řekl Sweeney a dál hleděl na čelní sklo, i když přes něj; v dáli nemohl nic vidět, „Tak v čem je problém?“ zkusil Steven znovu štěstí, ale Sweeney jej ani tentokrát nevnímal.

„Neměl jsem odvahu postavit se jim a říct pravdu. Tvářili se, jako by bylo mou občanskou povinností mlčet. Prý by bylo neodpustitelné jitřit veřejné mínění právě teď, když už se celý problém intenzivně řeší. Veřejnost si nezaslouží, aby ji pořád někdo strašil zdravotními riziky, a chudáci zemědělci by už taky jednou chtěli mít klid. Znělo to tak přesvědčivě, ale to už asi argumenty lhářů znějí.“

„Ano, znějí,“ přisvědčil Steven. „Ale když se na ně podíváte zblízka, zjistíte, že mají skoro pokaždé jediný účel: zachránit kůži partě mizerných podvodníků.“

„To je přesně tenhle případ,“ přitakal Sweeney nepřítomně. „sotva jsem začal klást všetečné otázky, jejich chování se změnilo jako mávnutím kouzelného proutku. Dali mi jasně na srozuměnou, když nebudu držet hubu, přijdu o místo a nové už nenajdu, o to prý se postarají. Jenomže teď umřel můj starý kamarád – jenom proto, že jsem byl příliš zbabělý, abych se jim postavil.“

Steven se ho snažil utěšit. „Není to vaše vina. Podobnému tlaku by odolal málokdo.“

Do okolních aut nasedali lidé a jejich hlasy dolehly až sem. Steven mezi nimi rozeznal ten Leadbetterův a všiml si, jak Sweeney ztuhl. „Proboha! Nesmí mě tu s vámi vidět!“ vyhrkl a sáhl po klice.

Steven ho zadržel. „Jestli teď otevřete dveře, uvidí vás docela určitě.“ Sweeney ztěžka polkl a podíval se na Stevena. Jeho strach byl přímo hmatatelný.

„Klidně seďte,“ vyzval ho Steven. „Sklo je zamlžené. Když pár minut počkáte, všichni odjedou.“

Sweeney se trochu uklidnil, ale nepouštěl kliku dveří. „Omlouvám se,“ hlesl, „ale kdyby zjistili, že jdu proti nim, asi bych nepřišel jenom o místo, nemám pravdu?“

Stevena nenapadlo nic, čím by ho uklidnil. „Co bylo tomu potkanovi?“ zeptal se znovu.

Sweeney se několikrát zhluboka nadechl. „Jaké testy jste si nechal udělat?“

„Toxikologický, bakteriologický a virologický.“

„Zkuste neuropatologii,“ poradil mu Sweeney.

„Proč mi nechcete odpovědět přímo?“

„Když na to přijdete sám, nemůže mě nikdo vinit, že jsem něco prozradil.“ vydechl Sweeney tónem tonoucího, jenž se chytá stébla.

Steven pochopil, že by nemělo smysl na něj dál tlačit. Sweeney byl na dně. „Jak myslíte,“ řekl, otočil klíčkem zapalování a nechal několikrát přejet stěrače po čelním skle. Smuteční hosté už byli pryč a prostranství před krematoriem zaplnili noví příchozí. Sweeney vystoupil a došel ke svému autu, aniž se ohlédl. „Jeď opatrně,“ zamumlal za ním Steven.

21

Steven zůstal ještě pár minut sedět v autě a přemýšlel o tom, co mu řekl Sweeney. Vraždy Thomase Raffertyho a Jamese Binnieho náhle dávaly smysl. Binnie si po Sweeneyho ranním telefonátu musel vydedukovat, která bije.

Okamžitě se vydal na Crawhill, aby si promluvil s Raffertym a sdělil mu Chanovu diagnózu. Jenže na farmě byli i Childs s Leadbetterem a to zpečetilo zvěrolékařův osud.

Steven se tedy nemýlil, když předpokládal souvislost mezi rostoucí agresivitou potkanů a Raffertyho psa. To znamenalo, že ti dva odstranili Chánovu mršinu záměrně – přesněji řečeno, odstranil ji Leadbetter, protože Childs měl toho dne jinou práci v Dumfriesshiru. Kdykoli si na to Steven vzpomněl, dostal takový vztek, že se musel kousnout do rtu. Útěchou mu bylo jen pomyšlení, že se kolem obou mužů i kolem všech, kdo měli s celou ohavnou záležitostí něco společného, stahuje síť. Pokud nebyl Sweeneyho tip na neuropatologický rozbor pouhým plácnutím do vody a Steven vyčte z jeho výsledku tolik, kolik z něj vyčetl Binnie, zbývá k rozuzlení jediný krok. Steven vytáhl mobil a zavolal na Sci-Med.

„Ráno jsme dostali výsledky bakteriologických testů vašeho potkana,“ oznámil mu službukonající úředník.

„Jsou negativní, co?“ nadhodil Steven.

„Přesně tak. V laboratoři nenašli žádné patogenní organismy, jen běžnou střevní flóru.“

„Předpokládám, že virologie dopadla stejně.“

„Sérologická zpráva říká, že testy neodhalily nápadně zvýšenou hladinu protilátek, a ačkoli na přímou analýzu kultur je zatím brzy, můžete se vsadit, že výsledek bude negativní i v tomto případě.“

„Jistě. Teď už mi zbývá jenom neuropatologie,“ konstatoval Steven. „Přiřaďte mé žádosti důležitost A1.“

„Provedu.“

„Je tam někde John Macmillan?“

„Vydržte.“

Macmillan se ozval za několik okamžiků. „Slyšel jsem, co se přihodilo Jenny. Nekontaktoval jsem vás, protože bych vás skoro určitě přemlouval, abyste se z případu stáhl. Chci, abyste se rozhodl sám.“

„Jsem na dobré cestě,“ odtušil Steven, „ale nejdřív si to tady musím protrpět až do hořkého konce. Pak začnu ve volném čase přibíjet zločince na kříž. Prvními zákazníky budou Childs s Leadbetterem.“

„Chápu, jak vám je,“ řekl Macmillan. „Ani já jsem nezahálel, ale v tuhle chvíli nás mají všichni rádi asi tak jako obrnu v jeslích. Každý se nám vyhýbá, aniž vůbec tuší proč. Zkrátka se přeslechlo, že být viděn ve společnosti inspektora Sci-Medu neprospívá kariéře.“

„Jestli se nám podaří vystopovat všechny viníky až k nejvyšším místům, nemyslím, že bych ještě stál o kariéru ve službách těch darebáků.“

„S tímhle počkejte, až budeme vědět víc,“ mírnil ho Macmillan.

„Teď všechno závisí na výsledku neuropatologických testů, o které jsem právě požádal. Myslíte, že byste mohl sehnat nezávislého odborníka pro případ, že bychom nedokázali výsledky sami interpretovat?“

„Zařídím to,“ slíbil Macmillan.

Minuty se vlekly jako hodiny a Steven stále čekal na zprávu z laboratoře. Na rozdíl od mikrobiologických testů, u nichž je nutno čekat, dokud se bakterie a viry v živných kulturách nerozmnoží, je neuropatologické vyšetření takřka dílem okamžiku. Histopatolog rozkrájí mozek zvířete pomoci mikrotomu na velmi tenké plátky a ty pak zkoumá pod mikroskopem. Výsledky přišly v šest večer a Steven se spojil přímo s patoložkou, která ohledání prováděla.

Představila se jako dr. Wendy Carswellová a suše oznámila: „Objevila jsem jasné příznaky spongiformní encefalopatie.“

„Spongiformní encefalopatie?“ zvolal Steven. „Myslíte BSE Creutzfeld-Jacobovu chorobu, nemoc kuru a jak se tomu všemu říká?“

„Přesně tak,“ přitakala dr. Carswellová. „Z nedostatku přesnější terminologie můžeme říct, že máte co do činění se šílenými potkany.“

Se Stevenem se zatočil svět. „Nemoc šílených potkanů? Jak by k ní proboha přišli?“

„Nezlobte se, ale to vám nepovím, protože u potkanů jsem se dosud s něčím podobným nesetkala. Může to být tím, že potkaní mozky nepitvám moc často.“

Steven jí poděkoval a znovu se spojil s Macmillanem v ústředí Sci-Medu. „Už to víte?“

„Vím. Právě jsem mluvil s člověkem z Londýnské univerzity, uznávaným odborníkem na encefalopatii. Povídal, že některé živočišné druhy trpívají specifickou formou téhle choroby, která je vlastní pouze jim. Máte důkaz, že v našem případě jde o nákazu zvnějšku?“

Steven chvíli přemýšlel a pak s uspokojením prohlásil: „Ano, mám. Vím o psu, který se nakazil zhruba ve stejné době. To už by bylo moc náhod najednou. Musí existovat společná příčina.“

„Zavolám vám zpátky,“ slíbil Macmillan.

Telefon zazvonil za deset minut a Steven se po něm vrhl.

„Žrádlo,“ oznamoval Macmillan.

„Žrádlo?“

„Ten člověk říká, že postižená zvířata musela žrát něco, co byl zdrojem nákazy BSE. Přesně tak to bylo i se šílenými kravami.“

„Do prdele,“ zaklel Steven tiše.

„Teď aspoň víme, o jak vysokou hru jde,“ uzavřel to Macmillan. „Vláda Jejího Veličenstva má ráda skandály kolem BSE asi tak jak krocaní Vánoce. Další krok je bohužel zase na vás.“

Odhalení Stevena šokovalo. Thomas Rafferty musel krmit psa kontaminovaným žrádlem a ke stejnému zdroji nákazy se dostali i potkani. Ale jak? Odkud se krmivo vzalo? Kde přišel člověk, který žádné krmivo nepotřeboval, k tak nebezpečnému materiálu? A proč mu k němu někdo umožnil přístup? Vždyť Rafferty nechoval hospodářská zvířata, měl jen psa.

Steven by se nedivil, kdyby na některé farmě zůstal zapomenutý pytel granuli z časů před vypuknutím skandálu s nemoci šílených krav, ale v Západním Lothianu se to nezdálo pravděpodobné. Hovězí dobytek zde nebyl příliš rozšířený. A co víc, k vyvolání tak rozsáhlé epidemie by bylo zapotřebí obrovského množství krmiva. Mnohem většího, než kolik jej mohlo zůstat v jednom pytli pohozeném kdesi v koutě stodoly.

Stodoly! Steven si náhle uvědomil, že na Raffertyho farmě stojí velká stodola. Vždycky měl za to, že je prázdná, ale co když ne?

Vzpomněl si, jak tehdy na opuštěném Crawhillu hledal živou duši a zjistil, že vrata stodoly jsou zamčená. A proč musel Gus Watson opravovat zemědělské stroje pod širým nebem, když měl k dispozici prázdnou stodolu? Steven uvažoval, jak zjistit o záhadné budově něco víc. Nepovedená noční výprava na Peat Ridge, při níž si přivřel ruku do pasti na potkany, působila jako odstrašující příklad. Neměl sebemenší chuť absolvovat tu zábavnou odyseu podruhé. A jestli stodola opravdu ukrývala tajemství, jež se Childs s Leadbetterem snažili uchovat pod pokličkou, jistě ji zajistili proti neoprávněnému vniknutí. Pohlédl na hodinky: bylo těsně po sedmé večer. Rád by věděl, jestli dnes zastihne Guse Watsona v Hradní taverně.

Po chvilce váhání zavolal Jamiemu Brownovi a zeptal se, co má na práci.

„Nic moc. Máte nějaký návrh?“

„Jak na tom byl Gus Watson při vašem posledním setkání?“

„Dobře. Zdárně se zotavoval.“

„Tak zdárně, že by mohl po večerech chodit na pivo?“ ujistil se Steven.

„Asi ano.“

Steven vyzvedl Browna u něj doma a vyrazili na západ. „Jestli nám bude přát štěstí a zastihneme ho v hospodě, musíme si hrát na překvapené. Potřebuju od něj jedinou informaci: co se skladuje ve stodole na Crawhillu.“

„A co by se v ní mělo skladovat?“ zajímal se Brown.

„Krmivo, které způsobuje nemoc šílených krav,“ odpověděl Steven otevřeně.

„A to mi říkáte jen tak? Mně, člověku od novin?“ vyhrkl Brown.

„Ano. Mám už po krk výmluv, přetvářky, uskoků a keců o vyšším zájmu. Prosím vás o jediné: slibte mi, že nic nezveřejníte, dokud nebudeme mít pohromadě všechna fakta. Potom… potom si pro mne za mne spusťte třeba kobercový nálet. Platí?“

„Platí,“ přikývl Brown. „Odkud to všechno víte?“

„Zatím nevím vůbec nic. Jestli nám Watson řekne, že je stodola plná, půjdeme se na to zeptat Trish Raffertyové.“

„A já jsem si maloval, že strávím klidný večer u televize! vzdychl si Brown.

„Pokud je stodola prázdná, ještě to stihnete.“ Bylo pondělí a Hradní taverna byla poloprázdná, ale i přesto si uchovala atmosféru nehostinnosti a naprostého nedostatku kouzla. Steven zachytil pár úryvků hovoru, které doléhaly k výčepu skrze oblaka cigaretového dýmu, „…Tak jsem mu kurva řek: Ani hovno. Co je mně po tom, vole? Hovno.“

„Ale hovno,“ podivil se někdo jiný.

„A ještě něco, vole…“ Co si dáte?“ zeptal se Brown.

„Ležák.“ Steven popíjel pivo, Brown whisky, opírali se o pult a rozhlíželi se po Watsonovi. Nebyl tam.

„Máme smůlu,“ konstatoval Brown.

„Čekal jsem to,“ přiznal Steven. „Ale atmosféra tohohle místa nás bohatě odškodnila, nemyslíte?“

„Nevyměnil bych ji za nic na světě!“ utrousil Brown a se záměrně zveličeným skotským přízvukem dodal: „Hosti sou v Taverně dycky co nejvřelejc vítaný!“

„Přijďte pobejt,“ dodal Steven.

„Kristepane,“ vydechl Brown, „koukněte, kdo to přišel.“

Steven vzhlédl ke dveřím a spatřil Childse a Leadbettera v doprovodu Alexe McColla z Clarionu. Sotva McColl zahlédl u výčepu Browna se Stevenem, prudce změnil směr a dělal, že si jich nevšiml. Přestože měl původně rovněž namířeno k pultu, odbočil prudce doleva a usadil se u nejvzdálenějšího stolu. Childs si sedl vedle něj, zatímco Leadbetter došel pro pití.

„Že by ho odpuzovala moje kolínská?“ zašeptal Brown. „Kdybych nelibě páchl, jistě byste mě na to upozornil…“

Steven potlačil úsměv a pokynul Leadbetterovi, který na něj rovněž kývl, objednal si tři piva a vrátil se s nimi ke stolu.

„Podivní kumpáni.“ utrousil Brown.

„Třeba spolu chodí do hodin country tanců,“ nadhodil Steven, ale do smíchu mu nebylo. Intenzivně přemýšlel, co mohou ti dva hustit do McColla. „Dáte si ještě něco?“ zeptal se po chvíli Browna.

„Že by? Když už se tak skvěle bavím…“

„Omlouvám se, že jsem vás sem vytáhl.“

„To nevadí,“ ujistil ho Brown. „Ale ze všeho nejradši bych byl moucha a seděl tamhle na zdi,“ dodal a kývl směrem k McCollovi a jeho společníkům.

Steven pohlédl stejným směrem a všiml si, že si McColl cosi zuřivě zapisuje. „Určitě si to brzy přečteme.“

„Toho se právě bojím,“ řekl Brown. „Můj zítřejší článek pojednává jen o rostoucích nákladech na výstavbu sídla parlamentu, který by byl dost dobrý pro naše ctěné novopečené poslance.“

„Třeba se s vámi McColl o svůj objev podělí.“

„Ano – a papež oznámí své zasnoubení s královninou praneteří.“

„Takže půjdeme?“

„Půjdeme.“ Brown do sebe obrátil zbytek whisky a měl se k odchodu, vtom se ve dveřích objevil Gus Watson. Oba muži opět zaujali původní pozici u výčepu a Steven si pomyslel, že se k nim osud pro jednou zachoval milostivě. Přesně takhle si ono „náhodné“ setkání představoval. „Buďte zdráv, Gusi. Co dělá ruka?“ zahlaholil.

„Nazdárek, vy dva,“ odpověděl Watson a poklepal si na bílou pásku pod bundou. „Dík za optání, je to dobrý. Doktor počítá, že bych se někdy koncem příštího tejdne moh vrátit do práce.“

Steven mu vnutil jedno pivo a spolu s Brownem začali stáčet hovor kýženým směrem. „Tak co,“ spustil novinář, „budete teď mít lepší pracovní prostředí, když vzala farmu do ruky Trish Raffertyová?“

„Slíbila, že s tím něco udělá,“ odpověděl Watson. „Už jsem moc starej na to, abych se válel v každým počasí pod mašinama.“

„Kolikrát jsem si říkal, proč nemáte garáž a dílnu v té velké stodole,“ nadhodil Steven. „Nebylo by to mnohem lepší?“

„Stodola je plná,“ řekl Watson a dlouze se napil. Steven si rychle vyměnil pohled s Brownem, který pokračoval:

„Plná? Myslel jsem, že se na Crawhillu nic nepěstuje, Gusi.“

„Taky že ne. Tom tam skladoval nějaký krámy pro jednoho chlápka v kvádru a kravatě. Už to bude přes rok, co se tu vobjevil. To bylo něco pro Toma – zas jednou přišel snadno k penězům.“

„Co to bylo za ‚krámy‘?“

„Žádná levota. Já dobře vím, co vás napadá, ale nebylo to žádný svinstvo ze skládky. Tom byl pěkný kvítko, ale tenkrát šlo o vládní zakázku, úplně legální, a měl na to řádnou smlouvu.“

„Nevíte náhodou, o co přesně šlo?“

„Viděl jsem, když to ty náklaďáky přivezly. Byly to pytle granulí. Podle Toma je vláda musela dát k ledu, než se EU shodne na nějaký nový normě nebo na čem. Znáte bruselský byrokraty. A tak si na to ouřady pronajaly stodolu.“

Brown a Steven mlčky přikývli a první z nich rychle změnil téma, dřív než si Watson všimne, že z něj tahají rozumy. I tak se dozvěděli, co chtěli.

Uplynulo deset minut a McColl se svými společníky se zvedl. Usmíval se od ucha k uchu. Tentokrát už nepředstíral, že Browna nevidí. „A je to,“ prohlásil škodolibě. „Od chvíle, co mě nasadili na tenhle případ, se těším, až budu moct zavolat do redakce a říct: ‚Rezervujte mi titulní stranu!‘ Ten kýžený okamžik právě nadešel… Jak to říká ten zlosyn v Batmanovi? Už vím: pá pá, cucáci!“

Po těch slovech udělal vlevo v bok a Childs s Leadbetterem mu podrželi dveře. „Génius McColl má dalšího sólokapra,“ zahučel Brown. „Perla mezi novináři, hvězda jménem Alex…“

„Skrček zasranej,“ ulevil si Watson.

Steven a Brown se s ním rozloučili a opustili lokál. „Co dál?“ zeptal se Brown.

„Nesmíme marnit čas. Ještě teď večer zajedeme za Trish Raffertyovou.“

Stevenovi se ulevilo, když jim na Crawhillu přišla otevřít Eva. Bylo symbolické, že tentokrát mohou vstoupit hlavním vchodem. „Co tu proboha chcete?“ zašeptala překvapeně.

„Musím mluvit s Trish.“

„Měj rozum, Stevene! Teď? Uprostřed příprav na manželův pohřeb?“ zaprotestovala Eva.

„Nemůžeme to odkládat. Už vím, co se tady děje, ale potřebuji si doplnit pár detailů.“

„Kdo je tohle?“ zeptala se Eva a pohlédla na Browna.

„Jamie Brown ze Scotsmana. Moje životní pojistka.“

„Nechtěj slyšet, co si o takových myslí Trish,“ poznamenala Eva.

„Kdo to přišel?“ ozval se hlas Trish Raffertyové, která se vzápětí objevila v chodbě a nakoukla Evě přes rameno.

Když spatřila Stevena, vypěnila: „Co tady pohledáváte?“

„Musím vám položit pár otázek.“

„Táhněte pryč!“ zavrčela vztekle.

„Pomalu!“ upozornil ji Steven a legitimoval se. „Lituji, ale podle zákona jste povinna odpovídat buď tady, nebo na policii. Vyberte si.“

Trish ho probodla nenávistným pohledem a pak jí zrak sklouzl na Browna. „Co je zač tady ten?“

Brown se představil a Trish pohrdavě zasyčela: „Nikdo mě nemůže donutit, abych mluvila s blbými novináři.“

„To nemůže,“ přisvědčil Steven. „Když budete chtít, můžeme si promluvit mezi čtyřma očima.“

„Pojďte dál,“ vyzvala ho Trish a pak se obrátila k Evě: „Dohlídni na toho druhého, ať mi nekrade stříbrné lžičky, zatímco si budu povídat tady s Šerlokem.“

Eva nasadila omluvný úsměv a odvedla Browna do pokoje. Steven následoval Trish do jídelny, tam se oba usadili ke stolu.

Trish si založila ruce na prsou a netvářila se, že by chtěla spolupracovat. Steven tedy začal sám. „Povím vám, co jsem zjistil. Ta stodola tam venku,“ a ukázal prstem, „je plná materiálu kontaminovaného BSE. Potkani z okolí se k němu dostali a nakazili se nemocí šílených krav. Proto teď napadají každého na potkání. Svůj podíl na celé situaci měl i váš manžel a vy jste ho udala. Zároveň jste uzavřela s úřady dohodu: vyklopila jste jim všechno, co jste věděla, výměnou za amnestii pro Toma. Ten se na oplátku zavázal, že bude spolupracovat s Childsem a Leadbetterem na jejich úkolu. Bylo to tak?“

Trish Raffertyová zbledla a polkla. „Bez komentáře.“

„Na to zapomeňte. Musím se dovědět, co zatím nevím. Čím vás Childs a Leadbetter drží v hrsti?“

„Bez komentáře.“

„Proboha, ženská, Fergusonovic kluk je po smrti, mrtvý je i James Binnie a váš manžel jakbysmet. Chcete mít na krku spoluvinu na vraždách?“

„Byly to nehody,“ namítla Trish.

Steven se rozhodl vyložit poslední trumf. „Na smrti Jamese Binnieho a vašeho manžela nic náhodného nebylo. Někdo je zavřel v kůlně s Chanem a pak vyšrouboval pojistku. Zamyslete se nad tím, paní Raffertyová.“

„Lžete!“ vybuchla Trish.

„Ne, nelžu,“ odpověděl Steven klidně. „James Binnie měl známého na veterinární fakultě. Ten člověk mu prozradil, čím trpí zdejší potkani. James přijel za vaším mužem, aby ho o tom informoval, a Childs s Leadbetterem je oba zavraždili.“

Trish zavrtěla hlavou, jako by tomu, co právě slyšela, nemohla uvěřit. „To není možné. Slíbili mi, že když Tom udělá všechno, co mu řeknou, nic se mu nestane.“

„Zavíráte oči před fakty,“ pokáral ji Steven mírně. „Tom pro ně představoval příliš velké riziko. Báli se, že prozradí jejich tajemství.“

Z paní Raffertyové rázem vyprchala všechna agresivita. Pochopila, že si Steven nevymýšlí, a klesla jí ramena.

„Takové kurvy,“ zamumlala. „Prolhané svině! Tom byl lump, ale tohle si nezasloužil!“

Steven trpělivě mlčel a dočkal se odměny. Trish Raffertyová se rozpovídala.

„Asi před půldruhým rokem kontaktoval Toma nějaký člověk. Tvrdil, že je z ministerstva pro skotské záležitosti, a požádal jej, zda by úřady mohly na Crawhillu uložit odpad z kafilérií zpracovávajících pozůstatky krav nakažených BSE. Ti naši pitomci chtěli uchlácholit EU a poráželi krávy rychleji, než je bylo možné pálit. Slíbili, že za pronájem stodoly dobře zaplatí. Kladli si jedinou podmínku: Tom musel stodolu opravit, aby do ní nefoukalo a nezatékalo, a taky ji měl zabezpečit proti hlodavcům. Správně by měl mít certifikát potvrzující, že je úložiště bezpečné, ale dostal roční odklad. Stodola byla volná a každá libra dobrá, takže Tom souhlasil. Místním lidem namluvil, že tam skladuje krmivo, které čeká na certifikaci z Bruselu.“

„Takže všechno bylo košer?“

„Ano,“ přikývla Trish, „všechno bylo legální.“ Steven viděl, že nechce prozradit víc, a pokusil se ji trochu povzbudit.

„Kde nastal problém, paní Raffertyová? Tom musel provést něco strašného, když jste nad ním zlomila hůl.“ Trish vytáhla kapesník a chvíli si jej držela na nose a ústech.

„Tak co se stalo?“ naléhal Steven. „Neopravil stodolu, jak slíbil, a k uskladněnému materiálu se dostali potkani?“

„Něco horšího,“ hlesla Trish. „Ten sajrajt připomínal granulované krmivo a Tom s ním začal načerno kšeftovat.“

„Cože?“ vydechl Steven a vytřeštil oči. „Tím přece mohl rozjet nanovo celý kolotoč – mohla se nakazit další zvířata…“

Trish přikývla. „Říkala jsem mu to. Hádala jsem se s ním, až jsem byla samá modřina. Nakonec slíbil, že toho nechá, ale dělal to dál. Tak jsem ho udala úřadům.“

„Co bylo pak?“

„Nejdřív ho chtěli zašít, až zmodrá, ale pak jim došlo, jak by taková publicita ublížila vládě, a rozmysleli si to – veřejnost prý nesmí být zneklidňována. Slíbili nám, že když budeme spolupracovat, dají jejich lidé všechno do pořádku a Tom se vyhne stíhání, ale já už jsem nechtěla mít nic společného vůbec s ničím a nikým, ani s Tomem ne. Nechali mě, abych si šla po svých. Tom jim k jejich plánům stačil.“

„A tehdy se na scéně objevili Childs s Leadbetterem a projekt biofarmy…“

Trish přikývla.

„Čím se ti dva zabývají doopravdy?“ zeptal se Steven.

„To netuším. Pokud vím, něco vyměřujou a berou vzorky půdy po celé farmě. Nejspíš chtějí vzbudit dojem, že ten humbuk s biofarmou myslí vážně.“

Steven si ji změřil, jako by se chtěl ujistit, zda mu pověděla všechno. Dospěl k závěru, že Trish už víc neví.

„Co bude dál?“ zeptala se tiše.

„Těžko říct,“ odpověděl Steven. „Childs s Leadbetterem něco šijou. Zítra si o tom přečteme v Clarionu. Třeba mi pak dojde, jak celá ta hra dopadne. Hlavně jim neříkejte, že jsme spolu mluvili.“

Trish zavrtěla hlavou. Když se zvedli, aby se připojili k ostatním, hlesla: „Můžete dokázat, že Toma opravdu zavraždili?“

„Důkazy nemám,“ řekl Steven, „ale vím to.“

Když vstoupili do obýváku, vzala Eva paní Raffertyovou kolem ramen, usadila ji do křesla a nabídla se, že uvaří čaj. Pak zpražila Stevena pohledem plným výčitek, ale on pouze pokrčil rameny a řekl: „Už musíme jít.“

„Nemusím vás vyprovázet, že?“ otázala se Eva chladně.

„Tak co?“ vyzvídal Brown, sotva za nimi zapadly dveře.

„Ve stodole tiká časovaná bomba. BSE. Ne, krmivo ne: pozůstatky poražených krav. Trish sice tvrdí, že je všechno legální, ale stálo by za to si to ověřit. Kromě toho mi seženete všechny dostupné informace o tom, co se dělo s kafilermím materiálem a taky co o tom tvrdí vláda.“

„Co by se s ním dělo? Myslel jsem, že mršiny šly do spaloven.“

„Já taky,“ přitakal Steven.

„Hned ráno vám to zjistím,“ slíbil Brown.

„Ne! Ještě teď v noci. I kdybyste neměl jít spát.“

Brown se na Stevena zahleděl, a když viděl, že nežertuje, rezignoval. „Tak jo. Stejně bych se převaloval v posteli a přemýšlel, s čím asi přijde McColl.“

Steven jej pak zavezl do edinburské redakce Scotsmana. „Jakmile to budu mít, zavolám vám,“ slíbil Brown.

Kapitola 22

Zavolal v pět ráno. „Vzbudil jsem vás? To mám radost. Nesnesl bych pomyšlení, že si nočních radovánek užívám jen já sám.“

„Co jste zjistil?“ naléhal Steven.

„Šílené krávy nešly do spaloven. Přinejmenším ne všechny. Původně měly, ale nestačila kapacita a od té doby se po celé Británii vrší hromady kafilerního materiálu. Poražená zvířata skončila buď v chladírenských skladech, nebo ve zpracovatelských závodech, kde je namleli do granulí. Ty jsou deponovány na nejrůznějších místech po celé zemi.“

„Kolik je takových míst?“

„Ve Skotsku jsou oficiálně dvě a skladuje se v nich přes dvaasedmdesát tisíc tun materiálu. Za poslední tři roky se spálilo jen osmnáct tisíc tun a podle optimistických odhadů by do konce roku 2002 mělo zmizet šedesát procent stávajícího objemu. Roční náklady na skladování přijdou poplatníky na 3 miliony liber.“

„Proč se toho nespaluje víc?“

„Za prvé, nemáme dost spaloven. Za druhé, spalovny jsou provozovány soukromými společnostmi, které si účtují tržní cenu. A za třetí, majitelé nechtějí, aby se právě u nich likvidoval kafilerní materiál. Zanáší to kotle nebo co.“

„Vidím, že jste se činil,“ pochválil ho Steven.

„Bylo to mimořádně snadné. Jistý poslanec edinburského parlamentu za Skotskou národní stranu interpeloval počátkem léta ministra pro záležitosti venkova. Všechno je to v zápisech z parlamentních schůzi.“

„Co ho k tomu vedlo?“

„Prý se dozvěděl o tajném plánu zřídit skládku kafilerního materiálu přímo v jeho volebním obvodě. V rozporu s evropskými úmluvami se pozůstatky krav neměly spalovat, ale ukládat na skládce. Místní lidi i samotného poslance to pobouřilo. Nakonec z ministra vymámil záruky, že k ničemu takovému nedojde, a mezi řečí z něj dostal i čísla, která jsem citoval. Když plán na zřízení skládky ztroskotal, stoupla poptávka po levných skladovacích prostorách.“

„Ale takové prostory snad musejí vyhovovat nějakým předpisům?“ namítl Steven.

„To by měly,“ přikývl Brown, „jenže podle platné legislativy má majitel na jejich splnění roční lhůtu. Celý jeden rok může skladiště provozovat bez certifikátu.“

„Takže Rafferty postupoval v naprostém souladu se zákonem!“ žasl Steven.

„Zákon je jedna věc a zdravý rozum druhá.“

Steven se horce pousmál. „V tomhle případě to platí dvojnásob. Ti pánové nahoře mají tolik másla na hlavě, že by z něj mohli navršit Mount Everest.“

„Teď byste se měl trochu vyspat,“ nadhodil Steven.

„Ani nápad!“ zvolal Brown. „Za chvíli vyjde zvláštní vydání Clarionu. Musím se k němu dostat dřív než náš šéfredaktor, a vymyslet si příhodnou výmluvu, proč jsem na toho sólokapra nekápl sám. Jinak skončím jako zpravodaj společenské rubriky Skotského týdne.“

„Až něco zjistíte, dejte mi vědět,“ požádal ho Steven. Měl pocit, že sotva zamhouřil oko, když se telefon rozdrnčel nanovo, ale bylo už čtvrt na sedm.

„Clarion je na stáncích!“ zařval Brown ve sluchátku. „Má palcový titulek LHÁŘI: VLÁDA TUTLÁ SKANDÁL! A teď poslouchejte. ‚Naše novinářské eso Alex McColl odhalilo spiknutí zesnované vládou s cílem oklamat veřejnost. Orgány státní správy se pokusily utajit skutečnost, že geneticky upravené plodiny pěstované na farmě Peat Ridge způsobily dramatickou změnu chování u blackbridgeské potkani populace. Podařilo se nám získat exkluzivní svědectví, které říká, že reverend Thomas McNish neutonul, jak se uvádělo v pitevní zprávě určené pro média, ale stal se oběti potkanů. Úřady držely tento fakt pod pokličkou, aby zabránily panice. Můžeme jen doufat, že kampaň Clarionu poukazující na přemnožení těchto hlodavců přišla včas a superpotkani neohrozí ostatní části Skotska.‘ Další článek oznamuje nové křížové tažení. Zahajuje jej Otevřený dopis skotské exekutivě a nadpis volá:

UŽ DOST VÁHÁNÍ – ZASTAVTE GENETICKOU HROZBU! Chcete tvrdit, že je to vylhané od A až do Z?“

„Ano, je to vylhané od A až do Z,“ přisvědčil Steven klidně.

„McColl naletěl Childsovi a Leadbetterovi.“

„Proč to ti dva dělají? Aby odvedli pozornost?“

„Ne,“ odpověděl Steven zamyšleně. „Aby vyvolali otevřené nepokoje.“

„Nepokoje? Ale proč?“

„Protože o ně usilovali od samého začátku,“ řekl Steven. Teď už měl jistotu. „Celou tu dobu otravovali veřejné mínění ve vesnici a štvali proti geneticky upraveným plodinám. Na každém kroku svědomitě rozsévali strach a pochyby a dělali vše proto, aby místní nakonec vzali spravedlnost do vlastních rukou. Tenhle článek má zapůsobit jako rozbuška.“

„Co čekáte, že se stane?“

„Předpokládám, že až si ho přečtou horké hlavy z Blackbridge, potáhnou na Peat Ridge a vypálí farmu do základů. Pámbu pomáhej tomu, kdo jim zkříží cestu.“

„Ale tím si Childs a Leadbetter moc nepomůžou,“ namítl Brown. Steven byl přesvědčen o opaku. Kolikrát slyšel z různých stran, že ti dva stále něco vyměřují a berou vzorky půdy? Ovšemže nic takového nedělali. Byli to odborníci na výbušniny a Steven by se vsadil o cokoli, že na pečlivě zvolených místech zakopávali zápalné nálože. Až vzplane Peat Ridge, oheň se díky jejich pyrotechnickým pomůckám rozšíří i na Crawhill. Všichni budou mít za to, že ohnivou smršť způsobil západní vítr. Stodola plná kafilerního materiálu shoří na prach, plameny pohltí každý důkaz a vláda se zbaví nepříjemného problému.

„Pomůžou,“ ujistil Steven Browna, „když oheň zachvátí i Crawhill.“

„Že mě to hned…“ zvolal Brown. „Kontaminovaný materiál shoří a vina za všechny potíže padne na geneticky upravenou řepku! Uznejte, že je to elegantní řešeni!“

„Jedu tam,“ rozhodl se Steven.

„Já musím nejdřív k šéfredaktorovi,“ povzdechl si Brown. „Osuším mu zpocené čelo a pak se k vám co nejdřív připojím. A vezmu s sebou fotografa. Chci mít snímky toho, co se skladuje ve stodole, i při troše štěstí můžeme celou tu bandu zadupat do země – včetně ‚novinářského esa‘ McColla. Snad ho to poučí, že si má informace, i dřív než je zveřejní, ověřovat. Kde se budete pohybovat vy?“

„Ze všeho nejdřív se chystám na policejní stanici. Chci mít jistotu, že si policie uvědomuje vážnost situace a ví, jaký cirkus vypukne, až si dnes lidi v Blackbridgi přečtou Clarion. Dál budu muset improvizovat.“

Steven vypustil snídani a před cestou do Livingstonu si dal jen kávu. „Někdo předhodil chudáka doktora lvům,“ řekl mu Brewer na uvítanou.

Myslel tím Leviho, policejního lékaře, který pitval reverenda McNishe a o pitvě vystavil nepravdivou zprávu. „Počítám, že po dnešku ho přeloží někam na Vnější Hebridy.“

„Je mi ho líto,“ podotkl Steven, ale nemyslel to moc upřímně. „Přišel jsem se ujistit, jestli pošlete pár antonů na Peat Ridge.“

Brewer se usmál. „Zdá se, že jste se přece jenom mýlil, když jste tvrdil, že geneticky upravené rostliny jsou úplně neškodné.“

„Nemýlil,“ odsekl Steven. „Redaktor Clarionu naletěl podvodníkům. Namluvili mu neuvěřitelné nesmysly a on je spolkl i s navijákem. Jenže teď, když to otiskly noviny, tomu uvěří úplně všichni – povídačkám o hrozbě genové manipulace věří každý ochotně a rád. Jejich šiřitelům šlo o to, vyvolat masové bouře. Věřím, že jim dokážete zabránit.“

„Udělám, co bude v mých silách,“ slíbil Brewer. „Potíž je v tom, že ve Femsidu vybouchl plyn a v Boxhallu se chystá pochod oranzistů. Budeme mít práce nad hlavu. Ale myslím, že s pomoci kolegů ze soukromé agentury dokážeme uhájit zátarasy, kdyby snad domorodci příliš zdivočeli.“

„Jedu tam,“ oznámil mu Steven. „Budu vás informovat, co se děje.“

Vyrazil na cestu a tajně doufal, že Brewer bere situaci vážněji, než se na první pohled zdá. Sám přece kdysi prohlásil, že aktivisté přesvědčení o své pravdě jsou tvrdší oříšek, než opili výtržníci. Hned po příjezdu Steven vycítil, že ve vzduchu visí malér. Přestože bylo teprve krátce po deváté, před hotelem U Blackbridgeského erbu se už srocovaly houfy lidí pokřikujících nadávky na adresu ubytovaných úředníků. Když projížděl kolem, zaslechl, jak někdo volá: „Svině prolhaný!“ Raději ani nezpomalil, aby se také nestal terčem nenávistných útoků. Jel přímo na farmu Peat Ridge a dal se do řeči se strážnými, kteří jej jako obvykle zastavili.

„Už se tu ukázala policie?“ zeptal se.

„Ne, co by tady dělala?“

„Vy jste ještě nečetli Clarion?“ Oba muži zavrtěli hlavou. „Dnes bude pěkně horko. Držte se pohromadě a varujte ostatní. Já jedu zjistit, jak je o situaci informován váš šéf.“

Strážní mezitím dostali pokyn, aby Stevena vpustili, a on vjel plnou rychlostí na dvůr, kde s kvílením brzd a svištěním pneumatik zastavil.

„Do prdele,“ utrousil Lane, když vyhlédl ze dveří, „nečumíte zbytečně často na televizi?“

„Vidím, že ani vy jste neměl v ruce Clarion,“ poznamenal Steven.

„Komiksy přenechávám dětem, frajere.“

„Pár těch dětí si tu dneska bude hrát se sirkami,“ řekl Stevena „Článek v Clarionu tvrdí, že Iana Fergusona a reverenda McNisha má na svědomí vaše řepka. Údajně způsobila agresivitu potkanů.“

„To je přece blbost!“ ohradil se Lane.

„Je, ale místní lidé si to přečtou ve svém komiksu, komu myslíte, že spíš uvěří – vám, nebo Clarionu?“

„Ježíši Kriste! Jdu volat policajty“

„Právě jedu od nich. Myslel jsem, že tu už budou. Taky jsem varoval vaše strážné, ani oni nic nevěděli. Snad by stálo za úvahu povolat posily,“ Steven se vrátil do auta a zavolal Brewerovi. Chtěl vědět, kdy dorazí policisté.

„Vypadá to, že se celý svět zbláznil!“ zavrčel Brewer. „Od rána nám volají z celého okresu – všude jsou havárky nebo nějaké průšvihy. Jen co to půjde, pošlu vám tam pár chlapů. Vůbec nechápu, co se to dneska děje.“

Já ano, pomyslel si Steven a v zádech ho zamrazilo. Někdo se snažil odvést pozornost policie od Blackbridge.

Nastartoval a vracel se do vesnice. Znepokojilo ho, když zjistil, že dav před hotelem je už dvakrát početnější. Na zídce okolo parkoviště stál jeden z úředníků a snažil se srocený zástup uklidnit, ale lidé ho ukřičeli. Steven zahlédl Alexe McColla s mladým fotografem v těsném závěsu. Kroužili po parkovišti jako žraloci kolem potápějící se lodí.

Steven nezastavil a pokračoval dál k Evinu domu. Doufal, že ji zastihne a bude ji moci vysvětlit, proč ji předchozího večera na Crawhillu tak bezohledně přepadl, pokud jí k tomu něco neřekla už Trish Raffertyová. Zastavil u protějšího chodníku. V tu chvíli se otevřely domovní dveře a z nich rázně vyšel muž, kterého Steven identifikoval jako Evina otce. Eva se jej snažila zadržet, ale on ji vztekle odstrčil. Přes rameno měl zavěšen dlouhý předmět, snad pušku v celtovém obalu. Steven vystoupil z auta a Eva se k němu vrhla. „Prosím tě, zadrž ho! Vzal si do hlavy, že Ronald Lane zavinil Ianovu smrt. Zabije ho!“

„To bych musel zadržet všechny,“ povzdechl si Steven. „Přestává se mi to líbit,“ dodal a kývl hlavou směrem k hlavní ulici. „Varoval jsem Lanea i jeho strážné. Co nevidět by měla dorazit policie.“

„To je příšerné,“ hlesla Eva.

„Pověděla ti Trish, o čem jsem s ní včera mluvil?“

Eva přikývla. „Nechtěla jsem na tebe být taková. Chápu, žes to z ní musel vytáhnout i za cenu výhružek. Tom Rafferty spáchal neodpustitelnou věc.“

„Teď chtějí zničit důkazy,“ vysvětloval Steven. „Childs a Leadbetter hodlají vyprovokovat místní lidi k otevřenému útoku na Peat Ridge. Když dav zapálí farmu, ti dva se postarají, aby se oheň ‚samovolně‘ rozšířil i na Crawhill. Mám podezření, že všude rozmístili zápalné nálože, a s těmi hasiči nic nezmůžou. Všechno lehne popelem.“

To Evu vyděsilo. „Musím varovat Trish! Nemůže zůstat na Crawhillu. Co podnikneš ty?“

„Pokusím se je zastavit,“ řekl Steven. „Ale ze všeho nejdřív bych rád přesvědčil tvého tátu, že by se do toho neměl míchat.“

„Děkuju, Stevene, nikdy ti to nezapomenu.“

„Kde jsou ksakru ti policajti?“ vybuchl Steven při pohledu na hodinky. „Už tu měli dávno být. Doufám, že to Brewer nebere na lehkou váhu.“

„To budou oni,“ řekla Eva a ukázala na přijíždějící tmavomodrý mikrobus.

Při představě policejních posil rozhánějících dav před hotelem se Stevenovi okamžitě zlepšila nálada, ale radost jej rychle přešla. Mikrobus, který právě opustil přivaděč a zabočil na hlavní ulici, nebyl nijak označen. „Do prdele,“ uklouzlo mu. „Mělo mě to napadnout. Tohle jsou najatí rváči.“

Evě poklesla čelist. „Myslíš, že si místním kraválisti přivolali kolegy?“

„Zdá se.“

Vzápětí se objevil druhý mikrobus a po něm třetí. Ani tentokrát nešlo o policejní auta. „Ukliď Trish někam do bezpečí,“ zavelel Steven. „Já zavolám Brewerovi a pak se postarám o tvého tátu.“

Rychle se vrátil do vozu a vysílačkou se spojil s Brewerem. „Valí se na nás průšvih,“ oznámil mu. „Přijely tři autobusy plné profesionálních demonstrantů a vaši lidi pořád nikde.“

„Moji lidi jsou v trapu,“ zavrčel Brewer. „Víte, co se děje?“

Steven to věděl. „Ano. Vyjíždějí k případům, ze kterých se pokaždé vyklube falešný poplach.“

Brewer to vzal osobně a vybuchl: „Prokrista, když nám někdo nahlásí bouračku, u které jsou dva mrtví a tři těžce zraněné děti, nemůžeme se na to vykašlat! A zrovna tak nemůžeme ignorovat zablokovaný železniční přejezd, strom povalený přes hlavní silnici a ostatní hlášení.“

„Ujišťuju vás, že v Blackbridgi nejde o falešný poplach,“ řekl Steven, jehož se zmocnilo neblahé tušení.

„Jeden hlídkový vůz už je na cestě a za chvilku jsem u vás osobně.“

„Už aby to bylo,“ řekl Steven tiše, když k němu z dálky dolehl nepřátelský hukot davu. Eva se zatím vydala na Crawhill. Byl rád, že odtamtud Trish Raffertyovou odvede. Kdyby došlo na přímou konfrontaci s Childsem a Leadbetterem, což bylo velmi pravděpodobné, nechtěl, aby to odnesl někdo nevinný. Avšak v daném okamžiku bylo jeho hlavní starosti najit Evina otce a dostat ho do bezpečí.

Příjezd najatých demonstrantů mu tento úkol paradoxně ulehčil. Už nebyl jediným cizincem v davu a byl tedy méně nápadný. Na druhou stranu si musel dávat pozor, aby ho nepoznal některý ze štamgastů z Hradní taverny.

Protože v obleku a kravatě by působil jako pěst na oko, otevřel kufr auta a vytáhl z něj mikinu, tepláky, tenisky a vlněnou čepici; kterou si vzal na památnou noční výpravu na Peat Ridge. Na zadním sedadle se převlékl, nasadil si sluneční brýle a s nadějí, že splyne s davem, se vydal na hlavní ulici. Náhodou se do něj vmísil právě ve chvíli, kdy naproti hotelu zastavil hlídkový vůz. Pozornost všech se soustředila na jeho osádku.

Stevenovi neušlo, že se na tváři obou policistů mihl záchvěv obav, když zjistili, jak velkému množství lidí musejí čelit, ale vzápětí nasadili kamenný výraz ochránců veřejného pořádku.

Profesionalita zvítězila. Proklestili si cestu dopředu, kde se dva nešťastní úředníci snažili vyložit davu své argumenty. Lidé obdaření úřední mocí si vždycky myslí, že stačí, aby si svlékli sako, a hned se přiblíží obyčejnému člověku. Jeden z policistů se vyšplhal na zídku a požádal o ticho. Steven se zatím marně rozhlížel po Evinu otci.

Nikde ho nezahlédl, zato si všiml, že mnoho přespolních má přes rameno objemný vak. Na klidu mu to nepřidalo.

„Vyzývám vás, abyste se neprodleně rozešli!“ zvolal policista, jehož předchozí výzva se minula účinkem.

„Ihned se rozejděte a vraťte se do svých domo…“ Nebylo mu dopřáno dokončit větu. Láhev, která vylétla ze zástupu, mu přerazila nos a vyrazila přední zuby. Sletěl ze zídky přímo do náruče kolegy, který se pod tíhou jeho těla zhroutil. Zbytek zařídil déšť kopanců. Oba policisté se octli mimo hru. Rubikon byl překročen, cesta k návratu uzavřena.

Teď přišla řada na oba vládní úředníky. Jeden se pod údery svalil na místě, druhý stihl doběhnout ke vchodu do hotelu, kde zjistil, že dveře jsou zamčené. Hněv zástupu jej brzy dostihl. Nešťastník se schoulil do klubíčka a s úpěním přijímal rány, jež na něj jen pršely. Vyděšené tváře za hotelovými okny zmizely v okamžiku, kdy sklem prolétly první kameny a láhve a dovnitř dolehl hluk z ulice. Vzápětí dav rozhoupal opuštěný policejní automobil a za hlasitého jásotu jej převrátil. Rychle se zvětšující louže paliva z nádrže zapůsobila na zástup, rozvášňující se vlastním násilným konáním, jako rudý hadr na býka. Odněkud přilétla rozžatá sirka a auto se proměnilo v ohnivou kouli. Okolo zazněly další radostné výkřiky.

Ani teď se Steven nepřestal rozhlížet po Evinu otci. Už si začínal myslet, že starý Ferguson mezi výtržníky není, vtom ho zahlédl stát se dvěma hromotluky, v nichž poznal pravidelné návštěvníky Taverny. Ve chvíli, kdy si Steven začal razit cestu zástupem, vyskočil jeden z přespolních na kapotu zaparkovaného auta a s megafonem v ruce oslovil shromážděné.

„Ty svině kašlou na obyčejný pracující lidi,“ vykřikl. „Vtrhnou do našich vesnic, začnou si tu dělat svoje experimenty, zabíjejí naše děcka a pak si klidně řeknou, ať si z toho hovno děláme, že prej je všecko bezpečný.“

Odpovědí mu byly souhlasné výkřiky a muž pokračoval: „Ukažme těm hovadům, že dovedem hájit svoje zájmy! Nakonec dojde na jejich slova: až skoncujem s tím genetickým svinstvem, budem si ze všeho dělat hovno!“

Jásot dozněl a v nastalém tichu bylo náhle slyšet předení fotoaparátu převíjejícího film. Steven si všiml, že přístroj patří McCollovu fotografovi. Smůla, synku, pomyslel si. Být o dvě, tři polička rychlejší, nikdo si ničeho nevšiml.

„Žádný focení!“ vykřikl muž na kapotě auta. V tu chvíli se podobal Peteru O’Tooleovi ve filmu Lawrence z Arábie.

Dav nešťastného mládence obstoupil, někdo mu vyrval fotoaparát, vytáhl film a přístroj rozdupal. Fotograf i McColl se mohli těšit na stejnou nakládačku, jaká předtím potkala oba úředníky, když vtom si někdo všiml loga deníku Clarion.

„To je ten novinář, co o všem začal psát!“ zvolal kdosi další.

„Ten jde s náma!“ A McColl i jeho pohunek v poslední chvíli vyvázli. Stevenovi připomínali vyděšené králíky.

Rozvášněný zástup se pohnul a začal stoupat do kopce k farmě Peat Ridge. Připomínal žravou, beztvarou amébu, která zničí vše, co jí přijde do cesty. Steven se snažil nespustit z očí Evina otce, ale ten naneštěstí kráčel téměř v čele. Odříznout jej od ostatních bylo za těchto okolností velmi nesnadné.

Steven se ani nepokoušel proklestit si cestu davem. Raději zvolnil krok a počkal, až jej všichni předejdou. Pak zástupu nadběhl a zařadil se po bok pana Fergusona. Evin otec nebyl žádný výtržník, ale skutečnost, že u sebe měl pušku, z něj málem udělala vůdce celé tlupy. Stevenovi připadalo, že už se vzpamatoval ze ztráty, která jej postihla; to jen ostatní v něm záměrně přiživovali hněv a žal nad synovou smrti. Dav si z něj udělal příhodný vývěsní štít.

Steven si pečlivě zvolil vhodný okamžik, pravou nohou sekl Fergusona přes kotníky a poslal ho k zemi. Vzápětí se nad ním sklonil a předstíral, že mu pomáhá vstát. Ve skutečnosti mu vrazil prst do jamky za uchem a na okamžik přerušil přísun krve do mozku. Ferguson zůstal ležet.

„Má něco s kotníkem,“ zvolal Steven nahlas, aniž vzhlédl. „Běžte klidně dál, doženeme vás.“

Zatímco přidržoval Fergusona v ležmé poloze a skrýval tvář, zástup jej pomalu obcházel. Teprve když se zdálo, že jsou všichni daleko vpředu, risknul to a zvedl hlavu. Oba štamgasti z Taverny, kteří Evina otce doprovázeli, teď okouněli opodál. Jeden z nich Stevena okamžitě poznal a vykřikl: „To není náš člověk! Patří k těm sviním, co dělaj pro vládu!“

Steven mu jednu vrazil. Jeho pravá pěst při tom opsala sotva půlmetrový oblouk, zasáhla protivníka zleva do brady a prudce mu vyvrátila hlavu. Muž ztratil vědomí a svalil se jako pytel cementu. Toho druhého musel Steven praštit dvakrát. První rána šla na solar, a když se nešťastník předklonil, dopadla mu druhá shora na šíji. Steven nechal oba ležet, pomohl Fergusonovi na nohy a vlekl ho zpátky do vesnice.

Když eskortovaný hlasitě protestoval. Steven se zastavil, otočil ho o sto osmdesát stupňů, přitáhl si ho blíž a zavrčel: „Teď mě dobře poslouchejte: mám téhle všivé díry právě tak dost. Ronald Lane nemá s tragédií vašeho kluka nic společného a řepka z jeho polí jakbysmet. Skutečný viník je po smrti, takže s ním nic nepořídíte. Vaše dcera se o vás bojí a nechce, abyste strávil zbytek života v lochu za vraždu nevinného člověka. A protože je mi sympatická, rozhodl jsem se, že jí pomůžu. Buď se se mnou vrátíte domů jako civilizovaný člověk, anebo vám vrazím tu vaši flintu na zajíce do zadku a přehodím si vás přes rameno, ale domů vás dovleču tak jako tak. Vyberte si, nemám moc času!“

Ferguson se uklidnil a mlčky šlapal vedle Stevena. Bez nehody a bez řečí došli až k němu domů. Stevena nejvíc rozladilo, že tam nezastihli Evu. Přikázal Fergusonovi, aby nevystrkoval nos, rychle se vrátil k autu a vyrazil na Crawhill. Když vyjížděl na hlavní ulici, málem se srazil s Brewerovým autem. Oba řidiči dupli na brzdu. Steven vyskočil z vozu a běžel k inspektorovi, který stáhl okýnko. „Naši výtržníci už určitě dorazili na Peat Ridge,“ oznámil mu. „Je jich kolem stovky a jsou mezi nimi přespolní hoši s velkými bágly.“

„Dva z mých chlapů jsou k. o.,“ postěžoval si Brewer.

„Viděl jsem to, ale nemohl jsem nic dělat. Kolik jich ještě přijede?“

„Pět hlídkových vozů.“

„To znamená deset neozbrojených mužů!“ zvolal Steven. „Radši rovnou povolejte několik sanitek a hasiče… a když už budete v tom mobilizování, hodila by se nám i brigáda Gurkhů.“

„Zkusím k těm lidem promluvit,“ řekl Brewer.

Steven se ušklíbl. „Hlavně aby se o tom nedozvěděl váš pojišťovací agent. Určitě by chtěl do vaší životní pojistky vpašovat klauzuli o sebevraždě.“

„To je to vážně tak zlé?“

„Já bych k nim promluvil leda s kalašnikovem v ruce.“

„Stejně to zkusím,“ trval na svém Brewer. „Koneckonců, serou mi na můj záhonek.“

„Až pojedete na kopec, dávejte pozor,“ varoval ho Steven. „Dva z těch grázlů jsem nechal ležet na cestě. Mohli by vám překážet v jízdě a ještě byste je obvinil z maření úředního výkonu.“

Brewer odsvištěl a Steven se vrátil k vozu. V tom okamžiku dorazilo do Blackbridge policejní auto s blikajícím majáčkem. Steven počkal, dokud neodbočilo na příjezdovou cestu k farmě Peat Ridge, a teprve pak se rozjel.

„Bonne chance,“ utrousil polohlasně.

Když projel otevřenými vraty na dvůr Crawhillské farmy, zjistil, že je tam pusto a prázdno. Vytáhl pistoli z pouzdra, zkontroloval ji a rozhodl se pro přímou akci. Došel ke dveřím budovy a rázně na ně zabušil. Nic se neozvalo. Jediný zvuk, který sem doléhal, byl hukot rozvášněného davu z Peat Ridge. Zatímco čekal u dveří, zaslechl z dálky výstřel a tlumený výbuch. Cirkus začínal.

Vrátil se pod okna farmy a zavolal „Evo! Trish! Jste tam?“

Dům vypadal opuštěně. Zkusil otevřít dveře, ale bylo zamčeno. Ksakru, kde ty ženské vězí? pomyslel si. Nebyly v domě Eviných rodičů a nebyly ani tady – kde jen mohly být? Stevena okamžitě napadlo, že padly do rukou Childse a Leadbettera. Obešel dům zezadu, rozbil okenní tabulku, aby se dostal k zástrčce zadních dveří a vešel dovnitř. S pistolí v ruce opatrně procházel přízemím. Pak vyšel do patra a rozhlédl se i tam. Dům byl prázdný a zlověstné ticho panující na celém Crawhillu ještě umocňovaly zvuky detonací doléhající sem z Peat Ridge.

Steven seběhl po schodech, vyšel hlavními dveřmi na dvůr a rychle prohledal kůlny a přístavky. Nenašel v nich žádné známky života. Teď už zbývala jenom stodola. Co když někdo zavřel obě ženy pravě sem? Zamrazilo ho, když si uvědomil, že Trish Raffertyová ví příliš mnoho, než aby to Childse s Leadbetterem mohlo nechat v klidu, a hodně toho věděla i Eva, ať už si to oba ostří hoši uvědomovali nebo ne. Přišlo by jim vhod, kdyby obě ženy padly za oběť „náhodnému“ požáru. Opatrně kráčel k vysokým vratům a upřeně hleděl na zem, zda nezahlédne drát nebo infračervené čidlo. Neudivilo jej, že nalezl vrata zamčená. Nechtěl zámek ustřelit, protože výstřel by bylo slyšet po širém okolí, a raději doběhl do jedné z kůlen pro kladivo. Stačily dva údery a visací zámek se poroučel.

Zabral za jedno křídlo vrat a prudce je otevřel. V tom okamžiku ozářila stodolu oranžová záře a ve vzduchu byl cítit benzín. Řepka na sousedních pozemcích vzplála jasným plamenem. Steven znovu přibouchl vrata, protože mu bránila ve výhledu.

Udělal to pravé včas, aby mezi stromy zahlédl, jak ze střechy farmy Peat Ridge vyšlehly plameny. „Ježíši Kriste,“ zašeptal. Čerstvý vítr hnal ke Crawhillu oblaka černého kouře.

23

Stodola byla plná neoznačených plastových pytlů, naskládaných do řad a navršených až po střechu. Steven jeden z nich rozřízl kapesním nožem, nabral do dlaně hrst granulí a začal je zkoumat. Moderní průmyslová technologie dokáže proměnit i ty nejmorbidnější substance v nenápadně vyhlížející sterilní materiál. To, nač hleděl, byly ostatky poražené krávy, z nichž se ve zpracovatelském závodě stal suchý prášek slisovaný do tablet. Steven si řekl, že zase půjde, když vtom cosi zaslechl. Rozhlédl se kolem. „Evo?“ zavolal. „Trish? Jste tady?“

Znovu se mu zdálo, že k němu dolehlo tlumené zasténání, ale nedokázal určit, odkud přichází. Mezi natěsnanými pytli granulí se nikdo ukrývat nemohl. Opět zavolal a dostal nezřetelnou odpověď. Zmátlo ho to. Začal přerovnávat nejbližší pytle a odtahovat je za sebe, aby se propracoval do nitra hory. Sténání teď bylo hlasitější a on pracoval o to rychleji. Postřehl, že v nejspodnější vrstvě pytlů někdo vytvořil úzký tunel. Klekl si na podlahu a začal se do něj soukat.

Trish a Eva ležely těsně vedle sebe, svázané a s roubíkem v ústech. V očích se jim zračil strach. Bylo s podivem, že se do úzkého prostoru mezi pytli vůbec vešly. Steven jim strhl náplast, kterou měly zalepená ústa, a snažil se jim rozvázat pouta. Z nedostatku vzduchu a těžkého pachu se mu skoro udělalo nevolno. Obě ženy lapaly po dechu a téměř okamžitě se rozkašlaly, jakmile jim do dýchacích cest vnikl prach.

„Childs a Leadbetter?“ zeptal se Steven.

Eva nezřetelně hlesla. Mělo to znamenat přitakání, ale stále zápasila s dechem. Otočila se a pomohla Trish Raffertyové vylézt z tunelu. Steven vycouval už předtím. Otevřenými vraty nevnikalo do stodoly moc světla, ale Steven si i tak všiml, že Eva má vlasy zplihlé potem a kůži jí pokrývá prach z pytlů. Jen co došli k vratům, ucítili žár, který sálal ze sousedních pozemků farmy Peat Ridge až sem. Vzduch byl plný dýmu.

„Táta je tam taky?“ zeptala se Eva.

„Ne, je doma,“ odpověděl Steven.

Eva mu stiskla rameno. Než stačila poděkovat, zaryla se do vrat kulka.

„K zemi!“ zavelel Steven.

V těsném sledu zahvízdaly další dvě kulky a Steven s oběma ženami se musel stáhnout hlouběji do stodoly. Přesto se stále držel v blízkosti vrat. Ležel teď na zemi, v obou rukách svíral pistoli a pátral po terči. Aby měl lepší výhled, bleskurychle se převalil doprava. Vzápětí se mu čtvrt metru od hlavy zavrtal do dřeva čtvrtý projektil.

Neviditelný střelec ho přibil k zemi.

Výstřely zřejmě přicházely ze dvou směrů. To znamenalo, že na útěk ze stodoly nelze pomýšlet. Už po deseti metrech by se všichni tři ocitli v křížové palbě. Celá situace měla jedinou světlou stránku: obě strany se navzájem držely v šachu. Dokud měl Steven pistoli, Childs s Leadbetterem na něj nemohli zaútočit přímo. Vytáhl mobil a vyťukal Brewerovo číslo. Nic se nedělo. Pak si všiml, že ve stodole není signál. Musel se spolehnout sám na sebe.

Uběhly tři minuty, aniž padl výstřel, a Steven usoudil, že je načase zjistit, zda protivníci nevyklidili pole. Třikrát za sebou se rychle překulil přes celou šíři vrat. Do veřejí udeřila kulka a rozstříkla spršku třísek. Když nic jiného, věděl, na čem je. Z pozice, kterou zaujal, se mu navíc naskytl výhled na nedalekou skupinu stromů. Vzápětí zazněla tlumená exploze a jejich koruny vzplály. To bylo zlé, protože stromy se nacházely na pozemcích Crawhillu. Oheň se začal „šířit“.

Steven poněkud couvl. Poslední kulka jej minula jen těsně. Naštěstí jej nezasáhla, ale on cítil, jak mu proud vzduchu ovanul vlasy. V příští chvíli zaslechl zvuk dieselového motoru túrovaného do vysokých obrátek. Ozval se velmi blízko a Stevenovi se rozbušilo srdce. Pochopil, že protivníci vytáhli poslední trumf. Proti buldozeru, který předtím zahlédl stát na dvoře, pistole nic nezmohla. Teď se stroj rozjel směrem ke stodole. Steven znovu ucouvl a mávl na obě ženy, aby se pokud možno kryly. Musely znovu zalézt do tunelu mezi pytle, protože jinde nebylo místo.

Žlutá obluda se zjevila před vraty a svými pásy rvala kusy hlíny. Steven se zoufale snažil najít úhel, ze kterého by mohl zasáhnout řidiče, ale neměl šanci. Člověk obsluhující stroj držel radlici vysoko zdviženou a kryl se za ní. Steven čekal, že buldozer vjede až do stodoly a z něj vyskočí Childs a Leadbetter s pistolemi v rukou, ale mýlil se. Stroj se zastavil venku před vraty a začal je pomalu zavírat. Steven vystřelil, ale bylo to od něj pouhé gesto. Silné dřevo vrat kulka z pistole prorazit nemohla.

Vrata se teď zavřela úplně. Motor ještě jednou zařval v nejvyšších obrátkách a buldozer se o vrata zvenčí opřel.

Pak hluk stroje utichl. Steven si musel přiznat, že se všichni tři ocitli v pasti. Childs s Leadbetterem mohli realizovat svůj původní plán. Stodola vzplane a spolu s Trish Raffertyovou v ní uhoří další dva lidé. Bude to nešťastná náhoda a všechno se svede na řádění davu na Peat Ridge.

Vraty se odejít nedalo, a tak Steven horečně promýšlel jiné možnosti. Nakonec se obrátil na Trish Raffertyovou.

„Říkala jste, že Tom nedal stodolu opravit, ačkoli se k tomu zavázal. Co je s ní v nepořádku? Kde má slabá místa?“

Trish vypadala jako živoucí mrtvola, k níž ostatně neměla daleko. „Celá zadní stěna byla u země prohnilá, ale… když ji neopravil Tom, udělali to za něj oni.“

Stevenův optimismus zase vyprchal.

„Když jsem ho tehdy udala úřadům, poslali sem kontrolu a taky dělníky, aby zabránili potkanům v přístupu. Znamená to, že umřeme, viďte?“

Steven si to myslel taky, jen by to nikdy neřekl nahlas. „Neumřeme, nebojte se,“ řekl, ale nepřesvědčil tím ani sám sebe, tím méně Trish Raffertyovou. „Říkáte, že rekonstrukcí prošla celá stodola?“

„Ne, jenom se záplatovaly díry v zadní stěně.“

„Potom je klidně možné, že o kus výš zůstalo nějaké prohnilé místo,“ zauvažoval Steven nahlas a začal si klestit cestu horou pytlů. Shazoval jeden po druhém na zem a Trish s Evou je tahaly pryč. Než se mu podařilo objevit úzký průlez mezi nejhořejší vrstvou pytlů a střechou stodoly, zdálo se mu už vedro nesnesitelné a vzduch nedýchatelný.

Přesto se nevzdal. Neměl čas vymýšlet jiná řešení.

Otočil se a zavolal na obě ženy, aby je seznámil se svým plánem: hodlal prolézt k zadní stěně chodbičkou pod hřebenem lomenice.

„Dej na sebe pozor!“ vykřikla Eva těsně předtím, než zahájil svou nebezpečnou pouť po nejvyšší vrstvě pytlů.

Bylo tam tak málo prostoru, že musel mít ruce stále natažené před sebou. Kdyby je skrčil, nevešel by se tam. V jednom místě se tunel mezi pytli a střechou dramaticky zúžil.

Steven se při plazení poranil na břiše o šev jednoho z pytlů a záda mu sedřel trám krovu, ale bolest nebyla ničím proti pomyšlení, že už nemůže zpátky. Na to, aby se obrátil, nebylo kolem dost místa, a vycouvat by odtamtud nedokázal. Měl jen dvě možnosti – prolézt a dostat se ven… anebo přitom zahynout. Třetí cesta nebyla.

Konečně se doplazil k místu, v němž se trojúhelník štítu zadní štěpiny stodoly stýkal se střechou. Horečně hmatal ve tmě ve snaze nalézt kus prohnilého prkna. Vše kolem bylo tak pevné a solidní, až to člověka skličovalo. Stálo ho to hodně sil, ale nakonec se mu povedlo odsunout jeden z pytlů na levé straně někam za sebe, takže se mohl popotáhnout kousek stranou a ohmatat další spoj. Dusno v kombinaci se špatným vzduchem a námahou způsobily, že mu oči zaléval pot.

Spoje trámů nepovolovaly, ale když samým vztekem uhodil pěstí do jednoho ze střešních prken, cítil, jak se prohýbá. Zkusil to znovu a opravdu – zrezivělé hřebíky částečně povolily a prkno teď bylo opravdu uvolněné.

Kdyby tak měl víc místa a mohl se rozmáchnout!

Steven se chvíli hmoždil s pytli, aby si vytvořil víc prostoru, ale bál se, že jej přesouvání těžkých břemen v tak stísněných podmínkách nadobro vyčerpá. Nakonec to vyřešil tak, že pevně objal pytel pod sebou, převalil se na záda, takže se ocitl pod ním, a pak jej vši silou odsunul pryč, do tunelu, kterým se předtím připlazil. Věděl, že vracet se tamtudy stejně nebude.

Pár okamžiků sbíral síly, potom pokrčil nohy, překonal bolest. Opřel podrážky bot o uvolněné střešní prkno a ze všech sil vykopl. Hřebíky nevydržely a prkno odlétlo – ale jen o půl metru.

Steven musel znovu odpočívat. Vychutnával skutečnost, že vidí denní světlo a dýchá venkovní vzduch, třebaže o čistém povětří se mluvit nedalo. Vypadalo to, že hustý dým zahalil celý svět. A v kouři Steven uviděl, že prkno drží jen na zrezivělém kusu plechu, jímž někdo kdysi vyspravil střešní krytinu. Na jemnou práci nebyl čas. Teď už nehrálo roli, zda v Blackbridgi zazní o jednu detonaci víc nebo míň. Steven vytáhl pistoli z pouzdra a dvakrát vypálil do plechové tabulky. Kus plechu odletěl a prkno bylo volné.

Vrátil pistoli do pouzdra a protáhl se vzniklým otvorem na střechu. Chvíli se rozhlížel, i když věděl, že nezbývá moc času a stodola co nevidět vzplane. Všiml si, že přímo na Crawhillu už vypuklo několik požárů. Ve všech případech to vypadalo, jako by se oheň rozšířil náhodně z Peat Ridge.

Tiskl se ke střeše a snažil se zahlédnout Childse nebo Leadbettera. Konečně někoho uviděl, ale nedokázal určit, který z těch dvou to je. Dotyčný se pohyboval asi sto metrů od stodoly, přímo u silnice oddělující pozemky PeatRidge od Crawhillu.

Steven se snažil držet na odvrácené straně střechy; kryt jejím hřebenem postupoval k průčelí stodoly. Když dospěl až na konec střechy, pohlédl přes okraj dolů na buldozer blokující vrata. Teď se mu docela hodilo, že tu stroj stojí. Skok z výšky na zem by představoval velké riziko, ale spustit se na střechu kabiny bylo docela snadné.

Šlo jen o to, aby si ho při tom někdo nevzal na mušku. Znovu se přesvědčil, zda Childs nebo Leadbetter stodolu nehlídá, překulil se přes okraj střechy, na okamžik se přidržel okapu a konečně seskočil na střechu buldozeru. Prosmeknout se do kabiny bylo snadné. Nyní šlo o to, jak stroj nastartovat. S úlevou zjistil, že v zapalování zůstal trčet klíček. Otočil jim doprava a dlaní stiskl zelené tlačítko. Motor s řevem naskočil a Steven obrátil oči k nebi na znamení díků. Věděl, že mu možná zbývají jen vteřiny. Zacloumal pákou a zařadil zpátečku. Rozjezd byl tak prudký, že málem vyletěl čelním sklem z kabiny.

Neměl čas oznamovat Evě a Trish, co mají dělat. Doufal, že si řev motoru správně vyloží. Přeřadil na jedničku, spustil radlici a plnou silou vrazil do vrat – rozlétla se, jako by byla ze sirek. Vypnul motor, vyskočil z kabiny, zavolal na obě ženy, aby si pospíšily ven, a když se objevily ve vratech, hnal je v předklonu co nejdál od stodoly. Bál se, že může každou chvíli vzplanout. Očekávaná exploze se nedostavila, zato kdesi nablízku třeskl výstřel a kulka se s protivným svistem odrazila od prázdného plechového sudu po jejich levici.

Steven pochopil, proč Childs a Leadbetter ještě nevyhodili stodolu do povětří. Přinejmenším jeden z nich se vrátil, aby zlikvidoval tři nežádoucí svědky. Eva a Trish se ukryly za kopečkem hlíny. Steven jim gesty naznačil, že se pokusí obejít útočníka zprava a vpadnout mu do zad. Eva pochopila a přikývla. Steven se odvalil doprava, vyskočil a běžel se ukrýt za hromadu dřevěných beden. Když se letmo ohlédl, všiml si, že se Eva snaží upoutat jeho pozornost a zuřivě gestikuluje.

Usoudil, že zahlédla někoho, kdo se k nim blíži, ale koho on sám ze svého místa nemůže vidět. Zadíval se směrem, jímž ukazovala, a pak si všiml, že zvedla dlaň, jako by mu naznačovala, aby se nehýbal z místa. Zůstal přikrčený s pistolí v ruce. Uvědomoval si, že už vypálil dvě kulky ze zásobníku. Neodvracel pohled od Evy, která na něj stále mávala zdviženou dlaní. Náhle ji nechala klesnout a rychle ukázala před sebe.

Vyskočil, sevřel zbraň v obou rukách a zaujal pevný postoj s pokrčenými koleny. Asi dvacet metrů od něj stál Childs a chystal se vystřelit po ukrývajících se ženách. Podařilo se mu stisknout spoušť, ale to už Steven vypálil tři rány v rychlém sledu za sebou. Učinil tak s chladnou hlavou a bez záští, třebaže si zároveň uvědomoval, že si vyřizuje osobní účet. Jenny se nikdy nedozví, co se zde odehrálo, ale aspoň už nikdy nespatří Childsovu tvář, ať už u soudu, nebo při náhodném setkání. Všechny tři kulky zasáhly cíl a Childs byl mrtev dřív, než si stačil uvědomit, že je Steven někde nablízku.

Steven nepolevil v ostražitosti, zaklekl najedno koleno a s pistolí v natažené ruce se rozhlížel po Leadbetterovi.

Ale žádný další pistolník tam nebyl a nikdo na něj nemířil. Steven usoudil, že se Childs vrátil na vlastní pěst a jeho kolega je někde daleko.

Rozběhl se k ležícímu a vykroutil mu z prstů zbraň. Teprve pak se vrátil k oběma ženám. V půli cesty strnul, když uviděl, jak Eva drží Trish v náruči a tiše pláče. „Ten lump ji dostal,“ vzlykla. „Je mrtvá.“

Steven poznal, že mluví pravdu. „Panebože, to jsem nechtěl,“ hlesl.

Eva vzhlédla. „Kdo to sem běží?“ Steven se otočil jako na obrtlíku, zaklekl a namířil pistoli na dvojici mužů, která vbíhala na dvůr v kotoučích dýmu. Pak poznal houpavou chůzi Jamieho Browna a ulevilo se mu.

„Do prdele, tady to vypadá jak ve Vietnamu,“ vyjekl Brown, když spolu s mladým vyjukaným fotografem zaujal pozici v podřepu vedle Stevena. „To svinstvo je pořád ve stodole?“ zeptal se.

„Je, ale nemůžete tolik riskovat. Stodola každou chvíli vzplane.“

„Potřebuju jenom pár fotek a hrst granulí pro laboratoř,“ řekl Brown, vyskočil a pobídl fotografa, kterému se dvakrát nechtělo.

„Nechoďte tam!“ vykřikl Steven.

„Po tom, co jsem si ráno vyslechl od šéfredaktora, se nemůžu vrátit s prázdnýma rukama,“ zavolal Brown přes rameno a oba muži zmizeli. Steven za nimi hleděl s úzkosti.

„Dělejte, proboha!“ popoháněl jev duchu, zatímco vteřiny odtikávaly.

Náhle stodolu zahalil oranžový plamen, vyšlehl do třicetimetrové výšky. Příšerný hukot Stevena i Evu málem ohlušil a horká tlaková vlna je povalila. Steven úzkostně vykřikl, když si uvědomil, že Jamie Brown a jeho kolega nemohou z hořící pasti vyváznout, a začal se plazit pryč z dosahu sálajícího žáru a odporného pachu pálícího se masa.

Když byli dost daleko, ohlédli se a chvíli sledovali ohnivé interno. Stevenovi připadalo nevhodné krčit se v prachu, zatímco přihlíží kremaci obou novinářů ze Scotsmana. Přestože se ho Eva snažila stáhnout za nohavici k zemi, vztyčil se a se sevřeným hrdlem hleděl do plamenů.

Po chvíli tiše řekl: „Sbohem, Jamie, byl jsi jedním z lidí, díky kterým je svět aspoň trochu snesitelný.“ Nemohl odtrhnout zrak od stodoly, takže neviděl, jak Eva sahá po pistoli, která mu ležela u nohou. Hluk výstřelu jako by jej probudil ze zakletí. Steven se vrhl k zemi a ohlédl se právě včas, aby zahlédl hroutícího se Leadbettera.

Pistolník je nepozorovaně obešel zezadu a Eva, sedící na zemi, zahlédla, jak se k nim přikrádá mezi křovím.

Leadbetter si jí nevšiml a dlouho mířil na Stevenova záda. Myslel si, že jsou zde sami. Eva byla naštěstí rychlejší.

„Díky,“ vydechl Steven. I ve svém ohromení si uvědomil, že to není nejvhodnější reakce.

„To nestálo za řeč,“ odpověděla Eva statečně, ale bylo vidět, jak se jí třesou ruce. Objal ji a přivinul k sobě.

„Řekni, že je to pryč,“ poprosila a hlas se jí zadrhl v hrdle.

„Je, přisahám,“ ujistil ji Steven, zatímco ji něžně kolébal a líbal do vlasů. Dlouho mlčeli, hleděli do plamenů a snažili se vyrovnat s tím, co se jim právě odehrálo před očima. „A co my?“ dodal. „Co bude s námi?“

„Já… já nevím,“ zamumlala Eva. „Myslím, že bych se do tebe dokázala snadno zamilovat, už se mi to napůl podařilo, jenže musím dodělat školu a pak bych si ráda vybudovala kariéru – někde daleko odtud. Nějak mi do toho nezapadá vážný vztah s mužem, který už má dítě. Nechci skončit tak, že budu strkat nákupní vozík po tesku a utírat dětem nos. Připadá ti to cynické?“

Steven se usmál a zavrtěl hlavou. „Vůbec ne, moje milá,“ zašeptal. „Řekla jsi to tak, jak to cítíš.“

„Ale dnes v noci nechci být sama.“

„Nebudeš. A co se stane zítra, na to nebudeme myslet.“

***

Když doznělo kvíleni poslední sirény, na Blackbridge se po dlouhém dni snesla tma a kolem se znovu rozhostilo ticho. Jedinou připomínkou tragických událostí zůstával všudypřítomný pach spáleniště a kouř, který dál visel ve vzduchu a zastiňoval hvězdy, třebaže noc byla jinak jasná. Childs a Leadbetter, hlavní viníci celé krvavé aféry, byli mrtví. Mrtvá byla bohužel i Trish Raffertyová a taky Jamie Brown a jeho fotograf, teprve devatenáctiletý Kevin Miles. Jeho třetí výjezd do terénu se mu stal osudným. Ronald Lane přišel o zrak, když se snažil zachránit svůj majetek před ohněm. Farma vyhořela do základů. Brewerovi museli ošetřit přeraženou ruku a v nemocnici skončilo i osm policistů, čtyři pracovníci bezpečnostní agentury a deset demonstrantů. Dva napadeni ministerští úřednici – jeden z londýnského ministerstva zemědělství, výživy a rybolovu a druhý ze skotské exekutivy – museli být hospitalizováni na jednotce intenzivní péče a řada dalších utrpěla drobná zranění způsobená střepy skla. Oheň, jenž zachvátil stodolu na Crawhillu, byl tak prudký, že se vše, co ukrývala, doslova vypařilo… Ještě odnikud neodjížděl Steven tak rád.

***

„Co se bude dít dál?“ zeptal se Johna Macmillana v londýnské kanceláři Inspektorátu.

Macmillan se tvářil jako kocour nad talířem horké kaše. Steven to vycítil téměř okamžitě, jakmile proti němu usedl. Do Londýna se vypravil přímo z Norfolku, kde strávil pár dní s Jenny a rodinou. Teď sledoval svého šéfa, jak na stole nervózně přerovnává lejstra, „Obávám se, že nic,“ odtušil Macmillan.

„To nemyslíte vážně.“

„Úřední verze praví, že ti dva, Childs a Leadbetter, jednali na vlastní pěst a dalece překročili své pravomoci.“

„Na vlastní pěst?“ zvolal Steven. „Snad nečekáte, že tomu uvěřím!“

„Nečekám,“ připustil Macmillan, „ale zkuste dokázat opak.“

„Takže vás přece jenom zlákal rytířský titul,“ zavrčel Steven zlostně, ale hned toho zalitoval.

„O ten vůbec nejde,“ odpověděl Macmillan s obdivuhodným klidem, „to mi můžete věřit. Pouze si nemůžu dovolit ten luxus a dopustit, aby mé kroky řídil vztek, hořkost, nebo dokonce špatná nálada. Jestli má Inspektorát Sci-Med přežít, a on přežít musí, nezbývá mi, než se chovat pragmaticky. Sečetl jsem všechna pro a proti a došel jsem k závěru, že nemůžeme vyhrát. A jak jsem vám nejednou vštěpoval, do předem prohraného boje je lépe se nepouštět.“

„Proč bychom nemohli vyhrát?“

„Od Childse a Leadbettera se všichni distancovali – to jsme ostatně mohli předpokládat. Navíc jsou oba po smrti. Neexistují žádné dokumenty, které by dokazovaly spojení mezi těmi dvěma a jakýmkoli státním úřadem v Londýně nebo Edinburghu. Kafilerní materiál už neexistuje a navíc se na Crawhillu skladoval legálně. A souvislost mezi BSE a agresivitou potkanů vypadá v tuhle chvíli jako čirá spekulace.“

Steven chtěl něco namítat, ale Macmillan jej gestem ruky přerušil a pokračoval: „Každý vám vmete do tváře, že za všechno mohla geneticky upravená řepka, a ta ke všemu shořela taky…“

„Oba přece víme, jak to bylo!“ ohradil se Steven.

„Vědět nestačí. Dnes, kdy je veřejné mínění nepřátelsky naladěno vůči genovým manipulacím, nemůžeme hájit tak kontroverzní názory.“

„Panebože!“ zvolal Steven, který si náhle připadal naprosto bezmocný. „Chcete říct, že jim to jen tak projde?“

Macmillan se naklonil nad stůl. „Copak nevíte, jak to v životě chodí?“

Steven vstal a měl se k odchodu. Nevěřícně vrtěl hlavou, ale zároveň se bál, že až z něj vyprchá hněv, dá Macmillanovi za pravdu. To pomyšlení jej děsilo ze všeho nejvíc. Už sahal po klice, když za sebou uslyšel: „Ráno jsem dostal dopis. Chtěli mě povýšit do rytířského stavu.“

Steven se otočil. „A vy?“

„Odmítl jsem.“

Poznámka autora

Léto 1999

Západně od Edinburghu se skutečně nachází vesnice, v niž je uloženo 22 300 tun živočišného odpadu kontaminovaného BSE (pozůstatky krav poražených podle nařízení o likvidaci dobytčat starších třiceti měsíců přijatého britskou vládou v roce 1996). Zmíněnou vesnicí protéká kanál Unie spojující Edinburgh s Faikirkem. Ve Skotsku se nacházejí dvě skladiště s takovým obsahem – to druhé lze najít v Glenrothesu v regionu Fife. V celé Velké Británii pak nalezneme 41 chladírenských objektů, deset suchých skladišť a dvě skladiště kontejnerů, v nichž – jak se roku 1997 vyjádřil tehdejší stínový ministr zemědělství Gavin Strang – jsou uchovávány „hory mršin a odpadu, které úřady nejsou schopny zlikvidovat.“

Skluz v likvidaci kafilerního odpadu způsobil špatný odhad kapacity spaloven a neustálé spory s jejich provozovateli. Těchto zařízení není v Británii tolik, aby se dokázala vypořádat s tak velkým objemem poražených zvířat. Spalovny jsou navíc provozovány soukromými subjekty (stejně jako skladovací prostory) a majitelé neustále šroubují ceny. Náklady na celou neradostnou kauzu tak dosahuji astronomických výšin. Jen ve Skotsku přijde skladování kafilermího materiálu daňové poplatníky na 1,3 milionu liber ročně a cena za jeho likvidaci se odhaduje na 7 milionů liber.

Přestože se britská vláda v dohodě uzavřené s EU zavázala, že tento materiál bude zničen ve spalovnách, objevil se nedávno návrh, aby se ukládal na skládkách. Bruce Crawford, poslanec za Skotskou národní stranu zastupující v novém skotském parlamentu střední Skotsko a Fife, zjistil, že podobná skládka má vzniknout v jeho volebním obvodu a interpeloval příslušného ministra během veřejné parlamentní debaty. Ministr pro záležitosti venkova Ross Finnie byl nucen poslance ujistit, že ke zřízení skládky nedojde.

Zdá se, že v dané chvíli můžeme jen doufat v bezpečnost skladovacích objektů. Podléhají sice přísným předpisům, ale po dobu jednoho roku je lze provozovat bez licence.

Nejoptimističtější odhady říkají, že se do konce roku 2002 podaří ze skladovaného odpadu zlikvidovat šedesát procent.

Ken McClure

Úskok

Z anglického originálu Deception

vydaného v roce 2001

nakladatelstvím Simon & Schuster UK Ltd.,

přeložil Ivan Ryčovský

Vydala Apsida, s. r. o., v Praze roku 2002

Redaktor Ivo Šmoldas

Ze sazby zhotovené studiem FOTOTYPO MD

vytiskla tiskárna Ueberreuter Print v Pohořelicích

Vydání první

APSIDA

Černokostelecká 72

100 00 Praha 10

Tel./fax:274851296

smoldas@volny.cz

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai