Bílá hrozba

Ken McClure

(2010)

Hodnocení:

****

Štítky:

Romány, Literatura světová

Steven Dunbar má nenápadně prošetřit podivnou smrt lékaře, který údajně spáchal sebevraždu. Při pátrání vyplouvá na povrch mnoho nejasností: podivné infekční onemocnění u dětí, zmizelí pacienti, ztracené chorobopisy... Jak se Steven blíží k pravdě, někdo se cítí velmi ohrožen.

K E N

Mc C L U R E

BÍLÁ

HROZBA

Copyright © Ken McCIure, 2009

Translation © Libuše Chocholová, 2010

Copyright © ALPRESS, s. r. o.

This translation of White Death is pubiished

by arrangement with Birlinn an imprint of Birlinn Limited

Všechna práva vyhrazena.

Žádnou část knihy není dovoleno užít

nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez písemného

souhlasu držitele práv, s výjimkou krátkých citací

nebo odkazů, které tvoří součást kritického hodnocení.

Z anglického originálu WHITE DEATH

přeložila Libuše Chocholová

Redakční úprava Drahomíra Smutná

Grafická úprava obálky Tomáš Řízek

Vydalo nakladatelství Alpress, s. r. o., Frýdek-Místek,

v edici Klokan, 2010

shop@alpress.cz

Tisk a knihařské zpracování Centa, spol. s r. o., Vídeňská 113, Brno

Vydání první

ISBN 978-80-7362-816-1

Až každý dobrý člověk bude také moudrý

A moudrý člověk bude dobrý též

Pak bude náš svět krásný jako nikdy

Já v tohle doufám. I ty tomu věř.

Baronka Elizabeth Wordsworth

1840-1932

„Dobrý a moudrý“

PROLOG

Hotel Turnberry

Ayrshire

SKOTSKO

Listopad 2004

„Já to prostě nechápu,“ stěžoval si sir Gerald Coates kolegovi Jeffreymu Langleyovi. Spěchali spolu od vrtulníku směrem k terénnímu autu, které je mělo dovézt ten kousek k hotelu. „Proč nás ženou z Londýna až do Skotska v tuhle nehoráznou noční hodinu, a ještě v takovéhle zatracené zimě na jakousi poradu o lékařském zásobování?“

„Někdo si zřejmě libuje v dramatických situacích,“ poznamenal kysele Langley. Šofér jednou rukou přibouchl dvířka a druhou si držel čepici, protože pilot vrtulníku už zase zrychlil otáčky a začal stoupat do noci. „Že prý to snad svolává dokonce sám předseda vlády.“

Coates se ušklíbl. „Já mám ještě bližší zdroje, ale přece jen nechápu, proč nás sem ženou jenom proto, abychom prodiskutovali, jestli zdražit Paracetamol.“

„Jestli v tom ovšem není nějaký reklamní trik, o kterém nemáme tušení.“ Coates pohlédl k nebi, ze kterého se řinuly proudy lijáku a bušily na střechu vozu. „A proč nám to ještě ke všemu sdělili jen tři hodiny předem?“

„Snad se to všechno brzy dovíme,“ podotkl Langley, který spatřil, že se blíží k dlouhému bílému průčelí hotelu. „Ale páni, co má znamenat tohle všechno?“

Range Rover prudce zabrzdil, když se v jeho reflektorech objevili dva ozbrojení vojáci v nepromokavých pláštěnkách a přikázali mu zastavit. Řidič spustil okénko a ohlásil: „Sir Gerald Coates a pan Jeffrey Langley.“

„Prosím vaše doklady, pánové,“ vyzval je jeden z vojáků a pořádně si na ně oba posvítil baterkou. Z helmy mu přitom proudem crčela voda.

Oba pánové zalovili v náprsních kapsách a předložili požadované doklady, načež je voják mávnutím ruky propustil.

„Teda na mou duši…,“ hlesl Coates, když pomalu míjeli řadu oficiálních vozidel, přerušenou občas vojenským nebo policejním autem. „Tak bych řek, že to někdo s tím smyslem pro dramo už trochu přehání.“

Langley už chtěl něco odpovědět, když kolem jejich vozu přejela dlouhá černá limuzína a zaparkovala před vchodem do hotelu. Vepředu se na tyčce plácal mokrý kus látky s hvězdami a pruhy. „A hele,“ řekl.

„Tak tohle to vysvětluje,“ poznamenal souhlasně Coates. „Jsme pouhých třicet minut od letiště v Prestwicku.“

„A širého modrého Atlantiku…“

„…který dělí naše dva národy. Přesně tak…“

„To je čím dál víc pozoruhodné.“

Oba pánové vystoupili a vešli do hotelu, ovšem až poté, co se znovu prokázali svými doklady. Když si všimli dvou příslušníků Královského námořnictva, kteří stáli po obou stranách vchodu, jen si vyměnili pohledy.

„Děkuji vám, pánové, račte mě prosím následovat,“ pravil voják, který byl pověřen, aby se o ně postaral.

Když Coates a Langley odevzdali své svrchníky, bylo jim dopřáno pár minut ve vítaném klidu a teple umývárny, kde se mohli při tlumených tónech Vivaldiho skladby aspoň trochu osvěžit. Potom je odvedli do sálu, kde se měla konat schůze. Sešlo se tam okolo dvaceti osob, většinou pánů ve tmavých oblecích, ačkoliv mezi nimi byly i tři dámy a dva vysoce postavení důstojníci v uniformách. Ti už byli usazeni hned u čela stolu. Jinak byl stůl zatím neobsazený, ale šest karaf s vodou a šest psacích podložek napovídalo počet účastníků.

Coates a Langley byli usazeni každý v polovině boční strany a oba se rozhlíželi, jestli nespatří povědomé tváře. Rozpoznali pár vysoce postavených úředníků ministerstva vnitra a obrany. Když se jejich pohledy střetly, kývli si s nimi na pozdrav. Pán po Langleyově levici byl konzultantem londýnské Fakulty hygieny a tropických chorob, jak stálo na jmenovce. „Taky netušíte, co se tady bude dít?“ zeptal se ho Langley s přátelskou a spikleneckou grimasou.

„Zrovna jsem se na to chtěl zeptat vás,“ odpověděl pán. „Nemám nejmenší páru.“

Coates dostal podobnou odpověď i od dámy sedící napravo od něj. Byla to Linda Meyerová ze Střediska pro sledování chorob v Atlante, Georgie. „Představte si, jeden moment si v rodinném kruhu pochutnáváme na špagetách a uvažujeme, jestli půjdem na bowling - a minutu potom už si pakuju kufr na let přes Atlantik do téhle zatracené díry - ani nevím, jak se to tu jmenuje.“

„Nacházíte se v Ayrshire, v jihozápadním Skotsku,“ informoval ji Coates.

„Děkuju pěkně,“ odsekla Linda. Její tón naznačoval, že tohle ví taky, jenom to chtěla záměrně přehnat.

Veškerý hovor utichl, když do sálu vešel představitel Královského námořnictva, přistoupil k jednomu z pánů na druhém konci stolu a něco mu pošeptal do ucha. Ten se pak zvedl a následoval ho ven z místnosti.

„Toho znám,“ zašeptala Linda Meyerová.

„Já tedy ne,“ přiznal Coates.

„Zpravodajská služba.“

„Tak? To je teda zajímavé.“

„A vy jste kdo?“ zeptala se Meyerová, která si všimla, že na Coatesově jmenovce stojí pouze jeho jméno.

„Ach, promiňte,“ omlouval se Coates. „Dalo by se říct, že jsem také něco jako ‚zpravodajská služba‘. Ovšem mnohem menšího státu,“ dodal skromně. Coates i Langley byli členy speciálního vládního poradního útvaru ve věcech, které se týkají bezpečnostních stránek zdravotnictví.

„Dámy a pánové, děkuji vám, že jste přišli. Myslím, že bychom snad mohli začít,“ prohlásil mladý muž, který se ujal mikrofonu, když se sedadla v čele stolu zaplnila. „Tato schůze byla svolána na výslovnou žádost ministerského předsedy a prezidenta Spojených států.“

Udělal pauzu a čekal, až zmlkne překvapený šepot. „Takže bez dalšího komentáře předám teď slovo panu Simonu Maltbymu, státnímu sekretáři ministerstva vnitra, který vám k tomu sdělí více.“

Maltby všechny přivítal a představil osoby sedící po obou stranách vedle něho. Omluvil se účastníkům, že byli svoláni tak narychlo, zvláště pak „našim americkým přátelům“. „Ale určitě všichni brzy uznáte, že to, co dnes máme projednat, má nesmírný význam pro nás pro všechny. Jak ministerský předseda, tak prezident se rozhodli, že lépe než rozptýlit informace po normálních vládních kanálech bude svolat všechny klíčové hráče dohromady, aby mohli společně vyslechnout zprávu o problému, který před námi stojí. O některých základních detailech vám nyní podá zprávu pan Malcolm Williams, specialista MI5 v oblasti strategického plánování.“

Na jeho pokyn se vztyčil příšerně hubený muž, který by se spíš hodil do vědeckých kruhů. Odkašlal si a promluvil. „Dámy a pánové, mnoho lidí považuje dnes za největší hrozbu civilizované společnosti nebezpečný rozvoj nukleárních zbraní a teroristické atentáty. I když ani tyto problémy nehodláme podceňovat, je třeba říct, že tomu tak není.

Největší nebezpečí, tak jak tomu už víckrát v minulosti bylo, hrozí však z nemocí. Celou historií lidstva se táhne jako červená nit boj s mikrobiálním světem. Už vícekrát jsme se nebezpečně přiblížili možnosti, že tento boj prohrajeme. Tak tomu bylo, když planetu zamořily velké epidemie - neštovice ve starém Egyptě, dýmějový mor v Evropě čtrnáctého století, pandemická chřipka začátkem dvacátého století - ale nakonec jsme přece přežili a obstáli. Přežili jsme, protože to byl rovný boj, my proti nim, a my jsme měli mozek. Byli jsme schopni studovat svého nepřítele a vymyslet protistrategii založenou na znalostech, které jsme o něm nabyli. Protože mikrobi nejsou samozřejmě vybaveni intelektem.

Jenže teď musím s politováním konstatovat, že tohle už neplatí. Ti, kdo by rádi zničili naše společenství, se spolčili se světem mikrobů, aby vytvořili zřejmě nejmocnější hrozbu, kterou jsme kdy před sebou měli - biologický terorismus. Možnost, že proti nám budou použity biologické zbraně, je stále pravděpodobnější a nabývá skutečně katastrofického potenciálu. Nepříteli může posloužit AIDS, pandemická chřipka, tuberkulóza, mor, antrax, botulismus, neštovice a spousta dalších. Mnohé z nich byly geneticky pozměněny tak, aby se zvýšila jejich schopnost zabíjet - lidská zákeřnost zvýšila účinnost choroby, mikrobi se stali zbraní.

Všechny uvedené prostředky se dají levně a snadno obstarat a vytváření a množení jejich kultur může zajišťovat průměrný laboratorní personál v kterékoli nemocnici. Jediná garáž někde na předměstí může ukrývat dostatek biologických ničivých sil na to, aby vymazaly ze světa celé město. Kontrola nukleárních zbraní je dětskou hrou ve srovnání s monitorováním zahradních kůlen. A jestliže nemáme naději, že odhalíme a odvrátíme každou takovou hrozbu, tak co si můžeme počít?“

Williams vzhlédl od svých poznámek a po krátké odmlce pokračoval. „Musíme něco podniknout dříve, než se hrozba stane realitou. Jediným klíčem k přežití v této válce je získaná imunita, a to v praxi znamená očkování. Máme-li ochránit naši populaci před těmito útoky, potřebujeme vakcíny, a potřebujeme je rychle. Faktem však je, - a to je důvod, proč jste tady - že tyto vakcíny buď vůbec nemáme, nebo že nemáme dostatečné kapacity, abychom je vyrobili v požadovaném množství.“

Williams se rozhlédl po sále. „Vím, co si všichni myslíte: No tak popoženem výzkum a zvýšíme výrobní kapacity, a všechno bude v pořádku. Jen kdyby to bylo takhle jednoduché. V západních civilizacích je vývoj a produkce vak-cín v rukou farmaceutického průmyslu. A ten nejenže ji přes tuto hrozbu nezvyšuje… on ji ve skutečnosti snižuje.“

Tentokrát v sále propukl hlasitý halas a Williams musel počkat, až se ztiší. „Minulý týden uskutečnila vláda Británie a vláda Spojených států rozhovory na nejvyšší úrovni s farmaceutickým průmyslem. Ty však také skončily bez výsledků. Ani osobní intervence ministerského předsedy a prezidenta Spojených států nepřesvědčily průmysl, aby kvůli mimořádné důležitosti uspíšil a rozšířil svůj vakcínový program. Zkrátka odmítli spolupracovat.“

„Ale proč?“

„Tak tady bych rád požádal o odpověď svého amerického kolegu, doktora Miltona Seagatea z amerického ministerstva obrany. Doktor Seagate je přednostou analytického odboru oblasti zdravotnictví. Kromě toho je také bývalým prezidentem společnosti Schaer Sachs Pharmaceuticals.“

Seagate byl dobře o hlavu menší než Williams, podsadité postavy téměř bez krku. Popotáhl si šosy saka v marném úsilí zakrýt vyboulené břicho. Jakmile však promluvil, jeho poněkud klaunské vzezření ustoupilo před bystrým a precizním projevem. „Vy, Britové, byste asi mou roli charakterizovali jako roli pytláka, ze kterého se stane hajný.“

Zdvořilý smích.

„Skutečně musím přiznat, že dokážu pochopit obě strany sporu, ale ve své roli hajného musím upřímně vyslovit názor - že máme co vyčítat jen sami sobě. Jak se do lesa volá, tak se z lesa ozývá. Před třiceti lety byla výroba očkovacích látek pro farmaceutický průmysl výhodná a lukrativní činnost. Mezi jednotlivými společnostmi vládla zdravá soutěživost o získání kontraktů a příležitost vydělat peníze. Avšak v posledních devíti letech se situace dramaticky změnila. Vlády postupně podmiňovaly schválení nových očkovacích látek čím dál větší spoustou pravidel a směrnic. A ke všemu se pro politiky ze všech stran strefování do farmaceutických společností a jejich kritika stalo jakousi módou. Ti z nás, kdo jsou trochu cyničtější, by řekli, že to bylo v zájmu jejich vlastní publicity, ale chraň bůh.“

Zase tlumený smích.

„Ať tedy byla motivace jakákoli, škoda, kterou tito lidé napáchali, je nepochybná. Program senátorky Hillary Clintonové.Vaccines for Children Program‘, který znamenal vyhlídky na zmrazení cen a zavedení hromadných kontraktů, jí snad přinesl potlesk amerických voličů, ale konečným výsledkem bylo, že spousta výrobců vakcín hodila ručník do ringu a prostě to zabalila. Ostatně ani senátor Charles Schumer věci moc neprospěl, když žádal, aby vláda odebrala výrobcům léčiv patenty na antibiotika. Momentálně zase volá po zabavení patentů na Tamiflu, tak aby vláda mohla sama provádět svá opatření při boji s chřipkovou pandemií. Můžete tedy farmaceutickým společnostem vyčítat, že se jim nechce v takovéto atmosféře hrát podle toho, jak pískají politici?

Takové společnosti mají co činit s regulačními opatřeními, která po nich žádají stále vyšší standardy v oblasti testování bezpečnosti dřív, než by mohli jen pomyslet, že by posunuly své produkty blíž k trhu, a zavádějí stále přísnější restrikce… a to všechno proto, že veřejnost nepřijme nic, co by nemělo stoprocentní záruku bezpečnosti u všeho, co zavání medicínou.“

„To je taky správné,“ ozval se hlasitý komentář a další souhlasné zamručení.

Seagate udělal malou přestávku a pak pokračoval. „Rád bych vám pověděl jeden příběh. Před několika lety byla dána do oběhu vakcína proti Rotaviru. Bohužel však asi u sto padesáti dětí v různých částech světa způsobila vážné vedlejší účinky. Tisk se pochopitelně soustředil právě na tyto případy, a ne na miliony ostatních dětí, které vakcína ochránila. Následkem toho bylo, že když byla po čase podána žádost o licenci na novou vakcínu proti Rotaviru, Úřad pro kontrolu potravin a léčiv (FDA) požadoval, že musí být vyzkoušena nejméně na šedesát tisících jedinců během deseti let a teprve pak bude udělena licence. Podle odhadu za tu dobu zemřelo každý rok asi šest milionů dětí… aby byla jistota, že se u sto padesáti dětí neobjeví vedlejší příznaky. A to vám pořád ještě připadá správné?“

Odpovědí bylo ticho v sále.

„Stoprocentně bezpečná vakcína prostě neexistuje, dámy a pánové. Ale údajný malý občánek to nechce uznat, a to spolu s neustálým tvrzením politiků, že ve farmaceutických společnostech vládne jen chamtivost a zištnost, nás přivedlo do situace, ve které teď jsme. Zbývá už pouhá hrstka společností, které jsou ochotné si s takovými restrikčními poměry poradit a které na to taky mají velice drahá a sofistikovaná zařízení. A i ty jsou pod tlakem narůstající hrozby legálních postihů ze strany sudičské společnosti. Nikdo v tomto oboru už se nechce pustit do produkce vakcín, natožpak do nesmírně finančně náročného vývoje nových… a právě ty bychom nejvíc potřebovali.“

„Ale v případě potřeby by přece vlády mohly převzít úkol vyrábět vakcíny, které už máme, ne?“ navrhla Linda Meyerová. „Mám na mysli neštovice nebo tuberkulózu.“

„Tak to pusťte z hlavy, doktorko. Výroba vakcíny je vysoce složitá záležitost, která vyžaduje specializovaná zařízení, znalosti a expertizy, které mají k dispozici jedině společnosti, které to prováděly řadu let. Výroba vakcíny proti neštovicím byla zrušena, když Světová zdravotnická organizace prohlásila tuto chorobu za definitivně vymýcenou. Co jsme v tu dobu nevěděli, bylo, že starý Sovětský svaz je plný laboratoří, které si nadělaly zásoby viru, který by teď v nejhorším případě byl k dispozici pro různé teroristické organizace. A to ještě bůhví co všechno s tím virem nadělali genetičtí inženýři. Dlouhá léta nebyla poptávka ani po očkování proti tuberkulóze, ale teď má ta choroba výrazný comeback a stále se objevují další rezistentní kmeny. Potřebujeme vakcíny proti AIDS a pandemické chřipce, ale neexistuje koordinovaná snaha je vyvíjet. A čas běží, dámy a pánové, a my potřebujeme vakcíny a potřebujeme je teď.“

Seagate usedl.

Maltby poděkoval Williamsovi a Seagateovi. „Takže myslím, dámy a pánové, že teď už problém znáte. Zoufale potřebujeme nové vakcíny, ale nikdo je nechce vyrábět. To je slepá ulička, kterou budeme muset překonat. Zpravodajské služby nás současně informují, že jestli nepřijdeme velmi rychle s novými vakcínami proti moru, antraxu, botulismu a tuberkulóze, můžeme se rozloučit se západní civilizací. Ministerský předseda a prezident učinili v minulých týdnech na svých úrovních, co mohli, aby vyvinuli tlak na největší hráče ve farmaceutickém průmyslu a přesvědčili je, že mají posílit své vývojové programy, ale bez úspěchu. Tihle lidé se rozhodli, že na prvním místě jsou zájmy jejich akcionářů. 2e nemá cenu investovat obrovské sumy do vývoje vakcín, nechat se potopit do bahna dlouhých roků pokusů a testování, a jako bonus si vysloužit, že jim budou celou tu dobu dýchat na krk právníci. Proto jsme vás sem pozvali. Potřebujeme se z toho srabu dostat ven.“

„A což zvolit mírnější přistup?“ zeptala se dáma, podle jmenovky poradkyně ministerstva zemědělství.

„Pokoušeli jsme se s nima poklábosit po dobrým,“ prohlásil Američan napravo od Maltbyho. Byl to George Zimmerman, sekretář amerického ministerstva zdravotnictví. Měl v sobě náznak agresivity, který by podle Coatese mohl vyjadřovat přesvědčení, že „naprosto nesnáší blbce“.

„Nabídli jsme jim snížení daní a lákavé granty, ale tihle chlapi už vydělávají až moc peněz. Nemají zájem. Nedá se nic dělat.“

„Já jsem uvažovala o více… uvolněném prostředí pro společnosti, které by v něm působily…“ navrhla dáma.

.Jestli máte na mysli uvolnění pravidel o regulaci pokusů a testů, tak to nám FDA nepovolí. Ani veřejnost by to neschválila. Na všechno, co zavání bezpečností léků, už míří příliš mnoho reflektorů. Politická sebevražda by nikomu nepomohla. Vezměte například naši antraxovou vakcínu. Tu vakcínu máme, ale nemůžeme ji na záchranu našich chlapců použít kvůli nějakému zatracenému soudnímu řízení, které se táhne už celá léta.“

„Jenže bezpečnost právě téhle vakcíny vzbuzuje opravdu vážné znepokojení, vážený pane sekretáři,“ prohlásil stříbrovlasý muž v uniformě plukovníka britské armády.

„Když tu začne kolem lítat ta potvora antrax, tak vám vážné znepokojení váš zadek nezachrání, plukovníku.“

„Musíme se snažit udržet rovnováhu,“ zasáhl honem Maltby, aby zmírnil situaci. „Podívejte,“ obrátil se k přítomným s rukama obrácenýma hřbetem nahoru a zdviženými palci. „Všichni jsme pro to, aby se dodržovala rozumná bezpečnostní opatření, ale po pravdě řečeno se ocitáme v situaci, kde nám přehnané lpění na bezpečnostních předpisech brání snad i v tom, abychom ráno vůbec vstali z postele. Veřejnost žádá stoprocentní bezpečnost vakcín, ale tu zkrátka dostat nemůže… není to možné.“

„A jaká by tedy byla přijatelná míra bezpečnosti, pane ministře?“ zeptal se plukovník.

Maltby pokrčil rameny a předvedl odzbrojující úsměv, jako kdyby na danou otázku neexistovala odpověď.

Zimmerman nebyl tak zdrženlivý. „Plukovníku, když máte před sebou jistou smrt, tak stojí za to sáhnout po čemkoli, co má aspoň padesátiprocentní šanci vás zachránit.“

S tím Maltby nevyjádřil vyslovený nesouhlas, ale zatvářil se, jako kdyby nebyl nadšený způsobem, jakým to Zimmerman staví.

„Nezlobte se, pánové,“ řekla Linda Meyerová. „Možná že mi něco uniklo, ale opravdu mi není jasné, co po nás vlastně žádáte…“

Maltby pohlédl na Zimmermana, a ten mu dal kývnutím hlavy signál, že má pokračovat. „Vy, kdo tu sedíte, jste ti nejmoudřejší a nejlepší, koho v otázkách zdraví a bezpečnosti máme… na obou stranách velké louže. Od vás potřebujeme, abyste použili svůj důvtip a iniciativu a poskytli nám svou odpověď. My potřebujeme vakcíny proti bakteriím a virům, které ohrožují naše bezpečí, a potřebujeme je rychle. Na podporu nejlepších nápadů budou poskytnuty štědré finanční prostředky a budou převedeny… diskrétně… a s minimální byrokracií.“

„Takže po nás chcete, abychom s úspěchem přesvědčovali farmaceutické společnosti tam, kde vy jste neuspěli?“ otázala se žena z ministerstva zdravotnictví.

„No, to by byla jedna možná cesta,“ odpověděl jí Maltby. „Ale možná, že existují i nějaké další. Kdoví? Voláme po iniciativě nejlepších mozků, které máme.“

„Páni, opravdu nutně potřebuju frťana,“ řekl Coates Langleyovi, když spolu spěchali k baru. „Tak co si o tom všem myslíte?“

Objevil se číšník a Coates hned objednal dvakrát velký gin s tonikem.

„Pořádně zapeklitá situace,“ řekl Langley. „Ale přiznejme si, že se něco takového dalo očekávat. Britská posedlost bezpečností semele na prášek úplně všechno. Úřady nedovolí postavit ani pitomý vánoční strom bez Zdravotní a bezpečnostní komise a právníci z toho vytloukají těžké finance. Děti můžou jezdit na kole, jen když snad na sobě mají brnění.“

„Odřená kolena se musí stát přežitkem minulosti,“ přidal se Langley.

„Takže jak máme přesvědčit vědátory, aby utráceli čas a peníze na vývoj nových vakcín pro nevděčnou veřejnost, která volá po otevřené debatě v Událostech a poradách s právníkem, než se na použití nové vakcíny může vůbec pomyslet.“

Langley jemně objížděl okraj sklenice ukazováčkem. „No, Maltby prohlásil, že peníze by nebyly žádným problémem… To je značné plus.“

„Ale Američan tvrdí, že se farmaceutické společnosti v prachách přímo topí.“

„Ovšem že ano, ty velké…“

„Ale mají potřebné prostředky ty malé?“ poznamenal Langley v odpověď na Coatesovu narážku.

„Ty možná nemají tolik peněz, ale mozky mají,“ namítl zamyšleně Coates. „V malých biotechnologických společnostech najdeš nejvíc nejlepších biologických vědců naší generace. Jak to vidím já, ten problém má tři stránky. Vývoj nových vakcín, jejich otestování a nakonec jejich výroba v měřítku dostatečně velkém, aby to pokrylo celou populaci. Tak si to projděme jedno po druhém. Dokud nemáš vakcínu, nemáš co testovat ani co vyrábět.“

„Jestli vám dobře rozumím, tak navrhujete, aby se ty státní prachy vrazily do malých biotechnologických společností, aby jim pomohly něco nového vyvinout?“

„Ne tak docela,“ odpověděl Coates, jako kdyby to stále ještě domýšlel dál. „Nemělo by cenu dotovat stovky malých společností, když víme, že většina z nich na tom pohoří.“

„Ale určitě by to nezvládly samy a město do investic na vakcíny nevrazí ani pěťák.“

„Já mám na mysli takovou okliku… myslím vypsat cenu, cenu za úspěch.“

Langley vykulil oči. „A víte, že na tom něco je? Ceny a odměny lidi dnes zbožňujou. Vypadá to, že máme ceny za všecko. Nemůžu se dočkat, až bude vypsána taky popelářská cena… Nominace za odvoz zahradního kompostu…“

„Muselo by se to udělat diskrétně, nechceme přece naštvat ty velké společnosti víc, než už jsme to udělali. Ale když budou sázky dost vysoké, myslím, že by to mohlo přilákat pár menších koncernů, aby si taky smočily palec a rozšířily svůj výzkumný program. Co říkáte?“

Langley souhlasil. „Mělo by to i tu výhodu, že by se počet zájemců omezil na ty, kteří si opravdu věří, že by to mohli dokázat. A co víc, kteří by byli schopni přesvědčit své šéfy a příznivce, že to dokážou. Vynikající! Přitáhneme ty nejchytřejší a nejlepší, aniž bychom je museli platit, pokud nebudou úspěšní. Mám dojem, že vám budu muset koupit dalšího a většího frťana.“

JEDNA

Schůze Speciální politické a strategické skupiny

Downing Street

LONDÝN

Únor 2006

Schůze SPS skupiny na Downing Street měla neformální charakter, jak tomu ostatně bylo vždy, když jí předsedal Oliver Noones. Při debatě dával přednost přístupu ve stylu pánského klubu, nehledě na skutečnost, že dva z šesti účastníků byly ženy. Funkcí skupiny nebylo formulovat politický postup; to byl úkol nižších podřízených složek. Od nich se žádalo, aby posuzovali všechny aspekty života ve Spojeném království a prodiskutovali příslušné akční směry bez ohledu na politické dogma.

„Upřímně řečeno, dámy a pánové, vláda Jejího Veličenstva by se spokojila alespoň s několika dobrými zprávami od vás. Po pravdě řečeno, právě teď v tomto temném údolí, v němž se nalézáme, by vláda přivítala dobré zprávy od kohokoliv. Předpokládám, že jste nepřišli na nějakou strategii jak odejít z Iráku, abychom přitom vypadali dobře?“

Profesor Trevor Godman a Susan Murrayová se usmáli, ale zřejmě to považovali otázku za řečnickou.

„Toho jsem se obával. A mohu se zeptat, jaké závěry jste si o tomto zaostalém území učinili?“

„Irák je naprostá katastrofa,“ prohlásil Godman. „Veřejné mínění je totálně proti němu, to se nedá popřít. Ale my odtamtud nemůžeme zmizet unilaterálně. Kdybychom to udělali, bylo by všechno k ničemu a museli bychom se se zvláštními vztahy rozloučit.“

„A to by bylo něco, co by americká pravice stejně viděla nejradši,“ dodala Susan Murrayová. „Ale musíme dát Američanům jasně najevo, že se nehodláme nechat zatáhnout do nasazení dalších jednotek. I tak už jsme počty přetáhli na maximum, takže jestli chtějí víc vojáků, musí si je zajistit sami.“

„Taky by asi nebyl špatný nápad,“ pokračoval Godman, „přitlačit na George W, aby trochu couvnul s tou rétorikou o ‚válce proti teroru‘. Na to už mu nikdo neskočí a nás to brzdí ve smysluplném dialogu se Sýrií a Iránem. Zlepšení vztahů s těmito zeměmi je životně významné pro zastavení přítoku zbraní iráckým podvratným živlům.“

„Děkuju vám,“ uzavřel to Noones. „Má někdo nějaké připomínky k situaci v Afghánistánu?“

„Jenom to, že se ze strany Afghánistánu neobjevily žádné otevřené invazní síly,“ poznamenala Susan Murrayová.

„Takovou informaci mohl dát vládě sám Rudyard Kipling,“ dodal Godman.

„Tak tohle snad radši nepředám,“ pravil Noones s kyselým úsměvem. „A teď k domácím záležitostem.“ Obrátil se na další pár lidí u stolu. „Charlesi a Miriam, vláda si dělá čím dál větší starosti s tím, jak jsou naši mladí lidé líní a neschopní. A že se z řešení toho problému stává něco jako politický fotbal. Jisté noviny se ptají: Existuje v anglickém jazyce něco víc skličujícího než pojem ‚místní mládež‘?“ ‚

Miriam Carlyleová, vedoucí jednotky edukativní psychologie na univerzitě v Birminghamu, se zatvářila dotčeně a řekla: „To může vláda vyčítat jen sama sobě. Celá generace byla vychovávána v přesvědčení, že je nevyužitým rezervoárem talentů a schopností, který čeká jen na to, aby byl objeven - že nikdo neprohrává, všichni jen vyhrávají. Kdyby bylo po jejich, skončili bychom jako národ televizních zpravodajů… kteří nemají co prezentovat, protože každý, kdo má skutečný talent a schopnosti, je obviněn z elitárství a je nucen předstírat prostřednost, aby obstál.“

„Myslím, že ten problém všichni chápeme, ale co s ním?“

Charles Mortram, Mirianin protějšek z univerzity v Sussexu, prohlásil: „Zastáváme názor, že pro šestnáctileté a starší už je teď pozdě. V jejich případě už jsou kostky vrženy a v životě je čeká řada nepříjemných zkušeností. Ale možná by se dalo něco podniknout s těmi, kteří jsou v období puberty. Je to dost stará myšlenka, ale nám se zdá, že takové letní tábory by mohly představovat prostředí, které podporuje sebedisciplínu a spoléhání na vlastní síly.“

„Něco jako tvrdá drezúra nováčků?“

„Ne, to vůbec ne. Rozhodně nejde o nějaké zavádění trestů. Spíš uvažujeme o takových letních školách v oblasti, jako jsou Velšské hory, Oblast jezer, Skotská vrchovina a podobně, které mohou podporovat týmovou práci a kde děti samy poznají hodnotu vzájemných vztahů, spoléhání na kamaráda v obtížné situaci a snahu respekt si spíš získat než jej vyžadovat.“

„Nezlobte se, ale nechápu dost dobře, jak se to liší od některých schémat, která už tu byla,“ namítl Noones.

„Rozdíl je v tom, že by to platila vláda.“

„A proč?“ zeptal se překvapeně Noones.

„Který rodič třináctiletého potomka by odmítl možnost na pár týdnů se ho zbavit a nic za to nemuset platit? Na chvilku si oddechnout od toho, že z něj potomci věčně tahají peníze na nákup všelijakých elektronických her. Děti získají určité sebevědomí a naučí se pravidlům společenských styků a vláda získá zpátky ztracenou generaci. Máme za to, že by to mohlo být po všech stránkách prospěšné.“

„Nu, je to zajímavý nápad. Děkuji vám, Charlesi, i vám, Miriam. Vaše návrhy rozhodně předám výš. A nyní, Geralde,“ obrátil se Noones na sira Geralda Coatese. „Čekám, že aspoň vy mě potěšíte zprávou o tom, že nějaká vaše malá biotechnologická společnost vynalezla vakcínu na ptačí chřipku.“

„Obávám se, že ne,“ přiznal Coates. „Problém je v tom, že forma viru, který by se přenášel z člověka na člověka, dosud neexistuje. Proto není možné vytvořit vakcínu proti němu. Dá se vytvořit vakcína proti kmeni H5N1, ale není záruka, že bude působit na jeho mutantní variantu. Máme však uspokojivé výsledky s jinou vakcínou.“

Coates udělal pauzu, aby si vychutnal ten okamžik a výraz, který se objevil na Noonesově tváři. „Jedna ze společností, které jsme nalákali na špinavý mamon, vyrukovala s trumfem. Fakticky se blížíme k stadiu dvě, což znamená zavedení testovacího režimu. O tom chci s vámi pohovořit později, když dovolíte.“

„Ale samozřejmě. Je skvělé slyšet pro změnu zase jednou něco pozitivního.“

Zakrátko poté schůze skončila, ale Jeffrey Langley se zeptal Coatese, jestli si přeje, aby ještě zůstal.

„Není důvod, abychom tu oba zůstávali,“ odpověděl Coates.

„Nezapomeňte požádat o peníze,“ řekl Langley.

„Copak se týká peněz?“ ptal se Noones, který se vrátil, když ostatní vyprovodil ke dveřím.

„Ta biotechnologická společnost, o které jsem mluvil, by si přála vědět, kdy se mají ucházet o tu cenu. To je celkem pochopitelné, že ano? Už do toho hodně investovali.“

„Tak co kdybychom zašli do mé kanceláře? Otevřu Amon-tillado a můžete mi o tom povídat.“

Po dvaceti minutách rozhovoru Noones vstal, dolil jim sklenice a řekl: „No, musím říct, že to zní absolutně skvěle, přesně tak, jak jsme doufali. A co to bylo za poslední bod, o kterém jste říkal, že mám zdůraznit kabinetu?“

„Že to není živá vakcína, a to je zřejmě velké plus, co se týká bezpečnosti.“

„Obávám se, že v tom se nevyznám. Co vlastně v tomhle kontextu znamená, že vakcína není živá?“

„Vakcína bývá obvykle samotný živý virus, který je určitým způsobem zeslabený nebo zneškodněný, tak aby nezpůsobil onemocnění, nýbrž jen stimuloval tvorbu protilátek v organismu příjemce, které ho ochrání před skutečnou nákazou. Například Vaccinia je živý virus, který ochrání očkované lidí proti neštovicím. Mrzuté je, že ačkoliv většina z nás nemá po očkování Vaccinií žádné nepříznivé reakce, tu a tam se najde nějaký ubožák, který je má. Z těch se rozvine stav zvaný disseminated Vaccinia, který je skoro tak těžký jako pravé neštovice.“

„Aha. Neexistuje úplně bezpečná vakcína…“

„Přesně tak. Právě proto je lepší používat pokud možno vakcínu neživou.“

„Chápu,“ řekl Noones. „A to je právě tahle. Jsem přesvědčen, že nejvyšší místa budou potěšená.“

Ze způsobu, jakým Coates otáčel v rukou svou sklenku, se dalo soudit, že nad něčím váhá. Pak řekl: „No tak, když teď máme vakcínu… měla by se testovat.“

„Co to vyžaduje?“

„V první řadě testování na zvířatech. Tam jsou poměrně malé oficiální překážky. A pak na lidech - a tam jsou překážky prakticky nepřekonatelné…“

„Možná za normálních okolností…,“ uvažoval Noones. „Něco mi říká, že když proti sobě stojí národní bezpečnost a paranoická veřejnost, někdo z vlády bude muset udělat to, čemu se s oblibou říká obtížná volba, nesnadné rozhodnutí. Jenomže tentokrát to bude doopravdy. Nechte to na mně.“

„A nezapomeňte se zeptat na ty peníze.“

„Budu s vámi v kontaktu.“

St. Clair Genomics CAMBRIDGE

„Tak co, Alane, jste nachystaný na svou prezentaci?“ zeptal se Phillip St. Clair.

„Připravený, jak to jen šlo,“ odpověděl mladý vědec, který zde absolvoval své postdoktorandské studium. Poprvé od pohřbu své tetičky před půldruhým rokem zaměnil obvyklé tričko za oblek s kravatou. Měl dnes referovat o svém výzkumu finančním sponzorům St. Clair Genomics - konsorciu lidí, které zakladatel společnosti, Philip St. Clair, přesvědčil, aby význam-ně investovali do nového, vzrušujícího aspektu molekulární biologie.

Zatím uplynulo pět let, aniž by se tito lidé dočkali takového návratu svých investic, jaký si na začátku představovali. Vytrvali však, protože si byli vědomi, že takový je osud většiny těch, kdo investovali do vědy, která mnoho slibovala, ale dosud toho málo odvedla. Ukázalo se, že genetické inženýrství není tou zlatou husou, kterou mělo být, a situaci nepřispěla ani vláda, která ve snaze uklidnit podezíravost veřejnosti vůči všemu, co zavánělo pozměňováním genů, vymýšlela stále přísnější pravidla a regulace.

Z toho důvodu znamenalo pro St. Claira ohromný triumf, že přesvědčil finančníky, aby poskytli společnosti ještě více peněz na to, aby mohl Alan, jeden z jeho šesti vědců, rozvinout své představy o nové vakcíně v naději, že získá schválení vlády a podstatné finanční ocenění pro společnost. Nedělal si však mnoho nadějí, že tohle nebude poslední částka, kterou finančníci jeho společnosti věnují.

„Už jsou tu,“ hlásila Vicky Reidová, St. Clairova sekretářka, která se celá vzrušená objevila mezi dveřmi.

„Výborně,“ řekl St. Clair. „Tak zlomte vaz, Alane.“

Nechal Alana o samotě, aby si mohl ještě naposledy zkontrolovat diapozitivy, které použije při přednášce. Tohle je v jeho kariéře významný moment, a on to věděl. Nesmí nic ponechat náhodě.

Čtyři mimořádně elegantně odění pánové byli uvedeni do malé seminární posluchárny, kde je Alan očekával. Zaregistroval vůni drahé kůže jejich aktovek a jemný závan vod po holení, když okolo něj prošli. Vedla je Vicky, která nasadila zářivý úsměv. Průvod uzavíral St. Clair.

„Přeje si některý z pánů kávu?“ zeptala se Vicky.

„Děkujeme, to bude v pořádku,“ odpověděl Ruben Van Cleef, ředitel investičního oddělení Edelmanovy banky.

Vicky se usmála a odešla. Pak k Alanovu zděšení prohlásil i St. Clair: „Dovolte, abych se na pár minut omluvil. Ponechávám vás starostlivé Alanově péči.“

Alan se náhle před těmi čtyřmi tvářemi bez úsměvu cítil strašně osamělý. „Tak že bych prostě začal?“ navrhl.

Čtyři prázdné pohledy si vysvětlil jako souhlas. „Předpokládám, že je vám asi známo, na čem pracuji,“ začal. Prázdné pohledy zůstávaly, což pochopil jako možná. „Místo studia zeslabených či potlačených kmenů virulentních organismů jsem se soustředil na možnost pozměnit jejich genom tak, aby už nebyly životaschopné, ale aby stále mohly vyvolat u člověka imunitní reakci.“

„Ten jejich genom, to je jejich DNA, že?“ zeptal se Van Cleef.

„Ano, anebo v některých případech RNA. Genetický materiál některých virů je RNA namísto…“

„No dobrá,“ mávl odmítavě rukou Van Cleef. „Takže vy tu potvoru nějak poškodíte, aby už nemohla zabíjet lidi, a pak jim ji napíchnete, aby si na ni udělali nějaké ty protilátky?“

„V podstatě ano,“ souhlasil Alan.

„No, a jak to jde?“ zeptal se další z investorů.

Alan byl zmatený. Připravil si celý seminář o tom, jak pracoval, o všech překážkách, s kterými se přitom setkal. To všechno chtěl vylíčit dřív, než dojde k téhle otázce. Jeho rozpaky však netrvaly dlouho.

„Myslím, že na to můžu odpovědět sám,“ promluvil St. Clair, který se vrátil do místnosti a v rukou přinášel chladicí nádobu s lahví šampaňského. Vicky ho následovala s podnosem se sklenkami.

„Nejdřív bych se rád omluvil za tuhle malou lest, ale já vím víc než vy, pánové, včetně vás, Alane. Odpověď na vaši otázku zní, že to jde opravdu velmi dobře. Vláda se rozhodla, že svou cenou za vývoj první vakcíny odmění naši společnost za Alanovu vakcínu.“

Všichni kolem se potěšené usmáli, zahrnuli Alana gratulacemi. Alan se sesunul do křesla, na okamžik zavřel oči a v duchu vzdal díky Všemohoucímu.

„Je na to ještě brzy,“ pokračoval St. Clair, „ale informátor z Whitehallu mě ujišťuje, že společnost obdrží během několika týdnů obnos čtyř milionů liber a dalších osmnáct milionů bude proplaceno po úspěšných zkouškách.“

Zase zahrnuli Alana blahopřáním a chválou, zatímco se St. Clair soustředil na otvírání šampaňského. Ještě než nechal bouchnout zátku, dodal: „Kromě peněžité ceny - práva na vakcínu zůstávají nám a mezi námi a vládou bude zformulována velmi výhodná licenční smlouva, jakmile proběhnou bezpečnostní testy.“

„Nemohl by v tom být nějaký problém?“ zeptal se jeden z bankéřů.

„Spíš to zabere hodně času, než že by to přineslo problémy,“ odpověděl St. Clair. „Proto jsme se v minulosti vyhýbali závazku dělat něco s vakcínami: to úřadování je zlý sen. Aby se výrobek dostal na trh, trvá to celé roky.“

„A teď to snad vypadá jinak?“ zeptal se Van Cleef.

„Moc toho o tom nevím,“ odpověděl trochu rozpačitě St. Clair. „Ale naši přátelé na vysokých postech mě ujistili, že Západ pociťuje urgentní potřebu nových vakcín a na ochranu bezbranného obyvatelstva, jak říkají, zavede určité úpravy.“

„Tak doufejme, že to nebude jen prázdné tlachání,“ pravil Leo Grossman z Lieberman International. „Odpovědnost za zdraví a bezpečí v této zemi není záležitost pro zbabělce. Kdyby to záleželo na nich, bouchal byste dneska ten šampus jedině v brnění od hlavy k patě.“

Všichni se zasmáli.

„Na druhou stranu je fakt, že vakcíny se otestovat musí,“ poznamenal St. Clair.

S tím všichni souhlasili.

„Ale můžeme se obejít bez té bandy byrokratů, kteří se nám staví do cesty, jen aby si chránili své vzácné zadky,“ prohlásil další bankéř. Morton Lang z obchodní banky Field and Syme.

„Trefně řečeno,“ usmál se St. Clair.

„Řekl bych, že vy už jste určitě přišli na nějaká vhodná bezpečnostní opatření, nemám pravdu?“ zeptal se Gross-man.

„Samozřejmě,“ odpověděl Alan. „Ačkoliv laboratorní testy mají své hranice, provedli jsme předběžné testování, abychom se ujistili, že vakcína opravdu nezpůsobuje žádnou nemoc nebo poruchu u laboratorních zvířat a přitom vytváří příznivé hladiny protilátek. Ještě musíme ovšem provést řadu dalších testů, než provedeme zkoušky u lidí, ale vyhlídky jsou dobré.“

„Ano, s tím bych souhlasil, mladý muži,“ promluvil jeden z finančníků, který dosud neřekl ani slovo, ale všechno bedlivě sledoval. Byl to Marcus Rose z Evropské banky Venture Capital, hlavní investor do společnosti St. Clair. Byl to elegantní pán se starou vázankou Etonu a hovořil s přízvukem, který dotvrzoval původ jeho vzdělám.

Rose se obrátil na St. Claira. „Myslím, St. Claire, že byste měl vládě navrhnout, aby bylo Alanovo dítě pojmenováno po něm. Ten mladý muž si zaslouží své místo v historii.“

„Výborně, výborně!“ mumlali ostatní a zvedli sklenky.

DVĚ

Královská nemocnice Carlisle Březen 2007

„Dane? Volám kvůli Keithovi, je nemocný. Je na tom opravdu špatně. Můžeš přijít domů?“ Marion Taylorové se zlomil hlas a rozvzlykala se. „Budu tam v půlhodině, miláčku. Zavěs.“ Dan Taylor slezl z lešení, na kterém pracoval, jak mohl nejrychleji. Utíkal přes staveniště ke své dodávce a cestou křičel na mistra: „Kluk je na tom zle; musím domů.“ Helmu odhodil dozadu vozu a klel, když se mu auto třikrát nepodařilo nastartovat. Když konečně chytlo, vyrazilo po nezpevněném prostranství vpřed v oblaku písku a štěrku, takže si přicházející dělníci museli rukávem chránit oči. „Zbláznil se?“ rozčilil se jeden z nich. „To je Dan Taylor. Má nemocnýho kluka.“

„Kvůli tomu mi snad sakra nemusí vyrazit oko.“ Jak Taylor slíbil, byl přesně za půl hodiny před nemocnicí, i když přitom porušil snad všechna pravidla silničního provozu a jeho zběsilou jízdu zachytily přinejmenším dvě kamery. Své hříchy dovršil zaparkováním za dvojitou žlutou čárou před pohotovostí a pak se vřítil dovnitř. Zastavil se u informací, kde se zeptal po svém synovi, a netrpělivě bubnoval prsty na pultě, než mu odpověděli.

Manželku našel, jak sedí na chodbě hned za dveřmi oddělení. K očím si tiskla chomáč papírových kapesníčků. Posadil se vedle ní a objal ji kolem ramen. „Tak co se vlastně stalo, zlato?“

„V poledne přišel ze školy a říkal, že mu není dobře. Nejdřív jsem si myslela, že si ze mě dělá legraci, a čekala jsem, že za půl hodiny bude v pořádku a bude si chtít jít dolů hrát, ale spletla jsem se. Několikrát zvracel a zdálo se mi, že má teplotu, tak jsem ho uložila do postele. Ale vypadal pořád hůř. Zase zvracel a začal dokonce blouznit. Vyděsila jsem se. Nemohla jsem z něj dostat rozumné slovo. Pak šel zase do koupelny, a když se vracel, upadl na zem a musela jsem mu pomoct do postele. Zavolala jsem doktorovi a nějaká blbá kráva v recepci mi řekla, abych s ním přijela. Věřil bys tomu? Řekla jsem jí, co si o ní myslím a že jestli okamžitě neřekne doktorovi, že je to naléhavý, budu si na ni stěžovat svýmu poslanci. Když přišel, stačilo mu jen se na něj mrknout a už volal ambulanci. Hned jak jsme dojeli do nemocnice, tak jsem ti volala.“

„A co mu teda vlastně je?“

„Doktor mi nic neřekl, jen že budou muset udělat pár testů.“

„To byl ten náš doktor nebo ten nemocniční?“

„Ten náš. Tady se mnou ještě nikdo nemluvil.“

Taylor zavrtěl hlavou. „Snad to po tak dlouhý době nemůže být odmítavá reakce? Celej rok byl zdravej jako rybička.“

Keithu Taylorovi transplantovali před necelým rokem kvůli leukémii kostní dřeň. Bylo to tehdy v poslední chvíli, ale dobře se zotavil a zdálo se, že je po všech stránkách zdravý třináctiletý kluk. Možná že byl náchylnější na lehká onemocnění - vzhledem k tomu, že dostával imunosupre-sivní látky, aby jeho tělo neodmítlo transplantát - ale jinak se svou energií víc než vyrovnal svým spolužákům a s radostí sé zapojoval do všech lumpáren.

„Doktor si taky nemyslí, že by to bylo odmítnutí. Říkal, že to spíš vypadá na nějakou infekci.“

Vtom se před nimi objevil mladý doktor. Cípy rozepnutého bílého pláště okolo něj vlály, na krku měl zavěšený stetoskop a odhrnoval si z čela chomáč světlých vlasů. „Pan a paní Taylorovi? Já jsem doktor Tidyman. Váš chlapec je na tom bohužel dost špatně. Museli jsme mu nasadit umělou ventilaci a převezli jsme ho na intenzivní péči. Mezitím se snažíme zjistit, co mu vlastně je.“

Tohle už bylo na Marion Taylorovou příliš. Propukla v pláč. „Ach, můj bože.“

„A vy nemáte ponětí, co to s ním je?“ zeptal se Dan.

„Momentálně bohužel ne. Čekáme na informace a výsledky z laboratoře.“

„Víte o tom, že měl před rokem transplantovanou dřeň?“

„O tom víme, a jestli vás to může utěšit, nemyslíme, že by s tím ten jeho dnešní stav nějak souvisel.“

„Takže leukémie se nevrátila?“

„Ne, nic takového. Vypadá to, že chytil nějakou infekci, která mu bloudí tělem. Doufejme, že nám laboratoř zjistí, co ji způsobilo, a pak budeme schopní s ní bojovat.“

Taylor cítil, že v něm zápasí dvě emoce - úleva, že se nevrátila leukémie, ale vzápětí strach z té infekce. „A ta záležitost s ventilací, jak jste se zmiňoval…?“

„To je přístroj, který za Keitha dýchá. Necháme ho na ní, než bude dost silný, aby zase dýchal sám.“

„Můžeme ho vidět?“

„Ovšem, ale musím vás upozornit, že někdo těžce snáší pohled na všechny ty drátky a hadičky, které z jejich drahých zdánlivě všude vycházejí, ale snažte se pochopit, že je to pro Keithovo dobro. Musíme vědět, co se uvnitř jeho těla děje. Proto elektronicky monitorujeme všechno, co jen můžeme.“

Dan Taylor přikývl a pomohl manželce na nohy. Držel ji kolem ramen a společně následovali doktora k malému pokoji s velikým inspekčním oknem na oddělení intenzivní péče. Když se dívali na svého chlapce, ležícího bez hnutí a v bezvědomí, zatímco ventilátor tiše vrněl a monitory pípaly své poselství, stiskl ženě ruku. Zelené hroty se honily jeden za druhým přes osciloskop a to Dana poněkud uklidňovalo. V televizi už viděl dost lékařských dramat, aby věděl, že hroty jsou dobré. Na rozdíl od rovných linek.

„Chtěla bych ho vzít za ruku,“ hlesla Marion. Dan Tay-Ior pohlédl na doktora a ten omluvně zakroutil hlavou. „Pro Keithovo dobro je lepší, když se radši budeme držet venku. Nechceme, aby ho potkala nějaká další infekce.“

„Kdy budete mít ty laboratorní výsledky, doktore?“

„Ty první nám začnou přicházet tak za hodinu.“

„Tak my počkáme… Můžeme tady zůstat?“

„Jistě, nechám vám přinést dvě židle.“

Dan s Marion usedli, drželi se mlčky za ruce a seděli na těch plastových židlích aspoň půl hodiny, než vůbec promluvili. Marion řekla: „Podívej se, jakou má kůži v obličeji… Vypadá tak divně.“

„To je asi tou infekcí, drahoušku,“ řekl Dan, ale také viděl, co má na mysli. To, co viděli z Keithovy pokožky za maskou a trubičkami, mělo velice nezdravou bledou barvu.

Doktor se vrátil a nesl desky s nálezy. „Nějaké dobré zprávy, ale obávám se, že i nějaké špatné.“

„Tak nám proboha řekněte ty dobré,“ žádala Marion, jako kdyby se chytala záchranného lana.

„Nic neukazuje na to, že by se vrátila leukémie a také jsme vyloučili meningitidu, které jsme se obávali.“

„A ty špatné?“

„Pořád nevíme, co způsobilo tu infekci. Laboratoři vyšlo všechno negativně, ale musím říct, že zkoumala jen obvyklé druhy. Doufejme, že ráno budou mít podrobnější výsledky, až přes noc uzrají další kultury.“

„Co prosím?“

„Když zkoumáme vzorek přímo pod mikroskopem, tak se někdy najde jen málo bakterií,“ vysvětlil Tidyman. „Proto jsme jej rozprostřeli na prostředí umělých kultur a necháme tak ty potvůrky přes noc namnožit v inkubátoru.“

„Takže čekat,“ povzdechl Dan.

„Asi ano,“ řekl soucitně Tidyman.

„Pane doktore, viděl jste jeho pokožku?“ zeptala se Marion.

Tidyman se zhluboka nadechl, jako kdyby tuhle otázku nerad slyšel. „Ano,“ řekl. „Taky nám to dělá starosti. Požádal jsem sestry, aby to sledovaly. Zřejmě to bude jen nějaká reakce na tu infekci, takže mu budou v noci občas přikládat zvlhčovací obklady… Já vím, že to neradi slyšíte, ale opravdu není nic, co byste tu mohli dělat. Co kdybyste šli domů a trochu si odpočinuli. Kdyby byla nějaká změna, zavoláme vás a můžete být ubezpečeni, že sestřičky se o vašeho chlapce budou pečlivě starat.“

„Díky, pane doktore,“ řekl Dan. „Myslím, že uděláme, co nám radíte.“ Postrkoval Marion ke dveřím. „Buďte tak hodný a zavolejte, kdyby se něco změnilo, ano? My spát nebudeme.“

Druhý den ráno byl Dan s Marion v nemocnici už před devátou. Měli za sebou noc beze spánku a ráno jen kousli do sendviče a upili trochu čaje. Zdálo se, že příprava snídaně působí aspoň trochu terapeuticky, ale jídlo a pití ne. Na jednotce intenzivní péče je přijala nová lékařka.

„Právě jste se minuli s doktorem Tidymanem, šel už po službě domů. Moje jméno je doktorka Merryová.“

Dan pohlédl na mladou dívku před sebou. Měla jmenovku Dr. Jane Merryová, tmavé vlasy stažené vzadu fialovou stužkou, přiléhavý svetřík, který zdůrazňoval mladá ňadra, uzoučkou sukni a tmavé punčochy, jimiž si dodávala pocit suverenity. Kristepane, vypadá tak na čtrnáct! Avšak její pohled a sebejistý hlas, když promluvila, ho přesvědčil 0 opaku. „Jak to s ním dneska vypadá, paní doktorko?“

„Bohužel žádná změna. Asi tak za půl hodiny očekáváme výsledky laboratorních kultur. Mohli byste si zatím zajít k automatu na kávu a já tam za vámi přijdu. Určitě jste se v noci moc nevyspali.“

Marion ta soucitná poznámka potěšila. Usmála se a řekla: „Děkujeme, paní doktorko. Tak pojďme, Dane. Dám si to kafe.“

Už pili každý svůj druhý pohárek z automatu, když Dan spatřil, že se mladá doktorka blíží. Něco v jejím kroku mu okamžitě napovědělo, že nenese nic příznivého - a také to, že nešla sama.

„Tak ještě jednou dobrý den,“ řekla Jane Merryová. „Tohle je doktor Trevor Sands, můj šéf,“ řekla s chabým pokusem o humor. „Máme výsledky z laboratoře. Doktor Sands si myslí, že by nám bylo líp v jeho pracovně.“

Dan a Marion přikývli, vstali a následovali oba lékaře bez poznámek, i když jim v hlavě zvonily poplašné signály.

Ten aspoň vypadá jako doktor, pomyslel si Dan, když pozoroval elegantně oblečeného pána středního věku, který usedl za stůl. Také si všiml snubního prstenu, ostříhaných vlasů a kalendáře golfového klubu, který měl na stole. „Došlo k nějakému zlepšení, pane doktore?“

Sands složil ruce na desku stolu před sebe a řekl: „Musím bohužel říct, že laboratoř stále ještě nenašla příčinu infekce vašeho syna. Všechny testy na bakterie a viry vyšly negativně… aspoň zatím.“

„Ale jak je to možné?“ namítl Dan. „Jestli evidentně má nějakou infekci, tak jak to, že laboratoř říká, že nemá?“

„Musím říct, že je to i pro nás opravdu překvapení,“ řekl Sands. „Byli jsme přesvědčení, že najdou příčinu, už proto, že ta infekce je v tak pokročilém stadiu a zasáhla celé Keithovo tělo. Ale i když je to tak, pořád ještě mají čas přijít s nějakou odpovědí. Některé mikroorganismy potřebují na růst v kultuře delší dobu než jiné.“

„A mezitím co?“ zeptal se Dan už dost podrážděně.

Sands na obranu obrátil ruku dlaní nahoru a řekl: „Ujišťuju vás, že to neznamená, že bychom nedělali nic a pouze čekali na laboratoř. Váš syn právě dostává sérii širokého spektra antibiotik.“ Všiml si, že Dan ani Marion dost dobře nechápou, o čem mluví. „Široké spektrum znamená, že antibiotika by měla být schopna zasáhnout širokou škálu bakterií. Máme tak slibnou šanci, že některá z nich bude právě tím pachatelem Keithovy infekce.“

„Takže nezbývá než čekat.“

„Bohužel, je to tak. A já vám mohu slíbit, že kdyby u vašeho syna došlo k jakékoliv změně, hned vám zavolám.“

Dan s Marion se zvedli k odchodu. „Mohla bych se na něj ještě jednou podívat, než půjdeme?“ zeptala se Marion.

Dan a Marion se postavili spolu s Jane Merryovou před pozorovací okno. „Ta jeho kůže,“ hlesla Marion. „Je to ještě mnohem horší.“

„Znovu na to upozorním sestry,“ řekla Jane Merryová.

Noční sestra Evelyn Holmesová se podívala na hodiny a viděla, že je na čase, aby šla umýt Keitha Taylora. Na monitoru před sebou měla i všechny ostatní ukazatele jeho stavu. Tomu přístroji všichni říkali „Enterprise“, protože jim připomínal řídicí kabinu proslulé kosmické lodě. Omytí pacientovy pokožky a aplikace lanolinu však vyžadovala značnou citlivost.

„No tak, zlatíčko moje,“ broukala a jemně čistila kůži svého bezvědomého pacienta. Uvědomovala si přitom, že Keith Taylor je starý přibližně jako její starší syn, který v tu dobu sladce spí ve svém pokoji a nemá nejmenší tušení, jakou bitvu tady svádí její svěřenec Keith Taylor.

„Vypadáš opravdu hrozně… viď,“ šeptala, když poťukávala Keithův krk a tvář, aby ji osušila, než začne aplikovat krém. „Ale jsi mladý… ty se s touhle věcí vypořádáš… Za pár měsíců si… na tuhle hrůzu… ani nevzpomeneš… Ach, proboha!“

Sestra hrůzou ucukla a měla pocit, že jí chladne krev v žilách: jak nanášela krém, část Keithovy tváře se jí začala pod rukama rozpadat. Jeden okamžik jemně kroužila špičkami prstů v rukavici, a v dalším okamžiku se pod Keithovým levým okem otevřela prázdná rýha a z ní se vyvalila krev. Kůže povolila a část tkáně se odloupla a zplihle visela na Keithově tváři jako ohromná ohavná slza.

Trevor Sands, kterého vytáhl z lůžka vyděšený službu konající lékař, úplně zapomněl na jakékoliv projevy zdvořilosti. Po nose mu stékaly kapky potu, když poslouchal hlášení Evelyn Holmesové a zároveň sám vyšetřoval Keitha Taylora. „Bože můj, ta kůže je jako hedvábný papír,“ bědoval a ohmatával pokožku rukou v rukavici. Levým palcem a ukazováčkem se pokusil přidržet kořen Keithova nosu, aby vrátil na místo ten uvolněný útržek kůže na tváři, ale když pocítil mezi dvěma prsty pohyb, žaludek jako by se mu propadl.

„Děje se něco?“ zeptal se noční lékař.

Sands na něj vrhl nevěřícný pohled. „Kořen jeho nosu se úplně zhroutil.“

Evelyn Holmesové vylétla ruka v rukavici k ústům. Nedokázala se zarazit a vyhrkla: „On se rozpadá na kousky.“

Následoval koutek Keithových úst, který povolil a nechal hadičku ventilátoru viset v prapodivném úhlu. Všichni kolem měli pocit, že se ocitli v hrůzostrašném snu. Nikdo už se pacienta nechtěl dotknout a přenechali na nejzkušenějším lékaři Sandsovi, aby se pokusil vrátit hadičku na místo. Přitom se stalo to, čeho se obával: Keithovy útroby se ukázaly být stejně fragilní jako všechno ostatní a zhroutila se jeho trachea. „Je to beznadějné,“ prohlásil.

Keith Taylor zemřel krátce po čtvrté ráno, dřív než stačili přivézt jeho rodiče. Sands už na ně čekal a pozval je k sobě do pracovny. „Je mi to hrozně líto,“ řekl. „Ale seběhlo se to bohužel strašně rychle. Úplně nás to ohromilo.“

Dan Taylor pohlédl na člověka, který seděl za svým stolem, a uvědomil si, jaká změna se s ním stala od toho okamžiku, kdy ho spatřil naposled. Tenhle neoholený muž v propoceném triku při řeči svíral ruce na stole před sebou. Když řekl: „Udělali jsme všechno, co jsme mohli,“ zavřel Taylor oči. Nějak předem věděl, co ten člověk řekne, a zanechalo ho to ledově chladným. „A co se teda vlastně stalo?“ zeptal se a vůbec nepoznával svůj hlas.

„To nebudeme vědět, dokud…“ Sands zmlkl, když si uvědomil, že se málem zmínil o pitvě, kterou bude muset provést. Radši od toho upustil. Tohle není ten pravý okamžik… „Pořád ještě nám nedošly všechny laboratorní výsledky, ale zdá se, že už téměř s jistotou můžeme říct, že váš syn zemřel na chorobu, která se obvykle nazývá ‚nekrotizující fasciitida‘.“

Marion Taylorová na něj přes chomáč kapesníků, které si držela před ústy, tupě pohlédla. Dan pomalu zakroutil hlavou.

„V odborných publikacích se tomu někdy říká ‚nákaza požírající tkáň‘,“ řekl Sands už téměř šeptem. Uvědomil si, jaké představy to u nich musí vyvolávat. Dana to opět přimělo zavřít oči.

„No, ale co to způsobilo?“ zeptal se Dan, když si odkašlal a trochu se vzpamatoval, i když mu ve skutečnosti pukalo srdce.

„Je to velice vzácné onemocnění, které obvykle způsobuje bakterie nazývaná Streptococcus. Je to zvláštní mikroorganismus, poněvadž může způsobovat celou řadu různých onemocnění, počínaje angínou až po spálu a velice výjimečně také nekrotizující fasciitidu. Ve skutečnosti vůbec nevíme, proč se jeho chování může tak dramaticky změnit. Ale tu chorobu mohou působit i jiní mikrobi, například Staphylococcus, Clostridium, Vibrio a řada dalších. Vůbec si nejsme jistí, co jejich činnost spustí.“

„A ty léky, co jste Keithovi dávali…?“

„Teoreticky by byly mohly působit na Streptococcus, a řekl bych i na většinu těch ostatních,“ vysvětlil Sands. „Ale v tomto případě zřejmě nezapůsobily. Snad nám laboratoř poví proč.“

„Chci syna vidět,“ prohlásila Marion neočekávaně pevným hlasem.

Sands se rozpačitě zavrtěl na židli. „Paní Taylorová… já opravdu myslím, že to není dobrý nápad.

„Chci ho vidět.“

Sands pohlédl na Dana Taylora v naději, že ho podpoří. Pak řekl: „Než umřel, prodělal Keith značné trauma, i když můžete být klidní, že žádnou bolest necítil. Vůbec se neprobral k vědomí. Opravdu si myslím, že byste si ho měli uchovat v paměti takového, jaký byl předtím.“

Dan Taylor vstal a objal ženu kolem ramen, ale zároveň nespouštěl ze Sandse oči. „Pan doktor má pravdu, drahoušku. Udržme si v paměti podobu našeho chlapce, jaký byl, a ne jako oběť nějaké…“ Nemohl najít správné slovo. „Svinské nemoci.“

Pojem „nákaza požírající tkáně“ mu stále kroužil v hlavě. Modlil se, aby Marion netrvala na svém. Podívala se na něj a nakonec se s malým kývnutím podřídila.

„To je přece zatraceně bizarní,“ mumlal patolog Simon Monkton. „Jak to, že laboratoř nemůže nic vypěstovat, když je ten kluk celý rozpadlý?“

„Myslím, že jsou z toho taky úplně vedle,“ odpověděl Sands, který si vyžádal, aby mohl být přítomný u pitvy Keitha Taylora. „Už jsem mluvil i s bakteriologickým poradcem. Strašně se omlouval.“

Monkton se na Sandse podíval, jako by chtěl říct, že omluvy jsou houby platné.

„Jste si jistý, že je to nekrotizující fasciitida?“ zeptal se Sands.

„Co jiného by to mohlo být?“ odpověděl Monkton. „Vždyť to toho kluka téměř sežralo zaživa.“

„Takže tohle napíšete do úmrtního protokolu?“

Monkton přerušil práci a podíval se na Sandse přes měsíčky brýlí. „Jistěže, proč se ptáte?“

„Praktický lékař toho chlapce mi řekl, že Keith Taylor byl účastník nějaké studie, kterou monitorovalo ministerstvo zdravotnictví. Je prý povinen je okamžitě informovat, kdyby se objevily nějaké zdravotní problémy.“

„Zdravotní problémy?“ frknul Monkton. „Chcete snad říct, že úmrtí na nekrotizující fasciitidu je zdravotní problém, kterej se objevil… Chudák kluk. Jste si opravdu absolutně jistý, že když onemocněl, nebral žádná antibiotika?“

„To byla první věc, na kterou jsem myslel, když se laboratoři nepodařilo vypěstovat nic v jeho vzorcích. Ale jak jeho praktický lékař, tak jeho rodiče mě ujistili, že nebral nic kromě svých normálních imunosupresivních léků.“

„Ironií je, že to bylo patrně příčinou toho, že se v něm infekce rozšířila tak rychle,“ poznamenal Monkton. „Ty léky značně snížily jeho obranné schopnosti. Předpokládám, že jste ta imunosupresiva hned po přijetí vysadili?“

„Samozřejmě.“

„Takže to bychom měli,“ uzavřel to Monkton, stáhl si rukavice a vyhodil je do odpadkového koše, který si otevřel sešlápnutím. „Když pánbůh nakopne falešnou střelu… jste vedle.“

„Jeho rodiče se tu ještě zastaví, aby se dověděli výsledky pitvy.“

„To je věc, kterou bych nikdy žádným rodičům nepřál,“ řekl Monkton. „Nezávidím vám, že se musíte zabývat živými.“

„Každé povolání má svoje,“ odpověděl Sands. „Já vám vaši práci taky nezávidím,“ řekl s pohledem upřeným na otevřené tělo Keitha Taylora.

TŘI

Edinburgh Březen 2007

„Já nechci do školy.“ Virginia Lyonsová pohlédla na kuchyňské hodiny na stěně. „Hele, Trish. Ty musíš jít. Nic ti není. Co sis to na mě vymyslela? Vždycky jsi do školy chodila ráda, víš přece, že musíš.“

„Já nechci,“ zamumlala její dcerka a koukala přitom do země.

„Přestaň s tím nesmyslem. Musíš mít nějaký důvod. Tak mi to řekni.“

„Prostě nechci, rozumíš?“

Virginia zůstala chvíli mlčky stát, aby potlačila nával zlosti na dcerku. „Někdo tě šikanuje?“ zeptala se. „Je to tak? Řekni mi o tom, protože já to tak nenechám. Půjdu rovnou za ředitelem. Zarazíme to v zárodku.“

Trish mlčky zakroutila hlavou a stále vytrvale koukala do země.

„Tak co teda?“

Ticho.

Virginia znova pohlédla na hodiny a znova se jí sevřel žaludek. Zase přijde pozdě do práce, a jako rozvedená matka tu práci potřebuje, i když dělá jen v registratuře realitní kanceláře. Ale stejně je tam fofr. „Prosím tě, Trish, pověz mi to.“ Snažila se dceru přitáhnout za ruce k sobě, aby se jí podívala do očí.

„Na těláku mi začali říkat ‚Fleku‘.“

„Fleku? A to je všechno?“ vykřikla Virginia. „Že si nějací pitomečkové vymysleli pitomou přezdívku?“

„

„Mně se to nelíbí. Chci, aby to přestalo.“

Když Virginia spatřila, že její holčičce vytryskly slzy, přešlo ji všechno žertování. V posledních pár měsících se Trish objevila na pravém rameni světlá skvrna a šířila se jí dolů po paži. Bylo to velmi zvláštní, protože Trish měla tmavé vlasy a snědou pleť. Lékař řekl, že to není nic vážného a že to patrně souvisí s hormonálními změnami v jejím těle - Trish bylo třináct let. Domníval se, že ta změna zbarvení za nějaký čas sama zmizí, ale teď už to byly tři měsíce a nedělo se nic.

„Hele, tak jestli tě to uklidní, zajdem znova k doktorovi a řekneme mu, že se to nelepší.“

Trish přikývla.“Ano, mami, prosím.“

„Teď jdi do školy a nevšímej si těch blbečků. Než půjdu do práce, zavolám doktorovi a smluvím s ním na večer návštěvu.“

Trish souhlasila a dala jí na rozloučenou pusu.

„Já nevím, co byste po mně chtěly,“ řekl doktor James Gault, když se mu Trish s matkou svěřily, že vyrážka se nelepší. „Ona to přesně řečeno ani vyrážka není,“ řekl podrážděně. „Je to pozměněné zabarvení pokožky a má to nejspíš psychosomatické důvody.“

„Ať je to cokoli, tak to nechce zmizet a ve škole se jí proto děti posmívají. To je velice nepříjemné.“

Gault pokrčil rameny. „Je to naprosto neškodné, na nějaké přezdívky se můžeš vykašlat. Ať sejdou bodnout, ne, Trish?“

Trish vytrvale hleděla do země. Virginia pomalu propadala zoufalství nad Gaultovou necitlivostí. „Víte, ono to není tak úplně neškodné, když je z toho Trish tak nešťastná,“ upozornila ho. „Za chvilku se to může projevit na jejích školních výsledcích. Tyhle děti dokážou být někdy hodně kruté.“

„Nechce se mi posílat ji na kožní kliniku, když jde zřejmě jen o neškodnou a přechodnou ztrátu pigmentace. Byla by to jen ztráta času.“

„V tom případě bych ráda znala názor dalšího odborníka,“ prohlásila Virginia.

Gault se rozmýšlel, jestli se s ní má přít, ale pak změnil názor. „No dobrá,“ povzdechl. „Zařídím, aby se na ni podíval některý z mých kolegů, ale stejně vám řekne to co já. Těžko říct, jak dlouho to bude trvat. Ale čím víc se tím budete obírat, tím déle to potrvá.“

„To vysvětlujte jejím spolužákům,“ odsekla Virginia.

Gault se omluvil a ponechal Virginii a Trish, aby počkaly v jeho ordinaci. Byl pryč sotva dvě minuty, ale Virginii, která tam s Trish mlčky seděla, to připadalo jako hodiny. Obě byly nešťastné, Virginia proto, že se nerada dostávala do konfliktů s jakoukoliv autoritou, a Trish proto, že jí zřejmě nikdo nepomůže.

Když se Gault vrátil, řekl: „Doktor Haldane slíbil, že až skončí se svým pacientem, tak vás přijme… zatím můžete počkat v čekárně…“

Virginia shledala, že se Gault chová ještě úsečněji než předtím, ale to se dalo čekat. Její požadavek zřejmě bral jako osobní urážku. Otevřel dveře a pustil je ven, Trish jako první. Ta se vyhnula jakémukoli pohledu na něj.

Když vešly do ordinace Scotta Haldanea, usmál se na ně tak zářivě, že si Trish úplně získal. Byl mladý, urostlý a jeho úsměv svědčil o upřímnosti.

„Ahoj, jak se máš?“ oslovil Trish.

„Dobře,“ zamumlala.

„Dobře až na ten flíček na ruce, viď? Tak se na něj podíváme, ano?“

Trish se zmohla na úsměv a přikývla. Svlékla si sáčko a svetr a nakonec i jeden rukáv blůzky a nastavila paži k prohlídce.

„Jak dlouho už tohle máš, Trish?“ zeptal se Haldane a pozorně prohlížel bílou kůži na rameni.

„Už přes tři měsíce,“ odpověděla za ni Virginia.

„Třináct týdnů,“ doplnila Trish.

Haldane se usmál. „Ty určitě dokážeš spočítat i dny,“ řekl spiklenecky Trish. „Cítíš tam nějakou bolest nebo citlivost?“

Trish zavrtěla hlavou.

„Takže hlavně tě trochu mrzí, že to tak dlouho nemizí, viď?“

„Trochu?“ vykřikla Trish s takovou vehemencí, že se Haldane i Virginia museli usmát.

„Trish, pověz mi, nebyla jsi minulý rok někde v zahraničí?“

„Já jsem v zahraničí nebyla ještě nikdy.“

„To není tak docela pravda,“ namítla Virginia. „Ty jsi byla ještě moc malá, než aby sis to pamatovala. Když ti byly dva roky, vzali jsme tě s tatínkem s sebou do Řecka.“

„Ještě než jste se rozešli,“ poznamenala Trish.

„A to bylo kdy?“ zeptal se opatrně Haldane.

„Ten rozvod nebo ta dovolená?“

„Ten rozvod.“

„To už je tři roky.“

„A tři měsíce,“ upřesnila Trish.

Haldane se zamyslel.

„Ona otce pořád pravidelně vídá,“ řekla Virginia, která uvažovala, po jaké cestě se to doktor vydává. „Všichni spolu dobře vycházíme.“

Haldane přikývl.

„Proč jste se ptal, jestli byla Trish v zahraničí?“

„To je rutinní otázka.“

Virginii to moc neuklidnilo a ani to neskrývala. V očích jí stále visela otázka. Zato Haldane odvrátil pohled a vstal ze židle. Ze zásuvky skříňky vedle umyvadla vytáhl malou jehlu a sundal z ní ochranný kryt. „Trish, já tě teď zkusím na různých místech kůže trochu píchnout. A ty mi budeš říkat, co ucítíš.“

„Tohle doktor Gault neudělal,“ poznamenala Virginia, ale Haldane na to neřekl nic a začal ostrým hrotem píchat do různých oblastí vybledlé kůže Trishiny paže.

„Nebolí,“ řekla Trish. „Nic… taky nic… nebolí to.“

„Výborně. Tak teď zkusíme druhou ruku.“

Trish svlékla blůzu úplně a položila na stůl druhou ruku. Haldane si vzal jinou jehličku. „Tak pokračujeme. Říkej, co cítíš.“

„Tohle bolí… au… au!“

„Promiň, Trish,“ řekl Haldane. „Asi jsem to trošku přehnal. Omlouvám se. Můžeš se zase obléct. Asi by neškodilo poslat tě ke specialistovi na kožní klinice. Uvidíme, co tam na to řeknou.“

„Ale co myslíte, že to je?“ zeptala se naléhavě Virginia.

„S největší pravděpodobností to bude tak, jak říkal doktor Gault - jeden z těch typů zvláštních reakcí, se kterými se teď setkáváme a které jsou obvykle důsledkem nějakého emočního stresu - ale neuškodí, když se o tom ujistíme. A vzhledem k tomu, že to Trish zjevně dost trápí, je možné, že jí na klinice navrhnou nějaký léčebný postup, který by rychleji zabral - třeba ultrafialové ozáření nebo něco podobného. Já si po ordinačních hodinách ještě promluvím s doktorem Gaultem a poradíme se, jak to doporučení urychlit.“

„Moc vám děkuju, pane doktore,“ řekla Virginia. „Nechtěla jsem způsobit nějaké těžkosti. Chci jenom, aby to Trish pomohlo.“

„To je v pořádku, paní Lyonsová.“

* * *

„Tak jak jste pořídil s tou vyjukanou matkou?“ zeptal se James Gault Haldanea, když oba skončili s pacienty.

Haldane se usmál. „Ona to myslí dobře,“ řekl. „Té její holčičce dávají děti ve škole zabrat a ona se cítí bezmocná, což je celkem pochopitelné.“

„No dobrá, ale my přece nejsme sociální pracovníci,“ namítl Gault. „A co vlastně říkáte tomu jejímu kožnímu problému?“

, Já myslím, že máte asi v podstatě pravdu, ale přece jen bych ji radši poslal na kožní kliniku, abychom měli jistotu. Jsou tam určité nezvyklé příznaky, ke kterým by se asi měli vyjádřit.“

„Jaké příznaky?“

„Možná že jsem přehnaně podezíravý,“ řekl Haldane, vstal ze židle a poklepal kolegovi přátelsky na rameno, aby ho uklidnil.

„No, jestli to opravdu pokládáte za nutné,“ řekl trochu podrážděně Gault. „V tom případě budete tak laskav a postaráte se o to?“

„Samozřejmě. Kdo je prosím vás přednosta na tom kožním?“

„Ray McFarlane. A myslím, že je to chlapík, který vám nepoděkuje, že plýtváte jeho časem.“

Duben 2007

Podívej, Trish, já už nevím, co bychom mohly víc dělat,“ řekla Virginia Lyonsová, když vyšly z ordinace kožní kliniky se zprávou o výsledcích vyšetření. „I ten specialista souhlasí s tím, co nám řekli ti naši doktoři. Říká, že je to něco, co se jmenuje vitiligo. Není to nic vážného a mělo by to za čas samo přejít. Bohužel ale nemají nic, čím to urychlit, takže musíš být trpělivá. Já vím, že se ti to nelíbí, miláčku, ale budeš muset vydržet, ano? Musíme být rády, že to aspoň není nic vážného.“

„Ty nevíš, jaké to je,“ fňukala Trish.

Virginia pohlédla na dcerku se staženým hrdlem. Nesnášela vidět ji tak nešťastnou. „Víš co? Co kdybych napsala slečně Nielsonové, aby tě zatím osvobodila z tělocviku?“

Trish nadšeně přikývla.

„Kdy máš zase tělocvik?“

„Zejtra.“

„Tak já to večer napíšu a zítra si to vezmeš do školy.“

Když přišla druhý den Virginia z práce, našla Trish v kuchyni u stolu v slzách. Hlavu měla položenou na složených nikách a ramena jí cukala pláčem. Virginia ji objala a přitiskla k sobě, ale to zpočátku situaci ještě zhoršilo. Teprve po chvíli hlazení a uklidňování se jí konečně podařilo dostat z Trish pár souvislých slov.

„Přinutili mě jít na tělocvik.“

„Cože?“ vybuchla Virginia. „A co ten dopis, co jsem ti dala?“

„Slečna Nielsonová řekla, že mi fyzicky zřejmě nic není a na omluvu bych musela mít potvrzení od lékaře. Všichni se mi smáli.“

„To mě podrž,“ zamumlala Virginia a představila si, jak srazí slečnu Nielsonovou bejsbolkou k zemi. „Dobrá,“ řekla nakonec. „Chtějí omluvenku od doktora, tak dostanou omluvenku od doktora. Hned ráno zajdu do ordinace. Kdy máte příští tělocvik?“

„V pátek.“

„Tak to je času dost.“

„Abych pravdu řekl, paní Lyonsová, spíš bych se klonil k názoru školy. Vaše dcerka nemá žádné fyzické potíže, proč by nemohla chodit na tělocvik,“ odpověděl James Gault na Virginiin požadavek. „Nechce se mi v téhle věci někomu stranit.“

Virginia se zhluboka nadechla. „Ale to, o čem tady hovoříme, nejsou právě fyzické důvody, pane doktore.“

„Aha, my se pohybujeme v oblasti populární psychiatrie, že ano? Mluvíme o tom, že v podstatě jde o psychologickou záležitost?“

„Ne, to sakra ne,“ odsekla Virginia, které už došla trpělivost. „Pohybujeme se v oblasti, která vyžaduje zdravý rozum, ale ten tu zřejmě chybí. Děti asi nechápou věci, kterým rozumějí jen dospělí.“

Gault vypadal, jako kdyby měl každou chvíli vybuchnout. Zbledl a polkl, pak se uklidnil a řekl: „Nemám v úmyslu posílat vaši holku k dětskému psychiatrovi kvůli pitomému fleku odbarvené kůže.“

„Ale v tom to právě vězí. Trish to nepovažuje za pitomý flek odbarvené kůže. A já nechci, abyste ji někam posílal. Já vás žádám, abyste jí napsal tu zatracenou omluvenku. To by pochopil každý, kdo má aspoň špetku představivosti… ale vy to patrně nejste.“

Gault zase polkl. „Myslím, že jsme došli tak daleko, že by byla na místě změna lékaře…“

„S tím naprosto souhlasím,“ dodala Virginia.

„Vyplním formulář,“ řekl Gault a vstal.

„To by zabralo moc času. Trish potřebuje pomoc hned. Ráda bych ji převedla do ordinace doktora Haldanea; zdálo se, že se mé dceři zamlouvá.“

Gault se na ni podíval, jako kdyby mu náhle něco za-smrdělo u nosu. Přemýšlel, co odpovědět, a Virginia ho podezírala, že uvažuje, jestli to nemá vzdát. Tak se rozhodla, že ho pošťouchne. „Tak to zkrátka budeme považovat za názorový rozpor a já aspoň nebudu muset na vás psát stížnost pro necitlivý přístup k mé dceři.“

„Budu se muset zeptat doktora Haldanea, jestli s tou změnou souhlasí.“

„Tak to prosím udělejte.“

Virginia zůstala sedět v Gaultově ordinaci. Stále se jí ještě třásly prsty. Dívala se zatím přes jeho křeslo z okna na zahradu, kde poletovali ptáci z větve na větev. Dole po cestě přešel hlouček dětí a do ticha místnosti zazníval jejich smích. Přála si, aby Trish byla taky tak bezstarostná a šťastná, ale teď to došlo tak daleko, že už si ani nepamatovala, kdy ji naposledy slyšela zasmát se. Spíš jí to všechno připomínalo trauma, které zažila při rozvodu. Oba se s Andrewem snažili uchránit Trish od nepříjemností, ale rozchod je rozchod, ať už to dítě vidí z jakéhokoliv úhlu. A tak logicky přišla chvilka, kdy se dítě zeptalo: „Když se máte tak rádi, tak proč se rozcházíte?“

Gault se vrátil a ponechal jí otevřené dveře, aby mohla odejít. „Doktor Haldane s vámi chce mluvit, hned jak bude volný. Zatím prosím počkejte v čekárně.“

Než se doktor Haldane uvolnil, stačila Virginia prolistovat prastaré výtisky Skotských polí. Uvítal ji zase tím širokým úsměvem jako minule. „Hrozně mě to mrzí, pane doktore,“ začala. „Vím, že vám působím spoustu potíží, ale Trish mi dělá opravdu starosti a pan doktor Gault mě zřejmě nebere vážně. Už si nevím rady.“ Pověděla Haldaneovi o Trishiných problémech ve škole a o tom, jak se stydí za své změny na kůži. „Častují jí různými přezdívkami, jako ‚flekatá‘ nebo ‚prašivá‘. Já vím, že je to hloupé, ale ona to tak necítí a opravdu ji to trápí.“

Haldane se usmál a řekl: „No ovšem, a nemusíte mě o tom přesvědčovat. Lidé někdy považují děti za miniatury dospělých, ale ono to tak není. Mezi dětmi platí spíš pravidla džungle, dokud se nepřesvědčí o opaku. Takže vy byste asi potřebovala něco na způsob speciálního posudku pro školu?“

„Prosím vás o to,“ odpověděla vděčně Virginia.

„Myslíte, že to postačí, nebo by Trish třeba potřebovala sama nějakou speciální a psychologickou léčbu?“

„Ne, to opravdu ne, ten dopis postačí. Když nebude nucena vystavovat svou ‚odlišnost‘ pozornosti dětí, myslím, že ji začnou brzy považovat za normální příslušnici party a kdoví, možná že se zatím i ta zatracená věc začne spravovat a všechno bude zas normální.“

„Pozorovala Trish nějaké změny té vyrážky od té doby, co jsem ji viděl?“

„Doktor Gault říká, že to není vyrážka.“

„Technicky řečeno, opravdu není,“ řekl Haldane s úsměvem, který naznačoval, že má na Gaulta také svůj názor.

„Ona nic neříkala. Myslíte, jestli to neustupuje?“

„Ne… no prostě něco.“

Virginia zavrtěla hlavou.

„Kdyby ano, dejte mi prosím vědět.“

Virginia zase seděla v čekárně, než doktor Haldane napíše dopis. Přinesl jí ho v zalepené obálce s nadpisem: „Tomu, koho se to týká“. Odešla z ordinace lehkým krokem. Přijde sice zase pozdě do práce, ale má ten dopis a Trish bude ráda. Užijí si večer bez strachu a trápení. Začala uvažovat, že by ji mohla překvapit a vzít ji do kina a po něm třeba na hamburgra - ať se celá lékařská profese jde bodnout.

Květen 2007

Co se děje?“ zeptala se Virginia, když Trish tak dlouho mlčela.

„Nezlepšuje se to,“ odpověděla Trish. „Doktoři přece říkali, že to může nějaký čas trvat.“

„Mami, vždyť oni ani nevědí, co to je, natož jak dlouho to bude trvat.“

„Ale říkali, že je to vitiligo.“

„Našla jsem si to na internetu. Oni tomu dali ten název, ale vůbec se neví, co to je a co to způsobuje.“

„Nesmíš věřit všemu, co najdeš na internetu, holčičko. Je tam plno polopravd anebo úplných lží.“

Virginia viděla, že Trish nepřesvědčila. Děvče je zase na sestupné spirále.

„Myslím, že je to spíš horší…“

Virginia se vyděsila. „Myslíš, že se to šíří?“

„Šíří… a mění se to… mám z té kůže tak divnej pocit.

„Ukaž.“

Virginia prohlížela Trishino rameno, ale neviděla žádnou změnu. Nechtěla to Trish přiznat, tak řekla: „Doktor Haldane mi řekl, že kdybychom pozorovali nějakou změnu, máme se ozvat. Ráno mu zavolám a objednám tě.“

Virginii se nepodařilo objednat Trish dřív než po skončení ordinačních hodin. Doufala, že odejde z práce včas, ale skončila až deset minut po páté. Celá udýchaná během od autobusové zastávky otevřela dveře. „Trish, už jsem doma. Nemyslela jsi už, že jsem se ztratila?“

Žádná odpověď. „Trish, jsi doma?“

Virginia se zarazila. Čekala, že najde Trish už připravenou a nachystanou k lékaři. Nahlédla do obývacího pokoje a pak do Trishina pokojíku, ale pak se jí zdálo, že zaslechla z kuchyně zvuk, jako když hoří plynový vařič. „Trish!“ zvolala a rozrazila dveře.

Trish byla na zemi. Seděla v podivném úhlu, opřená zády o kuchyňskou skříňku. Měla odkrytou paži a promodralá kůže se jí v kusech loupala z míst, kde zřejmě utrpěla rozsáhlé spáleniny. Krajní hořák byl zapnutý a na zemi vedle ní ležel převrácený hrnec, ze kterého se nejspíš vylila vařící voda.

Virginii se sevřelo hrdlo a chvilku nedokázala promluvit. Pak se však vrhla na kolena vedle Trish a v hlavě jí vířil zmatek a hrůza. „Proboha, Trish… Kristepane, Trish… promluv přece…“

Trish byla zcela zřejmě v šoku. Jako oslepená zírala před sebe skelným pohledem. K Virginiině zděšení byla překvapivě klidná a vůbec se nesvíjela bolestí, jak by se dalo čekat. „Já jsem to ne…“

Virginia si v duchu doplnila nedokončenou větu… Já jsem nedokázala dál to snášet… Tak ona si její holčička usmyslila odstranit tu vyrážku vařící vodou… Virginie vstala a třesoucím se prstem vyťukala na kuchyňském telefonu tři devítky. Přitom z dcerky nespouštěla oči. Pak téměř zaječela do telefonu, že potřebuje ihned sanitku. Klidný hlas na druhém konci však od ní chtěl slyšet nějaké rozumné informace.

Když šla Virginia za nosítky, na kterých saniťáci odnášeli její dceru, jen jako v mlze vnímala sousedy, kteří se jí cestou soucitně vyptávali, co se stalo. „Nehoda…,“ zamumlala jenom. „Trish měla nehodu…“

Už celou hodinu seděla Virginia u Trishiny postele, když si uvědomila, že vedle ní někdo stojí. Vzhlédla a spatřila doktora Scotta Haldanea.

„Jak je jí?“ zeptal se.

„Teď spí. Uspali ji. Ještě nevědí, jak to dopadne s tou rukou. Jak jste se o tom dověděl?“

„Když jste se neobjevily v ordinaci, stavil jsem se u vás, abych zjistil, co se stalo. A sousedé mi řekli o té nehodě.“

„Jo, nehodě?“ řekla trpce Virginia.

Haldane cítil, že mu tuhne krev. „Co chcete říct?“ zašeptal chraplavě.

Virginia nespustila oči ze spící dcerky. „Trish se rozhodla, že si bude vyrážku léčit vlastní metodou…“

Haldane zděšeně potřásl hlavou. „Ne,“ namítl. „Trish je přece dokonale vyrovnané děvče. Byla sice rozrušená, ale že by udělala něco takového…“

„Řekla mi to,“ přerušila ho Virginia.

Haldane zakroutil hlavou. „Povězte mi, co přesně řekla.“

„Řekla, že necítila… že by mohla pokračovat.“

Haldane znovu zakroutil hlavou, jako kdyby nemohl uvěřit, co slyšel, ale náhle jako by ho něco napadlo. „Řekněte mi to ještě jednou,“ pobídl ji. „Ale jenom její přesná slova, nic navíc.“

Virginia na něj pohlédla, jako kdyby dělal z komára velblouda, ale hádat se s ním nechtěla, tak zvolila nejsnazší cestu. „Řekla: ‚Já jsem to ne…‘ Víc toho říct nemusela. Vím, co tím chtěla říct, jsem její matka.“ Pohlédla na Haldanea a uviděla v jeho tváři tázavý pohled. „Co má být?“

Haldane se choval, jako kdyby ji neslyšel. Zatvářil se, jako by měl moc práce, a zamumlal něco v tom smyslu, že musí jít.

ČTYŘI

Marlborough Court

LONDÝN

Červenec 2007

Doktor Steven Dunbar na zvonění budíku otevřel oči a zasténal. Klidně by snesl ještě aspoň hodinku v posteli, ale v deset musí být na ministerstvu vnitra. Normálně by ho předvolání na ministerstvo s vyhlídkou na řešení nového případu nabilo nadšením a nedočkavostí. Ale včera večer to poněkud přehnal s ginem a tonikem, a to jeho elánu ulomilo hrot. Místo toho ho ošklivě bolela hlava.

Uvařil si silnou černou kávu a zapil s ní tři aspiriny. Pak se teprv šel osprchovat a zůstával pod konejšivými proudy teplé vody déle než jindy. Potom se však zase vrátil ke svému problému, i Stevenův problém se jmenoval Jenny, a byla to jeho devítiletá dcera a její nově nabytá schopnost manipulovat s dospělými.

Žena Lisa zemřela Stevenovi už před řadou let na mozkový nádor. A od té doby žila Jenny v rodině Stevenovy švagrové Sue a jejího manžela Richarda, který byl právníkem. Bydleli v dumfriesshireské vesnici Glenvane ve Skotsku. Vychovávali ji jako normálního člena rodiny spolu s vlastními dvěma dětmi, Robinem a Mary. Steven si umínil navštěvovat ji co nejčastěji - obvykle každý druhý víkend, trávit s ní nejméně jeden týden v létě a ještě k tomu narozeniny a Vánoce.

V prvních letech považoval Steven tohle uspořádání za dočasné - potřeboval prostě čas postavit se znovu na nohy po té hrůze ze ztráty Lisy -, ale s postupem doby zasáhla realita. Musel si přiznat, že neexistuje cesta jak plně vykonávat svou práci a zároveň sám vychovávat dceru. Kromě toho Jenny tam byla šťastná, zvykla si na Sue a Richarda a celou rodinu a oni si ji také zamilovali, jako kdyby byla jejich vlastní.

Sue s Lisou si byly velmi blízké a Sue často shledávala, že jak Jenny roste, vidí v ní stále více ze své zemřelé sestry. Steven si toho také všiml a vždycky ho to dojalo. Myšlenka, že Lisa v Jenny přežívá, se pro něj stala něčím, k čemu se mohl upnout v těch temných chvílích, kdy se svou ztrátou více obíral - to se mu čas od času i po všech těch letech stávalo.

Většinou to vyvolalo něco obyčejného, třeba když pozoroval, jak po nábřeží za slunného odpoledne kráčí celá rodina, nebo když někdy v zimě otevřel večer dveře svého bytu a našel tam jen tmu a ticho. Takových situací nebylo mnoho, ale když už k nim došlo, musel si Steven uvědomit, že jeho životní styl není takový, že by dovoloval vést aspoň trochu pravidelný rodinný život. Má práci, která je náročná, nepředvídatelná a někdy dokonce nebezpečná. Často nevěděl, kde se den ze dne ocitne, a nejednou za ta léta jen o vlásek vyvázl životem.

S Lisou se potkal při své první velké vyšetřovací akci Sci-Med. Poslali ho tehdy do nemocnice v Glasgow, kde Lisa sloužila jako ošetřovatelka. Celá ta akce je oba přivedla do nebezpečí, ale považovali to spíš za výjimku než pravidlo a nikdo z nich nepředpokládal, že jeho práce bude jejich manželství nějak narušovat. Teď, když se na to mohl zpětně podívat, musel uznat, že těch výjimek bylo víc než dost a možná příliš mnoho, než aby mohl vůbec uvažovat, že by se odvážil svázat život s nějakou další ženou, aniž by se vzdal svého zaměstnání.

To však neznamenalo, že by v jeho životě vdovce ženy úplně chyběly. Řada se jich objevila jako nově vzplanuvší hvězdy a přinesly mu do života lásku. Ale z nejrůznějších důvodů tyto vztahy - a některé z nich byly docela mimořádné - skončily dřív, než vyvstala nutnost překonat poslední překážku. Opustil by nakonec svou práci? Nebyl si vůbec jistý.

Jennina poslední lest spočívala ve snaze využít Sue a Richarda proti němu. Když ji Sue kvůli něčemu kárala, namítla, že na to nemá právo; není její pravá matka a ona by nejradši žila v Londýně s tátou. Když jí Steven vysvětlil, že to není možné, obvinila ho, že ji nemá rád a nechává ji opuštěnou ve Skotsku. Sue a Richard prokázali pro Jennino chování velké pochopení a poznali - stejně jako Steven - že jde v podstatě o dětinský výbuch zlosti. Jenny si přece nemůže přát nikoho, kdo by jí víc miloval než Sue a Richard. Ostatně i ona je měla moc ráda, když ji zrovna nepopadla tahle její nálada.

Stevena však přece jen celá ta věc trápila. Možná v tom byl pocit viny, že se nikdy opravdu nepokusil najít si jiný druh zaměstnání, takový, který by mu dovolil vychovávat dceru. Nebo to způsobila Jennina obvinění, že ji dost nemiluje - po nich se cítil tak mizerně, že se včera večer chytil flašky. Jenže dneska už je další den a on se musí dát dohromady, než půjde na ministerstvo za Johnem Macmillanem.

Steven se narodil a vyrůstal v Oblasti jezer v malém městečku Glenridding u Ullswateru. Prožil tam idylické dětství. Blízkost Cumbrijských hor způsobila, že si zamiloval pobyt ve volné přírodě. Ve škole prospíval dobře, takže rodiče i učitelé souhlasili, aby šel na medicínu, a tu také řádně vystudoval, ačkoliv jeho srdce směřovalo kamsi jinam. Po roce praxe už přestal sobě i svým nejbližším něco předstírat a uznal, že to není pro něj ta pravá kariéra. Nakonec se rozhodl vstoupit do armády.

Vojenský život se Stevenovi zcela zamlouval. Vzhledem k tomu, že byl od přírody silný a fyzicky zdatný, cítil se v něm jako ryba ve vodě. Sloužil nejdřív u výsadkářů a později u Speciálních jednotek, kde mu přišlo vhod jeho lékařské vzdělání, takže se za pár let stal expertem na polní medicínu. Uplatnil se v pouštích Středního východu i v džunglích Jižní Ameriky.

Služební léta příslušníka speciálních jednotek jsou však omezená asi jako u profesionálního fotbalisty, což si Steven uvědomil brzy po třicítce. Čas se mu krátil a na obzoru se vynořila chmurná představa návratu do civilního života. Pár možností, které se mu nabízely, ho příliš nelákalo. Lékařská kariéra ho už dávno minula a poptávka po jeho specializaci ve válečné medicíně, kde se spravují zranění a vytahují kulky, není v civilním prostředí právě velká. Mohl by nastoupit jako lékařský odborník některé velké pojišťovací společnosti nebo jako styčný pracovník ve farmaceutickém průmyslu, ale ani to ani ono se nezamlouvalo někomu, kdo prožíval dobrodružství a vždycky po něm dychtil.

Z jednotvárnosti ho nakonec zachránil John Macmillan, který vedl malou elitní jednotku při ministerstvu vnitra s názvem Inspektorát Sci-Med. Skládala se z malé skupiny vědecko-lékařských speciálních vyšetřovatelů, kteří měli odhalovat případný výskyt kriminality v oblastech, kde policii chyběla odbornost. Steven byl přijat jako lékařský vyšetřovatel a nalezl tak své útočiště v organizaci, která si vybírala jen ty nejschopnější. Podmínkou vyšetřovatelů Sci-Med bylo, že měli za sebou kariéru, kde prokázali vynalézavost a iniciativu a zároveň profesionální zkušenosti. Nejvíce si však John Macmillan cenil vysokou míru prostého zdravého rozumu.

Macmillan byl toho názoru, že nikdo neví, jak bude reagovat v situaci velkého nebezpečí, dokud se v ní skutečně neocitne a nevyzkouší si ji. V kurzu nebylo mnoho pracovníků z „normálních“ oborů. Kašírované bitvy nebo stavění mostů přes neexistující řeky na společenských víkendech se hodily tak pro obchodníky, ale pro lidi ze Sci-Med rozhodně ne. Hrdinství na ragbyovém hřišti je jedna věc, ale pokračovat v boji, když chlapíka vedle vás právě automatická zbraň roztrhla vejpůl, to už je něco docela jiného. Steven byl důkladně otestován a prošel s vlajícími prapory. Stal se jedním z předních vyšetřovatelů Sci-Med.

Když se Steven oblékal do tmavého obleku, světle modré košile a vázanky Výsadkářského pluku, stále se ještě necítil úplně dobře, ale navenek to nebylo vidět. Zkontroloval v zrcadle, jestli mu tmavé vlasy netrčí vzhůru - Macmillan nesnáší nedbalost. Ještě se podíval na hodinky a vyrazil na ministerstvo.

Když stoupal po schodech nahoru, předem už věděl, jaká bude první otázka Macmillanovy sekretářky Jean Robertsové. Bude to Jenny. A měl pravdu.

„Už se z ní pomalu stává malá dáma,“ odpověděl Steven.

„A jéje,“ podivila se Jean. „To už je v tom věku?“

Steven přikývl. „A co váš sbor?“ zeptal se, aby změnil téma. Jean totiž působila v Bachově pěveckém souboru jižního Londýna. Byl to jeden ze základních kamenů jejího života.

„Máme toho moc,“ odpověděla Jean. „V poslední době máme každý týden jeden koncert a za čtrnáct dní nás čeká desetidenní turné.“

„Tak to vám nezbude čas na žádné uličnictví.“

„Na jaké uličnictví by měl zbýt čas?“ zeptal se Macmillan, který vyšel ze své kanceláře a hodil Jean na stůl složku spisů. „Jsem rád, že vás zase vidím, Stevene,“ řekl a potřásl mu rukou. „Už bylo na čase.“ Obrátil se na Jean a řekl: „Rád bych, aby tohle odešlo ještě dneska.“

„Dobře, sire Johne.“

Steven následoval Macmillana do jeho kanceláře a zavřel za sebou dveře. Uvažoval o jeho rytířském titulu. Byl mu udělen při příležitosti Novoročních ocenění zásluh a podle jeho názoru si to Macmillan zasloužil už dávno. Macmillan byl ovšem vždycky svérázný člověk a po celá léta prosazoval autonomii Inspektorátu Sci-Med s takovou vehemencí, že to mnohé lidi, kteří si zakládali na své moci, dráždilo. Navrhovali například, že když jde o vyšetřování, které je příliš blízko jejich domény, měla by se Sci-Med stáhnout do pozadí. To však vždycky narazilo na rozhodný Macmillanův odpor a na nekompromisní podporu vlastních lidí. Nikdy neopomíjel a nebyl ochotný ignorovat zločinné praktiky v kruzích bohatých a mocných, a tím si pochopitelně nadělal dost nepřátel. Jednou se Stevenovi svěřil, že některé osobnosti by spíš pohnuly nebem a zemí, než aby připustily uznání jeho zásluh o úspěchy Sci-Med. Takže když Steven četl jeho jméno na čestném seznamu, udělalo mu to ohromnou radost. Doufal, že cestu k tomuto úspěchu pomohla vydláždit i jeho účast při rozdrcení hrozícího katastrofálního útoku Al-Káidy na infrastruktury Britského království a Spojených států. On sám měl tohoto muže velice rád a ohromně ho respektoval. Měl také dobrý důvod vděčit mu za jeho podporu, když při několika příležitostech sám příliš načechral peříčka vrchnosti.

Steven měl právě za sebou dva měsíce dovolené. Zotavoval se ze zranění, která utržil v minulých akcích, a nabíral síly ve vojenském táboře v severním Walesu u svého bývalého pluku.

„A jak se cítíte?“ zeptal se ho Macmillan.

„Dobře a fit,“ odpověděl Steven.

„Jean mi hlásila, že vás zastihla ve Skotsku, když se s vámi snažila spojit.“

„Ano, byl jsem navštívit Jenny.“

„A jak se má?“

„Myslím, že s ní začíná cloumat příšerná puberta.“

„A jéje,“ usmál se Macmillan. „Co já vím, bývá s děvčaty vždycky víc trápení než s chlapci.“

„To mi taky všichni říkají.“

Macmillan, usazený ve svém křesle, každým coulem připomínal whitehallského mandarína. Hladké opálené kůži by nikdo nehádal věk přes šedesátku, stříbrné vlasy sčesané dozadu a z každého jeho póru vyzařovala sebejistota. Zadíval se na Stevena a zeptal se: „Ale doufám, že to není nic vážného, že?“

„Snad to nebude nic katastrofálního. Ale trochu člověka zaskočí, když se dozvím, že mě už nevnímá jako svého rytíře v zářícím brnění, který se čas od času vynoří z mlhy, přináší dárky a vypráví o tom, jak bojuje se zlem. Teď ve mně spíš vidí člověka, který ji opustil a zanechal ve vzdálené cizině.“

Macmillan se usmál a řekl: „Jsem si jistý, že to tak není, ale zní to jako něco, čím si každý otec ve vaší pozici musí projít. Ironií je, že kdybyste ji opravdu opustil a už vás nikdy nespatřila, koukala by na vás jako na svatého a vymyslela by pro vás spoustu nejrůznějších omluv.“

„Asi ano.“

„Nenechte se tím deprimovat. Jenny zabírala ve vašem srdci vždycky to nejdůležitější místo a opravdu jste ji miloval. Pamatuju si, jak jsme tady v téhle kanceláři oslavili její narození.“

Steven přikývl. Ale toužebně už si přál změnit téma.

Macmillan otevřel složku, kterou měl před sebou na stole. „Doktor Scott Haldane, třicet pět let, praktický lékař v Edin-burghu - aspoň tím byl až do chvíle, kdy si vzal život a zanechal po sobě ženu a dvě malé děti.“

Steven se zašklebil. „Třicet pět let? To není žádný věk. A co na tom zajímá nás?“

„Ještě přesně nevím, ale… není to vyloučené. Jeho žena striktně popírá, že by mohl spáchat sebevraždu.“

„To není žádná vzácnost,“ řekl Steven. „Pro ni musí být opravdu těžké se s tím smířit.“

„No, ona se s tím zřejmě smířit nehodlá. Trvá na tom, že jejího manžela někdo zavraždil, a využívá každé příležitosti vyhlašovat to na veřejnosti. Trvá na tom, že to byl oddaný manžel a otec, věřící křesťan, že byl šťastný a spokojený jak ve své práci, tak i v osobním životě.“

„A co tomu říká policie?“

„Tělo bylo nalezeno v lesíku nedaleko jeho bydliště - to je místo zvané Poustevna. Podřezal si zápěstí. Proti sebevraždě nesvědčilo nic, až na to, že nezanechal žádný dopis na rozloučenou a že ani policie nenašla žádný důvod, který by ho k ní mohl vést. Zdá se, že byl skutečně takový, jak o něm mluví jeho žena. Možná proto nenašli ani důvod, proč by měl naopak někdo zájem zabít jeho.“

Steven chvilku uvažoval a pak řekl: „No, to je všechno velice smutné, ale je mi líto, nevidím žádnou spojitost se Sci-Med.“

„Haldaneova žena je inteligentní dáma. Je ošetřovatelkou v nové Královské nemocnici v Edinburghu. Trvá na tom, že její manžel byl zavražděn kvůli něčemu, co se týká jeho pacientů.“

„Jako že ho některý z pacientů zabil?“ zvolal Steven.

„Nic takového,“ řekl Macmillan. „Jeho ordinace léčila nějakou holčičku kvůli kožním potížím. Její matku neuspokojilo, jak se k tomu stavěl její praktický lékař, a tak ji převedli k doktoru Haldaneovi. Ten doporučil její přijetí na kožní kliniku, kde diagnostikovali něco, co se jmenuje viti-ligo.“ Macmillan se na Stevena pátravě zadíval.

„To není zrovna můj obor, ale pokud se pamatuju, je to celkem neškodná porucha pigmentace vedoucí ke vzniku kožních skvrn - což je spíš nepříjemné než nebezpečné.“

„To by souhlasilo s tím, co se tady píše,“ řekl Macmillan. „Holčička se však svou chorobou hrozně trápila a jednoho dne ji její matka zastihla, jak se snaží - aspoň podle jejího názoru - odstranit ty fleky vařící vodou.“

„Proboha,“ zděsil se Steven.

„Podle Haldaneovy ženy vznikl kolem toho nějaký spor. Doktor se domníval, že to opaření byla nehoda.“

„To je hrozná situace,“ řekl Steven. „A jak je na tom to dítě teď?“

„Pořád leží v nemocnici a je na tom hodně zle.“

„A nemohla to sama nějak vysvětlit?“

„Od té ‚nehody‘ neřekla ani slovo.“

„Chudinka. Jak je stará?“

„Třináct.“

„To je dost citlivý věk,“ poznamenal Steven.

„Co si o tom zatím myslíte?“

„Podle toho, co jste mi řekl, není vyloučeno, že to to děvče provedlo úmyslně. V tom případě mohl Haldane cítit vinu, že ji včas nepředal psychiatrovi. Ale že by ho to mohlo přimět, aby si vzal život -… no, kdo ví?“

„Haldaneova žena tvrdí, že její muž nevěřil ani minutu, že by to ta holčička udělala schválně. Byl přesvědčený, že to byla nehoda.“

„Myslím, že populární termín by byl ‚závažné pochybnosti‘,“ řekl Steven.

„Hmm. Ale jeho manželka na druhé straně tvrdí, že ho na té nemoci mnohem víc zarazil nějaký jiný fakt, o kterém však s ní odmítl diskutovat.“

„Myslíte, že by tu dívku mohl opařit někdo jiný?“ zeptal se udiveně Steven.

Macmillan couvl. „Ne, myslím, že takhle to ani ona nemyslela. Říká, že muž začal telefonovat na všechny možné strany a snažil se s řadou lidí o tom případu mluvit, jenže stále narážel na potíže a tajnosti, protože ta dívka byla na monitorovaném seznamu, který se snad má nazývat pacienti se zeleným štítkem‘. A zřejmě proto se údaje o ní daly obtížně získat.“

„A co vlastně ta akce se zeleným štítkem znamená?“ ptal se Steven.

„To je právě ten problém pro vás,“ řekl Macmillan. „Rád bych, abyste to vyzvěděl. Trochu šťourejte okolo a uvidíte, co se ukáže. Ale dejte si dobrý pozor, abyste přitom nešlápl někomu na kuří oko, zvláště ne lothianské a pohraniční policii. Asi ještě nezapomněli, jak jste se jim naposledy připletl na jejich políčko. Požádal jsem Jean, aby vám našla nějaké diskrétní a nenápadné ubytování. Taky vám poskytne detaily, které jsou uvedeny ve složce.“

„Dám se do toho.“

Když Steven vyšel z Macmillanovy kanceláře, Jean Robertsová se na něj usmála. Vytáhla z horního šuplíku svého stolu desky a podala je Stevenovi. „Je tam všechno, co k tomu edinburskému případu máme. Jste už natolik v pořádku, abyste se do toho pustil?“

„Doufám, že ano. Sir John mě informoval, že mi zařizujete ubytování?“

„Ano. Povídal, že chce, aby to bylo něco diskrétního, kde by vaše přítomnost nebyla pokud možno příliš na očích. Zamluvila jsem vám penzion se snídaní v hezkém viktoriánském domě severně od edinburského Nového Města. Jmenuje se to Fraoch House - Fraoch znamená v gaelštině ‚vřes‘. Loni, v době festivalu, jsme tam bydlely se sestrou. Je tam všechno, co budete potřebovat. Ve složce máte popsanou cestu a pokyny.“

PĚT

Když Stevenovo letadlo dosedlo na letištní plochu v Edinburghu, pršelo. A když vystoupil z letadla, tváře mu zasáhl mrazivý vítr, který mu připomenul časy, které ve skotské metropoli zažil. Choval k tomu městu smíšené pocity. S Lisou tu prožívali příjemné chvíle, když přijížděli z Glasgow na návštěvu divadla nebo galerie. Ale měl i ošklivé vzpomínky na to, jak ho dřívější vyšetřování přivedlo do konfliktu s lidmi, kteří se dali popsat pouze jako zosobněné zlo. Glasgow, kde s Lisou nějaký čas bydleli, nabízel srdce na dlani, zatímco Edinburgh schovával tvář za záclonou.

Plakát na zdi budovy terminálu vychvaloval Skotsko jako „nejlepší malou zemi na světě“, ale obtloustlí příslušníci pozemního personálu ve fluoreskujících vestách naháněli cestující do plazivých zástupů a řvali na ně, aby všichni vypnuli mobilní telefony.

„Co zas budou sakra požadovat dneska?“ bručel člověk, který stál ve frontě vedle Stevena. „Palubní vstupenku? Pas? Číslo bot? Šířku rozkroku?“

Někdo jiný ve frontě zašeptal: „Pas.“ A samotný fakt, že to ta žena zašeptala, Stevena upozornil, jak moc lidi na letištích přepadá strach a nenávist k autoritám. Bezpečnost -nebo představa bezpečnosti - nemá žádný smysl pro humor a zdravý rozum je pro lidi, kteří ji mají zabezpečit, cizí pojem. Každý, kdo projevuje nesouhlas, se octne ve vážných potížích. To už samo o sobě znamená vítězství terorismu.

„Kam to bude?“ zeptal se řidič taxíku.

„Fraoch House v ulici Pilrig,“ odpověděl Steven podle toho, co měl napsáno na papírku v kapse.

Řidič jel mlčky, což Steven přijal s povděkem. Za ta léta si filozofujících taxikářů užil až až. Mlčení mu vyhovovalo. Aspoň si může užít pohledy na město, místo aby musel vyslechnout pojednání o válce v Iráku nebo o přednostech nezávislosti Skotska. I když ani ty pohledy nebyly dnes nijak zvlášť vábné, ale to bylo asi tím deštěm. Když svítí slunce, je všechno hned krásnější, v mokru všechno působí depresivně.

První slova utrousil taxikář, když přijeli na kruhový objezd na začátku Leith Street. Nějaká ženská mu vjela terénním autem přímo do cesty. „Krávo pitomá! Není divu, že potřebuje teréňák, aby měla zadek v bezpečí!“

Steven se zdržel komentáře a nastoupilo zase mlčení až do chvíle, kdy zastavili před Fraoch House. „Tak jsme tady.“

Steven zaplatil taxikáři a dal mu slušné spropitné. To vykouzlilo na jeho tváři úsměv, který působil naprosto nepřirozeně.

„Steven Dunbar.“

„Gavin Houston,“ řekl usměvavý mladý muž na recepci. „Buďte vítán. Zavedu vás do vašeho pokoje.“

Steven se trochu obával, jaký bude penzion, nad kterým se Jean Robertsová a její sestra rozplývaly chválou. Ale bydlení bylo čisté, moderní a pohodlné. Dokonce tam byl bezdrátový kanál, který Steven hned použil na připojení svého laptopu do Sci-Med, aby zjistil, jestli nemá nějaké vzkazy. Nebyly tam žádné.

I když už Steven trochu uvažoval o tom, s čím při vyšetřování začít, pořád ještě nebyl rozhodnutý. Chtěl se vyhnout jakékoli srážce s místní policií, ale s tím snad nebudou problémy. Oni už Haldaneovu smrt uzavřeli jako sebevraždu a zaklapli desky. Nebudou ochotni brát vážně to, co říká jeho manželka. Steven tedy ulehl na postel, koukal na strop a uvažoval, jaké má možnosti.

Podle toho, co si přečetl ve složce, by asi nebylo vhodné mluvit hned teď s Haldaneovou vdovou Lindou. Ta očividně nebyla ochotná ani jen uvažovat o tom, že její manžel spáchal sebevraždu. Dcera Virginie Lyonsové, Trish, leží ve vážném stavu v nemocnici a osud jejich praktického lékaře jí neleží zvlášť na srdci. Takže zůstává ordinace, kde Haldane pracoval. Steven uvažoval, že když si tam s někým promluví, mohl by snad přijít na to, jaký rozpor tam nastal ohledně léčení Trish Lyonsové. Kromě toho by to snad mohlo vnést nějaké světlo na pacienty se „zeleným štítkem“.

Steven tedy zavolal na středisko v Bruntsfieldu a domluvil si schůzku s doktorem Jamesem Gaultem, který ho přijme po ordinačních hodinách. Bruntsfield byl městská čtvrť, kterou Steven dobře znal - příjemná oblast asi jednu míli na jih od centra a asi tři míle od místa, kde se právě nacházel. Přesvědčil se, že venku přestalo pršet, a rozhodl se, že se tam vydá pěšky. Bude mít příležitost obnovit si své znalosti města a také se trochu rozhýbat na konci cestovního dne spojeného s nečinností - zvlášť když celou cestu půjde do kopce.

Když došel do Bruntsfield Links, příjemné zelené oblasti poblíž ulice, kde bylo středisko, zbývalo mu ještě trochu času. Sedl si tedy v parku na lavičku a pár minut pozoroval, jak okolo něj plyne život. K jeho nohám se dokutálel dětský míč. Zvedl ho a chtěl ho vrátit dítěti, které si pro něj přišlo, ale zůstalo stát kousek dál. „Ahoj,“ řekl.

Kluk se na něj podezíravě zadíval, a když k němu Steven míč odkulil, rychle ho popadl. Maminka na něj zavolala a Steven v jejím hlase zaslechl úzkost. Najednou mu přišlo smutné, že když dnes člověk osloví někoho v parku, je to signál nebezpečí. Vstal a vydal se ke středisku. Cestou přemýšlel, jestli dnes dětem hrozí opravdu větší nebezpečí, než tomu bývalo dřív. Nebo ho lidé víc vnímají? To se mu zdálo pravděpodobnější, ale neměl už čas o tom dál hloubat. Došel už ke vchodu do střediska.

„Čím bych mohl sloužit Sci-Med?“ podivil se James Gault, když si prohlédl Stevenův průkaz.

„Rád bych znal váš názor na sebevraždu Scotta Haldanea. Předpokládám, že jste ho dobře znal?“

„To ano… aspoň jsem si to myslel. Byl to pro mě ohromný šok, tak jako zřejmě pro každého. Byl bych si myslel, že on je ten poslední člověk na světě, který by si vzal sám život. Měl všechno, zač mu stálo žít.“

„To slyším ze všech stran,“ řekl Steven. „Takže žádní kostlivci ve skříni?“

„Já rozhodně o žádných nevím. Vždycky jsem ho pokládal za naprosto upřímného člověka, kterému ohromně záleželo na každém pacientovi - víc než mně, abych pravdu řekl,“ dodal Gault a odfrkl si.

Steven se na něj pátravě zadíval a Gault řekl: „Můžete to nazvat stařeckým cynismem. Čtyřicet let rozdávání prášků a psaní receptů vám mladistvého nadšení nepřidá.“

Steven přikývl. Tenhleten chlap je aspoň upřímný. „Slyšel jsem o nějakém rozporu ohledně léčení jakéhosi dítěte -holčičky s kožními potížemi?“

„No, on to snad ani nebyl rozpor,“ řekl přezíravě Gault. „Matka toho děvčete po nás chtěla, abychom nasadili všechny možné prostředky kvůli potížím, které já jsem považoval za triviální a neškodné. Zdroje našich prostředků zdravotní péče nejsou neomezené - což jsem jí marně vysvětloval. Nakonec požádala o změnu ošetřujícího lékaře a do své péče ji převzal Scott.“

„Teď prý je to děvče vážně nemocné?“ zeptal se Steven.

Gault přikývl. „I když ne v důsledku těch původních potíží,“ zdůraznil. „Zdá se, že ji potkal nějaký úraz - opařila se horkou vodou.“

„Matka si prý ale nemyslí, že to byla nehoda.“

Gault se na něj podíval, jako by chtěl říct - no ovšem. „O tom já nic nevím,“ řekl.

„Kdyby to děvče potvrdilo, že to udělalo schválně, kvůli tomu, jak se cítilo s tou kožní vyrážkou, změnilo by to vůbec váš náhled na příčinu smrti doktora Haldanea?“

„Kam tím míříte?“ zeptal se podezíravě Gault.

„Manželka doktora Haldanea je přesvědčená, že její muž byl zavražděn a jeho vražda nějak souvisí s problémy toho dítěte. Já jsem na druhé straně uvažoval o tom, že si mohl vzít život z pocitu viny, že ji neposlal na vyšetření k psychiatrovi. Co byste říkal takové možnosti?“

„Ani nápad,“ prohlásil Gault. „Ani jeden z nás si nemyslel, že ten případ vyžaduje psychiatrické vyšetření. To děvče mělo neškodné potíže, ale hlavně dostávalo zabrat ve škole. Co mne se týká, to je konec a tečka. Nešťastnou náhodou se opařilo, ale to s Haldaneovou smrtí nemá nic společného.“

„Děkuju vám, doktore,“ řekl Steven. Vstal a chystal se k odchodu. „Moc jste mi pomohl. Jo, a mimochodem… kdo nebo co je zelený štítek?“

„To není žádné tajemství,“ odpověděl Gault. „Ve školním táboře v Oblasti jezer byla skupina dětí z různých okrsků země očkována proti tuberkulóze. TBC je teď totiž rostoucí hrozba, vzhledem k tomu, že se sem stěhují děti z různých zemí. Takže byly provedeny příslušné kroky a ty děti jsou preventivně monitorovány. Mají na svých lékařských záznamech zelené visačky - podle toho se celá ta akce jmenuje. Kdykoliv a kdekoliv přijde takové dítě s nějakým problémem do ordinace, musí se o tom poslat hlášení spolu s lékařským záznamem kvůli aktualizaci, doplnění, evidenci, křížovému odkazu nebo kvůli přibližně trilionu těch blbostí, které ti poradci na ministerstvu dneska dělají s informacemi, které pořád požadují.“

„Chápu,“ usmál se Steven. „Takže Trish Lyonsová je pacient se zeleným štítkem?“

„Správně,“ potvrdil Gault.

„A tohle prý, podle Haldaneovy ženy, právě doktorovi působilo nějaké problémy.“

„To je docela možné, pokud její záznamy nebyly k dispozici, když se po nich sháněl… No ano, když to uvážím, mohlo se to docela dobře stát. Ty holky z kanceláře je asi odeslaly nahoru, hned jak se prvně objevila tady v ordinaci s tím kožním problémem.“

„Takže je podle vás docela pochopitelné, že tím byl doktor Haldane otrávený?“

„Určitě. Když si představíte, že dokumentace vašeho pacienta leží v nějaké byrokratické kanceláři, když vy do ní potřebujete nahlédnout, to by mě taky rozzuřilo.“

Steven ještě jednou Gaultovi poděkoval a odešel. Kráčel zpátky přes zelené trávníky písčitých pahorků až do hotelu v Bruntsfieldu; tam si objednal gin s tonikem a posadil se s ním v hale k oknu. Uvažoval o všem, co se dověděl. Sci-Med nemá žádný zvláštní zájem o to, jestli Scott Haldane spáchal nebo nespáchal sebevraždu, i když podle jeho názoru ji patrně spáchal. Měl však jisté zkušenosti, že sebevrazi v sobě často skrývají hlubší a temnější stránky, než jak se navenek projevovali, a tak je ten čin pro okolí, zvlášť pro ty, kdo je milovali, naprostým překvapením. Podobně jako sérioví vrazi, jež sousedi často popisují jako klidné a slušné lidi, kteří si hleděli svého.

Steven měl teď posoudit, jestli je přece jen možné, že by byl Scott Haldane zavražděn. A z hlediska Sci-Med šlo hlavně o to, zda -jak to naznačovala jeho žena - s tím měli něco společného jeho pacienti. Bude si s ní muset promluvit, aby zjistil, jakou váhu může připisovat jejímu tvrzení. Jestli jde jen o truchlící vdovu, která se nedokáže smířit s tím, že si její muž vzal život, nebo jestli má k tomu, co říká, opravdu dobrý důvod.

Hned jak došel do Fraoch House, nahlédl Steven do informací, které dostal od Sci-Med, a zavolal Lindě Haldaneové. Rozhovor byl krátký.

„Hleďte, já teď zrovna koupu děti. Můžete zavolat později?“

Steven zavolal za hodinu a vysvětlil jí, kdo je. „Rád bych věděl, jestli bychom se mohli sejít a promluvit si o vašem manželovi a o tom, co se mu stalo.“

„A má to vůbec nějaký význam?“ zeptala se Linda. „Všichni už jsou se svým názorem hotoví. Že si vzal život.“

„Já ještě ne.“

Linda si povzdechla a po krátké pauze řekla: „No tak dobrá, přijďte zítra dopoledne, až děti odejdou do školy a do školky… tak v půl jedenácté.“

Steven si napsal adresu. Pak vyšel ven někam se najíst. Vybral si italskou restauraci a doufal, že tam bude rušno a hlučno. Tohle město mu nabízelo příliš mnoho duchů.

Hned po snídani vyšel z Fraoch House, a jelikož bylo jasné slunné ráno, rozhodl se jít přes město zase pěšky.

Princes Street a hrad se mu představily v plné kráse. Linda Haldaneová bydlela, jak mu řekla, v domku ve čtvrti Grange - ta ležela víc na jih než Bruntsfield a patřila k nejpřitažlivějším oblastem města. Byly tu krásné ulice se stromořadím, sídla ukrytá za vysokými zdmi a vysokánské stromy. Bez obtíží našel dům Haldaneových a ohlásil se telefonem vedle mřížové brány. Ta se na elektronický povel se slabým otřesem otevřela.

Linda Haldaneová se hned za brankou objevila u postranního vchodu do domku. Odsunula stranou dětskou tříkolku a pozvala Stevena dovnitř. „Můžeme si popovídat v kuchyni,“ navrhla mu.

Steven se posadil ke kuchyňskému stolu z borového dřeva a všiml si umytého dětského nádobí na odkapávači. Na talířcích od snídaně byla vedoucím vzorem Lokomotiva Tomáš. „Dva chlapci?“ zeptal se.

Linda sledovala jeho pohled na plastové talířky a usmála se. „Trefil jste se… Ale vy jste vlastně svého druhu detektiv. Promiňte, ale co je to vlastně ten Sci-Med?“

Steven jí poskytl trochu podrobnější informaci.

Linda přikývla a řekla: „Ano, to dává smysl. Takže Scottova smrt patří do vaší agendy?“ Steven nezávazně pokrčil rameny. „Dá se to tak říct.“

„A jak vám s tím mohu pomoct?“

„V nějaké novinové reportáži jsem si přečetl vaše přesvědčení, že váš manžel byl zavražděn.“

„Ano, to je správné,“ odpověděla trochu vzdorně Linda. „Protože sebevraždu Scott určitě spáchat nemohl.“

„Také jste policii řekla, že se domníváte, že jeho smrt nějak souvisela s pacientkou, kterou léčil, Trish Lyonsovou.“

„A vy jste mě přišel přesvědčit, abych sklapla pusu a nedělala vlny?“

„Vůbec ne. Já jsem přišel, abych se pokusil zjistit pravdu.“

Linda se na Stevena zahleděla, jako by pochybovala, jestli mu má věřit. „No, a jak to chcete dokázat?“ zeptala se.

„Tím, že budu dělat to, co dělám právě teď, mluvit s lidmi a klást jim otázky.“

„Tak se teda ptejte.“

„Potřebuju se dovědět, proč si myslíte, že byl váš muž zavražděn, a proč si myslíte, že to má něco společného s třináctiletou pacientkou.“

„Kdybyste Scotta znal, ani na moment by vás nenapadlo, že si vzal život,“ řekla Linda se žalostným úsměvem. „To je směšné. On by byl ten poslední, kdo by spáchal sebevraždu. Byl tím nejpozitivnějším člověkem, jakého jsem kdy poznala. Nám se všechno tak dařilo. Scott měl práci, kterou měl rád, máme nádherné děti, žijeme v příjemném městě. Vroucně jsme se milovali… Co víc byste chtěl?“

Stevenův pohled jí prozradil, že tohle mu nestačí. Když viděla, že ho pořád nepřesvědčila, dodala: „A kromě toho všeho, Scott byl oddaný křesťan; než se stal praktickým lékařem, strávil tři roky v Africe jako dobrovolný pracovník. K něčemu takovému musíte mít opravdu hromadu optimismu. Mluvit o zapálení svíčky je lepší než proklínat tmu… Sebevražda byla protikladem všeho, za čím on stál.“

„Život se někdy dokáže změnit v okamžiku,“ podotkl Steven. „Říkalo se také, že možná udělal chybu v léčení mladé pacientky a že to vedlo k tomu, že se sama poranila. Nemyslíte, že tohle v něm mohlo vzbudit pocit viny?“

Linda zakroutila hlavou. „Ani nápad,“ řekla. „O tom, co se stalo Trish Lyonsové, vím všechno. Scott by určitě první připustil, že se dopustil nějaké chyby, kdyby to udělal. Ale tak to nebylo. On ani na moment nevěřil, že si to děvče ublížilo schválně. Byl přesvědčený, že to byla nehoda a že její matka přišla s tou teorií o sebepoškození, aby shodila vinu na doktory, kteří se podle ní stavěli k dceřiným problémům značně necitlivě. Jsem si jistá, že až se to děvče zotaví, samo to takhle potvrdí.“

„Jestli se zotaví,“ dodal Steven. „Je na tom moc špatně.“

„To je mi líto.“

Steven tedy položil další otázku, která byla nasnadě. „Dobrá, když tedy nebyl žádný přesvědčivý důvod, aby váš muž spáchal sebevraždu, paní Haldaneová… jaký důvod by měl někdo jiný k tomu, aby ho zabil?“

„To netuším,“ řekla Linda se zaťatými zuby. „Já jen vím, že Scotta našli s pořezaným zápěstím a že on si to neudělal - udělal to někdo jiný.“

Steven na okamžik spatřil v očích Lindy Haldaneové kromě zármutku, který už tam měla, navíc záblesk zoufalství. „Já vím, že vám to připadá směšné, a nedivím se lidem, kteří si myslí, že jsem jen hloupá ženská, která se nemůže srovnat s manželovou sebevraždou… ale já jsem absolutně přesvědčená, že si Scott život nevzal.“

Steven viděl, že s tím už nic nepořídí. „Je mi líto, ale já budu bohužel muset potřebovat víc než vaši jistotu,“ řekl.

„Potřebuju znát motiv pro tu vraždu. Potřebuju vědět, proč jste řekla policii, že se domníváte, že jeho smrt měla nějaký vztah k Trish Lyonsové.“ Uznával, že to vyznívá chladně, ale bylo to tak.

„Víte, Scott nejenže byl přesvědčen, že se Patricia Lyonsová opařila nešťastnou náhodou, ale měl i určitou teorii o povaze jejího onemocnění. Nemohl si ji však ověřit kvůli překážkám, které se mu, jak říkal, staví do cesty. Strašně ho to rozčilovalo a zaráželo. Scott málokdy užíval sprostá slova, ale já ho dokonce při jedné takové příležitosti slyšela, že to označil jako nějakou ‚zasranou konspiraci‘.“

Steven řekl: „Doslechl jsem se, že ta holčička patří do skupiny dětí, které jsou monitorovány ministerstvem zdravotnictví. Takže se patrně nemohl dostat k jejím zdravotním záznamům?“

„Ono nešlo jen o to,“ namítla Linda. „I když to ho také zlobilo. Pořád volal nějakým lidem, kteří s ním buď odmítali vůbec mluvit, nebo mu nechtěli poskytnout informace, o které je žádal.“

„O jaký druh informací šlo?“

„To mi Scott neřekl. Tvrdil, že je to něco, čím si musí být absolutně jistý, dřív než o tom bude moct s kýmkoliv mluvit.“

„Ale když z toho byl tak rozrušený, jistě jste se ho na to opakovaně vyptávala, ne?“

„Samozřejmě, ale on mi to zkrátka a dobře odmítl povědět.“

„Dokonce i vám, svojí ženě?“

„Dokonce i mně,“ přisvědčila se smutným úsměvem Linda, která dobře pochopila důraz Stevenovy otázky.

„A nemáte ani ponětí, komu to vlastně volal?“

„Vyrozuměla jsem, že šlo o lidi, kteří zadržují zdravotní záznamy toho děvčete - aspoň tak jsem to pochopila.“

„Ono je vlastně dost těžko k pochopení, nač vůbec ty záznamy tak nutně potřeboval,“ poznamenal Steven. „Člověk by řekl, že její zdravotní minulost snad nemohla nijak ovlivnit tu nehodu s opařením,“ uvažoval Steven.

Linda pokrčila rameny a řekla: „To je pravda, ale já slyšela, jak tomu člověku, ať už to byl kdokoliv, důrazně tvrdí, že potřebuje víc informací, a vyzývá ho, aby už konečně přestal s těmi obstrukcemi.“

„A jste si absolutně jistá, že vašemu manželovi přitom nikdy neuklouzlo nic z toho, co si o tom myslí?“

„To bych si určitě pamatovala,“ pravila Linda. „I když jednou se stalo, že se vrátil od telefonu, sedl si, a vypadal úplně otřesený. Když jsem se ho ptala, co se stalo, řekl jenom: ‚Tak oni mi řekli, že jestli mi dochází, co je pro mě dobré, tak abych to koukal nechat plavat.‘“

„Ale kdo jsou ‚oni‘, to asi nevíte, co?“

„Bohužel.“

ŠEST

Steven se vydal zpátky do města. Rozhodl se, že si bude muset sám vynutit přístup k zdravotním záznamům Trish Lyonsové, aby se přesvědčil, co Scotta Haldanea tak rozrušilo. Zdravotní středisko měl při cestě, tak si řekl, že se tam zastaví a zeptá se, jestli už mají ty záznamy zpátky. Spíš o tom pochyboval, vzhledem k tomu, co se později s Trish dělo.

„Bohužel,“ řekl mu James Gault, když se pozeptal v sekretariátu. „Už nám je sice vrátili, ale zase jsme je museli odeslat do nemocnice, aby tam mohli zaznamenat tu nehodu s opařením… Řekl bych, že je teď už nemocnice zase předala do centrálního monitoru. Snad nám je někdy pošlou zpátky.“

„Už je mi to jasné,“ řekl Steven. „Ale nemohl byste mi dát adresu toho monitorovacího střediska?“

„Jistě. Ale musím se zeptat Cathy.“

K Stevenovu překvapení se Gault nevrátil jen s informací, kterou po něm požadoval, ale navíc s dámou, která mu šla v patách. Představil ji jako Cathy Rentonovou, ředitelku střediska. „Ono to není tak jednoduché, jak jsem si myslel,“ přiznal se Gault.

„Ve Skotsku jsou zdravotní informace přenosné,“ řekla Cathy. „Ale v této záležitosti spadá monitorování do oblasti Spojeného království. Podstata je taková, že my musíme předat záznamy skotským úředním místům, a ta je pak předají ústředním orgánům. A když se vracejí, jde to stejnou cestou.“

„Ale proč?“

„Dokonce i nejvyšší orgány potřebují patrně vědět, co se děje,“ odpověděla Cathy s trochu provinilým úsměvem. Předala Stevenovi adresu a telefonní číslo skotského exekutivního orgánu, který má na starosti předávání zdravotních záznamů.

„Woodburn House,“ přečetl si Steven nahlas.

„Není to odtud daleko,“ poznamenala Cathy. „Je to na Canaan Lane, hned za Morningside Road.“

Od okamžiku, kdy Steven předal svou průkazku dívce za recepčním pultem, to trvalo dvanáct minut, než ho uvedli do kanceláře někoho, kdo by snad mohl pomoci. Čas mezi tím zabralo interní telefonování a následující předávání zpráv uvnitř budovy. Když byl uveden do kanceláře slečny Collin-woodové, ukázalo se, že si ani tato dáma není jistá, jestli „to spadá do její působnosti“.

„A co vlastně konkrétně potřebujete?“ zeptala se.

„Rád bych si prohlédl zdravotní záznamy pacientky jménem Patricia Lyonsová. Jde o třináctiletou dívku, zaregistrovanou u doktora Scotta Haldanea na Linksově středisku v Bruntsfieldu.“

„Tak proč přicházíte sem?“

„Protože mi v Linksově středisku řekli, že ty záznamy poslali sem.“

„Prosím? A proč?“

„Zřejmě proto, že se jednalo o pacientku se zeleným štítkem - jednu ze skupiny dětí monitorovaných po očkování proti tuberkulóze na školním táboře v Oblasti jezer.“

„V Oblasti jezer? Ale to je v Anglii. Pochybuji, že bychom my monitorovali něco, co je tak daleko na jihu…“

„Ne,“ přerušil ji Steven, kterému začala docházet trpělivost. „Vy zřejmě to monitorování neprovádíte, ale zdravotní záznamy skotských dětí v seznamu musí přijít nejdřív k vám a od vás jsou předány příslušnému úřadu v Anglii.“

„A proč?“

„To je opravdu dobrá otázka,“ řekl Steven. „Ale je to tak. Snad proboha někdo tady musí vědět, kde záznamy toho děvčete jsou!“

„Počkejte okamžik,“ řekla slečna Collinwoodová a zvedla telefon.

Steven vstal a začal si prohlížet akvarely na stěnách kanceláře. Doufal, že by ho snad mohly aspoň trochu uklidnit, zatímco telefonátů přibývalo. Šťastné číslo pět, pomyslel si, když uslyšel slečnu Collinwoodovou, jak říká: „Opravdu, Jan? To je ohromné.“

„Tak zelenými štítky se zabývá paní Thomsonová.“

„No, to je skvělé,“ usmál se Steven. „Kde ji najdu?“

Odvedla ho dlouhou chodbou do kanceláře téměř identické jako u slečny Collinwoodové. Paní Jan Thomsonová byla maličká žena-skřítek s kudrnatými vlasy a špičatým nosíkem. Potřásla mu rukou a přivítala ho. „Jak vám mohu pomoci?“

Steven dočasně potlačil podezření, že osoba, která klade tuhle otázku, mu nikdy nemůže pomoct, a řekl jí, co hledá.

„Aha.“ Žena si přitáhla obrazovku svého počítače a naťukala jakési podrobnosti. „Máme smůlu, obávám se. Už odešly na jih.“

„A nemáte tu kopie?“

„Ne, my je pouze pošleme, a když se nám vrátí, odešleme je do příslušné ordinace.“

„Něco jako potrubí,“ pravil suše Steven.

„No, víte, my se snažíme vědět, co se děje.“

„Ano? A co se tady děje?“

„Prosím?“

„Když se snažíte vědět, co se děje, tak zřejmě máte nějaký záznam o tom, co se dělo.“

„Ale ne, vždyť vám říkám, že my jen záznamy posíláme a pak je zase vracíme.“

„Aniž byste si z nich něco zaznamenali?“

„Podívejte se, doktore Dunbare, já ta pravidla nevymýšlím.“

„Ovšem že ne, promiňte,“ začal Steven couvat, aby omezil případné škody. Konfliktem s autoritami se nedá nic získat. „My jsme oba jen malá kolečka v ohromné vládní mašinérii… Ale třeba byste mi aspoň mohla poskytnout adresu té vrcholné instituce, která se zabývá pacienty se zeleným štítkem?“

Pár dalších ťuknutí do klávesnice a Jan Thomsonová mu podala na lístku vytištěné údaje.

„A možná také nějaké údaje o školním táboře, kde to celé začalo?“

Další ťukání a další cedulka.

Steven dámě poděkoval a odcházel s podobnými vnitřními pocity, jako když byl naposledy v úřadu vlády. Uvědomil si, že prožívá totéž podráždění, které tak hluboce zasáhlo Scotta Haldanea. Na Morningside Road zašel do kavárny a objednal si dvojité espresso. Sedl si s ním ke stolku a vytáhl z kapsy ty dvě cedulky. Monitorovací instituce se jmenovala „Lakeland TB MG“ - což si vyložil jako „Monitorovací centrum pro TB - a sídlilo na adrese ve Whitehall v Londýně. Školní tábor se jmenoval „Pinetops“ a provozovali jej na břehu jezera Windermere, nedaleko Browness na Windermere a také nedaleko od místa, kde vyrůstal on sám. Probudilo to v něm vzpomínky na Vlaštovky a Amazonky a na skvostné scenérie, které si děti tak báječně užívaly.

Adresa Monitorovacího centra pro TB mu ovšem zase připomněla zprávy, které si nedávno přečetl v lékařských časopisech. Do Spojeného království se vrací tuberkulóza, která byla v šedesátých letech prakticky vymýcena. Proto se v posledních několika letech nepovažovalo za nutné u dětí tuto nemoc kontrolovat nebo nabízet očkování proti ní. To má za následek, že máme generaci, která je bezbranná proti chorobě, jež je k nám zanášena imigranty - což je z medicínského i sociálního hlediska citlivý problém. Navíc nejsou výjimkou kmeny rezistentní, které je velmi obtížné zasáhnout obvyklými léky.

Steven pomalu upíjel kávu a přitom uvažoval, jestli má cenu, aby ještě dál zůstával v Edingburghu. Snad by si mohl promluvit s matkou Trish Lyonsové, ale pochyboval, jestli by mu to mohlo nějak pomoct. Jenom by tu paní ještě rozrušil. Na druhou stranu, jestli Trish od svého přijetí do nemocnice přece jen něco řekla, tak by to mohlo pomoct významně. Ale to je věc, kterou by mohl diskrétně zjistit od samotné nemocnice.

Jestli se Trish opařila záměrně a jestli tomu mohla včasná pomoc psychiatra zabránit, tak to Scotta Haldanea mohlo skutečně přimět k sebevraždě, ať si jeho žena říká, co chce. Jestli však dívka potvrdí, že to byla nehoda, zůstane Haldaneova smrt záhadou a nelze vyloučit ani možnost vraždy, jakkoliv je málo pravděpodobná. Nebyly přece nalezeny žádné důkazy, které by ji potvrzovaly, ani žádný motiv, pouze přesvědčení truchlící vdovy.

Steven dorazil do Královské dětské nemocnice krátce po třetí hodině a promluvil si s odborným lékařem, který Trish ošetřoval, doktorem Johnem Fieldingem.

„Ta dívenka je pořád ve velice vážném stavu,“ řekl lékař.

„To bylo to opaření tak zlé?“

Fieldinga ta otázka přivedla do patrných rozpaků. Nervózně se poškrábal na hlavě a řekl: „Opaření bylo těžké, ale… nás vlastně nejvíc trápí to hojení…“

„Jak to?“

Zase nervózní posunek. „No, ono vlastně vůbec neprobíhá.“ Slova zůstala viset ve vzduchu jako ticho před bouří. „Vypadá to, jako kdyby ten proces hojení brzdily nějaké psychické důvody.“

„Jak jsem vyrozuměl, tak ona trpí něčím, co se nazývá vitiligo,“ nadhodil Steven.

Fielding přisvědčil. „Právě proto si myslíme, že v tom hraje úlohu psychologický faktor. Nehledě na popáleniny, vitiligo se očividně šíří. Má už skvrny i na nohách a chodidlech.“

„Chudinka malá, musí být z toho úplně zničená.“

„No vlastně… je až nepochopitelné, jak na to reaguje klidně a odtažitě. Jsme z toho znepokojení.“

Steven si vzpomněl, že prý něco takového říkala i Trishina matka, když ji našla na podlaze v kuchyni. „Na přetrvávající šok je to už dlouhá doba.“

„No právě,“ přikývl Fielding.

„Řekla až dosud vůbec něco?“

„Ani ne.“

Steven vyložil karty na stůl a přiznal, že ho vlastně zajímá hlavně to, jestli to opaření byla nehoda, nebo ne.

„Tak v tom vám nepomůžu,“ řekl Fielding. „Ona říká, že to byla nehoda.“

„Aha,“ zaradoval se Steven, že na svou otázku dostal přece jen nějakou odpověď. „Ona o tom tedy přece jen mluvila?“

„Říkala, že uklouzla na kuchyňské podlaze, a jak padala, zavadila rukou o držadlo hrnce.“

„No, tak to by celou věc vysvětlovalo.“ Viděl však, že Fieldingův výraz skrývá určité pochyby. „Ale zdá se, že vy jí to nevěříte?“

„Nejsem si jistý, ale mně se nevím proč zdá, jestli to neříká jen proto, aby ušetřila matčiny city.“

„Co vás k tomu vede?“

„Když se jí maminka ptala, jak strašně musela trpět, když ji zasáhla ta vařící voda, Trish tvrdila, že to nic nebylo, že vůbec nic necítila.“

„Aha,“ řekl Steven trochu zklamaně. „Předpokládám, že se na ni byl podívat psychiatr?“

Fielding přikývl. „Ano, ale ten z ní nic nedostal. Vypadá to, že se uzavřela sama do sebe.“

„Její matka z toho musí být zničená.“

„Taky že ano,“ souhlasil Fielding. „A to má ještě ke všemu na obzoru další hrozbu. Jestli její hojení nějak brzy nepokročí, může Trish přijít o ruku.“

Když se Steven vracel zdánlivě nekonečnými chodbami nemocnice, uvědomil si, jak bezduše na něj působí ty roztomilé disneyovské postavičky na stěnách. Tušil, že stejné pocity musela mít už celá generace zoufalých rodičů.

Po návratu zavolal do Sci-Med, že se nazítří vrací do Londýna. Požádal Jean Robertsovou, aby zavolala do Whitehallské ústředny pro monitorování „pacientů se zelenou kartičkou“ a vyžádala si, aby zaslali na Sci-Med zdravotní záznamy Trish Lyonsové.

„Nepojedete na víkend za Jenny?“ zeptala se ho Jean.

„Asi až ten příští,“ odpověděl Steven a náhle ho přepadl ještě bídnější pocit. I když uvažoval, jaké peklo někteří rodiče s dětmi prožívají, musel si připustit, že jeho vlastní problémy jsou ničím v porovnám s tím, co asi prodělává matka Trish Lyonsové.

Když nazítří vešel do kanceláře Jean Robertsové, měla už pro něj připravenou složku. Steven použil první let z Edinburghu do Londýna, doma se zastavil, jen aby odložil zavazadlo, a hned se vydal na ministerstvo.

„Doufám, že oceníte, jaké překážky jsme museli překonat, než jsme tohle dostali,“ poznamenala Jean.

„Pročpak?“

Jean pokrčila rameny. „Oni se s nimi opravdu nechtěli rozloučit. Musela jsem požádat o intervenci sira Johna.“

„Nechápu proč,“ řekl opravdu zmateně Steven. „Ale samozřejmě děkuju jako vždycky.“

„A jako vždycky není zač.“

John Macmillan otevřel dveře svojí kanceláře a vykoukl ven. „Říkal jsem si, že slyším váš hlas. Máte chviličku čas?“

„Takže to byla zbytečná honba na čarodějnice?“ zeptal se Macmillan, když za sebou Steven zavřel dveře.

„Zdá se,“ souhlasil Steven. „Není žádný důvod se domnívat, že byl Scott Haldane zavražděn. Na drahé straně není ani vážný důvod k tomu, aby spáchal sebevraždu. Ta nemocná dívka tvrdí, že se opařila nešťastnou náhodou, takže doktor Haldane neměl žádný důvod se zabít… i když to celé taky není úplně jasné.“

„To zní jako tápání v mlze,“ usoudil Macmillan.

„Dá se to tak říct.“

„Můžu se zeptat, proč jste si vyžádal zdravotní záznam toho děvčete?“

„On už se totiž snažil ty záznamy získat i Scott Haldane. Narazil však, jak mi řekla jeho žena, na nepředstavitelné potíže a nepodařilo se mu ani najít nikoho, kdo by byl ochotný s ním o tom případu vůbec mluvit. Takže bych rád zjistil, proč je okolo toho takový poprask. Proč se ptáte?“

Stevenovi totiž přišlo neobvyklé, že se Macmillan vyptává na motivy jeho vyšetřovacího postupu. Nikdy to nedělal.

„Abyste mi dobře rozuměl: já vám nechci do ničeho zasahovat,“ vysvětlil s úsměvem Macmillan. „Já jen, abyste věděl, že nejdřív se svým požadavkem pohořela Jean, a když jsem se do toho vložil já, tak i já jsem narazil na mimořádné obtíže. Možná že na tom nic není, ale když některá vládní instituce začne dělat takové obstrukce, tak to obvykle znamená... že ta záležitost prostě stojí za prozkoumání. To jen, abyste věděl.“

„Díky,“ řekl Steven. „Zřejmě to nějak souvisí s tou záležitostí okolo zelených štítků.“ Pověděl Macmillanovi o dětském táboře v Oblasti jezer a o tom, co se tam sběhlo okolo očkování proti TBC. „Zdá se, že jsou teď nějak hákliví na poskytování informací. Chtějí se rozhodně vyhnout nějakým manévrům ze strany tisku.“

Celá ta záležitost Stevena tak zaujala, že se rozhodl jít domů pěšky. Cestou se zastavil u řeky a prolistoval materiály Trish Lyonsové. Ze soustředění ho občas vytrhl některý z turistických parníčků plujících po Temži a hlášení průvodce: „A budova, kterou teď vidíte po své pravé ruce, je…“ Ne že by zas ty poznámky tak moc velké soustředění vyžadovaly. Jasně z nich vyplývalo, že Trish byla zdravé mimino, ze kterého vyrostlo zdravé děvče. Vlastně tam nebylo vůbec nic mimořádného až do doby, kdy odjela na školní tábor Pinetops a tam přišla do styku s dítětem, u kterého byla zjištěna plicní tuberkulóza. Preventivně ji očkovali a označili „zeleným štítkem“, který měl zaručit kontrolu a monitorování jejího dalšího zdravotního stavu.

Stevena to zarazilo a rozladilo. Nechápal, proč okolo toho panuje takový rozruch a proč bylo tak obtížné se k záznamům dostat. A také proč bylo pro Scotta Haldanea tak důležité něco z nich zjistit. Co tam bylo nejasného?

Nu, něco takového tam být muselo, usoudil Steven, ale on to tam rozhodně nevidí. A samotný tento fakt mu zabránil udělat za tím vším tlustou čáru. Štvalo ho, že mu něco uniká - dobrý vyšetřovatel musí přece obracet kámen po kameni, a jeden z těch kamenů tam musí přece chybět. Ať je někdo sebevíc citlivý na cizí vměšování do případu, on bude muset těm lidem okolo zelených štítků položit ještě daleko víc otázek a dovědět se, co se děje.

Steven se rozhodl, že se musí soustředit na statistiku. Musí se dovědět, kolik dětí bylo vystaveno případné infekci, a hlavně - které děti to byly. Taky se musí zeptat na podrobnosti o tom dítěti, které celou tu paniku vyvolalo - jméno, adresu a současný zdravotní stav. Zavolal Jean Robertsové a sdělil jí své požadavky.

„A co když budou kličkovat a vyptávat se, jestli je ta informace tak důležitá?“

„V tom případě odpověď zní - ano.“

* * *

Než Steven dostal požadované informace, vyžádalo si to další dva dny a další intervenci Johna Macmillana. Nicméně, podrobnosti o dítěti, které přišlo do styku s tuberkulózou, údajně chyběly. „Sir John vám to vysvětlí,“ řekla mu Jean.

„Vláda Jejího Veličenstva si uvědomuje, že by zveřejnění skutečnosti, že imigrantské nebělošské dítě vystavilo skupinu britských dětí nebezpečí tuberkulózy, mohlo vyvolat nežádoucí odezvu,“ řekl Macmillan. „Proto bylo rozhodnuto, že údaje o identitě toho dítěte a místě jeho pobytu mohou být sděleny jen několika vybraným osobám. Údajně je to rozhodnutí z nejvyšších míst.“

„Takže my mezi těmi vybranými jedinci patrně nejsme?“

Macmillan se na chvíli odmlčel a pak řekl: „Já vím, že jste zvyklý postavit si hlavu a trvat na tom, že musíte všechno vědět. To nemá být kritika. Pamatuju se, že když vám něco smrdělo, tak jste měl obvykle pravdu. Ale v tomto případě se vás znovu musím formálně zeptat, jestli je pro vás skutečně nezbytné znát identitu toho dítěte - jestli odpovíte, že ano, tak vám slibuji, že vám ji seženu. Ale nejdřív mě musíte vážně ujistit, že je to nezbytné.“

Teď zas musel chvíli uvažovat Steven. „Ne, není to absolutně nutné,“ připustil nakonec, ale rychle dodal: „v tomto okamžiku.“

Steven se usadil do svého oblíbeného křesla u okna bytu, odkud mohl mezerou mezi protějšími domy sledovat provoz na řece. Se svým platem od Sci-Med si nemohl bydlení přímo na nábřeží dovolit. Musel se spokojit s bytem o jednu ulici dál, ale ten mu poskytoval všechno, co potřeboval, i pohled na oblohu a na řeku. Když se teď konečně uvelebil a opřel v křesle, pozoroval plynoucí mraky a uvažoval, co Scotta Haldanea tak znepokojilo - snad to, že mu také neposkytli podrobnosti o tom dítěti s tuberkulózou? Pochyboval. To by přece nebylo tak závažné. Ne ne, přiznal si, pořád mu tady něco uniká. Možná že si zatím nepoložil tu správnou otázku.

Ale přece jen si znova prohlédl seznam těch dětí, které dostaly zelený štítek, aby se mohly dál sledovat. Jejich sto osm ze všech koutů království a všechny ve věku dvanáct třináct let. Že by Haldanea vyděsilo něco na způsobu, jakým byly vystaveny té hrozbě? Či snad to, jak se s dětmi naložilo v Pinetops? To nekonečné dohadování, že něco přehlédl, Stevena nakonec přimělo k rozhodnutí, že hned ráno zajede do Oblasti jezer.

SEDM

Po několika hodinách jízdy přerušované silničními pracemi a bržděné hustým provozem se Stevenovi konečně podařilo vmáčknout se do mezery na M6, takže mohl s porsche vyrazit nejvyšší povolenou rychlostí. Jak se už v minulosti párkrát přesvědčil, čím více na severu, tím je provoz slabší. Porsche si koupil protiúčtem za svůj stárnoucí MGF, který už se nevyplácelo stále opravovat a udržovat, a jeho britští výrobci ho třeba koupí na součástky. Věděl, že porsche by byl považován spíš za zbytečný přepych, když má tak málo času jezdit, a tak nakonec slevil ze svého původního plánu, že vyprázdní prasátko úplně a koupí 911, a místo toho se spokojil s jeho menším bráchou, boxterem. Zeje to dětská hračka? Možná, ale nebyla tu žádná paní Dunbarová, která by takovou ironickou poznámku nadhodila.

Asi ve dvě hodiny odpoledne vystřídaly uspávači účinek dálnice zákruty v Oblasti jezer. Tam si porsche teprve přišel na své, v zatáčkách držel na silnici jako přikovaný i ve vysoké rychlosti, i když Steven to zas tak moc nepřeháněl, jen aby si užil ten požitek, jaký mu mohl jeho vůz poskytnout.

Schválně si po dálnici zajel o kus dál na sever, než bylo nutné, jen proto, aby mohl projet po severním břehu Ullswateru a přes Glenridding, kde prožil své dětství. Teprve potom zamířil dolů k Windermere. Oba rodiče už byli mrtví a sourozence žádné neměl, takže nebyl důvod tam zastavit, ale bylo pěkné pohrát si se starými vzpomínkami a pocítit nostalgii nad místy, kde byl vychován. Pobídl porsche, aby překonal průsmyk Kirkstone, a zastavil na vrcholu, odkud byl krásný rozhled, který ho vždycky zahřál u srdce. Ať se jde Wordsworthová vycpat se svými narcisy, jeho dokážou vždycky dostat hory. Za svůj život už poznal i jiná pohoří - zvlášť ta v Novém Walesu, která sehrála tak důležitou roli v jeho vojenském výcviku - ale v jeho srdci budou mít vždycky nejdražší místo hory v Lake Distriktu. S příjemným pocitem nechal porsche pomalu sjíždět od průsmyku směrem do Windermere a pak podél pobřeží k Pinetops.

První věc, která Stevena zarazila, když vjel na parkoviště v Pinetops, byla, že nikde nebylo vidět žádné děti. Čekal, že jich tam uvidí spousty, všechny v barevných sportovních úborech, jak se baví, smějí se a řídí nejrůznější plavidla a přenášejí na břeh a od břehu kánoe.

„Máme zrovna týden na střídačku,“ vysvětlil mu David Williams, hlavní velšský instruktor. „Mezi jednotlivými kurzy máme obvykle pětidenní pauzu, abychom mohli uklidit a provést údržbu. Nevěřil byste, jakou paseku dokážou ty děti bez zvláštní námahy všude nadělat.“

Steven pozoroval z okna, jak personál venku na řadě kánoí záplatuje otvory laminátem: už když vystoupil z auta, ucítil ve vzduchu silný zápach rozpouštědla. Položil Williamsovi pár obecných otázek o táboře, aby trochu pronikl k jeho duchu. Zjistil údaje o počtu instruktorů a o různých typech aktivit, které jsou pro děti připraveny.

„Nejdůležitější je týmová práce a osobní zodpovědnost,“ vykládal mu nadšeně Williams. „Když jste nahoře v kopcích a něco se přihodí, musíte držet pohromadě. Dáte dokupy své znalosti, prodiskutujete své možnosti a dohodnete další postup. Vrátíte se v pořádku, protože jste pracovali jako tým.

Nerozběhli jste se zmateně každý jinam a nestaráte se jen sami o sebe.“

Steven celou tuhle filozofii dobře znal, a tak na vhodných místech souhlasně přikyvoval. Pravda, společnost potřebuje týmové hráče, to je v pořádku, dokud to nevede k přehlížení a vyloučení nadaných jedinců, kteří raději pracují sami. Při týmové práci nenajdete příliš často génia.

„Tak a teď, čím vám můžu konkrétně být nápomocný?“ zeptal se Williams, vrátil Stevenovi jeho průkazku a poznal, že legrácek už bylo dost.

„Dověděl jsem se, že před pár měsíci se tu objevilo nebezpečí nákazy tuberkulózou.“

„No, tak mi to zdůvodnili,“ řekl Williams. „Rozumíte, s táborem to nemělo nic společnýho. Zaneslo to sem některé dítě, ale příslušné zdravotní autority jednaly velice pohotově a všem dětem byla poskytnuta ochrana.“

„Vakcína proti TBC,“ nadhodil Steven.

„Když to říkáte,“ řekl Williams. „Tohle není zrovna moje parketa.“

„Mně není jasná jedna věc,“ pokračoval Steven. „Jak bylo to dítě s tuberkulózou odhaleno? To onemocnělo za svého pobytu tady?“

„No, táborovýmu lékaři se nikdo nemocnej nehlásil, jestli se ptáte na tohle,“ řekl Williams. „To bych se o tom dověděl. Zaměstnávám ošetřovatelku na plnej úvazek a v případě potřeby si zavoláme praktickýho lékaře. Všechny případy se evidujou.“

„No tak jak to bylo?“

Williams se zachmuřil. „Víte, já ani pořádně nevím. Dostal jsem o té situaci telefonickou zprávu.“

„Od koho?“

„Ten člověk se myslím ohlásil jako představitel ministerstva zdravotnictví. Pokud si dobře pamatuju, byl to nějakej nadutej fouňa. Myslím, že tomu dítěti udělali testy, ještě než sem přišlo, a když dostali výsledky, začal celej ten cirkus.“

„Asi ano,“ řekl Steven, který si všiml, že se Williams nezmínil, jestli šlo o chlapce nebo děvče. Nebo to snad nevěděl?

„A co se s tím chlapcem stalo?“

„To já nevím.“

„Ale byl to chlapec, že?“

„Víte, že fakt nevím?“

Steven se zatvářil překvapeně, aby vyvolal další komentář.

„Myslel jsem si, že ho - nebo ji - museli odvézt do nemocnice, ale mě nikdo nepožádal, abych to zařídil, tak jsem neviděl, jak se to sběhlo. Mě jen požádali, abych zařídil přípravu ostatních dětí na očkování.“

„Víte, ze které školy to dítě bylo?“

„To mi snad ani neřekli,“ přiznal Williams. „Je to důležitý? Co jsem měl dělat?“

„Máte pravdu,“ uklidňoval ho rychle Steven. „Vypadá to, že ty lékařské instituce měly všechno pod kontrolou, a vy jste se musel starat o další stovku dětí. Vzpomínáte si, za jak dlouho po tom telefonátu byly ty děti očkované?“

„Hned druhej den,“ odpověděl Williams. „Celej ten tým tu byl druhej den přesně v deset ráno a my jsme zařídili, že děti už byly připravený a čekaly. Vzpomínám si, že jsme ten den museli odsunout naplánovaný aktivity.“

„No, tak tedy žádné zbytečné odklady,“ řekl Steven. „Zřejmě to byla velice efektivní akce.“

„Možná byste si rád prohlédl tábor a na vlastní oči viděl zdravotní středisko?“ nabízel Williams, který zřejmě pořád dobře nevěděl, oč se vlastně Steven zajímá.

Steven mu odpověděl, že to snad ani není nutné, blahopřál Williamsovi k jeho záviděníhodné práci a rozloučil se. Najednou měl hlad - vynechal totiž oběd -, tak si zajel po pobřeží do Ambleside a vyhledal restauraci, která hlásila jídlo po celý den.

Musel si přiznat, že v provedení a zvládnutí celé akce v Pinetops nenašel nic, co snad mohlo Scotta Haldanea znepokojit. Přesto ho trochu mátla nápadná utajenost ohledně totožnosti a pohybu nemocného dítěte, dokud bylo ještě v táboře. Ta byla pochopitelná později a její důvody, které autority sdělily Macmillanovi a které on mu vyřídil, se zdály celkem přijatelné. Všechno, co se týká rasových záležitostí a možných problémů, které mohou vyvolat, se musí vyřizovat v rukavičkách. Ale čím víc o tom přemýšlel, tím víc se mu zdálo, že Williams a zřejmě ani jeho zaměstnanci o tom dítěti nic nevěděli. Vytrvale se prožvýkával mimořádně tuhým plátkem uzeného, a tu ho napadla další věc. Jak se mohlo ministerstvo zdravotnictví o dítěti dovědět tak rychle? Williams říká, že mu volal někdo z ministerstva. Jak se to k tomu „nadutému fouňovi“ mohlo tak rychle donést?

„Všechno v pořádku, pane?“ zeptala se servírka.

Steven přikývl. „Ale ano.“ Moc to sice v pořádku nebylo, ale životní zvyklosti se těžko lámou. Normálně přece, když nějaké dítě onemocní s dýchacími potížemi, prohlédne ho nejdřív praktický lékař a pak ho pošle do místní nemocnice na rentgen a další testy. Tam stanoví diagnózu a zařídí přijetí dítěte do nemocnice. Do toho se přece nemusí zatahovat ministerstvo zdravotnictví. Steven zaplatil a odešel. Pěšky došel až na břeh jezera a házel postupně do vody oblázky, zatímco promýšlel problém dál a dál.

Tuberkulóza je choroba podléhající hlášení. To znamená, že nemocnice je povinna hlásit její výskyt, ale to hlášení by mělo téměř s určitostí směřovat v první řadě na místní zdravotnickou instanci. Ministerstvo zdravotnictví shromažďuje celostátní čísla, ale nezajímá se o jednotlivé případy, a určitě nemá na starosti praktické kroky, jakými je očkování kontaktních osob.

Možná že dělám z komára velblouda, usoudil Steven, když se vracel zpátky k vozu, ale v každém případě je ve způsobu, jak byla ta věc vyřešena na oficiální úrovni, něco nepatřičného, a on chce vědět proč. Vrtalo mu to v hlavě celou cestu domů. Když tam dorazil, měl na svém telefonním záznamníku vzkaz od Jenny.

„Tati, volám ti, abych ti řekla, že je mi hrozně líto, jak jsem na tebe vyjela, ale ty nejsi doma. Tetička Sue řekla, že můžu zůstat vzhůru do devíti hodin, kdybys mi chtěl zavolat zpátky. Mám tě ráda.“

Steven se podíval na hodiny. Ukazovaly dvě ráno. „Do prčic,“ zamručel a nalil si skleničku na dobrou noc. Nemohl si nepředstavit, jak se asi Jenny cítila, když se blížila a pak minula devátá hodina. A tahle představa se mu opakovaně vynořovala po celou bezesnou noc. Vstal časně, aby jí mohl zavolat, ještě než půjde do školy.

„Ahoj, broučku, je mi líto, že jsem nebyl doma, když jsi včera volala. Měl jsem práci. Tou dobou jsem se autem teprve vracel domů, ale hrozně mě potěšilo, když jsem dorazil a slyšel tvůj hlas.“

„To teda pracuješ hodně dlouho, tati.“

„No, někdy musím, broučku.“

„Tetička Sue mi vysvětlila, že právě kvůli tomu se o mne nemůžeš starat, a ne proto, že mě nemáš rád.“

„Tetička Sue má pravdu, Jenny. Já tě mám moc a moc rád. My všichni tě máme rádi.“

„To taky říká tetička Sue.“

„Tetička Sue je velice moudrá.“

„Přijedeš na víkend, tatínku?“

„To se můžeš vsadit.“

„A mohli bychom jít plavat?“

„To víš, že mužem.“

Steven položil telefon a s úlevou si hluboce vydechl. Cítil, že ho opouští to nepříjemné napětí, které měl kvůli Jenny v sobě. Když se vydal do Velké nemocnice v Ormond Street, byl už v dobré náladě. Než půjde na ministerstvo, chtěl si promluvit s jedním starým přítelem. S Jimem Brewerem prošli společně celým studiem medicíny. Brewer si pak zvolil tradičnější lékařskou dráhu a nyní už byl konzultant. Oženil se s Lindou, která pracovala v jiné londýnské nemocnici na radiologii. Naposledy je Steven viděl při krtinách jejich třetího dítěte, Geralda, asi před dvěma lety. Všiml si, že příteli mezitím ubylo trochu jeho narezlých vlasů, ale přibylo na objemu v pase. Blížil se čtyřicítce, vypadal však uvolněně a spokojeně. Kulatý kolíček přesně zapadl do kulaté dírky, pomyslel si Steven. Co lepšího si mohl člověk přát?

Když si krátce popovídali o běžných záležitostech, zeptal se Brewer: „No tak, akční hrdino, co pro tebe můžu udělat?“

„Potřebuju od tebe radu,“ řekl Steven. „Představ si, prosím tě, že máš přibližně stovku dětí, které žijí v kolektivu na školním táboře, a u jednoho z nich se potvrdí, že má tuberkulózu... co bude následovat?“

Brewer se opřel lokty o psací stůl a prsty spojil v stříšku. „No, tak se na to podíváme. Dítě bude přijato do nemocnice na vyšetření a začne se s léčbou. Pokud nepůjde o nějaký problematický kmen - rezistentní najeden nebo i více léků - začne se s trojnásobnou chemoterapií - streptomycin, PAS a isoniazid. Léčba bude pokračovat nejméně šest měsíců, ale z nemocnice bude moct být dítě propuštěno ve chvíli, kdy jeho sputum bude negativní a dítě už není infekční. Stačí ti to takhle?“

„A co ostatní děti?“

„Nejbližší kontakty musí být vyšetřeny na chorobu a sledovány, samozřejmě hlavně rodinní příslušníci. Podle toho, jak jim vyjdou testy, tak mohou být očkováni nebo se dokonce podrobí stejné léčbě, pokud se potvrdí, že byli infikováni.“

„A co kontakty, které nebyly tak úzké, řekněme děti na táboře, ale z jiné školní skupiny?“

„Kožní testy.“

„Předpokládám, že mluvíme pořád ještě o Mantouxově testu?“ zeptal se Steven.

Brewer přikývl. „V tom se toho za posledních padesát let mnoho nezměnilo.“

„A co bys řekl na myšlenku okamžitého oočkování celého tábora?“

„S BCG?“

Steven přikývl.

„Bez předchozích kožních testů?“

Znovu přikývnutí.

„To mi připadá trochu přehnané,“ řekl Brewer. „Pokud k tomu ovšem nebyl nějaký závažný důvod.“

„Například?“

„Pokud by nešlo o klasický kmen TB. Světová zdravotnická organizace upozorňuje na multirezistentní kmeny, které se objevují v Asii a v Africe. Některé jsou rezistentní na všechny známé léky. Ty kdyby se v naší zemi uchytily, tak bychom se ocitli zpátky v devatenáctém století, kdy na ‚souchotě‘ umíraly po celé zemi spousty lidí.“

„To nakažené děcko bylo imigrant.“

Brewer pokrčil rameny. „Tak to by v tom tvém případě mohl být důvod. Z třetího světa přicházejí problémové případy. Beznadějné termíny, beznadějné prostředky a tak dále.“

„Tak ti děkuju, Jime, moc jsi mi pomohl,“ řekl Steven a chystal se k odchodu.

„Rádo se stalo. Měli bychom se domluvit a všichni se zas jednou sejít.“

„To bych rád,“ řekl Steven. „Zavolám ti.“

Když Steven vyšel z nemocnice, venku už hustě pršelo, ale podařilo se mu zachytit taxík, který se právě otáčel k odjezdu. Požádal o odvoz na ministerstvo vnitra.

„Tam u vás je v posledních dnech nějakej pořádnej zmatek,“ prohodil řidič.

„Opravdu? Já jsem nic neslyšel.“

„No jo, voni se snad chystaj rozdělit to na menší kousky. To je dobrej nápad. Tak, jak je to teď, je to zatraceně velký sousto, to nemůže jeden chlap uřídit.“

„To je fakt,“ řekl Steven. „No jo, další chlap se vždycky hodí.“

Zatímco Steven čekal na Johna Macmillana, dal si kávu a listoval v posledních číslech různých lékařských a vědeckých časopisů. V jednom z nich našel článek o rezistentních kmenech TBC, o kterých se mu zmínil Jim Brewer. Nebyla to právě radostná četba.

„Tak už skončil s hovorem,“ oznámila mu Jean Robertsová. Steven kývl, že je připravený. Stiskla interkom a řekla Macmillanovi, že na něj Steven čeká.

„Asi se mu to nebude líbit,“ zabručel Steven, když míjel Jeanin psací stůl.

Macmillan stál u okna, obrácený k Stevenovi zády. Zdálo se, že je hluboce zamyšlený. „Doufám, že přinášíte do tohohle deštivého dne aspoň trochu sluníčka.“

„To bych zrovna neřekl.“

Macmillan se otočil. „Ono se říká, že když prší, tak rovnou leje. Tak jaký máte problém?“

„Opravdu se toho potřebuju dovědět víc o tom dítěti, které se nakazilo TBC na táboře v Pinetops. To je to, o kterém se vám zdráhali dát informace.“

Pohled, který na něj Macmillan vrhl, naznačoval, že než by se do toho pustil, musel by toho slyšet trochu víc. Pokynul Stevenovi, aby pokračoval.

„Je v tom něco, co nám nechtějí říct. A není to v tom, že chtějí udržet klid v rasových otázkách. Je tu jistá možnost, že to dítě chytilo nějaký rezistentní kmen. V poslední době se o nich dost píše ve vědeckých časopisech.“

„A to by nás mělo zajímat?“

„Docela přímo ne,“ přiznal Steven. „Ale Scotta Haldanea hrozně zarazilo něco, co se dělo okolo toho značkování zelenými štítky, a já bych zas hrozně rád věděl, co to bylo.“

„Vy mluvíte, jako kdybyste už definitivně odvrhl možnost, že Haldane spáchal sebevraždu.“

„Ono i to děvče tvrdí, že se opařilo nešťastnou náhodou, takže Scott přece neměl důvod si něco vyčítat, natožpak si kvůli tomu brát život.“

„A ta možnost vraždy?“

„Tu jsem nebyl schopen ještě úplně promyslet, a nebudu, dokud se nedovím, co ho zarazilo na případu Trish Lyon-sové. Musím toho zjistit víc.“

Macmillan vzdychl a řekl: „No dobrá, vaše instinkty jsou obvykle na místě. Dám vám vědět, jestli se něco dovím. Ještě něco?“

„Jean mi dala seznam dětí se zeleným štítkem. Rád bych věděl, kolik z nich od odjezdu z tábora muselo navštívit lékaře a z jakého důvodu.“

„Nechcete snad říct, že žádáte o zdravotní záznamy více než stovky dětí ze všech konců země, či ano?“ zeptal se zděšeně Macmillan.

„Ale ne, jen od těch, které od té doby, kdy byly na táboře, měly nějaký nový záznam - záznamy, které podléhají monitorování TBC skupiny.“

„Myslíte si snad, že některé z nich mohly dostat tuberu?“

„Bylo by dobré to vědět.“

„No dobrá, tak až budete odcházet, tak Jean požádejte, aby to zkusila.“

„Díky,“ řekl Steven, který si všiml červených desek na Macmillanově stole. Ty používal vždycky, když na Sci-Med přišel nějaký nový případ. „Je tohle něco, o čem bych měl vědět?“

Macmillan se zamyslel. „Náš počítačový průzkum zjistil úmrtí jednoho lékaře z vědeckého výzkumného týmu v Cambridge. Mladý člověk. Srazilo ho auto, řidič ujel.“

Počítač Sci-Med byl naprogramovaný na zjišťování nových událostí po celém Spojeném království, s ohledem na možnost kriminální aktivity v oblasti vědy a medicíny.

„To vypadá jako případ pro policii,“ usoudil Steven.

„Taky mám ten dojem,“ souhlasil Macmillan. „Ale chci si ten případ ohlídat, uvidíme, co se z toho vyvine.“

„Pracoval ten člověk na univerzitě?“

„Ne, v biotechnologické společnosti s názvem St. Clair Genomics.“

OSM

Víkend strávil Steven v Glenvane. V sobotu dopoledne si šli s Jenny, Sue a oběma Richardovými dětmi zaplavat do Dunfries a pak na oběd do pizzerie. Ještě si dali zmrzlinu a Steven to po návratu od Sue schytal, že děti tak rozmazluje. Děti měly legraci z toho, že Steven dostává vyhubováno, chechtaly se do dlaní. Steven dělal, co mohl, aby vypadal zkroušeně, a občas po nich hodil spikleneckým pohledem.

Jeho vztah s Jenny pořád nebyl takový jako dřív - stopy po jejím výbuchu stále visely ve vzduchu -, ale určitě už se chovala uvolněně a vypadala zase šťastná, a to ho potěšilo. Věděli však oba, že do starých kolejí už se to nikdy nemůže vrátit. Jedinou jistotou, se kterou se Steven musí smířit, bylo to, že Jenny vyrostla.

Zpátky do Londýna se Steven vrátil nočním letem z Glasgow. Bylo to lepší než čekat na obsazené první pondělní letadlo. Musel ještě vyřídit nějaké papíry a také nakoupit. Lednička a mrazák téměř zely prázdnotou. A přitom jeho jídelníček sestával hlavně z hotových mražených jídel. Vaření ho nebavilo. Na univerzitě se musel o sebe postarat, ale studentské kuchtění nemělo v žádné kuchyni co dělat. Doma obstarávala vaření matka a během jeho vojenské služby zase armádní kuchyně. Když se chtěl najíst „pořádně“, zašel do některé ze spousty restaurací, které si oblíbil. Dnes, až nakoupí, půjde například na činu do Nefritové zahrady.

„To dítě se jmenuje Anwar Mubarak,“ oznámil mu v pondělí ráno John Macmillan. „Je mu třináct a momentálně leží v dětské nemocnici v Leicesteru. Byla u něj diagnostikována plicní tuberkulóza, která postihla obě plíce. Laboratoř však uvádí, že s kmenem nejsou žádné problémy, je senzitivní na všechna antibiotika první volby.“

„Opravdu?“ zvolal Steven. „To je tedy překvapení.“

„Proč?“

Steven Macmillanovi pověděl o názoru Jima Brewera, že lékařský zásah v táboře byl přehnaný, pokud nebylo podezření, že jde o „obtížný“ kmen TBC.

„Ale oni v tu dobu ještě nemohli vědět, jestli o něj nejde,“ podotkl Macmillan. „Možná že byli prostě jen mimořádně opatrní.“

„To asi ano,“ souhlasil Steven. „Ale pořád to ještě nevysvětluje, proč byl Scott Haldane tak naštvaný.“

„Vy toho nenecháte, co?“ usmál se Macmillan.

Steven pokrčil rameny.

„Doufám, že vám nemusím připomínat, že vláda trvá na tom, aby identita toho chlapce zůstala utajená?“

„To je samozřejmé.“

„Jean už vám taky sehnala ty věci, o které jste žádal. Dejte mi vědět, kdy to budete chtít uložit ad acta.“

Když Steven odcházel z Macmillanovy kanceláře, usmíval se.

Tímhle už mu Macmillan skoro naznačil, že se honí za duchy. Vyzvedl si od Jean složku a šel si ji prostudovat do knihovny. Cestou si z automatu koupil kávu.

Dověděl se, že z celkového počtu dětí, které byly na táboře, když tam byla u Mubaraka zjištěna tuberkulóza, jich od té doby čtrnáct vyhledalo lékaře. Ke svému zděšení si přečetl, že jedno z nich dokonce zemřelo. Třináctiletý Keith Taylor podlehl těžkému případu nekrotizující fasciitidy v nemocnici v Carlisle. Stevenovi se sevřelo srdce při představě, jak krutý může být osud a čím si asi prošli chlapcovi rodiče, když museli sledovat hrozné umírání svého synka.

Na seznamu byla i Patricia Lyonsová, o které se psalo, že je postižená vitiligem a v současné době se léčí v nemocnici z popálenin. Na popáleniny se v nemocnici léčily ještě dvě další děti. Další tři měly různé zlomeniny, dvě ruce a jedna noha po pádu z kola. Čtyři děti se léčí na impetigo.

Impetigo je kožní choroba. Steven pořád pátral, jestli se u dětí se zeleným štítkem nevyskytovaly nějaké varovné příznaky před onemocněním tuberkulózou, ale teď na něj vyskočily čtyři případy impetiga. A Trish Lyonsovou trápilo vitiligo, což je další kožní choroba. Takže to už bylo pět zpráv o kožních potížích ze sto osmi dětí, a možná šest, když se mezi ně zahrne i chlapec, který zemřel na nekrotizující fasciitidu. Nemusí to být nutně signifikantní, ale… Steven četl dál a najednou mu začaly zvonit poplašné zvonky, protože zjistil, že u dalších tří dětí referoval jejich lékař o nespecifické „ztrátě pigmentace“ kůže. A to už bylo devět.

Co to k čertu je? Ty děti neprojevovaly žádné známky TBC, ale ten výskyt kožních potíží u dvanácti až třináctiletých zdravých dětí je určitě mimořádný. Čtyři s impetigem, tři s nespecifickou ztrátou pigmentace, Patricia Lyonsová s vitiligem a chlapec, který zemřel na nekrotizující fasciitidu - chorobu, která stravuje tkáně… Tohle přece nemůže být náhoda, ale jestli není, co to má znamenat? Že existovala nějaká společná příčina jejich choroby? Nebo že všichni onemocněli něčím, co chytili na společném táboře v Pinetops?

Steven si nervózně třel čelo a snažil se rozhodnout, co udělat nejdřív. Jediná věc, kterou měly ty děti kromě věku společnou, byl fakt, že byly ve stejné době na táboře v Pinetops a že tam byly po té panice s tuberkulózou všechny očkovány BCG vakcínou. Podle Jima Brewera to sice není ta nejúčinnější očkovací látka na světě, ale určitě je bezpečná. Zůstávala ještě možnost, že příčinou problému bylo něco jiného, čemu byly ty děti v Pinetops vystaveny. I když si uvědomoval, že nemusí jít o úplně stejný problém. Vitiligo, impetigo, ztráta pigmentace - to jsou všechno dost neurčité termíny. Dokonce i nekrotizující fasciitida může mít řadu příčin. Možná že by bylo od něj poněkud ukvapené házet je všechny do jednoho pytle jako „kožní potíže“, ale určitě to stojí za další pátrání. A začne s tím, co zavinilo smrt Keitha Taylora.

Ve složce, kterou mu dala Jean, nebyl žádný posudek patologa — jako příčina smrti byla prostě udána nekrotizující fasciitida. Potřebuje se dovědět víc o bakterii, která ji způsobila. Potřebuje se zkrátka dozvědět přesnou příčinu smrti.

Po dalších dvou dnech získal Steven konečně přístup k pitevním protokolu Keitha Taylora. Původní diagnózu nekrotizující fasciitidy učinil jeho lékař na základě tkáňové „nestability“, která se projevila na různých místech Keithova těla. Patolog nemocnice v Carlisle diagnózu po pitvě potvrdil, ale příčinu neuvedl. Laboratorní výsledky byly údajně negativní.

Negativní? Steven zoufale zakroutil hlavou. Ten chlapec měl infekci, která ho požírala zaživa, a laboratoř nezjistila nic? Co si tedy k čertu představují, že to způsobilo, nějaký záhadný prášek? To snad… Uprostřed myšlenky se zarazil a přinutil se k uklidnění. Někde musí být nějaké rozumné vysvětlení. Jde jen o to najít je. Zavolal nemocnici v Carlisle a požádal o spojení na šéfa mikrobiologie. Ukázalo se, že je to Ir jménem O’Connor.

„Bylo to něco naprosto nezvyklého,“ potvrdil mu O’Con-nor. „Z tkání toho chlapce se nám prostě nepodařilo vypěstovat žádnou bakterii ani virus.“

„Ale podle lékařské zprávy byly jeho tkáně tak infikované, že se doslova rozpadaly,“ řekl Steven.

„Já vím,“ přiznal O’Connor. „Ale faktem zůstává, že všechny kultury byly negativní. A právě tak sérologie.“

„Na co jste to testovali?“

„Snad na všechno, co jsme dokázali vymyslet.“

Steven odložil telefon. Ani trochu ho to nepotěšilo, ale také nevěděl, co si má počít… nebo lépe řečeno věděl, ale nechtěl o tom uvažovat dřív, než přesvědčí sám sebe, a také ovšem Johna Macmillana, že je to bezpodmínečně nutné. Znamenalo to totiž exhumaci mrtvoly Keitha Taylora.

Steven s tím nápadem dlouho a tvrdě zápasil celou noc. Hned ráno jej však předložil Macmillanovi. Ten ho nejdřív důrazně, ale bezvýsledně upozorňoval, jaký šok a stres způsobí chlapcovým rodičům, nakonec však váhavě souhlasil.

„Já to všechno vím,“ souhlasil Steven. „Ale ono se tu vážně děje něco moc špatného. Já se prostě musím dovědět, proč Keith Taylor zemřel. Chci, aby druhou pitvu provedl patolog ministerstva vnitra a aby vzorky analyzovala opravdu vrcholová laboratoř.“

Keith Taylor byl pochován na hřbitově vzdáleném asi půl míle od jeho domova. Nový žulový náhrobní kámen zaznamenával jeho předčasné úmrtí a nehynoucí lásku jeho rodičů. Hrob zdobily kytice čerstvých květin a kartičky připomínaly jeho příliš předčasný odchod. Ve světle reflektorů, kterými policie osvítila scénu, vypadalo všechno tak nereálně. Operace začala o půlnoci, aby nepřitáhla zvědavce.

„Doufám, že k tomu máte zatraceně dobrý důvody,“ zabručel superintendant, který akci velel. Z jeho hlasu přímo syčel nesouhlas. „Jako kdyby nestačilo, že ztratili syna…“

Steven odolal pokušení vyštěknout na něj: Samozřejmě, že mám dobrý důvody. Nebo si snad myslíte, že to dělám pro vlastní potěšení? Místo toho zůstal mlčky stát s očima upřenýma na průběh kopání a vnímal jen bubnování deště do ramen v nepromokavé bundě. Viděl, jak byla ze země vyzdvižena rakev a pak naložena do neoznačené černé dodávky, která ji odvezla do městské márnice. Tam bude provedena druhá pitva. Odjel ze hřbitova zpátky do hotelu, aby se aspoň trochu prospal, než se připojí k patologovi, který má přijít v devět.

Pitva byla prováděna s použitím veškerých prostředků biologické ochrany. Nesmělo se podcenit nebezpečí mikroorganismů, které způsobily nekrotizující fasciitidu. Jak patolog, tak i Steven a dva asistenti měli na sobě kompletní ochranné oděvy a masky na obličeji s průzory.

„Připraven?“ zeptal se Mark Porter, patolog pověřený ministerstvem vnitra, aby provedl pitvu. Steven přikývl.

„A do prdele,“ byla Porterova první slova, když se pustil do práce. „Svýho času jsem viděl pár případů nekrofašky, ale žádnej nebyl tak hroznej jako tenhle… je to absolutně rozsakrovaný… ta tkáň je jako… Kristepane, to je břečka…“

„Jste si absolutně jistý, že se jedná o nekrotizující fasciitidu?“ zeptal se Steven.

„Co jinýho by to mohlo být?“

„Ale nemocniční laboratoř z toho nedokázala nic zkultivovat.“

„To je volovina,“ řekl Porter. „Jeho tkáně musí být prolezlý bakteriemi.“

„Můžete tedy odebrat větší počet vzorků, prosím vás? Je nezbytně důležité zjistit, co tohle způsobilo. Předpokládám, že takhle od oka asi nedokážete odhadnout, co to bylo?“

Porter se zadíval na mrtvolu. „To bych nerad. Jak říkám, něco tak strašnýho jsem v životě neviděl, ačkoli…“

„Ano?“

„No, mohla by to bejt taková výjimečná zvláštnost. Chci říct, ten kluk moh bejt na některou bakterii mimořádně citlivej. Viděl jsem pár obětí AIDS, který podlehly infekci. Ta je zaplavila jako vlna tsunami, neměly už totiž absolutně žádný obranný mechanismus, protože je zničil virus HIV. Na druhý straně může jít taky o ultravirulentní bakterii. V tom případě můžeme bejt i my v zatraceným průšvihu.“

Porter se obrátil na dva asistenty, kteří se chystali po pitvě uklidit. „Koukejte si dát řádně bacha, kluci.“

Uplynuly tři dny a z londýnské laboratoře, která se zabývala vzorky z mrtvoly Keitha Taylora, stále nepřicházely žádné zprávy. Steven posbíral všechny možné doklady, které za poslední týdny k případu dostal, když si všiml něčeho, nad čím mu ztuhla krev. Na začátku lékařské zprávy o Keithu Tay-lorovi byl doklad o tom, že mu byla transplantována kostní dřeň a v důsledku toho dostával imunosupresivní léky. Popadl telefon a volal Jima Brewera na Great Ormond Street.

„Prosím tě, je BCG vakcína z živého viru?“

„Docela jistě,“ odpověděl Brewer, což vedlo Stevena k tomu, že zavřel oči. „Je to oslabená forma TBC, kterou v padesátých letech izolovali dva francouzští vědci - Calmette a Guerin, po nich se taky jmenuje. BCG - Bacille Calmette Guerin. O co ti jde?“

„Jedno z těch dětí, o kterých jsem s tebou mluvil, ten kluk, co dostal vakcínu na školním táboře, byl na imunosupresivních lécích v době, kdy byl očkovaný.“

„Kristepane,“ řekl Brewer. „A předpokládám, že oni to nevěděli?“

„Ten chlapec je mrtvý,“ sdělil mu Steven. „Umřel na nekrotizující fasciitidu - projela mu celým organismem jako rychlík bez brzdy. Vypadá to, že lékaři, kteří ho očkovali, neznali jeho zdravotní stav, a doktoři, kteří ho léčili ve špitále, zase nevěděli, že byl očkován.“

„No, ale v laboratoři snad vypěstovali tu bakterii.“

„Nevypěstovali vůbec nic. Teď se právě provádějí sekundární testy v jiné laboratoři.“

„Možná že nehledají tuberkulózu,“ hádal Brewer. „Je to plicní choroba, což není zrovna infekce, u který bys čekal, že způsobí divokej rozklad tkání.“

„V laboratoři prý zkoušeli úplně všechno,“ řekl Steven.

„Asi by bylo dobře zkusit to znova. Tubera v laboratoři roste ve srovnání s jinými mikroorganismy dost pomalu a taky potřebuje speciální kultivační médium. Může to trvat šest až osm týdnů, zatímco něco jako streptokokus vyroste přes noc.“

„Zařídím to,“ řekl Steven. „Moc ti děkuju.“

Stevenovi bylo ze všeho nanic. Vypadalo to tak, že ke smrti Keitha Taylora vedl zmatek v lékařských dokladech. A tenhle zmatek způsobil i to, že on si vyžádal exhumaci, což rodičům chlapce způsobilo ke všemu zármutku i ohromný stres. Mohlo by to rovnou vyjít v novinovém sloupku Fušeři mezi lékaři. Zavolal do laboratoře, která se zabývala vzorky z Taylorova těla.

„Bohužel, zatím nic.“

„Založili jste i kultury pro TBC?“

„Okamžik, prosím…“

Steven bubnoval prsty do stolu a čekal.

„Normálně to neděláme,“ zněla odpověď. „Ale v tomhle případě, vzhledem k tomu, že se zřejmě nejedná o běžný případ, jsme založili kultury na všechna bakteriální kultivační média, která známe. Tedy i na TBC. Pokud tenhle mikro-organismus v laboratorních podmínkách roste, najdeme ho.“

Steven zavěsil dřív, než se ho začnou vyptávat, proč se o TBC zajímá. Chtěl to nejdřív probrat s Macmillanem. Teď, když věděl, že to v laboratoři trvá nejmíň šest až osm týdnů, než se bacil TBC vypěstuje, rozhodl se, že se obrátí na O’Connora, mikrobiologa z dětské nemocnice v Carlisle.

Ten mu přece tvrdil, že ve vzorcích hledali „všechno, nač si vzpomněli“.

„Byli jsme tak překvapeni, když nám přes noc nevyrostlo nic, že jsem personálu nařídil, aby jeho vzorky naočkovali na všechna kultivační média, která známe.“

„Rozumí se pod tím i média vhodná ke kultivaci TBC?“ zeptal se Steven.

„Ano.“

„No a co?“

„A nic. Nevyrostlo nic.“

„Můžu vás poprosit, abyste to pro mne ověřil ještě jednou?“

Ozvalo se klepnutí, jak O’Connor praštil se sluchátkem. Po dvou minutách se ozval. Steven dokonce slyšel tikání vteřinové ručičky jeho náramkových hodinek. „Všechny kultury byly zlikvidovány, když se ani po čtrnácti týdnech nic neobjevilo.“

„Děkuji vám,“ řekl Steven bez dalšího komentáře.

Steven se rozhodl, že s Macmillanem promluví až druhý den. Potřeboval si nechat všechno znova projít hlavou. Tolik se soustředil na smrt Keitha Taylora, že ztratil přehled o dalších nitkách, po kterých pátral, a to byly očkované děti s kožními potížemi.

Zavolal do dětské nemocnice v Edinburghu a zeptal se, jak se daří Patricii Lyonsové.

„Je na tom velice špatně.“

To byla odpověď, která ho vůbec nepotěšila.

„Dostala do kůže na té opařené ruce nějakou infekci, která nereaguje na žádné léky.“

„Nějakou infekci?“ podivil se Steven. „Co to má znamenat?“

„Těžko říct. Laboratoři se nepodařilo nic zjistit.“

DEVĚT

Ta slova zasáhla Stevena jako rána do žaludku. Jenom zamumlal prosbu, aby ho dál informovali, kdyby laboratoř něco zjistila, a zavěsil. Než mu to dokonale došlo, utrousil ještě celou řadu sprostých nadávek. Infekce u Trish Lyonsové přece nemůže být totožná s tou Keithovou. Jestli ano, znamená to, že jeho předpoklad o jejím proniknutí do Keithova těla v důsledku oslabení imunitního systému je chybný. Pokud věděl, imunitní systém Trish Lyonsové je v pořádku. A skutečnost, že dvě děti reagovaly stejně na vakcínu, která se už padesát let bez problémů používá, vypadá značně nepravděpodobně. Musí v tom vězet nějaký další faktor a možná, že právě ten objevil Scott Haldane… a zavraždili ho, aby o něm mlčel?

Nejdřív ze všeho promluvil Steven druhý den ráno s Johnem Macmillanem. „Lituju, ale je v tom toho mnohem víc, než jsme si mysleli.“ Pověděl Macmillanovi o tom, že Keith Taylor dostal vakcínu BCG v době, kdy byl jeho imunitní systém oslabený. Macmillan se zachmuřil, ale vzápětí ještě svěsil ramena, když se Steven zmínil, že i Trish Lyonsová dostala patrně stejnou infekci jako Keith.

„To je čím dál horší,“ povzdechl si Macmillan.

„A co víc. Laboratoř v dětské nemocnici v Carlisle mohla vypěstovat eventuální výskyt bacilu tuberkulózy u Keitha, ale jejich kultury byly i po čtrnácti týdnech všechny negativní. A kultury u Trish Lyonsové jsou doposud taky negativní. Vyvstává tedy možnost, že tu působí úplně jiná infekce, nějaký strašný neznámý mikrob požírající tkáně, který ty děti chytily v Pinetops. A my ho v laboratoři neumíme identifikovat, a proto ho ani neumíme léčit antibiotiky.“

„Přesně to, co jsme potřebovali,“ vzdychl Macmillan. „A jak si představujete, že ty děti tu infekci dostaly - pokud se zjistí, že je to ta samá?“

„Ukazuje se, že kožní problémy má ještě několik dalších dětí se zeleným štítkem.“

Macmillan zavřel oči a začal si dlaní pomalu třít čelo. „Do prdele,“ mumlal.

„Jediná věc, kterou mají společnou, je fakt, že spolu byli pohromadě na školním táboře v Pinetops a že tam všechny dostaly vakcínu BCG.“

„A samozřejmě důvod, proč ji dostaly,“ dodal krypticky Macmillan.

Steven se na něj tázavě zadíval.

„Všechny byly vystaveny potenciální nákaze od Anwara Mubaraka.“

„Což byla, podle laboratorních výsledků, jasná tuberkulóza bez jakýchkoliv klinických problémů…,“ podotkl Steven, ale hlas mu postupně slábl, když pochopil, co Macmillan míní.

„Přesto však proti ní, jak připomněl váš přítel, uznaly úřady za vhodné očkovat celý tábor - a zřejmě bez ohledu na zdravotní historii jednotlivých dětí,“ řekl Macmillan.

„Neměli bychom pro tento případ stanovit Rudý kód?“ navrhl Steven.

Označení Rudým kódem znamenalo, že se předběžné vyšetřování případu mění v důkladné vyšetřování se zapojením všech prostředků Sci-Med. Steven teď bude moct požadovat v kteroukoli denní nebo noční hodinu pomoc a asistenci. Bude mít možnost čerpat finanční prostředky ze speciálního konta, vystaveného na jeho jméno. Bude mít pravomoc požadovat pomoc a informace od policejních složek v oblasti, kde působí, a to všechno za podpory ministerstva vnitra. Dokonce si může vyžádat povolení, že smí nosit zbraň, pokud uzná, že to situace vyžaduje. I když doufal, že nic z těchto věcí nebude v tomto případě nezbytně nutné, uklidňovalo ho, že pokud by něco z toho potřeboval, bude to k dispozici - přímo nebo prostřednictvím Jean Robertsové.

Macmillan stiskl tlačítko interkomu a řekl: „Jean, Stevenův úkol prosím označte Rudým kódem.“

„Jaký máte plán?“ zeptal se Macmillan Stevena.

Steven chvilku přemýšlel a pak prohlásil: „Nejdřív pojedu do Leicesteru podívat se na Anwara Mubaraka. Chci toho chlapce vidět; chci vidět kultury, které vypěstovali, a chci vidět laboratorní záznamy reakce na léky. Potřebuju mít absolutní jistotu.“

„A když ano?“

„Jestliže se v londýnské laboratoři, která zkoumá vzorky Keitha Taylora, nepodaří nic vypěstovat, budeme nuceni přiznat možnost, že máme co činit s novou infekcí - nejspíš virovou, protože se zdá, že nereaguje na antibiotika a na bakteriálních kulturách nic neroste.“

„A co je nutné s novou infekcí nejdřív podniknout…?“ ozval se Macmillan.

„Najít její zdroj,“ odpověděl Steven.

Cestou do Leicesteru Steven doufal, že bude mít na sklonku dne vyřízenou alespoň jednu z variant průzkumu a že mu to poskytne jasnější směr. Momentálně se ve vzduchu vznášelo příliš mnoho možností: začínal mít pocit, jako kdyby ho shodili z výšky do oceánu a on neměl ani nejmenší tušení, kterým směrem má plavat. Recepční v dětské nemocnici mu v tom taky zrovna moc nepomohla.

„My tady nikoho toho jména nemáme,“ ohlásila mu, když zběžně prostudovala obrazovku. Skutečnost, že nemůže pomoci, ji zjevně vůbec netrápila. Steven se v duchu podivil, co se to děje s Británií, že zde tolik lidí, kteří nesnášejí styk s veřejností, končí právě u práce, kde mají s lidmi nepřetržitý kontakt. Požádal ji, aby to ještě jednou prověřila.

„Jak říkám, pořád nic,“ prohlásila žena hledíc přes horní okraj svých ozdobných brýlí na obrazovku.

Steven si uvědomoval, že Mubarakovo jméno není na seznamu přijatých pacientů kvůli snaze úřadů o utajení. Vytáhl tedy svou průkazku a požádal o rozmluvu s vedoucím lékařem.

„Profesor Lang je až do zítřka mimo. Je na konferenci v Ženevě.“

„Tak tedy s jeho zástupcem.“

Žena si povzdechla a popadla telefon.

Stevena pak uvedli do světlého moderního pokoje ve druhém patře. Na dveřích byla tabulka Doktorka N. Simmonsová. „Doktorka Simmonsová přijde za okamžik,“ řekla mu asistentka, která ho uvedla. „Prosím, račte se posadit.“

Steven se usadil, trochu nesvůj při pohledu na prázdnou židli u stolku. Jak míjely minuty, začal už uvažovat, že sebere ze stolu časopis British Medical Journal a aspoň si ho prolistuje. Pak ten nápad zamítl. Třeba by to považovali za porušení soukromí.

Když už čekal osm minut, napadlo ho vstát a jít se aspoň dívat z okna. Ale kdyby ho přistihli, jak se prochází po cizí kanceláři, také by to mohlo být považováno za drzost. Tak celý ztuhlý seděl dál, až se za ním otevřely dveře. Otočil se a spatřil atraktivní brunetku, která zřejmě sotva popadala dech. „Ahoj, já jsem Natálie Simmonsová, starší asistentka profesora Langa. Omlouvám se, že jsem vás nechala čekat. Už jsem šla po chodbě, když se mi ozvalo pípání a já se musela vrátit na oddělení.“

Steven se na ženu usmál a podal jí ruku. „To nevadí. Já jsem Steven Dunbar.“

Natálie Simmonsová sebou žuchla na židli za stolem a odhodila si vlasy z tváře. Chvilečku zírala na Stevenův doklad a pak řekla: „Víte, doktore Dunbare, já jsem o Inspektorátu Sci-Med v životě neslyšela, ale jsem si jistá, že máte vážný důvod tady být. Všechno to vypadá strašně oficiálně, tak mi prozraďte, co pro vás mohu udělat?“

Zase si odhodila vlasy a její široký úsměv odhalil řadu rovných bílých zubů.

Steven usoudil, že se mu líbí. Natálie Simmonsová působila velice otevřeně a přátelsky a její krásné zelené oči jako by chápaly, jak to na tom světě chodí - což je vlastnost, která může nakonec vést k cynismu, a nebo, jak v jejím případě předpokládal, ke klidnému pochopení a trochu pobavené po-vznešenosti nad snažením lidského pokolení. Ujistil ji, že není sama, kdo o činnosti Sci-Med nic neslyšel, a krátce jí vyložil, čím se zabývá.

„Aha, ale co s tím máme společného my?“

„Já bych si s někým potřeboval pohovořit o jednom z vašich pacientů. O chlapci jménem Anwar Mubarak.“

„To jméno mi nic neříká.“

„Má tuberkulózu.“

„Vážně?“ zvolala překvapeně Natálie. „Nevím, že bychom tu měli nějakého pacienta s tuberou.“

Steven uvažoval, ale velice krátce, jestli se může Natálii Simmonsové svěřit, ale pak řekl: „Je to čerstvý imigrant. Byl na školním táboře v Oblasti jezer a tam zjistili, že má tuberkulózu. Úřady se to snaží udržet v tajnosti.“

„Chápu proč - berou nám naše domy, naši práci a ještě ke všemu přenesou na naše děti tuberu. No, v každém případě se to utajení úřadům velice daří, protože já o tom dítěti vůbec nic nevím.“

Stevena se začal zmocňovat povědomý pocit beznaděje. „Je tady ještě někdo, kdo by o něm mohl něco vědět?“

„To by mě dost naštvalo,“ řekla Natálie. „Když tu není Ralph, jsem výkonnou vedoucí Jednotky infekčních chorob já. To znamená, že bych o těchto věcech měla vědět. Mějte chviličku strpení.“

Natálie uskutečnila několik telefonických hovorů, z nichž všechny skončily negativně. „Lituju, doktore Dunbare. Nikdo z mých kolegů o tom také nic neví.“

Steven zakroutil hlavou. „To je naprosto bizarní,“ řekl. „Jedná se zřejmě o nějaké nedorozumění, ale to je můj problém, ne váš.“ Vstal a chystal se k odchodu. Ještě se však chytil poslední záchrany a zeptal se: „Nepředpokládám, že by profesor Lang - vzhledem k okolnostem - léčil chlapce někde v privátu?“

Natálie se zašklebila. „Popravdě řečeno, já jsem se s takovými okolnostmi ještě nikdy nesetkala,“ přiznala. „Takže váš odhad může být stejně dobrý jako můj. Určitě však vím, že se mi o něčem takovém nezmínil.“

„Asi bude nejlepší, když zavolám zítra a zeptám se ho.“

„Znamená to, že se budete muset neplánovaně zdržet přes noc?“

„Vypadá to tak.“

„Já mám na profesora Langa číslo. Předpokládá se, že bude použito pouze v případě nezbytné nutnosti, ale já mu zavolám a zeptám se ho.“

Steven prohlásil, že by za to byl velice povděčný. Čekal, až se Natálie dovolá Langovi, ale neměla úspěch. „Má vypnutý mobil. Poslyšte, dejte mi číslo svého mobilu a já to budu později ještě zkoušet. Dám vám vědět, co řekne, a pokud nebude moc pozdě, budete se třeba moct přece jen vrátit do Londýna.“

„Mockrát vám děkuju,“ řekl Steven.

Steven neznal Leicester. Takže ho chvíli projížděl, aby se v něm trochu zorientoval, a pak se chystal někde zaparkovat a projít se. V chůzi mu to vždycky líp myslelo. Rozhodl se také ušetřit trochu času a zavolat Johna Macmillana, dřív než odejde z kanceláře. Požádal ho, aby znovu prověřil místo pobytu Anwara Mubaraka.

Natálie mu zavolala v půl šesté. „Právě jsem mluvila s Ralphem. Předtím byl na zasedání. Ani on o tom chlapci nic neví. Aspoň já jsem si zatraceně jistá, že neví.“

„Prosím?“

„To je moje chyba, promiňte. Myslela jsem, že asi nechcete, abych po telefonu něco prokecla, když je to tak citlivé téma, tak jsem to trochu zamotala a začala jsem se ho vyptávat, jestli byly v poslední době do nemocnice přijaty nějaké imigrantské děti s nemocí, která začíná písmenem ‚t‘, o kterých já nevím a on třeba ví.“

Steven si musel přitisknout ruku na ústa, aby se nerozesmál.

„Počítám, že Ralph si asi myslel, že jsem namazaná, ale jen ze začátku. Pak jsem mu přece jen řekla, že se na tuhle otázku ptal inspektor ze Sci-Med, tak mu to došlo. Ale stejně, sečteno a odečteno, o tom neví vůbec nic.“

„Tak vám mockrát děkuju,“ řekl Steven. „Jsem vám velice zavázán.“

„Ale vůbec ne. Zřejmě se někde asi něco popletlo, ne?“

„Je v Leicesteru nějaká jiná dětská nemocnice?“

„Ne.“

„A nešla byste se mnou na večeři?“ zeptal se Steven, sám sebou překvapen.

„Promiňte?“

„Ne, vy promiňte mně. Požádal jsem vás, jestli byste se mnou šla na večeři, a vůbec jsem nepřemýšlel. Přitom na vás patrně doma čeká manžel a děti.“

„Ne… Náhodou nečeká,“ řekla Natálie.

„V tom případě nabídka zůstává.“

„Já zas myslela, že spěcháte zpátky do Londýna.“

„Ne, to jste si myslela jen vy,“ řekl Steven. „Já už jsem o tom nedorozumění se Sci-Med mluvil. Nemá cenu, abych někam jezdil, dokud od nich nedostanu odpověď, a to bude spíš zítra - Whitehall končí práci přesně v pět.“

„Aha, no tak v tom případě s vámi půjdu na večeři ráda.“

Steven se ubytoval v malém hotelu, osprchoval se a převlékl do obleku, který stále vozil s sebou v kufříku „pro všechny případy“. Na schůzku v restauraci, kterou navrhla Natálie, přišel o pět minut dřív.

„Tohle je pro mne nečekané překvapení,“ řekla. „Vůbec si nepamatuju, kdy jsem naposledy strávila večer sama s úplně cizím člověkem.“

„To jen dokazuje, že toho máme mnoho o čem si povídat,“ řekl Steven. A to se taky stalo.

V příštích dvou hodinách se Steven dověděl, že Natálie -pro přátele „Tally“ - se narodila a vyrůstala v Bromley v Kentu. Je jí třicet pět a medicínu vystudovala v Sheffieldu.

V sedmadvaceti se vdala za Ruperta Gilese, který nyní pracuje v Londýně jako chirurg na ortopedii. Po třech letech, když se ukázalo, že Natálie nemůže mít děti, se rozvedli. „To ostatně nebyl jediný důvod,“ řekla Tally. „Ale byl to dost důležitý faktor. Řekněme, že to podemlelo už tak vratké základy.“

„To je mi líto,“ řekl Steven.

„Nemusí,“ řekla Tally. „Mám ve svém životě víc dětí, než dokážu zvládnout. A teď jste na řadě vy.“

Steven jí vyprávěl o své službě v armádě, o manželství s Lisou a o její smrti. Pověděl jí o své dcerce Jenny a o tom, že žije ve Skotsku. „Jsem spíš takový víkendový táta, vlastně spíš obtýdenní víkendový táta.“

„Musí to pro vás oba být těžké, být tak daleko od sebe.“

„Nedá se nic dělat.“

„Nemohli by vás přeložit?“

„Sci-Med je velice malá jednotka. Nemáme na severu filiálky,“ řekl Steven s úsměvem.

„Tak mi ještě něco povězte o Sci-Med.“

Steven Tally vyprávěl o Sci-Med a o druhu vyšetřování, jaké provádí. Číšník jim za tu dobu už potřetí dolil kávu.

„To zní zajímavě,“ pravila Tally. „Hotový James Bond.“

„To zas ne,“ řekl Steven. „Většina té práce je vlastně takové rutinní vyšetřování - jako třeba vysvětlit nedorozumění ohledně nemocnice, kde leží nemocné dítě.“

Tally se usmála. „No, já bych řekla, že v tom asi budou takové momenty.“

„Ano, jednou za čas.“

„Vy jste mi vlastně neosvětlil, proč toho chlapce chcete najít,“ vzpomněla si Tally. Když si všimla Stevenova nerozhodného výrazu, dodala honem: „Ach, odpusťte. Do toho mi nic není. Nedomýšlela jsem to.“

„Ale ne, Sci-Med není žádná tajná služba,“ řekl Steven. „I když se snažíme pracovat spíš diskrétně. To, že má Anwar Mubarak tuberkulózu, udaly zdroje ministerstva zdravotnictví jako důvod, proč se má u více než stovky dětí na školním táboře provést očkování vakcínou BCG. Jedno z těch dětí je teď po smrti a jedno ve vážném stavu kvůli infekci, jejíž původ laboratoře zaboha nemůžou určit. A dalších několik dětí z té skupiny je taky nemocných. Takže se chci ujistit, jestli nemoc toho malého Mubaraka je skutečně tuberkulóza, a ne něco jiného.“

Tally vykulila oči. „Jako třeba co?“ zeptala se.

„To právě nevím.“

„Ale když ty vládní zdroje přece hlásily, že je to TBC…“

„Tak to musí být tuberkulóza?“ usmál se Steven.

„No ano… Přece by o něčem takovém nelhali… nebo ano?“

„Ne. Jedině, že by k tomu měli nějaký dobrý důvod,“ řekl Steven.

„Co to má znamenat?“

„Ve vládě panuje dlouhá tradice, že se veřejnosti neříká to, co by neměla vědět. Mají takové představy, že to dělají proto, aby v populaci nevzbudili obavy a paniku, nebo z důvodů bezpečnosti - to je další jejich oblíbená finta - ale není to pravda. Jejich automatická odpověď na každý mimořádný problém, který vyvstane, je předstírat, že tu vůbec žádný problém není: Není důvod pro strach nebo paniku.“

„Ale vy pro ně přece pracujete.“

„Sci-Med přísluší pod ministerstvo vnitra, ale my máme mandát operovat nezávisle na jakékoli vládní složce.“

„Nejsou z toho nějaké konflikty?“

„Čas od času ano.“

„A co může vládě zabránit, aby se vás zbavila, když začnete kousat do ruky, která vás živí?“ zeptala se Tally.

„Kdyby to udělali, opozice začne klást nepříjemné otázky.“

„No ne,“ usmála se Tally. „Kdo by si pomyslel…“

„Omlouvám se, už vás nudím.“

„Ani nápad!“ zvolala Tally. „Bylo to fascinující. Jediná potíž při práci v nemocnici je ta, že všichni vaši přátelé vlastně dělají totéž. Nakonec je člověk izolovaný v uzavřené komunitě a vůbec si neuvědomuje, jak je to fajn potkat se s někým mimo tenhle okruh - ačkoliv vy jste byl taky doktor.“

„To už je dávno,“ řekl Steven.

„Ale i v armádě jste byl přece lékařem?“

„To byla polní medicína.“

„Medicína pod palbou? Páni, vy jste ale vedl vzrušující život.“

„Jo, to bylo včera,“ řekl Steven. „Teď se živím tím, že kladu otázky.“

„Na tyhle otázky bych si moc přála mít odpověď - myslím ohledně toho chlapce,“ řekla Tally. „Nebo to není možné?“

„Já bych vás zase rád ještě viděl, takže musíme zařídit, aby to bylo možné,“ řekl Steven. „Co takhle zítra oběd? Do té doby snad už budu mít z Londýna nějaké zprávy.“

Tally se nad tou nabídkou rozesmála. „Je vidět, že už zřejmě dlouho nepracujete pod ministerstvem zdravotnictví,“ řekla. „Oběd, to znamená zhltnout obložený chlebíček na pracovním stole, když mám velké štěstí.“

„Dobrá, ale zavolat vám můžu, ne?“

„To by bylo fajn… a děkuju vám za příjemný večer.“

Steven zaplatil a nechal personálu velké spropitné vzhledem ke skutečnosti, kterou si teprve teď uvědomil, že byli poslední, kdo z restaurace odcházel. Měl oči výhradně pro Tally.

Na druhé straně ulice bylo parkoviště taxíků, a dokonce tam dva čekaly.

„Zjevně to není Londýn,“ řekl a mávl najeden z nich.

„A zjevně taky neprší,“ dodala Tally.

Steven ji vyprovodil ke dveřím jejího domu a ona mu znovu poděkovala za pěkný večer. Steven ji políbil na tvář a taxíkem se vrátil do hotelu.

DESET

Macmillan zavolal, právě když Steven seděl u snídaně. „Můžete mluvit?“

„Počkejte chviličku.“ Steven prošel z malé hotelové jídelny francouzskými dveřmi do zahrady. Po klikaté pěšince mezi forzýtiemi došel až k falešnému jezírku, kde rybařil zahradní trpaslík. Tam si sedl. „Tak už můžete.“

„Právě jsem se dověděl, že na poslední chvíli došlo ke změně plánu a ten chlapec Mubarak nebyl do nemocnice v Leicesteru vůbec přijat. Můj kontakt na ministerstvu se za ten zmatek omlouvá. Došli prý k názoru, že by tam byl příliš na očích, a zařídili mu přijetí na soukromé klinice.“

Steven si připravil notýsek, který stále nosil v kapse, a z jeho hřbetu vytáhl zuby tužku. „Máte adresu?“

„Když ono je to - ve Švédsku.“

„Ve Švédsku…,“ opakoval Steven, jako kdyby nemohl pochopit to, co slyšel.

„Odvezli dítě s tuberou do Švédska jen proto, aby předešli publicitě?“ zvolal.

„Dost bizarní rozhodnutí,“ souhlasil Macmillan.

„A na tu švédskou kliniku adresu máte?“

„Řekli, že se se mnou ještě dnes spojí a sdělí mi podrobnosti. Vy se zřejmě chystáte pokračovat a zajet tam?“

„To jste uhodl. Všechny tyhle nesmyslné strachy okolo obyčejného případu TBC bez komplikací? Zůstanu tady a chytím nejbližší let z Birminghamu.“

Steven se vrátil do jídelny a s úsměvem se omlouval dvojici lidí, kteří se během jeho nepřítomnosti přišli nasnídat a vybrali si stůl u francouzských dveří. Poprosil polskou číšnici, aby mu přinesla ještě toast a kávu, a zatím se snažil strávit poslední zprávy.

Když se vrátil do pokoje, sedl si k laptopu, vyhledával lety z Birminghamu do Švédska a zapsal si jejich časy. Teď už záleželo jen na tom, kdy se mu znova ozve Macmillan. Zatím zavolal Tally a sdělil jí, že chlapec nebyl do dětské nemocnice nikdy přijat: jednalo se o „nedorozumění“.

„Fajn,“ řekla. „Takže mohu přestat slídit ve skříních po tajných pacientech. A kde teda je?“

„Ehmmm…“

„Jo, rozumím. Kdybyste mi to řekl, musel byste mě pak zabít. Nebo ne?“

„Je ve Švédsku.“

„Cože? A proč?“

„To ví bůh. A z toho důvodu se chystám do Švédska odletět, jen co se dovím adresu tamější kliniky.“

„No, to by mě zajímalo, co mají ve Švédsku za zázračné lékařské prostředky na rozdíl od nás,“ podotkla Tally. Řekla to trochu ironicky, ale ve Stevenově paměti to něco spustilo - něco, co ho poplašilo. „Jedině že jsou to přeborníci v ochraně proti biologickému zamoření,“ řekl nepřítomně.

„Cože?“

„Švédové jsou často voláni jako poradci tam, kde hrozí nějaká epidemie nebo smrtelná nákaza. Někde se objeví virus Eboly nebo Marburgu a už u toho najdete chlapíky navlečené v ochranných mundúrech švédské výroby, kteří pracují v mobilních laboratořích taktéž švédské výroby.“

„Snad nechcete naznačit, že ten kluk měl něco podobného?“

„Zatím nic takového nenaznačuju,“ řekl Steven. „Zatím pořád jen tápu v temnotě. Mimochodem, s tím obědem to pořád ještě není možné?“

„Obávám se, že ne,“ povzdechla si Tally. „Ale stejně děkuju. A dejte mi vědět, jak pořídíte ve Švédsku.“

John Macmillan zavolal hned po poledni. Už podle tónu jeho hlasu poznal Steven, že něco není v pořádku. Pokusil se ho předejít. „Doufám, že mi nechcete sdělit, že adresu té švédské kliniky nemáte?“ zeptal se.

„Stevene, obrátili se na mě lidé z nejvyšších míst…“

Steven nevěřil svému sluchu. John Macmillan se zřejmě chystá požádat ho, aby se stáhl zpátky. Ten John Macmillan, který se v minulosti tolikrát pustil do války s lidmi „na nejvyšší úrovni“, aby uchránil integritu Sci-Med a zjistil pravdu.

„Požádali mě, abych se spolehl na jejich ujištění, že Anwar Mubarak netrpí žádnou mimořádnou nebo exotickou chorobou a nehrozí mu žádné nebezpečí. Když jsem řekl, že si děláme starosti s dětmi se zelenými štítky, ujistili mě také, že stav Anwara Mubaraka nemá vůbec nic společného se smrtí Keitha Taylora a nemocí Patricie Lyonsové. Dali mi na to své čestné slovo.“

„Jo ták,“ řekl Steven tónem, který nepotřeboval komentář.

„Já myslím, že za těchto okolností musím jejich slovo přijmout. Druhá možnost by znamenala obvinit lidi z nejvyšších vládních kruhů, že lžou, aniž bych k tomu měl jakékoli opodstatnění.“

„Takže mě žádáte, abych to vyšetřování stopnul?“

„Však vy víte. Mojí zásadou vždycky bylo nechat své lidi v poli řídit se podle vlastního uvážení. Jenom vás žádám, abyste měl na paměti to, co jsem vám teď řekl. Stále trváte na tom, že se vydáte do Švédska hledat toho chlapce?“

„Ne, to asi ne,“ řekl Steven, ačkoliv mu slova přímo vázla v krku. Byl znechucený a rozzlobený, že ho Macmillan přivedl do takové situace. Zároveň ho ničilo, že to musí připustit, protože byl tomu člověku tolik zavázaný. A k tomu si uvědomil, že samotný Macmillan byl postaven před téměř neřešitelnou situaci. „Sakra,“ zaklel a položil telefon. „Sakra, sakra, sakra.“

Někdo zaklepal na dveře. Byla to jedna z hotelových recepčních. „Máte v úmyslu se už odhlásit, pane?“ zeptala se.

Steven se podíval na hodinky. Omluvil se, protože už bylo skoro půl jedné. „Vlastně ne,“ řekl. „Jestli je to možné, zůstal bych ještě do zítřka.“

„Já to tedy dole vyřídím.“

Steven stál u okna a pozoroval dopravní ruch dole. Měl nepříjemný pocit z toho, že najednou nemá jasný plán. Možná že kvůli letům stráveným u armády špatně snášel pocit, že je v koncích. Macmillanův telefonát ve skutečnosti zarazil jeho vyšetřování ve chvíli, kdy je zdaleka za ukončené nepovažoval. Tohle přece nijak nevysvětlilo, proč byl ten chlapec odvezen do Švédska, ani neřešilo důvod smrti Keitha Taylora nebo co je to vlastně s Trish Lyonsovou.

Zazvonil telefon. „Máte pokoj zajištěný na další noc, pane.“

Stevenovo náhlé rozhodnutí, že nepojede do Londýna, vzniklo vlastně proto, aby měl možnost uklidnit se. Potřeboval čas, aby se oprostil od vzteku a frustrace. Kdyby se měl v tomto stavu vrátit do hlavního města, mohlo by se stát, že by provedl něco, čeho by později litoval. Rozhodl se - jako už mnohokrát v minulosti -, že mu snad v zápase se stresem pomůže fyzická námaha. Došel si do auta pro tepláky a tenisky, převlékl se a vyběhl ven bez určitého plánu nebo cíle.

Hotel byl dost daleko od středu města, takže se nemusel vyhýbat žádnému návalu lidí a mohl volně klusat po chodnících předměstí, až se pěkně zapotil. Endorfiny, které se mu fyzickou námahou v těle vytvořily, značně přispěly k pocitu vnitřního uklidnění. Kromě toho mu dělalo dobře protáhnout si svaly a ujistit se, že mu fyzická kondice pořád ještě nemusí dělat starosti. Zdravý rozum mu sice říkal, že rozhodně nemůže být tak fit jako před nějakými deseti, patnácti lety, když sloužil jako operační voják mezi „špičkou“, jak si příslušníci regimentu rádi říkali, ale líbilo se mu namlouvat si, že by mohl být, a to byl ten nejlepší vnitřní faktor. Běh a plavání mu udržovaly štíhlou postavu a občasné výlety do hor Severního Walesu, které organizoval jeho starý pluk, mu poskytly příležitost otestovat si své výkony. Jen mu už teď trvalo déle, než se z toho zotavil.

Po návratu do hotelu stál dobrých deset minut pod sprchou a nechal horkou vodu konejšit bolístky a napětí z běhu. Pak se důkladně vyfrotýroval, oblékl si džíny a bílé tričko a zavolal Tally.

„Já myslela, že už jste touhle dobou na cestě do Švédska. Kde vlastně jste?“

„Změna plánu, jsem pořád tady ve městě. Takže co byste řekla na večeři?“

Tally okamžik váhala a pak řekla: „Noo… snad ano, kdyby to šlo o trochu později. Mám hodinu.“

„Vážně, a čeho?“

„Francouzskou konverzaci. Koncem léta se chci s přáteli vypravit do Francie.“

„To vám přeju. Jen mi řekněte, kde ta hodina je, a já vás tam vyzvednu.“

Steven zašel do recepce zeptat se, jestli je v Leicesteru nějaká francouzská restaurace.

„Indickejch, těch je tu fůra,“ řekla dívka trochu pohrdavě. „Ale francouzská… Počkejte, zeptám se Carol.“

Dívka se vrátila z kanceláře s názvem a telefonním číslem restaurace. Steven tam zavolal a zamluvil stůl v Le Gavroche na devět hodin.

* * *

Když se Tally vynořila ze dveří školy, kde se konal kurz franštiny, venku pršelo. Podržela si aktovku nad hlavou a rozhlížela se před bránou po Stevenovi vpravo a vlevo. Ten už vystoupil z auta a mával na ni.

„Páni, v něčem takovém jsem v životě nejela,“ řekla, když jí Steven podržel dveře a ona se skládala do porsche. „Není lehké udržet si přitom dekorum… že ano,“ vykřikla, když se jí kolena ocitla téměř až u brady. „Mám pocit, že sedím na silnici.“

Steven oběhl vůz a nasedl. „Kdepak, jste dobrých… pět čísel nad ní,“ zašklebil se a nastartoval.

„Kam jedeme?“

„Překvápko.“

Deset minut nato se Tally předklonila na sedadle, aby mohla přečíst jméno restaurace, před kterou Steven zastavil. „Ach, jak rozkošné!“ vykřikla, když viděla francouzský název. „A jak pozorné od vás - děkuju.“

„Už jste tu někdy byla?“

„Vůbec nevím, že to existuje,“ přiznala Tally.

„Takže ani jeden z nás neví, jak bude vypadat jídlo,“ řekl s úsměvem Steven. „Držme si palce.“

Když vešli, první dojem byl dobrý. Bylo tam teplo a útulno a ke stoluje uvedl číšník, který byl buď Francouz, nebo dobře napodobil přízvuk, který zapadal do prostředí. Zatímco si prohlíželi jídelní lístky, usrkávali Kir Royale.

„Tak jak to, že sešlo z výletu do Švédska?“

„Dostal jsem varování,“ vysvětlil Steven, který stále cítil trpkost.

Tally to hned poznala a nechtěla do toho moc rýpat. „To vás muselo otrávit.“

„Lidé ‚na nejvyšší úrovni‘ ujistili mého šéfa, že dítě je v pořádku a netrpí žádnou hrozivou chorobou. A z toho důvodu není přece třeba, abych ho na klinice navštívil, že?“

„Ale vy se na to zřejmě díváte jinak?“ zeptala se mírně Tally.

Číšník si přišel pro objednávku a tak se na chvíli odmlčeli.

„Já pořád nevím, proč ho museli odvézt do Švédska. A taky bych rád věděl, jak jsou na tom ostatní děti z toho tábora,“ řekl Steven.

„Znamená to snad, že musíte úplně zrušit svoje vyšetřování, anebo můžete pracovat aspoň okrajově?“

„Já jsem přistoupil pouze na to, že nepojedu do Švédska. Ale to jsem viděl jako jediný a nejbližší logický úkol. Jinak vlastně dost dobře nevím, kde začít.“

„Mohl byste si pohovořit s rodinou toho chlapce,“ navrhla Tally.

„Jenže já nemám adresu,“ namítl Steven. „Dost práce mi dalo, než jsem získal aspoň jeho jméno. Kdybych teď měl shánět adresu…“

„Tak budou vědět, že za tím jdete dál, a mohli by to považovat za porušení vaší… džentlmenské dohody.“

„No právě.“

„No tak se snad najdou nějaké jiné cestičky jak lapit myšku,“ řekla povzbudivě Tally. „Třeba by vám ji řekli ve škole toho kluka.“

Steven se na ni zahleděl.

„Říkal jste, že na tom táboře bylo okolo stovky dětí?“

„Sto osm.“

„To znamená tak deset školních skupin, možná méně. Mohl byste zjistit, které školy tam tehdy měly svoje děti, a pak se dovědět, do které z nich chodil. A pak už by nebylo tak těžké získat jeho adresu ze školních seznamů. Všechno, co potřebujete, je vymyslet si nějaký pádný důvod.“

„Skvělé,“ řekl uznale Steven. „Připomeňte mi, že vás nikdy nesmím podceňovat.“

„O tom jste snad ani neuvažoval…,“ usmála se Tally.

To už jim přinesli první chod - smažený camembert s rybízovým želé - a Steven řekl: „Teď ale mluvme o příjemnějších věcech. Povězte mi o vaší cestě do Francie.“

* * *

Na závěr příjemného večera plného smíchu a vzpomínek na různé příhody z minulosti pozvala Tally Stevena na skleničku na dobrou noc. „Mně se ten dnešní večer tak líbil,“ řekla, když přinášela z kuchyně dva malé šálky kávy a dvě baňaté sklenky s calvadosem, „že si musíme tu francouzskou vůni ještě prodloužit.“

„Mně se to taky moc líbilo,“ přiznal se Steven a pozvedl sklenku.

„Tak na zdraví lodí, které se míjejí ve tmě,“ řekla Tally a také zvedla sklenici.

Steven se usmál tomu vtipnému přirovnání.

„Takže zítra zpátky do Londýna?“ zeptala se Tally.

„Nejdřív ale musím zjistit školu, do které ten chlapec chodil. Pokud měli z počátku v úmyslu umístit ho do vaší nemocnice, tak by to znamenalo, že chodil do některé zdejší školy.“

„Dobrý nápad.“

„Můžu vám zítra zavolat?“

„Jistě, budu zvědavá, jak jste uspěl.“

„No, pro mě to není ten hlavní důvod, abych vám volal,“ řekl Steven s významným pohledem do očí.

Tally se usmála a řekla: „Stevene, já vím, že nás to k sobě tak nějak táhne, ale rozum říká, že to nikam nepovede… Já mám svůj život tady a vy jím jenom krátce projíždíte.“

„Z Londýna sem není tak daleko.“

„Ono by to neklapalo.“

„Můžeme se aspoň pokusit.“

Steven postavil sklenici a uchopil Tallyiny prsty do svých rukou. Zdálo se, že v Tally probíhá nějaký nelehký vnitřní zápas. Něco jí říkal mozek, a něco jiného tělo. Nejdřív trochu váhala, pak se zdálo, že se uvolnila, ale nakonec přece jen vyhrál mozek. Lehce položila dlaně Stevenovi na prsa a jemně ho odstrčila. „Ne, ne,“ řekla. „Vždyť je to jen dva dny, co jsem vás potkala, a zítra budete nejspíš pryč. Bylo to pěkné, ale nechme to tak.“

„Jak myslíte,“ řekl smutně Steven. Usmál se a něžně ji políbil na čelo. „Bon nuit, madame.“

Hned ráno zavolal Steven do školního tábora v Pinetops a požádal o seznam škol, jejichž žáci tam byli v době toho poplachu s TBC. Bylo jich celkem devět a jedna z nich byla v Leicesteru. Označil si ji jako svého favorita, zjistil si telefonní číslo a zavolal na ředitelství jako představitel ministerstva zdravotnictví, který zjišťuje žáky, kteří dostali na táboře v Pinetops vakcínu BCG. Steven si ve svém seznamu pacientů se zeleným štítkem odškrtal jména, která mu ředitelka přečetla. Když skončila dvanáctým jménem, Steven jí napověděl: „A samozřejmě Anwar Mubarak, že?“

„Ten není od nás.“

„Určitě ne?“

„To jméno jsem nikdy neslyšela.“

„Vážně? To je přece právě ten chlapec, který na táboře onemocněl; já myslel, že to byl váš žák?“

„Určitě ne. Lituju.“

Steven zkusil školu nejblíž k Leicesteru a dostal tutéž odpověď. Jeho překvapení a zklamání narůstalo, jak škol ubývalo, až zůstala jen jedna, škola v Edinburghu, do které chodila Trish Lyonsová. A protože mu už na jeho seznamu zůstalo pouze dvanáct jmen, poprosil úřednici, aby mu je potvrdila. Odškrtal jich dvanáct a nakonec dodal: „A Anwar Mubarak.“

„Ne, ten není od nás.“

Steven zavřel oči a řekl: „To byl přece ten chlapec, který tu paniku způsobil, ten, co onemocněl.“

„To je možné, ale z naší školy nebyl.“

Steven odhodil pero a hlasitě si odfoukl. Co má tohle k čertu znamenat? Mubarak není žákem ani jedné ze škol, které poslaly své děti do Pinetops. Dal si záležet, aby zdůraznil všem, že Mubarak byl ten chlapec, který tam způsobil tu paniku s TBC, pro případ, že by došlo k nějakému „nedorozumění“ a záměně jména, tak jak tomu bylo s nemocnicí, do které byl přijat. Čekal, že by ho v příslušné škole na omyl upozornili, ale to se nestalo. Všech devět škol bylo přesvědčeno, že ten chlapec byl žákem některé jiné školy.

Steven zavolal Tally. „Tak já se vracím do Londýna. Musím mluvit s Johnem Macmillanem. Ten kluk, ten Mubarak, nebyl žákem žádné ze škol, které měly své děti v Pinetops.“

„Cože? Jak je to možné? Třeba si spletli jméno.“

„Taky jsem si to myslel. Ale nespletli. Všechny ty školy byly přesvědčené, že ten nemocný kluk chodil do nějakého jiného ústavu. A když si to připomenu, tak ani personál Pinetops nebyl informován, z které školy byl.“

„To je ale divné. Nedává to vůbec smysl.“

„Ale ano, pokud připustíme, že vůbec neexistoval,“ řekl Steven.

JEDENÁCT

Cože?“ vykřikl John Macmillan, když mu to Steven oznámil. „Jak se můžou opovážit takhle nám věšet bulíky na nos? Dali mi své čestné slovo a jen na tomhle základě jsem jim slíbil spolupráci.“

Steven o tom uvažoval, zatímco Macmillan pochodoval po kanceláři a dával průchod své zlosti. „Možná že když se to vezme přísně doslova, oni vlastně ani nelhali,“ řekl, i když v duchu tušil, že tím jen přilévá olej do ohně. Whitehallská mafie nebyla právě společnost podle jeho gusta a docela ho těšilo, co na ni takhle prasklo. „Mubarak je zřejmě opravdu mimo nebezpečí, když vlastně neexistuje… a také tím pádem nemůže za to, co se stalo Keithu Taylorovi nebo Trish Lyonsové, aspoň myslím…“

„Dejte pokoj s tou svou sémantikou,“ zuřil Macmillan. „Klinika ve Švédsku… požadavek z nejvyšších kruhů… zatracení podvodníci.“

„Možná je pro nás výhodné, že oni nevědí, že my víme, že nám lhali,“ nadhodil Steven.

Macmillan přestal pochodovat. „Pokračujte.“

„Kdybyste vyrazil na ministerstvo zdravotnictví s odkrytými zbraněmi, když zatím netušíme, co měli v úmyslu, zase si najdou nějaký způsob, jak z toho vybruslit. Budou kalit vodu s těmi obvyklými nesmysly o poruše komunikace a politováníhodných nedorozuměních. A výsledkem bude, že zatlučou všechna dvířka a opevní se. A my nikdy nezjistíme, co se stalo v Pinetops.“

„A co navrhujete vy?“

„Neřekneme nic, necháme je, ať si myslí, že jim to žereme, a zatím se pokusíme zjistit, co se doopravdy děje.“

„Na tom asi něco je,“ souhlasil Macmillan, který se už trochu uklidnil.

„Tak si to shrneme,“ řekl Steven. „Máme tady situaci, kdy sto osm dětí dostalo bez zřejmých důvodů vakcínu BCG… jestli je to ovšem to, co opravdu dostali.“

Macmillan obrátil oči v sloup.

„Několik těchto dětí má kožní obtíže. Jedno dokonce zemřelo na nekrotizující fasciitidu, ačkoliv diagnóza není úplná, laboratoř ji nepotvrdila. U dalšího děvčete to vypadá, že se rozvíjejí tytéž příznaky. Takže myslím, že první, co potřebujeme, je zjistit, co vlastně ty děti dostaly a proč. Uvidíme, jestli nás to povede k tomu, co se jim stalo. A otázku ‚proč‘ přenechám vám.“

„A kde začnete?“

„Pinetops má svou vlastní ordinaci, kde je přinejmenším jedna kvalifikovaná ošetřovatelka. Doufám, že se toho očkování také zúčastnili - aspoň předpokládám, že ano, i když třeba jen proto, že by vzbudilo podezření, kdyby je k tomu nepustili. Takže tam zajedu a promluvím si s nimi, zeptám se, jestli si tenkrát nevšimli něčeho neobvyklého. Pak pojedu do Edinburghu zjistit, jak to vypadá s Trish Lyonsovou. Taky si znovu pohovořím s vdovou Scotta Haldanea. Pořád mi něco říká, že její manžel odhalil něco, co bych měl vědět.“

„Něco, co mu možná přineslo smrt?“ řekl Macmillan.

„Právě.“

* * *

Steven tentokrát, na rozdíl od své první návštěvy, našel Pinetops v činorodém ruchu. Tábor byl plně obsazen dětmi, naprosto zaujatými pobytem v přírodě a činnostmi, které pod dohledem bdělých instruktorů rozvíjejí osobnost. Steven se na chvíli zastavil a pozoroval skupinu, jež nacvičovala převracení a směrování kánoí u břehu jezera. Sám neměl tento manévr v oblibě - vždycky se mu dostala voda do nosu -, ale uznával, že je to dovednost, která je důležitá. Cítil upřímný soucit s klukem, který k velkému pobavení ostatních po převrácení kašlal a plival. Podle přízvuku poznal, že ty děti jsou z Londýna.

„Vy bez nás nějak nemůžete vydržet, co?“ zažertoval hlavní instruktor, když Steven strčil hlavu do dveří.

„Vyvolává to ve mně touhu být zase dítětem,“ řekl Steven a zahleděl se k vodě. „Dneska ráno je jezero kouzelné.“

Instruktor si stoupl vedle něj. „Chce to trochu tréninku, že? Úplný zemský ráj, vidíte? Ale co pro vás můžu udělat tentokrát?“

Steven se zeptal, jestli by mohl mluvit s někým z personálu ošetřovny.

„Bez problémů. Náhodou vím, že naše ošetřovatelka Joan má právě v práci nějaké rozbité koleno. Zavedu vás tam.“

Steven procházel s hlavním instruktorem přes pozemek tábora a cestou si všiml družstva dětí, které se připravovaly na výlet do hor, všechny vybavené mapami a kompasy.

Když vešli na ošetřovnu, kde táborová sestra právě skončila obvazování chlapce s rozbitým kolenem, uhodil je do nosu pach dezinfekce. Sestra chlapce nabádala, aby přišel zítra ráno na převaz. „A ne, aby sis to namočil, mladý muži.“

„Joan, tohle je doktor Dunbar z Inspektorátu Sci-Med. Chce se vás na něco zeptat,“ řekl instruktor.

„Doufám, že nejde o nějaký průšvih,“ řekla s úsměvem sestra.

„Ani nápad,“ uklidnil ji Steven a s díky se rozloučil s instruktorem. „Jde o to očkování vakcínou BCG, které tady před pár měsíci u skupiny dětí proběhlo. Byla jste vůbec u toho?“

„Ano, pomáhala jsem s očkováním.“

„Výborně,“ zaradoval se Steven. „Doufal jsem, že to řeknete. Povězte mi o tom něco. Kolik lidí to provádělo?“

„Počkejte… no, doktor a čtyři asistenti. Se mnou a s Ca-rol, mojí šéfkou, nás bylo šest.“

„Znáte toho lékaře?“

„Nikdy předtím jsem ho neviděla.“

„Takže on nebyl zdejší?“

„Ne, myslím, že někdo říkal, že jsou všichni z Londýna.“

„Nevzpomínáte si náhodou na jeho jméno?“

„Myslím, že Leyton. Ano, představil se jako doktor John Leyton. Snad se něco nestalo? Proč se na to ptáte?“

„Nejde o nic vážného,“ řekl Steven. Snažil se rozptýlit náznak podezření, které na sestře viděl. „Ale některé děti v období po očkování nějak onemocněly, tak jsme se museli ujistit, že byl zvolen správný postup. Víte, jak to dneska chodí.“

„To mi povídejte, na všechno formuláře a celý národ očekává nějakou kompenzaci.“

„No právě,“ řekl Steven. „Takže vy jste si ničeho mimořádného na doktoru Leytonovi a jeho týmu nevšimla?“

„Vůbec ne, byli velice sympatičtí.“

„Oni si tu vakcínu s sebou přivezli, anebo jste ji pro ně objednávali?“

„Přivezli si svou.“

„Nepamatujete si, že by na ní bylo něco.., co stálo například na nálepkách?“

„Byl tam nápis BCG přece,“ řekla sestra, jako by mluvila s idiotem.

„Fajn, to je dobrý začátek,“ řekl s úsměvem Steven. „A ještě něco dalšího? Datum? Výrobce?“

Sestra se na něj tázavě zadívala. „Doufám, že nikdo nenaznačuje, že ta vakcína byla špatná?“ zvolala.

„Ale ne,“ vzdychl Steven. „Ale znáte to, dneska ty úřady chtějí mít všechno desetkrát ověřené a potvrzené.“

„Už ze zvyku jsem se dívala na datum exspirace. Jaké bylo, to si přesně nepamatuju, ale vím, že bylo v pořádku.“

„A výrobce?“

„Bohužel nevím, ale počkejte, bylo tam jméno… mám dojem, že Nichol. Na sto procent vám to neodpřísáhnu, ale určitě to bylo něco jako Nichol nebo Nichols. Já tomu zas tak velkou pozornost nevěnovala.“

Steven ošetřovatelce poděkoval a pochválil ji, že mu nesmírně pomohla. Pro jistotu s ní ještě chvilku pohovořil, vyptal se jí, kde studovala, a také jaké typy poranění se v Pinetops nejčastěji vyskytují, zkrátka se snažil, aby celý pohovor vyzněl přátelsky a nevybočil z běžné rutiny. Tajně doufal, že o jeho návštěvě nebude podávat žádné úřední hlášení.

Ještě než odjel, zavolal Steven Sci-Med a požádal, aby mu zjistili farmaceutickou společnost s přibližným názvem Nichol nebo Nichols, která se zabývá výrobou BCG vakcíny. Zároveň se dotázal, jestli se v londýnské laboratoři podařila kultivace z pitevních vzorků Keitha Taylora. Odpověď byla opět negativní.

Bylo už skoro devět hodin večer, když Steven dojížděl na předměstí Edinburghu. Rozhodl se pro ubytování v tomtéž penzionu jako minule - Fraoch House. Předem tam zavolal, jestli mají volný pokoj, a dověděl se, že „má štěstí“. Stále si říkal, že je nejvýhodnější zůstat co nejméně nápadný. Čím méně lidí bude vědět, kde je a co dělá, tím lepší.

Trochu váhal, jestli není moc pozdě zavolat vdovu po Haldaneovi, ale nakonec to udělal. Omluvil se za pozdní hodinu, ale aspoň ji požádal, jestli by se s ním sešla druhý den ráno.

„A je to, prosím vás, ještě k něčemu?“ obořila se na něj Linda Haldaneová. „Stejně si všichni pořád myslí, že manžel spáchal sebevraždu. A abych pravdu řekla, začínám už tomu sama taky věřit.“

„Ale ve skutečnosti snad ne?“

„Ne,“ vydechla Linda.

„Jestli vám to nějak pomůže, tak vám můžu říct, že já sám o tom taky nejsem přesvědčený. Proto jsem s vámi chtěl mluvit.“

Linda dlouze vzdechla. „Mně se do toho nechce. Před dvěma dny se nám někdo vloupal do domu a já tu pořád ještě nejsem hotová s uklízením. Už opravdu nemám náladu na nějaká další jednání s úředním aparátem. Mám policajtů a všeho toho vyptávání až po krk.“

„Bože, to jsem nechtěl,“ řekl Steven. „To je určitě poslední věc, kterou byste potřebovala, ale já vlastně žádný policajt nejsem a říkám vám upřímně, že jsem na vaší straně. Nešlo by to aspoň na půl hodinky?“

„No tak dobře,“ souhlasila Linda jakoby proti svému přesvědčení. „Přijďte okolo desáté. Víte kam?“

Steven řekl, že ví.

Steven přišel přesně v deset. „Co kdybychom si sedli venku na zahradu, dokud máme ještě příležitost,“ navrhla Linda a pohlédla na bledé sluneční paprsky. „Nehledě k tomu, že jsem pořád ještě nestačila uklidit uvnitř tu paseku.“

„Co policie, tuší, kdo by to mohl být?“ zeptal se Steven.

„Vlastně netuší. Jedině že to mohl být nějaký feťák, který si myslel, že když byl Scott doktor, tak po něm všude zůstaly plné skříně heroinu. Ale prohledali to tu opravdu dokonale,“ dodala trpce.

„To vás lituju,“ řekl Steven. „Někteří lidé si nedovedou představit ten příšerný pocit, že se vám do domu dostal někdo cizí.“

„Já je tu pořád nějak cítím,“ řekla Linda a mimovolně se otřásla. Nechala Stevena samotného, aby si užíval podzimní sluníčko a zpěv kosa, a šla dovnitř připravit kávu.

„Máte hezkou zahradu,“ pochválil ji, když se vrátila.

„Hmm,“ přisvědčila Linda. „Bohužel už tady nemůžeme dál zůstat. Musíme se naučit vycházet se svými prostředky, jak říkávala moje babička.“

„Promiňte, já myslel…,“ začal rozpačitě Steven.

„Sebevražda je důvodem ke zrušení pojistky,“ prohlásila Linda s neskrývanou zlobou. „Takže, pokud nemáte nic lepšího...“ Zahleděla se na Stevena ocelovým pohledem.

„Víte, nemám žádné důkazy,“ přiznal Steven. „Jenom takový pocit, že okolo těch dětí se zelenou visačkou je toho víc, než mi říkali. A já myslím, že právě to dělalo vašemu manželovi starosti, spíš než nehoda Trish Lyonsové.“

„Takže vy teď věříte, že se jí stala nehoda a že si z toho Scott nemusel dělat výčitky, které by ho dohnaly k sebevraždě?“

Steven přikývl a opakoval: „Stejně jako váš manžel věřím, že to byla nehoda.“

„No, tak to už něco znamená. Jak vám v tom můžu pomoct?“

„Vy jste říkala, že okolo toho případu Trish Lyonsové měl Scott několik telefonických hovorů, které ho rozzlobily, ale neřekl proč. Tak jsem uvažoval, jestli jste si od té doby, co jsme spolu mluvili, ještě na něco nevzpomněla, jakkoliv by se vám to zdálo nicotné nebo bezvýznamné. Zoufale potřebuju něco, co by mě nějak nasměrovalo. Mám totiž stejně nepříjemné pocity, jako měl váš manžel, ale on toho zřejmě zjistil víc než já.“

„Bůhví, že bych vám na vaši otázku strašně ráda nějak kladně opověděla,“ řekla. „Ale nemůžu. Scott mi nechtěl nic říct. Pořád tvrdil, že se o něčem musí pořádně ujistit, než o tom bude moct mluvit.“

„Nezachytila jste z těch telefonátů nějakou narážku? Nějaké jméno? Organizaci? Něco jiného?“

„Myslím, že už jsem vám řekla, že si stěžoval, že mu ti lidé stavějí do cesty jen samé překážky.“

„Nic jiného?“

Linda bezmocně přemítala. „Víte, možná že jsem sem tam nějaké to slovo zachytila, zvláště když zvýšil hlas na toho, s kým mluvil… Například si vzpomínám, že se jednou ptal: ‚A kdo udělal tu zatracenou věc?‘, ale nemám ponětí, o čem to mluvil.“

Steven tu otázku po ní opakoval. „To je zajímavé,“ dodal a hned přitom pomyslel na vakcínu. „Možná bych dokonce uhádl, na co se to ptal.“

„Vážně?“

„Trish Lyonsová není jediné dítě, které po pobytu v táboře u Jezer onemocnělo. Kromě toho, že tam všechny ve stejném čase byly, jediné, co mají společné, je, že byly očkovány vakcínou BCG.“

„A myslíte, že Scott měl podezření, že v té věci není něco v pořádku?“

„Je to možné. A nejen to, myslím, že dokonce přišel na to, co se s těmi dětmi děje. Kdybyste si náhodou ještě na něco vzpomněla, zavolejte mi prosím kdykoliv, ve dne i v noci.“ Steven jí podal svou vizitku.

„Určitě. Slibuju.“

Steven si pro návštěvu nemocnice nemohl vybrat horší dobu. Matka Patricie Lyonsové, Virginia, se tam právě úplně zničená dohadovala s lékaři. Sdělili jí totiž, že budou muset Trish amputovat paži, aby se infekce nerozšířila po celém těle. Hádka probíhala tak hlasitě, že mohl rozumět všemu, co říkala Virginia Lyonsová, i když čekal za dveřmi.

„Jaká infekce?“ rozčilovala se. „Vždyť jste zatím pořád nic nenašli? Jen hádáte. Jak může něco, co nedokážete vypěstovat, prorůstat jejím tělem?“

Z odpovědi dokázal Steven pochytit jen tlumené vysvětlení, načež Virginia propukla v pláč a z kanceláře ji vyprovodil lékař, který ji předal jedné z ošetřovatelek. Ta ženu objala kolem ramen a odváděla pryč na šálek čaje a útěchu.

Steven poznal v jednom z lékařů Johna Fieldinga, s kterým už posledně mluvil. „Přišel jsem se podívat, jak se vede Trish. A obávám se, že odpověď už asi znám,“ řekl.

Fielding bezmocně potřásl hlavou. „Laboratoř stále nedokázala nic vypěstovat, a ať jí dáváme jakákoli antibiotika, ona se přesto stále zhoršuje. Vedeme beznadějnou válku. I když nám matka dá svolení k amputaci, pořád ještě nebudeme za vodou. Skvrny na dalších částech jejího těla začínají vypadat, jako by měly postupovat stejným způsobem.“

„Vy si tedy myslíte, že její stav není způsoben nějakou infekcí, která se dostala do spáleniny?“ zeptal se s obavami Steven.

„To jsme si samozřejmě všichni ze začátku mysleli,“ odpověděl Fielding. „Infekce bývá u spálenin velice častá, ale v kulturách nám nevyrostl žádný z obvyklých podezřelých bacilů, takže jsme začali pochybovat. Kdyby jen laboratoř nějaký ten bacil našla, byla by to pro všechny úplná spása.“

Steven přikývl. Vzpomněl si, že přesně tohle všechno slyšel i od lékařů ošetřujících Keitha Taylora. To nemůže být náhoda. „A co nekrotizující fasciitida?“ zeptal se.

„Bez příčiny?“

„Ale nikoliv bez precedentu,“ řekl tlumeně Steven.

„Chtěl byste to děvče vidět?“ zeptal se lékař.

Steven souhlasil. Musel nejdřív zajít do malé předsíňky pro ochranný oblek a masku, než vejde do pokoje, kde ležela Trish, silně omámená sedativy.

„Sestry jí odstranily obvazy, abychom mohli její matce ukázat rozsah jejího postižení. Dosud je neobnovily, takže se sám můžete přesvědčit,“ řekl Fielding. Odhalil lehkou gázovou roušku z Trishiny paže. Když Steven uviděl tu spoušť, nemohl potlačit úděs.

„Tkáň se jí prostě rozpadá,“ řekl lékař. „Na obnovu není absolutně žádná naděje, a když nebudeme jednat rychle, se vší pravděpodobností dojde ke gangréně.“

Steven přikývl a doktor paži zase zahalil. Pak odkryl Trishiny nohy a řekl: „A tohle jsou oblasti, kde máme obavy, že můžeme očekávat totéž.“

Steven uviděl bledé skvrny na dívčiných nohách. „Dovolíte, abych se podíval zblízka?“ zeptal se.

„Poslužte si,“ řekl doktor a podal Stevenovi jednorázové rukavice, aby si je oblékl.

Když se Steven shýbl, všiml si, že průhledovým okénkem z chodby ho někdo pozoruje - byla to Trishina matka. Její vyčerpaný výraz hovořil sám za sebe, jaký stres žena prožívá. Steven pokračoval a zkoumal skvrny, přejížděl prsty po povrchu všemi směry a občas štípl. „Ta kůže vypadá dost pevná. Proč myslíte, že by mohla chytit infekci?“

Doktor otevřel pouzdro se sterilními jehlami a řekl: „Dívejte se.“

Když lékař píchl do oblasti normálně vypadající kůže, Trish sebou ve spánku cukla, ale když totéž udělal uprostřed některé skvrny, vůbec nezareagovala.

„Ztrácí v těch oblastech cit. To není dobré znamení.“

„A také to není syndrom udávaný při vitiligu, pokud si vzpomínám,“ dodal Steven.

„Dobrý postřeh,“ souhlasil Fielding.

„Děkuju vám,“ řekl Steven. Svlékl rukavice a zahodil je do šlapacího kbelíku. Oba muži vyšli ven a připojili se ve vedlejší místnosti k Virginii Lyonsové a ošetřovatelce. Steven byl představen prostě jako doktor Dunbar bez jakýchkoliv jiných podrobností.

„Paní Lyonsová došla k rozhodnutí,“ řekla sestra.

„Chci, abyste tu amputaci provedli,“ řekla Virginia trhaně, jako kdyby ze sebe každé slovo musela násilně vyrazit. „Jestli je to jediná cesta jak ji zachránit…“

„Obávám se, že je to jediná šance, kterou vůbec má.“

Virginia vstala a chystala se k odchodu, ale pak se zastavila a otočila. „Co jste to tam dělali s Trishinýma nohama a jehlou?“ zeptala se.

„Testovali jsme reaktivitu,“ odpověděl lékař.

„Doktor Haldane to taky dělal,“ řekla váhavě Virginia.

„Je to zcela rutinní test, paní Lyonsová.“

Virginia Lyonsová vypadala, jako kdyby před očima spatřila strašidla. „Kristepane, snad se jí nechystáte amputovat i nohy?“ vydechla.

„Proboha ne, nic takového,“ řekl spěšně Fielding a sestra už zase objala Virginii kolem ramen a odváděla ji pryč. Jinak by viděla, že pohled, který si vyměnil Fielding se Stevenem, zdaleka nebyl uklidňující.

DVANÁCT

Macmillan se Stevenem už seděli mlčky tak dlouho, že se to zdálo věčností. Konečně Macmillan promluvil. „Vy tedy vážně tvrdíte, že někdo z vlády řídil aplikaci škodlivé látky více než stovce školních dětí pod záminkou, že je chrání očkováním proti tuberkulóze?“

„Opravdu to tak začíná vypadat,“ přisvědčil Steven. „Nevěřím, že ty děti dostaly vakcínu BCG - a taky nebyl důvod jim ji dávat. Dítě, které mělo údajně onemocnět tuberkulózou, je mýtus.“

„Co jim to teda proboha dali, a proč?“ přemítal Macmillan.

„Já myslím, že byste se za těchto okolností měl přece jen dotázat ministerstva zdravotnictví,“ navrhl Steven. „Jean mi právě zjistila, že neexistuje žádná farmaceutická společnost jménem Nicol nebo nějak podobně. Vzhledem k tomu narazilo moje vyšetřování na zeď.“

Macmillanovi se z představy, že bude muset válčit s nejvyššími vládními útvary, dělalo nanic. Vstal a přešel kancelář až k oknu. „Panebože, kdyby aspoň přestalo pršet,“ naříkal při pohledu na dopravu, která se sunula pomalu jako had.

„Ale ano, pokud uvěříte klimatickým expertům, kteří předpovídají, že nám ze změn podnebí hrozí sucha,“ řekl Steven. „Ale ne, pokud naopak uvěříte těm, kteří předpovídají rozsáhlé záplavy a vodní lyžování ve Whitehall.“

„Jak můžete být tak cynický, a to vám není ještě ani čtyřicet,“ povzdechl Macmillan.

„Všechno, co si já přeju, je důkaz,“ odpověděl Steven. „A všechno, co místo toho dostávám, je hodnověrná slátanina.“

„V tom tedy máte pravdu,“ zamručel Macmillan. „Hodnověrnost je ve vědě novou měnou. Je to určitě snadnější než vyrukovat s nějakým faktem.“

Steven ho přestal poslouchat. Předklonil se na židli a málem si vykroutil hlavu, aby mohl přečíst štítek přilepený na červených deskách, které ležely v koši označeném „nevyřízené“ na Macmillanově stole. „Nichol!“ vykřikl náhle.

„Cože?“ obrátil se Macmillan od okna.

Steven sebral spis a řekl: „To byl název na těch lahvičkách s očkovací látkou.“

„Ale ne, to je jméno jakéhosi mladého vědce, kterého přejelo auto a ujelo. Říkal jsem vám o něm před pár týdny. Nichol, Alan Nichol. To bude asi jen shoda jmen…“

„Ale přece jen. Vzpomínám si, že jste říkal, že pracoval v nějaké biotechnologické společnosti,“ namítl Steven. „Dovolíte?“ popadl spis a Macmillan kývl svůj souhlas.

Steven četl ze zprávy: „St. Clair Genomics… Heleme se.“

„Pořád to tu leží a čeká se na konečný závěr policie,“ podotkl Macmillan.

„Rád bych to prověřil,“ řekl Steven.

„Jestli mě to zbaví konfrontace s ministerstvem zdravotnictví,“ řekl Macmillan, „tak spánembohem do toho.“

„Je k tomu něco jiného než tohle?“ zeptal se Steven a ukázal na tenkou složku.

„Žádal jsem Jean, aby o tom sehnala víc podrobností, jen pro případ, že by policie přišla s něčím, co se nás týká,“ řekl Macmillan a stiskl tlačítko interkomu.

„Mám tu složku,“ zněla odpověď Jean Robertsové.

* * *

Steven se rozhodl, že si to pročte ještě před odchodem z budovy pro případ, že by se potřeboval na něco zeptat nebo něco si vyžádat. Ukázalo se, že ne. Měl tam jméno výkonného ředitele St. Clair Genomics a trochu všeobecných informací. Také jméno a adresu toho mrtvého i několik základních informací o něm a jeho adresu. Bylo tam rovněž hlášení místní policie o nehodě, která se stala už před třemi týdny.

Nichol bydlel se svou ženou Emmou v pronajaté chatě v osadě Trenton. Když ráno procházel se svým psem uličkou beze jména, v plné rychlosti ho srazilo jakési auto. Nezastavilo a dosud nebylo zjištěno. Nějaký vesničan tvrdil, že asi v té době viděl červený teréňák, který jel vesnicí velkou rychlostí. Popis řidiče nebyl k dispozici. Ze zprávy Steven usoudil, že policie na celou událost pohlíží jako na běžný případ opilého řidiče, který z místa nehody raději ujel.

Alanovi Nicholovi bylo dvacet osm let, absolvoval na Glasgowské univerzitě obor molekulární biologie s vynikajícím prospěchem. Pokračoval ve studiu na Edinburské univerzitě, kde získal titul PhD. za práci na genech, které ovlivňují patogenitu viru. Načež působil tři roky v postdokto-randském výzkumu na univerzitě v Cambridge. Tam ho také oslovil Phillip St. Clair, který řídil svou vlastní malou biotechnologickou firmu a stále udržoval dobré vztahy s univerzitními odděleními, jež se zabývají biotechnologickými výzkumy. Dělal to z vlastního zájmu - vždycky si dovedl vyhlédnout dobré nápady nebo slibné vědce, které se snažil získat do své společnosti - přitom však rád zdůrazňoval, že ten vztah je symbiotický a že je stále ochotný o všechny informace se podělit.

St. Clairův šarm a výmluvnost tomu významně napomáhala. Každý sice věděl, že jeho skutečné zájmy jsou spíše komerciální než akademické, přesto byl na univerzitě většinou dobře přijímán. I když sám také graduoval v biologických vědách, vždycky měl v plánu angažovat se co nejdřív v byznysu a využívat k tomu molekulární biologii, kterou považoval za obrovský potenciál v medicíně. Jeho otec asi před deseti lety jednorázově investoval do synovy budoucnosti tím, že založil instituci St. Clair Genomics, a trval na tom, že dál už se musí Phillip sám postarat o to, jestli bude prospívat, nebo padne.

V prvních letech to vycházelo jen tak tak, ale společnost uspěla s několika malými diagnostickými pomůckami a poslední tři roky přitáhla pár odvážných kapitálových investic. Dosud však se jí přece jen nepodařilo přinést na trh něco opravdu velkého. Steven se rozhodl, že se v St. Clair Genomics zastaví neohlášen.

Na rozdíl od Cambridžské univerzity, která živí a střeží svou historii ve starobylých kamenných kolejích a nádvořích, budova St. Clair Genomics byla stavbou svého věku - funkční a odpovídající své době. Pokus vytvořit nad jejím vchodem porost z plazivých rostlin se nesetkal s úspěchem, a tak nedokázal zakrýt konstrukci z prefabrikovaných panelů. Stavba však působila odlehčené a uvnitř vzdušně díky několika skleněným střešním panelům, které umožňovaly, aby na rostliny v malém atriu dopadalo opravdové denní světlo. Steven si přečetl, že byly propůjčeny od Správy lesů. U jedné z nich se posadil, zatímco recepční zjišťovala, jestli bude Phillip St. Clair „dosažitelný“, nebo ne.

Když mu Phillip St. Clair vracel jeho průkaz, zdálo se, že má na tváři poněkud nervózní úsměv. „Musíte mi prominout, doktore Dunbare, že jsem se bohužel se Sci-Med ještě nikdy nesetkal,“ řekl.

„Není také důvod, proč byste měl,“ odpověděl Steven a stručně vyložil, co on a jeho organizace dělá.

„To zní jako dobrá myšlenka,“ řekl St. Clair. „Určitě je potřeba…“

„Vážně? Proč si to myslíte?“ zeptal se Steven. Dobře poznal, že to St. Clair řekl jen ze zdvořilosti, ale chtěl zkusit, jestli toho člověka dokáže trochu přivést do rozpaků - a možná i zjistit, proč je tak nervózní.

St. Clair pokrčil rameny a otevřel dlaně. „Technologie se dnes řítí tak rychle kupředu. Policie zřejmě nemůže udržet krok s každým novým vývojem.“

Steven s úsměvem přikývl.

„Musím se však přiznat,“ pokračoval St. Clair, „že dost dobře nechápu, co můžete chtít od nás?“

„Nedávno vám zemřel jeden z pracovníků,“ řekl Steven. „Údajně za nešťastných okolností.“

„Aha, Alan Nichol,“ přisvědčil St. Clair. „Srazilo ho auto a ujelo.“ Konečky prstů si přetřel ze strany čelo. „Doufám, že se ten hajzl, co to udělal, usmaží v pekle. Ožralej pacholek! Alan byl jeden z nejlepších chlapců, jakého byste kdy našel, a jeden z nejbystřejších ze své generace. Měl toho tolik co nabídnout a čekala ho skvělá budoucnost. Taková ztráta! A chudák Emma… měli teprve rok po svatbě. Je z toho naprosto zničená. Neměli ještě žádné děti, a to je snad štěstí.“

Steven přikývl a uvažoval, jestli už St. Clair předvedl všechny perly svého improvizovaného chvalořečení, ale zároveň se dohadoval, proč se mu tak třesou ruce - i když se to snažil zakrýt tím, že si v klíně neustále proplétal prsty.

„Na čem Alan Nichol pracoval?“ zeptal se Steven.

„Byl jedním z našich nejlepších vědeckých pracovníků, prvotřídní virolog, a jako molekulární biolog dokázal v laboratoři úplné zázraky. Někdy ty dvě věci nejdou tak snadno dohromady, víte. Znám výtečné lidi, kteří nedokážou prakticky ani podat dopis na poštu…“

„Jistěže, ale na čem Alan pracoval?“

St. Clair se zatvářil rozpačitě. „Obávám se, že to vám bohužel nemohu říct.“

„Ale já mám právo se ptát,“ řekl Steven a pohybem hlavy ukázal na svůj průkaz ležící na stole. Všiml si přitom, že St. Clairovi se začíná potit obličej.

„Lituju, ale nemohu vám to říct.“

Steven nerad jednal z pozice síly, ale jinou cestu už neviděl. „A já lituji, ale musím trvat na svém,“ řekl. „Můžeme to projednat na místní policejní stanici, ale doufal jsem, že tato cesta nebude nutná. Věřte mi, že nemám zájem kompromito-vat žádné komerční zřetele, o které se obáváte.“

„V tom to není,“ řekl St. Clair.

„Tak v čem tedy?“

„Doktore Dunbare, jistě jste také podepsal Akt o utajovaných skutečnostech, že?“

Steven odpověděl, že ano.

„Já také. A Alanova práce byla takto klasifikovaná.“

Steven hleděl na St. Claira a stěží potlačoval své překvapení. „Chcete mi tvrdit, že Alan Nichol pracoval pro vládu?“

„Ne, pracoval pro St. Clair Genomics, ale to, co dělal, spadalo pod tuto směrnici. A stále ještě spadá.“

Steven si musel dopřát chvíli, než strávil to, co vyslechl. St. Clair k tomu ještě dodal: „Poslyšte, vy tam nahoře spolu asi moc nehovoříte, co?“

„Máte pravdu,“ připustil Steven. „Pane St. Claire, já vám mnohokrát děkuju, opravdu jste mi moc pomohl.“

„Já jsem vám přece vůbec nic neřekl.“

„Víc než si myslíte,“ řekl Steven s úsměvem, kterým nehodlal St. Claira příliš uklidnit.

Dříve než Steven odjel, seděl ještě pár minut v autě. Tentokrát si opravdu na své štěstí nemohl stěžovat. Až sem ho zavedla náhoda, že spatřil v košíku na Macmillanově stole ten spis… A tohle už skutečně nebyla shoda okolností. Teď už vůbec nemohl pochybovat, že jméno, které si přečetla ošetřovatelka v Pinetops na lahvičkách s údajnou vakcínou BCG, patřilo Alanu Nicholovi ze St. Clair Genomics. Něco, co vyrobil Alan Nichol, dostalo v injekci sto osm dětí na základě tajné dohody vlády Jejího Veličenstva.

„Do prdele,“ zamumlal Steven. St. Clairova nervozita teď už dávala smysl. Jenže ten člověk není jen nervózní, on má opravdu strach.

Steven uvažoval o tom, že si zajede promluvit s Emmou Nicholovou, ale pak změnil úmysl. Je docela pravděpodobné, že ji St. Clair hned zavolal a připomněl jí její povinnost o ničem nemluvit. A kromě toho je taky docela možné, že sama ani neví, na čem její manžel pracoval, když on podepsal dohodu o zachování tajemství. Zatím ji nechá v klidu truchlit.

Steven si ve spisu ležícím na vedlejším sedadle vyhledal jméno a adresu svědka, který tvrdil, že v době, kdy se stala nehoda, viděl v okolí červený teréňák. Maurice Stepney, Apple Cottage Row 1, Trenton. Letmý pohled do silniční mapy, kterou s sebou stále vozil, a už si to svištěl směrem k Trentonu.

Byly tři hodiny odpoledne a městečko vypadalo, že spí. Nikde nikdo, žádné zvuky, ani pes nezaštěkal. Steven projížděl ulice a hledal Apple Cottage Row. Jeho porsche nesnášel dobře nízké rychlosti, takže musel stále přerušovaně přišlapovat plynový pedál a cítil se provinile, že ruší vesnický poklid. Když zahnul do Apple Cottage Row, spatřil konečně prvního člověka, muže, který pracoval na zahrádce posledního domku. Když se Steven přiblížil, nechal muž práce, opřel se o motyku a civěl na Stevena. Zároveň se Steven přesvědčil, že zahrada patří k číslu jedna.

„Nejste Maurice Stepney?“ zeptal se, když vystoupil z vozu.

„A kdo to potřebuje vědět?“ opáčil muž.

Páni, pomyslel si Steven. Proč se dnes každý chová, jako kdyby byl člověk najatý vrah na útěku? Ukázal muži svůj průkaz a představil se. „Chci se zeptat na tu bouračku před pár týdny.“

„Tak už jste ho chytli?“

„Bohužel ne. Ale chtěl jsem se zeptat, jestli jste si nevzpomněl na něco bližšího ohledně toho auta?“

„Co se tady děje?“ Z domku vyšla malá tlustá žena a utírala si ruce do zástěry. Nepředstavila se sice, ale Steven se domyslel, že je to paní Stepneyová.

„Tenhle člověk se ptá na tu bouračku. Chce vědět, esli jsem si eště na něco nevzpomněl.“

„Ty, a na něco si vzpomenout, jo?“ zaječela žena. „Kolikrát si ani nevzpomeneš, kterej den v tejdnu je.“

„Ať je to jak chce,“ zabručel Stepney, a aby zakryl svou mrzutost, koukal se radši na svoje boty, „nemůžu vám říct nic jinýho než to, co už jsem pověděl policajtům. Byl to červenej teréňák a hnal se jako blázen. A nebyl tady vocaď. Nikdy jsem ho tu neviděl.“

„A já ti zas povídám, že to musel bejt ten samej červenej bourák, kterýho sem tejden předtím viděla stát před poštou,“ řekla Stepneyová. Steven zbystřil sluch.

„Ale nesmysl,“ řekl na to Stepney.

„Trčel v tý uličce poslední dva čtvrtky, dycky když sem šla k Ellen.“ Vysvětlila Stevenovi: „Ellen je moje kámoška. Bydlí hned vedle pošty. Ve čtvrtek k ní dycky chodím, dáme si čaj a pokecáme. Billy, její starej, chodí ten den do svýho klubu, víte.“

„Nána pitomá,“ komentoval to Stepney. „Nerozeznala by teréňák, ani kdyby ji přejel.“

„Já jen říkám, že to bylo červený auto.“

„No jo, takovejch je dvacet milionů,“ ušklíbl se manžel.

„Pověděla jste o tom policii, paní Stepneyová?“ zeptal se Steven.

„Von říkal, abych je s tím nevotravovala,“ a kývla hlavou směrem k Stepneyovi.

„A kde je vlastně ten poštovní úřad?“ zeptal se Steven.

Oba mu to začali najednou široce vysvětlovat, ale vybral si z toho aspoň směr, kudy tam jet. „Tak vám mockrát děkuju, hodně jste mi oba pomohli.“ Nastoupil do auta a nechal Stepneyovy, aby si to na zahradě vyříkali.

Zastavil vůz hned za uličkou poblíž poštovního úřadu a za-couval do ní. Zjistil, že má teď dobrý rozhled na Elm Street, aniž by byl příliš nápadný. Název Elm Street mu něco říkal... Zalistoval zase ve spisu. Tam přece bydlí Nicholovi… Ještě jednou zalistoval a v duchu si spočítal, že Nichola zabili ve čtvrtek.

Když si dal všechno dohromady, tiše zaklel. Ten člověk či lidé, kteří seděli v červeném autě, když šla paní Stepne-yová na návštěvu ke kámošce, si zřejmě zjišťovali návyky Alana Nichola. Zjistili, kdy vychází věnčit psa a jakou cestou obvykle chodí. Ta informace jim posloužila, aby ho někde během té procházky srazili a usmrtili. Je tedy nanejvýš pravděpodobné, že Alan Nichol byl zavražděn.

TŘINÁCT

Tak, jak to zažil ve své kariéře už mnohokrát, Steven trochu váhal, jestli má uvěřit tomu, co odhalil. Byl to nepříjemný pocit, který jako by podemílal všechno, za čím si stál. Už dávno přestal věřit, že se vláda jeho země nemůže zamíchat do něčeho podvodného nebo přímo ilegálního. Zdravý rozum vyžadoval, aby byla stejně bezcitná jako potenciální nepřítel, pokud se to týkalo bezpečnosti země. Ale důležité pro něj bylo přesvědčení, že přece jen pracuje pro „ty správné chlapy“. Ta pravá hranice se mu však zdála být čím dál víc zamlžená.

Ale jakési experimentování na nevědomých školních dětech zahrnující dokonce vraždu vědce, který měl s celou věcí něco společného, to už přesahuje všechny meze. Že by Nichol zpanikařil z toho, co udělal, a rozhodl se to odpískat? A proto musel být umlčen? A co Scott Haldane v Edinburghu - byl taky zavražděn proto, že začal mít podezření, že se děje něco neetického, nebo dokonce nezákonného? Steven neuznával myšlenku oprávněné vraždy ve státním zájmu, ale na druhou stranu ho ani sebevražda doktora Davida Kellyho úplně nepřesvědčila. Hned zítra ráno se musí informovat o zdravotním stavu všech dětí se zeleným štítkem. Jestli se i u některého z dalších objevily podobné příznaky jako u Keitha Taylora nebo Trish Lyonsové, pak bude muset fázi diskrétního vyšetřování rázně ukončit. A Macmillan, ať se mu to líbí, nebo ne, bude muset tvrdě uhodit na ministerstvo zdravotnictví a žádat vysvětlení. A co se týče toho, jaké by to vysvětlení mohlo být… Steven se zachvěl při pomyšlení, že by někdo mohl považovat za výhodnější Sci-Med zrušit než mu něco vysvětlovat. Zavolal Tally.

„Ahoj, jak se máte? A kde jste?“

Potěšilo ho, že Tally ho zřejmě ráda slyší. „Jsem v blízkosti Cambridge; chtěl jsem slyšet váš hlas.“

„No, to je hezké,“ řekla Tally. „Jsem ráda, že voláte. Má to ještě nějaký zvláštní důvod?“ zeptala se trochu škodolibě.

„Právě se mi zhroutila podstata mých životních názorů, a tak jsem si myslel, že byste mi třeba mohla trochu pomoct…“

„Ale jak?“

„Snad by to pro začátek spravil pořádný frťan a rameno, na kterém bych se mohl vyplakat.“

„Ale říkáte, že jste v Cambridge?“

„Ale taky mám porsche.“

Tally se zasmála a řekla: „Dobrá, tak teda přijeďte, ale jestli tu nebudete do deseti, tak na to zapomeňte a radši ani nezvoňte. Zítra toho mám moc.“

„Už jedu.“

Steven zazvonil dole u dveří Tallyina bytu těsně po půl desáté a byl vpuštěn dovnitř. Vyběhl po schodech a tam už stála mezi dveřmi, opřená o zárubeň a s pobaveným úsměvem ve tváři. Lehce mu potřásla rukou a pokývla hlavou. „Na člověka, kterému se zhroutila podstata životních názorů, se pohybujete celkem svižně…“

„Dunbarové byli vždycky nezlomní,“ usmál se Steven, vzal ji do náruče a přitiskl k sobě. „Těší mě, že vás vidím.“

„Mě taky.“

Tally nalila Stevenovi velkou sklenici džinu s tonikem a sobě dolila do sklenky víno. „Fajn,“ řekla a sedla si vedle něj na gauč. „Tak teď tetičce Tally pěkně všechno povíte…“

Steven se křivě usmál a řekl: „Já se snažím dělat si z toho legraci, ale ono je to ve skutečnosti smrtelně vážné. A taky jsem si nedělal legraci, když jsem říkal, že cítím, jako bych ztrácel půdu pod nohama…“

Tally viděla, že Steven skutečně prochází nějakou krizí. „Pokračujte,“ vyzvala ho. Svěřil jí, co odhalil a co z toho vyvodil. „Nevím, jak jinak se na to dívat,“ přiznal.

„Ale to je příšerné,“ zvolala Tally. „Experimentovat na dětech? To je neuvěřitelné.“

„Ono to určitě nevyzní tak chladnokrevně, až pravda vyjde najevo,“ připustil Steven. „Patrně se ukáže, že někdo měl dobrý úmysl, ale příšerně to zvoral - tak to u vlády často dopadá -, ale dvě vraždy, aby se to ututlalo? To staví celou věc na úplně jinou úroveň.“

„Ale vy přece nevíte jistě, jestli ty lidi někdo zavraždil?“ řekla Tally.

„Ne, ale už to tak vypadá.“

„A máte tušení, co těm dětem vlastně dali?“

Steven zakroutil hlavou. „Zřejmě něco, o čem si mysleli, že jim to udělá dobře.“

„Myslíte nějakou vakcínu?“

„Něco jako vakcínu,“ souhlasil Steven. „Jenže si nedokážu představit, že by nějaká vakcína mohla způsobit to, co jsem viděl. Už jste někdy viděla nekrotizující fasciitidu?“

„Bohudík ne, nikdy.“

„Ani si to nepřejte. Věřte mi.“

„Ale kdyby to zavinila ta ‚vakcína‘, znamenalo by to, že v nebezpečí jsou všechny ty děti?“

„Toho se právě bojím,“ řekl Steven. „Hned ráno se chystám zahájit prověřování všech zúčastněných dětí, abychom zjistili, jaká je vlastně situace.“

„A jestli těch, co onemocněly, bude víc?“

„Pak by to znamenalo zárodek národní katastrofy, která by docela dobře mohla způsobit pád vlády… jestli zůstane jen u toho.“

Tally se na něj zahleděla. „Chcete říct, že když už zabili dva lidi, aby to ututlali, můžou zabíjet dál?“

„Právě téhle myšlenky se nedokážu zbavit. Vždycky jsem si myslel, že pracuju pro lidi, kteří jednají v bílých rukavičkách…“

„Já vás chápu,“ řekla zamyšleně Tally a uhnula pohledem.

„Nikdo neví, že jsem tady,“ řekl Steven. „Nikdo na světě neví, že existujete. Vám nic nehrozí.“

Tally se rozpačitě zasmála. „Vy mi snad čtete myšlenky,“ řekla.

„A co vy, dokážete číst ty moje?“ zeptal se tiše Steven a uchopil její prsty do svých dlaní.

„Stevene… Já myslela, že jsme se dohodli, že by to nebylo správné…“

„Ale já myslím, že by to bylo velice správné.“

„Aha. A uvidím vás jen v dobách národní krize?“

„Když budeme oba chtít, najdeme nějaké řešení…“

„Stevene…“

Přitáhl ji k sobě a polibky zpočátku váhavé vedly k touze, která začala stoupat v nich obou. „Do háje…,“ zamumlala Tally a přivinula se k Stevenovi. „Tohohle budu ráno litovat…“

„Dobré ráno,“ pravil Steven, přinášející rozespalé Tally kávu do postele.

„Panebože,“ vykřikla polekaně. „Kolik je hodin?“

„Bylo šest.“

Tally si oddechla. „Páni, já jsem se chvilku obávala, že řekneš devět.“

Steven ji lehce políbil na čelo. „Tak co, už lituješ?“ zeptal se.

Tally se usmála a dotkla se prsty jeho tváře. „Je ne regret rien.“

„Správně.“

„A co že tak brzy?“

„Musím jít.“

„Aha, takže to má být rozloučení?“ zeptala se Tally.

„Ty víš, že to tak není,“ řekl Steven. „Mám ti později zavolat?“

„Spíš až večer. Čeká mě hrozný fofr. Jedeš do Londýna?“

Steven přikývl. „A nejsi jediná, kdo bude mít fofr.“

Steven vyšel ven, doufaje, že se vyhne nejhorší ranní špičce, dřív než dorazí na dálnici M1. Ulice před Tallyiným domem vypadala klidně, což považoval za dobré znamení. Když přecházel, podíval se oběma směry a všiml si, že asi sto metrů od něj stojí šedý jaguár a v něm dva muži. Usmál se svému bdělému návyku a vzpomněl si, že jeho žena Lisa vždycky tvrdila, že nikdy není mimo službu. Ale dva muži na předních sedadlech zaparkovaného vozu, to je něco, čeho není marné si všimnout a vést v evidenci. Pokud jsou to policajti v neoznačeném vozidle nebo privátní detektivové, sledující, kdo s kým spí, tak spánembohem. Doufejme jen, že se nezajímají o něho. Nikdo přece neví, že je tady.

Stevena však zamrazilo, když viděl, že se jaguár odlepil od chodníku a zaujal místo asi sto metrů za porsche. Byl si jistý, že ho sem nikdo nesledoval. Dokonce sám nevěděl, že do Leicesteru pojede, dokud nezavolal Tally z vesnice, kde bydleli Nicholovi. A na těch poklidných venkovských silničkách, které vedly k dálnici, by si byl určitě všiml, kdyby měl za sebou nějaké auto. Musí to být náhoda. Každou chvíli se jaguar otočí a on si zase pomyslí, co by mu řekla Lisa, že vidí za každým rohem padoucha… ale on se neotočil. Mířil na Ml směrem na jih hned za ním.

Steven se znova snažil přesvědčit sám sebe, že v té situaci není nic hrozivého. Ti dva chlapi zřejmě vyšli z některého domu v té ulici právě ve chvíli, co on odcházel od Tally, a jedou prostě do Londýna jako on. Zrychlil na sedmdesát mil a udržoval stálou rychlost. Měl chuť jet rychleji, ale tenhle jeho vůz je magnetem pro policejní hlídky a on nijak netouží po dalším pokutovém bloku. Jaguar zůstával za ním, zatímco ve vnějším pruhuje míjely nejrůznější dodávky.

Steven nakonec dospěl k názoru, že jaguár se možná prostě řídí pravidly stejně jako on. Jaký význam by také mělo sledovat ho celou cestu z Leicesteru do Londýna a předtím celou cestu do Leicesteru. A znovu si ten názor posílil přesvědčením, že nikdo nemohl vědět, kde byl celou noc.

Letmo pohlédl do zpětného zrcátka, a když viděl, že mezi ním a jaguárem žádné jiné auto nejede, stáhl nohu z plynového pedálu. Jaguar se rychle přiblížil, takže si mohl přečíst jeho poznávací značku. Znovu přišlápl pedál a zavolal to číslo do Sci-Med. Ujel dvě míle, než dostal odpověď. „Jde o tmavě šedý jaguár, který patří panu Geoffreyi Slessorovi, bytem na Greenhill Avenue v Doveru.“

Steven poděkoval a chvíli uvažoval, jestli nemá hlásit, že ho ten vůz sleduje, ale pak to odložil s tím, že to stále neví jistě. Ještě jeden test, řekl si. Čekal, až se před ním objeví dlouhá prázdná mezera v provozu, pak přeřadil a sešlápl plyn až k podlaze. Porsche vyrazil jako postřelená kočka. Když spatřil, že jaguár také okamžitě zrychlil, sevřely se mu útroby. Stáhl nohu z plynu a zpomalil na původní rychlost. Čekal, že jaguar udělá totéž, ale ten místo toho udržel rychlost a předjel ho ve vnějším pruhu. Když ho míjel, Steven se podíval stranou a spatřil, jak se spouští okénko jaguáru. S hrůzou čekal, že se objeví zbraň, ale to se nestalo a jaguar pokračoval dál a zařadil se před něj. Steven už se připravoval na to, že náhle prudce zabrzdí. Místo toho, dřív než měl možnost zareagovat, byl vzduch náhle plný kovových předmětů, které letěly od jaguára. Sluneční paprsky se odrážely od jejich ostrých hrotů. Než mohl cokoliv udělat, široké pneumatiky porsche na ně najížděly, explodovaly a trhaly se, vůz se stočil a vyrazil přes tvrdou krajnici až na svah, tam se elegantním obloukem odrazil, dopadl, udělal několik přemetů a nakonec přistál v poli na střeše.

Steven byl dezorientovaný, ale stále ještě při vědomí; zápach paliva mu však napověděl, že se musí co nejrychleji dostat pryč. Bezprostřední problém byl osvobodit se z dusivého sevření airbagů a rozepnout bezpečnostní pás. Na krátký příšerný okamžik ho přepadl strach, že mu asi levý kotník sevřel deformovaný plech v prostoru pro nohy. Začal s ním kroutit, otáčet a trhat všemi směry, až se mu podařilo jej osvobodit, i když bez boty. Děkoval bohu, že měl na sobě mokasíny bez tkaniček.

Dostat se ven dveřmi u volantu bylo vyloučeno, protože ty dostaly hlavní úder po přistání z posledního kotrmelce. Ale na straně spolujezdce byla mezera, skrze kterou spatřil zelenou trávu. Zápach benzinu byl stále silnější. To dodalo ještě víc paniky jeho úsilí zaujmout polohu, ze které by mohl nejdřív hlavu a pak svou mohutnou postavu protáhnout mezerou. Polstrovaná sedadla, která se tak dobře osvědčovala při rychlém projíždění zatáček, byla teď úplným prokletím. Než se mu podařilo otočit se, protáhnout hlavu mezerou a nadýchnout se čerstvého vzduchu, po obličeji se mu řinul pot smíšený s krví z povrchových zranění. Další okamžik hrůzy však měl přijít, když se mu zdálo, že tou mezerou jeho ramena absolutně nedokážou projít. Nakonec však zvítězilo přímo nadlidské úsilí, které mu urvalo vycpávky saka, a on vyšrouboval ven i nohy a dopadl tváří na zem.

Strach z hrozící exploze ho přiměl, aby se rychle odkulil pryč od vozu, vyškrábal se přes malou vyvýšeninku a pohlédl zpátky. Míjely vteřiny a Steven spatřil, jak od dálnice běží přes pole k jeho autu dva lidé. Nejdřív si myslel, že to asi budou lidé, kteří viděli, co se mu stalo, a běží mu na pomoc. Musel však taky uvážit, že by to mohli být ti dva z jaguaru. Zůstal, kde byl, a raději se ještě víc přitiskl k zemi za vyvýšeninkou a obličej si přikryl trsem trávy.

Jeden z mužů nesl nějakou nádobu z plastu. Zdálo se, že se žádnému z nich nechce přiblížit se k vozu. Nebyl však natolik blízko, aby slyšel, co si mezi sebou říkají. Pozoroval, že jeden trochu poklekl a snaží se zahlédnout, jestli je Steven ještě ve voze. Otočil se na toho druhého, pokrčil rameny, že si není jistý, a pak naznačil gestem tvar balonu. Zřejmě mu nafouklý airbag zakrýval pohled dovnitř.

Muž vstal a vrátil se ke svému společníkovi. Oba se rozhlíželi po krajině a Steven přitiskl tvář k zemi. Přitom mu blesklo hlavou, kolikrát už ve svém životě musel tohle udělat.

Když usoudil, že už je to snad bezpečné, zvedl zase na okamžik hlavu a viděl, že ten člověk otevřel nádobu, kterou přinesl, a vrátil se k vozu. Vylil obsah nádoby do mezery, kterou Steven vylezl. Bylo zřejmé, že je nervózní, a pohyboval se, jako kdyby chodil po žhavém uhlí. Jakmile nádobu vyprázdnil, rychle odtamtud ustoupil a oba se skrčili a utíkali asi dvacet metrů od vozu. Drželi si ruce před obličejem a zřejmě očekávali explozi.

Vteřiny utíkaly a nedělo se nic, jen od porsche zaznívaly slabé zvuky praskajícího plechu a vycházel z něj tenký obláček namodralého kouře.

Když se zdáli ozvalo slabé kvílení sirén, oba muži ještě víc znervózněli, jako by se rozhodovali, jestli se jeden z nich nemá vrátit k vozu a podpálit jej.

Steven, který cítil na tváři mírný vánek, si uvědomoval jejich dilema. Větřík rozptyloval vysoce explozivní směs vzduchu a benzinu a hrozil, že dosáhne kritickou mez. Sledoval, jak se oba muži blíží k autu společně a chystají se podpálit benzinem prosáklý vrak a v něm, jak doufali, i tělo Stevena Dunbara. Když byli asi tři metry od vraku, cítil Steven, že se vítr utišil, a s vytřeštěnýma očima vyčkával. Ti dva muži však význam pohybu větru v celé té rovnici zcela podcenili. Steven měl ještě krátký okamžik, aby začal uvažovat o poetické spravedlnosti toho, co se stane, ale vtom už porsche vybuchl. Obrovská stěna žlutého plamene vyrazila vysoko do vzduchu a oba muži chystající se k vraždě se proměnili v hořící pochodně. Výbuch je vymrštil do výšky a spadli asi patnáct metrů od místa, kde ležel. Plameny je stravovaly a ani jeden se nepohnul, takže Steven usoudil, že je zabil už samotný výbuch. Vzduch zhoustl zápachem škvařícího se masa, který se vmísil do těžkého koktejlu benzinu a spálené trávy.

ČTRNÁCT

Steven zjistil, že se něco děje na náspu, na který vyletěl z dálnice, a usoudil, že asi přijeli záchranáři. Ve vteřině se rozhodl, že právě teď nechce být zatažen do žádného policejního vyšetřování. Co potřebuje, je čas a prostor, aby se z téhle situace dostal a nezabředl do policejní rutiny. Skulil se dolů po svahu vyvýšeniny, za níž se schovával, do strouhy, která se táhla okolo pole. Shrbil se, jak mohl nejvíc, a dal se do škobrtavého běhu, dokud neusoudil, že je od místa nehody dostatečně daleko, aby se mohl narovnat a zorientovat se. Ve vzdálenosti asi čtvrt míle před sebou spatřil statek, ke kterému vedla úzká cesta. Doufal, že by na ní mohl být ukazatel. A taky že byl: „Moorfields Farm“. Steven se rozhlédl a zjistil, že okolní krajina je sice kopcovitá, ale na jih od statku bylo relativně rovné pole. Vytáhl mobil a zavolal Sci-Med. Rozhodl se využít veškeré možnosti, které skýtá Rudý kód.

„Potřebuju, aby mě co nejrychleji vyzvedl vrtulník. Budu čekat na poli, které je asi půl míle na jih od statku Moorfields Farm, a na východ od dálnice Ml, vedoucí jižně od Leicesteru.“

„Kam chcete dopravit?“

„Do Londýna.“

„Ještě něco?“

„Auto, které na mě bude čekat po přistání a odveze mě na ministerstvo vnitra. Upozorněte prosím sira Johna.“

„Provedu. Zavolám vás zpátky, až budu vědět čas příletu vrtulníku.“

Steven vypnul telefon. Nebylo to poprvé za jeho kariéru u Sci-Med, kdy musel v duchu Macmillanovi vzdát díky za to, jak vybavil svou organizaci. Když bylo třeba podpořit vyšetřovatele v terénu, všechno klapalo jako hodinky. Základním příkazem pro administrativu Sci-Med bylo, že musí pracovníkům prvního sledu sloužit, a ne, jak tomu bylo u řady jiných vládních organizací, s nimi jednat jen jako s prameny a dodavateli informací a pak o nich psát zprávy a vyplňovat formuláře.

Macmillan si své vyšetřovatele vybíral z nejkvalitnějších kádrů. Bezvýhradně důvěřoval jejich úsudku a to, co požadovali, to také dostali. A v případech s Rudým kódem platila ještě zásada „bez dalších otázek“. Rekriminace, pokud se nějaké naskytly, přišly později, nikdy v průběhu vyšetřování.

Steven sešel ze silnice, ukryl se v mlází na nejjižnějším okraji pole a čekal. Využil toho času, jednak aby popřemýšlel o tom, co se stalo, a jednak aby se prohlédl, jestli nemá na těle nějaké řezné rány nebo oděrky. Usoudil, že měl pozoruhodné štěstí - nic, ani podvrtnutý kotník při nehodě, kterou bude nepochybně po zbytek života znovu a znovu prožívat v hrůzných snech. Musel se kysele usmát, když si uvědomil, že se v nich bude muset střídat s řadou dalších podobných zážitků. Pak však začal přemýšlet, kdo vlastně v tomhle případě jsou ti jeho nepřátelé. Byl už v podobných situacích víckrát, kdy čekal, až ho vyzvednou někde v džungli nebo v poušti. Tam taky přesně věděl, kdo je nepřítel. Ještě nikdy však nezažil něco takového v srdci anglického venkova.

Zazvonil telefon.

„Z Hunstantonu letí vrtulník pobřežní záchranné služby. Očekávané přistání za třicet pět minut.“

„O.K.,“ řekl Steven.

„Sir John vás bude očekávat.“

Steven si lehl na záda, pozoroval ubíhající mraky a odpočítával čas. Myslel na Tally a na Jenny, na každou zvlášť i dohromady… společně i každou zvlášť… takové utěšené denní snění o rodinném životě, o výletech, piknicích, Vánocích, dovolených na slunci… Proboha! Steven se, náhle úplně bdělý, převalil na břicho. Tally je možná v nebezpečí. Přinutil se přemýšlet logicky. Ti dva zabijáci v jaguáru věděli, že strávil noc v Leicesteru a kde… ale ti jsou teď oba mrtví. Doufejme, že sledovali jeho a o Tally neměli absolutně žádný zájem. Ale pochyby v něm nepřestávaly hlodat. Kdyby ti dva, ať to byl kdokoli, naopak měli podezření, že Tally pověděl něco, co se jich mohlo týkat, byla by v nebezpečí. Než zjistí, co se děje, měl by jí zajistit ochranu. Řetěz jeho myšlenek přerušilo vrčení vrtulníku. Jakmile ho spatřil, vyběhl do volného pole a dával signál.

„Jsem vám velice zavázaný,“ řekl Steven, když ho vytáhli do kabiny.

„Potěšení je na naší straně, doktore,“ řekl velitel a zavřel dveře. „Je to příjemná změna proti lovení nějakého kašpara, který si vyjel na moře v nafukovacím člunu.“ Když uviděl, v jakém je Steven stavu, otevřel svůj lékařský kufřík. „Ale teď bychom možná mohli zkusit hodit vás trochu do pucu,“ řekl.

Když Steven seskočil z vrtulníku, měl už ošetřené rány a škrábance a na sobě kombinézu záchranné služby. Přikrčený proti proudu vzduchu běžel trochu nejistě v botách o číslo větších, které mu také sehnali, k čekajícímu autu. Otočil se a zamával s uznáním posádce. Chlapci mu také zamávali a pak předklonili stroj, aby mohli odstartovat.

Když Steven vstoupil do kanceláře, byla Macmillanova první slova: „Doufám jen, že aspoň uslyším dobré zprávy.“

„Dobré není to pravé slovo, které by na to pasovalo,“ řekl Steven. „Ale ještě než se do toho pustíme, potřebuju policejní ochranu pro doktorku Natálii Simmonsovou v Leicesteru - diskrétní dozor. Neměla by o něm vědět. V tomhle stadiu je to spíš preventivní opatření.“

„Adresa?“ zeptal se Macmillan a sáhl po telefonu.

Steven mu nadiktoval adresu do práce i domů.

Když to zařídil, podíval se Macmillan na Stevena: „Takže?“

Steven mu vylíčil všechny události vedoucí až k útoku na něj a pozoroval, že Macmillan je čím dál víc rozčilený.

„Více než sto dětí že dostalo injekci něčeho, co by je klidně mohlo všechny zabít?“ vybuchl, jako by tomu nechtěl nebo nedokázal uvěřit.

„Něčím, co navrhli v St. Clair Genomics. A dva lidé už byli zavražděni, aby o tom pomlčeli. A mohli být tři, kdybych neměl takové štěstí. Říká se, že neštěstí přináší zlý vítr, ale v mém případě to bylo bezvětří, které to dokázalo.“

„Myslím, že bychom se mohli obejít bez šibeničního humoru. Ale jak mohli ti parchanti vědět, kde jste minulou noc byl? My sami jsme to nevěděli.“

Steven zavrtěl hlavou. „Mně to absolutně nejde na rozum. Já sám jsem to netušil, dokud…“ Steven zmlkl uprostřed věty. „To auto!“ vykřikl. „Věděli, kde je auto, ne já.“

Macmillan na něj nechápavě zíral.

„Můj porsche je vybaven sledovacím zařízením pro případ krádeže. Dovolíte?“ Steven použil Macmillanův telefon, aby zavolal pohotovost sledovací služby. Ohlásil se, kde je, a podal popis auta.

„A už je všechno v pořádku?“

„V jakém smyslu?“ zeptal se Steven opatrně.

„No, hlásil jste nám přece, že vám bylo ukradeno, a potom, když jsme vám sdělili, kde je, řekl jste, že je všechno v pořádku. Že to bylo nedorozumění.“

„Ano… děkuju… fajn. Volám, jen abych se omluvil za nepříjemnost, jakou jsem vám způsobil.“

„Žádný problém, pane. Je to naše práce.“

„Tak to bylo to auto,“ potvrdil Steven Macmillanovi. „To oni, ať už je to kdo chce, ohlásili krádež. A sledovací služba jim řekla, kde je.“

Macmillan přikývl. „Ale jestli si dobře vzpomínám, tak podobné zařízení vám naopak jednou zachránilo život. Tenkrát ho použila policie, aby vás vypátrala.“

Steven se usmál. „Dobrá, tak aspoň teď víme, jak… teď už jen potřebujeme zjistit, kdo a proč.“

„Svolám schůzi na nejvyšší úrovni,“ řekl Macmillan. „Konec s opatrnictvím. Někdo toho bude muset hodně vysvětlit. Mezitím musíme urovnat věci s leicesterskou policií a uvidíme, jestli nám dokážou vypátrat identitu vašich útočníků.“

„A co když se ukáže, že to byli příslušníci MI5, kteří plnili vládní příkaz?“ zeptal se Steven.

„S tím si zatím nebudeme lámat hlavu.“

„Já osobně mám trochu jiný názor.“

„A vy byste měl být ozbrojen. Požádejte Jean, ať to zařídí. Zatím se držte zpátky. Dám vám vědět termín porady.“

Steven vstal a chystal se k odchodu.

„A co s tou policejní ochranou doktorky Simmonsové?“

„Snad ať s ní pokračují, dokud nebudeme vědět něco víc o tom, co se stalo a proč.“

„Výborně. Mimochodem, Jean se zmínila, že pro vás něco má,“ upozornil Macmillan, když se Steven chystal otevřít dveře.

Jean Robertsová řekla: „Tohle vám ráno přišlo. Je to zpráva o zdravotním stavu dětí se zeleným štítkem, jak jste požadoval.“

Steven jí poděkoval a dodal, že by rád podal žádost o zbraň. Jean vyndala ze stolu příslušný formulář a požádala Stevena, aby ho podepsal. „Zavolám tam předem, aby vás zbrojmistr očekával. A buďte opatrný,“ dodala.

Steven se usmál, a protože v jejím hlase slyšel opravdovou starost, souhlasně přikývl. V běžných případech nerad nosil zbraň, i když byl shora vydán pokyn, aby byli pracovníci ozbrojeni. Ale v případech, kdy byl bezprostředně ohrožen život - a to byl po dnešním ranním útoku jeho případ, měl raději pocit jistoty.

Vybral si u zbrojmistra automatickou pistoli Glock 23, včetně podpažního pouzdra. „To je šikovná zbraň,“ prohlásil ten muž. „Nikdo si jí nevšimne. Při invazi do Iráku by vám moc platná nebyla, ale v situacích pro jistotu se hodí dobře.“

„V pořádku,“ řekl suše Steven.

Samotný fakt, že je ozbrojen, jen zdůrazňoval skutečnost, že je teď už zapletený do typu vyšetřování, který ho vyřazuje z normálního života. Bude se muset omluvit Jenny, že nemůže přijet do Skotska, a také Tally, kterou nechtěl uvést do nebezpečí. To pomyšlení bylo skličující. Jak může za takových okolností nějaký vztah vůbec prosperovat? Jak má teď sdělit Tally, že ho ráno někdo málem zabil? Co mu na to asi řekne? Páni, to je vzrušující, ale měl by sis dávat pozor? Na druhé straně, jak by jí to mohl neříct, když nechce, aby hned od začátku stál jejich vztah na lži?

Těžko může přejít to, co se stalo, jako poněkud nepříjemnou příhodu ve službě. Dokonce nemůže zvolit ani jakousi střední cestu a přesvědčovat ji, že to bylo něco bezprecedentního, co se patrně nikdy nebude opakovat? Když zbraň v jeho levém podpaží už spočinula víckrát a určitě ne naposledy… leda že by opustil Sci-Med a našel si jiné zaměstnání, nějakou obyčejnou práci od devíti do pěti - což znamená každé ráno chytit autobus v 8.15 -a tři týdny dovolené za rok. Tohle byla ta základní čára, na které vždycky přistál. A přitom si byl vědom toho, že nemládne a že přijde čas, kdy bude muset opustit vyšetřování v první linii a přenechat je někomu jinému, zatímco on… bude dělat co?

Jako obvykle hodil Steven tuhle oblast přemýšlení za hlavu, ale stále musel myslet na aforismus Život je to, co se vám začne plést pod nohy, právě když si chcete dělat plány do budoucnosti. Držte se dneška, zítřek nechte plavat.

Ještě než šel domů, rozhodl se Steven vyřešit problém transportu. Sci-Med mu vyřeší úřední postup spojený se zničením porsche, ale on bude zatím potřebovat auto. Organizace Sci-Med pokrývala svým lidem pojištění, ať už jde o byt, osobní újmu, auto nebo život. Už se rozhodl, že si neobstará auto přímo u nějaké firmy, protože chtěl být nenápadný a protože by si někdo mohl snadno zjistit detaily. Možná že je paranoidní, ale prozatím se radši o všechno postará sám.

Chytil taxík a vystoupil asi čtvrt míle od místa, kam měl namířeno. Spletí postranních uliček pak došel ke garáži Stana Silvera v Dorset Mews. Silver také sloužil v Pluku, i když ne ve stejné době jako Steven, ale stejně to mezi nimi vytvářelo pouto respektu a přátelství.

„A kdepak je boxter?“ zeptal se Silver, když si potřásli rukama a objali se. To auto totiž Stevenovi prodal právě Silver. Teď si utíral ruce do zamaštěného hadru a přehnaně se rozhlížel ulicí oběma směry.

„Ten už není,“ odpověděl Steven.

„Snad už jsi zase neoddělal motor?“ smál se Silver.

„Nebylo to tak docela mojí vinou.“

„Jdi do háje. Takovej pěknej vozejk. Takže to znamená, že hledáš nějakou náhradu, jo?“

„Až se to všechno úředně vyřídí. Ale zatím…“

„Potřebuješ kolo, viď?“ Silver ho vedl do svého dvora za garážemi, kde bylo zaparkováno půl tuctu aut.

„Teďka je to trochu slabší, ale zatím můžeš mít některej z těchhle. Ale je možný, že si ho vyžádám zpátky, kdyby přišel vážnej zájemce.“

„To je v pořádku,“ souhlasil Steven.

Silver se rozhlédl a pak ukázal na malou černou hondu. „Co říkáš tomuhle? Je to Civic, typ R. Nevypadá nic moc, ale dalo by se říct, že má něco do sebe.“

„To zní dobře,“ řekl Steven.

„Seženu klíčky.“

Steven následoval Silvera do garáže, aby formálně stvrdil zapůjčení vozu a zaplatil zálohu. Silver mu předal klíčky. „Vyřídíme to pozdějc, až na tom budeš líp.“

Steven se na něj tázavě podíval.

„V něčem přece jedeš, co? Cítil jsem to, když jsme se objali. A je to nějakej hodně těžkej náklad. Takže to papírování necháme na jindy.“

„Díky, Stane.“

„Jen koukej, ať mi ten auťák nezničíš.“

Steven objel s hondou blok domů, kde bydlel, a zaparkoval ji v podzemních garážích. Schválně nezajel na své obvyklé místo, ale na místo souseda, o němž věděl, že je na návštěvě u příbuzných v Austrálii.

Když konečně dorazil do svého bytu, vyndal z ledničky studené pivo a usadil se u okna. Věděl, že bude muset ještě dnes zavolat jak Jenny, tak Tally - na což se nijak moc netěšil - ale nejdřív si chtěl pročíst to hlášení o dětech se zeleným štítkem.

Zachmuřil se, když se dočetl, že k dnešnímu dni už potřebovalo navštívit lékaře celkem dvacet osm dětí: tři byly přijaty do nemocnice, čtrnáct bylo odkázáno na specialisty k dalšímu vyšetření a u zbytku byla stanovena diagnóza a započalo se s léčením. Jedna holčička utrpěla četné tržné rány na paži při úrazu na umělé sněhové dráze, ale rány se stále nechtěly hojit, což bylo povážlivé. V každém slově, které četl, se mu jako ozvěna vybavila Trish Lyonsová. Dalšímu chlapci poranil nohu nějaký zemědělský stroj a léčení neprobíhalo tak uspokojivě, jak se očekávalo. Lékaři se obávali, že se tam dostala nějaká infekce.

Steven odložil spis a mnul si oči. Zatímco si lámal hlavu s touhle další dávkou hrůzy, uvažoval, jestli by mělo cenu navštívit některé z těch dětí a promluvit si s lékaři. Nakonec to však zamítl. Určitě by ve všech případech zjistil, že si nevědí rady s infekcí, které neodpovídají žádné laboratorní testy. Bude lepší počkat, až Macmillan svolá poradu zdravotníků na nejvyšší úrovni, a vyslechnout si jejich vysvětlení.

Steven právě uvažoval, že zavolá Jenny, když se ozval jeho vlastní telefon. Byl to John Macmillan.

„Zadal jsem jako prioritu identifikaci těch dvou chlapů, kteří vás chtěli zabít na dálnici. A co se našlo, jsou skutečné bomby.“

„Povídejte.“

„Oba byli bývalí agenti bezpečnostní služby.“

Steven zavřel oči, protože se splnily jeho nejhorší obavy. Zabít se ho pokusili lidi z jeho ranku.

„Jenže agenti ruských bezpečnostních služeb.“

Stevena napadlo, že si s ním snad pohrává jeho mozek. „Opakujte mi to ještě jednou.“

„Oleg Malkov a Jurij Valčev, oba agenti KGB. MI6 je má na seznamu, ale nevěděli, že zrovna působí v naší zemi. Žádného z nich nezaměstnává současný ruský režim, pokud je známo.“

„Čím dál tím lepší…,“ povzdechl Steven, ale nebyl si jistý, má-li cítit úlevu, že po něm nejeli jeho vlastní lidi, anebo se zhrozit, že to byla KGB - nebo jak si dneska říkají.

„Je to skutečně bizarní,“ řekl Macmillan. „Přece jste snad neudělal nic, co by se našich přátel z Východu nějak dotklo?“

„Nejsem si ničeho vědom. A co majitel jejich vozu?“

„Auto bylo zfalšované. Okopírovali značku jiného jaguára a přidělali ji na stejný model, který ukradli. Originál je pořád v Doveru a majitel si láme hlavu, proč se dnes odpoledne kolem jeho domu hemží ozbrojení policisté. Je to přísežný účetní oblastního soudu.“

„Konečně zažije v životě trochu vzrušení,“ řekl Steven.

„Bezpečnostní služby se ozvou, až o těch dvou Rusech zjistí víc.“

„Fajn. Už se ví něco o té schůzi?“

„Pozítří v patnáct hodin na ministerstvu vnitra. Ale přijďte dřív, dáme si spolu oběd.“

PATNÁCT

Steven seděl a dobrých deset minut přemýšlel, jak do celé hry mohou zapadat dva ruští zabijáci. Žádný zřejmý důvod ho nenapadal, ale fakt, že to bylo auto, které sledovali, spíš než on sám, ho přivedl na myšlenku, jestli to prostě nebyla záměna identity. Když to auto od Stana Silvera koupil, bylo už osm měsíců staré. Zavolal Stanovi a zeptal se ho, kdo byl předchozí majitel.

„Jedna stará paní, která ho používala jenom v neděli na cestu do kostela,“ zachechtal se Stan. „Jako ostatně všechny moje vozy.“

„Stane, já mluvím vážně. Dneska se někdo pokusil vyřadit mě ze hry. A dostali se ke mně přes to auto.“

„Tak teda moment počkej…“

Po chvíli zašramotily papíry, známka, že se Stan vrátil k telefonu. „Takže jestli se nemejlím, tak nějakej nadporučík Cyril Ormsby-Frew, s pomlčkou, důstojník granátnické gardy, potřeboval nutně hotovost na splacení dluhů z karet.“

„Hmm, no, ten by se celkem mohl hodit do obrazu, i když asi ve skutečnosti nepotřeboval ty prachy na zaplacení dluhů z karet,“ hádal Steven. Pomyslel si, že ruská mafie na tom v současné době není právě špatně. „Díky, Stane.“

Steven už se cítil líp. Záměna osoby je vlastně tím nejlákavějším vysvětlením. I kdyby vyšlo najevo, že v porsche nebylo žádné tělo, terčem případné vendety bude ten chudák nadporučík, a ne on. Když přijme tuhle verzi, znamená to, že nemusí Tally vykládat o nějakém vražedném pokusu…, stačí, když řekne, že měl nehodu, to bude jen nevinná lež… Ale nejdřív musí zavolat Jenny.

Telefon vzala Susan.

„Tak jak to vypadá?“ zeptal se jí Steven.

„Po tvé poslední návštěvě je to už mnohem lepší, ale pořád ještě máme občas slabou chvilku.“

„To mě mrzí.“

„Netrap se, Stevene, ono je v tom hlavně to ošemetné období, kterým prochází. Doufejme, že tím všichni ve zdraví proplujeme. Můžeme s tebou počítat na víkend?“

„No, vlastně… je to spíš nepravděpodobné. Jsem uprostřed dost důležitého vyšetřování a nejsem si docela jistý, jak se v příštích dnech celá ta věc vyvine.“

„Aha,“ řekla Susan, ale vyznělo to spíš jako „no má úcta“. „To je škoda. Myslím, že tě Jenny chtěla předvést svým spolužačkám. Navrhla jsem jí, že by si mohla uspořádat malý čajový dýchánek.“

Steven zavřel oči. „Ach, bože… poslyš, já uvidím, co se dá dělat, ale…“

„To je v pořádku, Stevene. Já to chápu, opravdu. Známe se přece dost dlouho na to, abychom si důvěřovali. Jestli nemůžeš přijet, určitě k tomu máš zatraceně dobré důvody a při té svojí práci si nemůžeš pomoct. Ale bohužel o tom budeš muset přesvědčit Jenny.“

„Tak mi ji teda radši zavolej,“ řekl Steven. Slyšel, jak na ni Sue volá: „Jenny, volá ti táta.“

„Ahoj, kulíšku, jak se máš?“ zeptal se, když se ozvala.

„Ale dobře, tati. Hrajem s Robinem a Mary počítačovou hru. Robin vyhrává, ale to jen proto, že chodí po škole trénovat s Colinem u nich doma. To víš, kluci musej vždycky vyhrát.“

„Asi jo,“ řekl Steven.

„V sobotu ke mně přijdou na čaj moje dvě kamarádky Louise a Carol, tak je aspoň poznáš. Řekla jsem jim, že jsi v Londýně něco jako policista. Ptaly se, jestli máš bouchačku, a já řekla, že jsou pitomý.“

„To máš pravdu,“ řekl Steven s pohledem na pistoli Glock v pouzdru zavěšeném přes opěradlo židle. „Hele, Jenny… je mi to moc líto, ale já mám momentálně strašně moc práce. Jsme na stopě takových hrozně špatných lumpů a tenhle víkend se asi nebudu moct uvolnit a přijet za tebou…“

Odpovědělo mu tak dlouhé mlčení, že už si myslel, že snad ohluchl. „Jenny?“

„No jo, tak dobrá. Já už jdu zase hrát. Ahoj.“

Steven dlouze a bezradně vydechl. Pak zvedla telefon Sue a řekla tlumeným hlasem: „Tak se mi zdá, že to moc valně nedopadlo.“

„Asi jako olověná koule,“ řekl Steven. „Je mi líto, jestli to sama taky schytáš…“

„Už jsem ti řekla, aby sis nedělal starosti. Ona byla dost dlouho úplně spokojená jako člen naší rodiny. Teď si zkouší trochu pohrávat s lidmi okolo sebe a přeje si, aby tancovali, jak ona píská. To je příznak jejího dozrávání.“

„Děkuju ti, Sue. Ty jsi opravdu mimořádný člověk a Richard taky. Já nevím, co bych si bez vás, lidičky, počal…“

„Koukej, tak s tím zase nezačínej,“ řekla Sue. „Víš, že máme Jenny rádi jako svou vlastní a tím to končí. Pusť se do té svojí práce a neužírej se s tím. Ono se to nějak vyvrbí.“

Steven si nalil drink a udělal si malou přestávku, než zavolá Tally. Ten pocit spokojenosti, který prve získal z přesvědčení, že útok na něj byl omyl v osobě, z něj během Jennina dlouhého mlčení stačil vyprchat.

Trvalo dlouho, než Tally vzala telefon. „Promiň, byla jsem ve vaně. Obyčejně si tam telefon beru s sebou, ale dneska jsem tak utahaná, že jsem zapomněla. Už jsem to chtěla nechat vyzvánět, ale pak jsem si řekla, že bys to mohl být ty.“

Steven se usmál tomu přívalu informací. „A teď máš zacákanou celou podlahu, ne?“

„Počkej, já si to zas vezmu do koupelny… odložím sluchátko, než vlezu do vany… Ták, už je to dobrý. Páni, já jsem utahaná. To byl den.“

„Bylo to tak zlé, jak jsi čekala?“

„A jak. Někdy to svoje povolání nenávidím.“

„Vážně?“

„No, možná že to, co fakt nenávidím, není ani tak moje povolání, ale spíš ti papaláši z ministerstva. Mám po krk toho, jak se mě ti byrokrati snaží zmanipulovat, jen aby splnili plán a odfajfkovali odvedené úkoly pro bandu pitomých politiků, kteří nemají o zdravotnictví ani páru.“

„Vykašli se na to, děvče.“

„Plánování ještě žádnýmu pacientovi nepomohlo; jenom to zařídilo teplý místečka tisícům úředníků, kteří umí čarovat s čísly, aby to vypadalo, že se plán plní. Všechno je to nesmysl.“

„Ujišťuju tě, že tohle neslyším poprvé,“ řekl Steven.

„Promiň… Měla jsem špatný den a teď to svaluju na tebe. Nezlob se. A jaký den jsi měl ty?“

„No, jen jsem v osmdesátce vyletěl z dálnice, udělal pár kotrmelců, přistál na poli a pak porsche vylít do vzduchu… ale jinak bylo všechno celkem v pořádku.“

„To si děláš srandu, že jo?“

„Bohužel ne, ale jsem úplně v pořádku až na pár škrábanců.“

„Ale Stevene, to je hrůza. Jak se to stalo?“

„Bouchla přední pneumatika a pak už se toho moc dělat nedalo.“

„To musela být naprostá hrůza.“

„No, už jsem zažil lepší chvilky. Ale zaseje pravda, že se mi nic zlého nestalo, jsem živý a můžu se poprat s dalším dnem.“

„Doufám, že Sci-Med ví, co se stalo?“

„Ano, spojil jsem se s nimi. A na pátek se chystá velká porada o pinetopských událostech.“

„Páni, při tom bych byla ráda mouchou na zdi,“ řekla Tally.

„Já ti pak všechno vylíčím.“

„Jestli budeš smět.“

„Akt o utajovaných skutečnostech tu není pro pohodlí politiků, ačkoliv se ti to právem může někdy tak jevit. Tentokrát jim ale nebude nic platné, pokud nepřijdou s pořádným vysvětlením. Já si ovšem nedokážu představit, jaké by mělo být.“

„Já mám volný víkend,“ poznamenala Tally.

Steven zaváhal, protože ho pořád přepadaly výčitky z rozhovoru s Jenny. „Já se neodvažuju doufat, že bych ho měl taky,“ řekl. „Možnost, že by si po té schůzi všichni potřásli rukama a shodli se na tom, že došlo k nedorozumění, je mizivá. Někteří budou bojovat o svou politickou existenci a někteří volat po krvi. A pak je tu otázka těch dětí a co se s nimi dál stane…“

„A já se tady rozčiluju nad blbým plánováním,“ řekla Tally.

„Zítra by ses nemohla uvolnit? Já mám volný den.“

„Kdepak, ani nápad. Jestli něco, tak to bude spíš ještě horší než dneska.“

„Mám ti zavolat zítra večer?“

„To bych ráda.“

Steven si opřel hlavu o opěradlo křesla a přemýšlel o tom, co řekl Tally. Nic z toho nebyla lež. Všechno, co řekl, byla pravda, ale přece jen z toho neměl tak uspokojivý pocit, jak doufal. Vynechal totiž docela podstatnou věc: co způsobilo, že bouchly přední pneumatiky porsche. Možná mu pomůže ještě jeden gin.

Steven využil volný den k výletu na jižní pobřeží. Chtělo se mu chodit po plážích, vychutnávat slanou chuť vánku a hlavně uniknout před nápory života, pozorovat oblohu, jak padá do moře na obzoru, který vypadal tak příhodně vzdálený. Cestou tam musel tak trochu zápasit se silným větrem, který mu metl písek do obličeje, takže se musel schovat za zvednutý límec saka, ale zato cestou zpátky si užíval pohledů na okolí. Pobřeží náhle začalo jakoby splývat s vodní plochou, všechno se muselo podrobit vůli větru. Když se vrátil a dal si v přístavní krčmě sendvič a pivo, cítil se už o moc líp. Jel domů, kůže ho stále pálila a lýtkové svaly podávaly svědectví o námaze.

Páteční oběd s Macmillanem v jeho klubu se ukázal jako chmurná záležitost. Macmillan dobře věděl, že za pár hodin bude muset vládě předložit a vysvětlit stanovisko Sci-Med. Důsledek toho bude možná pro mnohé katastrofický, pokud, jak si předsevzal, odmítne stát se jakoukoli součástí ututlání. S tímto úmyslem sdělil Stevenovi, že zprávu o svých nálezech spolu s příslušnými přílohami uložil u uznávané právnické kanceláře. Obsahuje též instrukce, kdo má být informován v případě, že by situace dospěla až k soustředěnému úsilí o diskreditaci Sci-Med nebo jejích lidí.

„Anebo kdyby nás potkala nějaká nehoda,“ dodal Steven.

Oba muži se odmlčeli, než jim číšník dolil kávu.

„Já myslím, že si takovou blbost nikdo nemůže dovolit,“ řekl Macmillan.

„Dobrá,“ řekl Steven, ale neznělo to moc přesvědčeně.

Macmillan si toho všiml a dodal: „Po té vaší malé příhodě na silnici - a to jsme ještě nevěděli, že v ní figurovali ti Rusové - jsem si umínil, že musím všechny naše vyšetřovatele informovat o tom, co se děje. Chtěl jsem, aby ten fakt znaly všechny síly. Ale to bylo ovšem před tím, než byli ti vaši zabijáci identifikováni a existovala stále možnost, že jsou v tom zapleteny naše bezpečnostní síly. Možná že jsme se oba provinili paranoiou.“

„Já bych si to taky rád takhle vyložil,“ řekl Steven, kterého trochu znervózňoval celý průběh rozhovoru. V klubu se rozsvítila světla a venku ztmavlo nebe a začalo pršet.

„Tak jsme připravení?“ zeptal se Macmillan.

„Snad ano. Děkuju za oběd.“

Macmillan se usmál a řekl: „Doufejme, že naše vydatné hodování nenapovídá nic o průběhu dnešního odpoledne.“

Ačkoliv přišli na schůzi včas, zjistil Steven, že jsou s Macmillanem poslední. Uvažoval, jestli z hlediska těch asi dvaceti zasmušilých lidí, kteří se tu shromáždili, nejde o jakýsi druh psychologického koníčka. Některé z nich okamžitě poznal jako významné vládní osobnosti, jiné neznal tak dobře.

Ministr vnitra je formálně pozdravil, ale snažil se jim přitom co nejméně pohlédnout do očí. Sci-Med spadala pod ministerstvo vnitra, i když Macmillan nebyl ministrovi vnitra osobně zodpovědný - to byla patrně jakási šedá oblast, ale teď nebyl čas se v tom babrat.

Ministr vnitra s chmurným a vážným výrazem oslovil přítomné. „Dámy a pánové, nevidím důvod chodit dlouho kolem horké kaše. Sci-Med zjistila určité skutečnosti týkající se skupiny dětí, které se zúčastnily školního tábora v Cumbrii, a považuje je za velmi znepokojivé. Požaduje po nás vysvětlení, na něž má nepopiratelné právo. My z naší strany jsme se k jejich žádosti o vysvětlení stavěli poněkud rezervovaně, za což se omlouvám. Kdyby chtěl někdo uvést vhodný příklad úsloví, že cesta do pekel je dlážděna dobrými úmysly, tak tady je k dispozici. Geralde, byl byste tak laskav a uvedl naše kolegy ze Sci-Med do obrazu?“

Sir Gerald Coates, se stejně vážným výrazem, povstal a ujal se slova. „Pánové, především je důležité, abyste pochopili základní situaci, ve které se vláda Jejího Veličenstva nachází.“ Nastínil Macmillanovi a Stevenovi bezvýchodný stav, která vznikla mezi nimi a farmaceutickým průmyslem. „Z toho se prostě musela najít nějaká cesta.“

Steven a Macmillan zůstávali chladní.

„Zpravodajské údaje, které jsme dostávali, hlásily, že bezprostředně hrozí útok teroristické biologické zbraně,“ pokračoval Coates.

„Pětačtyřicet minut do útoku antraxem,“ parodoval Steven a sklidil za to nepřátelské pohledy.

Coates ho ignoroval. „Máme-li mít vůbec nějakou možnost zmařit tento čin, zoufale potřebujeme nové vakcíny. Takže jsme vyzvali nejlepší biologické mozky, aby je vyvinuly.“

„Já tomu nerozumím,“ řekl Macmillan. „Právě jste nám vysvětlil, že farmaceutické společnosti odmítly spolupracovat.“

„Proto jsme se obrátili na ty malé biotechnologické společnosti, které se soustředily na nově se vyvíjející technologický boom. Nabídli jsme jim různé výhody ve formě odměn, urychleného postupu při licenčním řízení, a v případě úspěchu příslib dlouhodobých kontraktů s ministerstvem zdravotnictví.“

„Co to vlastně znamená - ‚urychlený postup při licenčním řízení‘?“ zeptal se Macmillan, který se snažil z Coatesovy mnohomluvnosti vyčlenit reálnou informaci.

„Urychlit rozhodovací proces, minimalizovat průtahy a počet požadovaných doporučení, a takové ty věci. Ono prostě není dost času, aby se nová vakcína podrobila všemu tomu, co se časem stalo normálním rozvrhem pokusů a ověřování bezpečnosti,“ řekl Coates. „To bychom taky mohli být všichni mrtví, než se podaří někoho očkovat.“

„Takže jste raději vyzkoušeli vakcínu na sto osmi dětech, aniž by o tom věděly a aniž by s tím jejich rodiče projevili souhlas?“ řekl Macmillan.

Řada přítomných uznala tento okamžik za vhodný, aby se zahleděli na stolní desku a mlčeli.

„Doufám, že vás dokážu přesvědčit, že to tak nebylo,“ prohlásil slavnostně Coates. Na chviličku se odmlčel a zahleděl se Stevenovi a Macmillanovi do očí.

„Když se někteří mladí lidé na ministerstvu zdravotnictví dověděli, že ministerstvo je ochotné omezit byrokracii na minimum, vypracovali plán, který by jim postupně mohl získat přízeň jejich představených. Domluvili se s biotechnologickou společností St. Clair Genomics na uskutečnění terénního pokusu s novou vakcínou té společnosti proti tuberkulóze, zvané Nicholova vakcína. Lidé ze společnosti St. Clair je přesvědčili, že získání potřebných papírů na ten pokus by nebylo ničím víc než zdlouhavou formalitou: všechny předběžné testy už jsou hotové a proběhly výborně, takže se ušetří spousta času, když se to prostě rozjede. Děti v Pinetops představovaly perfektní zkušební skupinu. Rozhodlo se, že budou po očkování monitorovány, aby se mohly sledovat hladiny jejich protilátek.“

„To byly ty děti se zeleným štítkem,“ konstatoval Macmillan.

„Ano. Předpokládané příznivé hladiny se budou moct použít jako podklad pro zavedení vakcíny do běžného užívání.“

„A případné následné stížnosti by byly marné,“ zamumlal Macmillan a zavrtěl hlavou.

„Nemohu dostatečně zdůraznit, jak nutně vakcínu proti TBC potřebujeme. Vakcína BCG už je zastaralá a nemoc zaznamenává obrovský comeback. Jestli rychle nepodnikneme něco na ochranu naší mládeže, budeme svědky návratu do chmurných dnů na počátku dvacátého století, kdy smrt na souchotiny byla v domácnostech po celé zemi pravidelným návštěvníkem.“

„Takže namísto toho přišla společnost s něčím, co vystavilo riziku více jak stovku dětí, ano?“ zeptal se Steven.

„No, to by bylo určitě trochu přehnané,“ řekl Coates. „I když ovšem uznávám, že tu určitý problém vznikl…“

„Vy uznáváte, že je tu problém?“ zvolal Macmillan, jako by nevěřil svému sluchu.

„Dovolte mi, abych to vysvětlil,“ začal Coates a přitom zvedl obě dlaně, aby uklidnil šum. „Ta vakcína per se v sobě nemá nic škodlivého.“

Vypadalo to, že se Macmillan chystá k dalšímu výbuchu, ale Coates opět použil gesto svých dlaní, aby ho zarazil. „Nicholova vakcína prošla všemi laboratorními testy a byla úspěšně vyzkoušena na zvířatech. Já vás ujišťuju, že v žádné fázi nebyly použity nějaké zkrácené operace. Je to po všech stránkách mimořádně dobrá vakcína a o mnoho převyšuje BCG ochrannými účinky proti bacilu tuberkulózy.“

„Ale?“ zeptal se Steven.

Coates pokýval hlavou. „A já připouštím, že je tu skutečně velké ale; když byla vakcína předána společnosti, která se zavázala k přípravě injekcí, došlo k velice závažnému nedopatření.“

„A co to bylo za nedopatření?“

„Někde v průběhu výroby byly ampulky kontaminovány toxickým agentem, jedem, který napadá buňky lidské tkáně. A to je to, co v několika případech způsobilo ty potíže. Doufáme, že tam toho jedu byly pouze nepatrné stopy, ale přesto u několika dětí zřejmě stačily vyvolat onemocnění.“

„Takže ty děti byly otráveny, a ne infikovány?“ zeptal se Steven.

„Ano.“

„A odkud se ten toxin vzal?“ zeptal se Macmillan.

„Vyrozuměli jsme, že Redmond Medical, což je společnost pověřená přípravou injekcí, měla ještě další závazek, a to plnění ampulí řadou nových látek pro jinou společnost, která se zabývá protinádorovými přípravky. A zdá se, že se stopy jedné z těchto látek dostaly do ampulí používaných k plnění Nicholovou vakcínou, které následovalo bezprostředně potom. Ta společnost stále neví, jak se to mohlo stát. Domnívají se, že proces čištění a sterilizace byl naprosto bezchybný. Nemusím snad zdůrazňovat, že podnik byl zavřen a výrobou injekcí byla pověřena jiná společnost.“

„Jedno z dětí, které byly očkovány, dostávalo imunosupre-siva,“ řekl Steven. „Rok předtím mu byla transplantována kostní dřeň.“

V té chvíli povstal další účastník a představil se jako doktor Leyton, lékař, který aplikoval vakcínu dodanou St. Clairem. „Toho jsem si vědom, ale jelikož dodaná Nicholova vakcína není živá vakcína, nepředstavovala pro dítě žádné nebezpečí. Asi proti ní nevytvořil žádné protilátky, ale také nehrozilo, že by ho infikovala.“

„Jenže on je přece mrtvý,“ konstatoval Steven.

„Ale neumřel na tu vakcínu.“

„Tohle je věc, které všichni hluboce litujeme,“ přerušil ho ministr a všichni ostatní slavnostně přikyvovali.

„Ale jak to tedy, že tento chlapec byl na ten jed náchylnější než ostatní?“ zeptal se Steven.

Leyton pokrčil rameny a řekl: „Uznávám, že tady jste mě dostal. Možná v tom hraje roli normální lidská variabilita. Každý z nás má jinou úroveň citlivosti na řadu věcí. Zřejmě to může platit i pro toxin.“

„Nebyly i u toho výrobního procesu zjednodušeny přísné předpisy?“ zeptal se bez okolků Macmillan. „To byla přece nedbalost.“

„To rozhodně ne,“ namítl Coates. „Prověřovali jsme postupy firmy doslova zubním kartáčkem. Ty to zavinit nemohly.“

„Ale přesto v ampulích skončil jed,“ řekl Steven. „Jed, který už jedno dítě zabil, a vypadá to, že další bude následovat.“

„Obávám se, že ano,“ řekl Leyton. „A všichni toho hluboce litujeme.“

„Předpokládám, že stále ještě vyšetřujete, co se tam stalo?“ zeptal se Macmillan.

„Právě zkoumáme veškerá zařízení používaná při výrobním procesu.“

„Tak co z toho plyne?“ zeptal se ministr vnitra. „Sci-Med nás přistihl - a nás, rozumíme vládu Jejího Veličenstva – in flagrante delicto, protože tohle je něco, zač neseme kolektivní zodpovědnost. I když to byla chyba několika příliš horlivých jednotlivců a nepochopení toho, jak flexibilní mohou být v současném klimatu zákony, přesto jsme zodpovědní za to, že jsme sto osmi školním dětem podali novou vakcínu, a jak bylo konstatováno, nevědomky jsme riskovali jejich životy. Nemusíme být bulvárem, abychom pochopili, kam nás to přivede, jestli se to dostane na veřejnost.“

„Pokud by o tom byly nějaké pochyby,“ pokračoval ministr, „tak nastane toto: vláda padne, rodiče dětí zahájí kriminální a civilní procesy, vakcínový program se zhroutí a my budeme bezbranní proti všemu, co si teroristé vzpomenou na nás vytáhnout. Budou mít všechny možnosti rozjíždět tady jedno zamoření za druhým, až jim podlehneme úplně a z naší zelené a šťastné země se stane pustá poušť.

Avšak na našich masových hrobech budou tančit zdravotničtí a bezpečnostní činitelé, kteří zase vytyčí vhodné bariéry od jednoho konce Británie ke druhému. Budou se v klidu radovat z vědomí, že zabránili porušování regulace bezpečnosti vakcín.“

„To je opravdu na pováženou, co říkáte, Johne?“ řekl ministr vnitra, aby přerušil ticho, které následovalo.

„A když neuděláme nic?“ zeptal se zasmušile Macmillan a Stevenovi se na okamžik zastavilo srdce.

„Budu k vám naprosto upřímný: nic moc se nezmění. Musíme dál tlačit na produkci nových vakcín a usměrňovat testovací proces. To musíme. Času je málo a my nemůžeme dopustit, aby o tom, jestli budeme žít, nebo umřeme, rozhodovaly instituce zdravotnictví a bezpečnosti. Možná že sem tam bude nějaká ta oběť, ale když jde o přežití, tak se nedá nic dělat.“

„No, aspoň že jste upřímný,“ řekl Macmillan.

„Můžu se zeptat, co se teď stane s Nicholovou vakcínou?“ zeptal se Steven.

„Podle nás je ta vakcína perfektní. Půjde do výroby, ovšem u jiné farmaceutické firmy.“

„I když jste dosud nezjistili přesný důvod předešlých problémů?“

„My víme, co to bylo za problém. Otázka, ve kterém okamžiku výrobního procesu došlo ke kontaminaci, je čistě akademická. Tu společnost už zkrátka nebudeme využívat.“

Macmillan vytušil, že se Steven chystá do další debaty, radši ho přerušil a zeptal se: „A co ty postižené děti?“

„Jejich rodiče dostanou štědrou finanční kompenzaci v rámci zdravotní pojistky, na kterou měly děti při pobytu v táboře nárok.“

Teď došlo na Stevena, aby se také upřeně zahleděl na stolní desku.

ŠESTNÁCT

„To je teda nadělení,“ zavrčel Macmillan, když se se Stevenem vrátili do jeho kanceláře. Nalil sherry do dvou sklenic a jednu podal Stevenovi. Sám se posadil za stůl.

„To máme opravdu věřit, že za to může pár ambiciózních úředníčků a chybné porozumění předpisům?“ zeptal se Steven.

Macmillan na něj zamyšleně pohlédl. „Asi budeme muset, nemyslíte? Druhá alternativa, že takovému totálně nezákonnému experimentu velela britská vláda, je těžko představitelná.“

„Není tak docela neobvyklé, že lidé na vyšších místech se nechají slyšet, že jsou z nějaké situace nešťastní a že leckteří mladí lidé se zase chopili iniciativy,“ řekl Steven.

„Tak aby v případě, že se to podělá, mohli ti nahoře tvrdit, že o tom neměli pražádné tušení,“ dodal Macmillan.

„Oni to svinstvo udělají a nám zbývá jen zoufalý pocit,“ řekl Steven.

„Ručím vám za to, že ta vynesená karta o kolektivní zodpovědnosti byla zahraná v pravý čas,“ řekl chmurně Macmillan. „Všichni za jednoho, jeden za všechny, a celá vina padne na Sci-Med, za pád vlády, za obrovský skandál… příští vláda v neřešitelné situaci… země beznadějně bezbranná proti biologickému útoku. Páni, nikdo by to nevymyslel líp.“

Po chvíli hlubokého zamyšlení se Macmillan zeptal: „Jak to cítíte vy?“

„Pravda je, že potřeba nových vakcín je bezesporu vrhla mezi příslovečné mlýnské kameny, ale na druhé straně to někdy může být mnohem pohodlnější, než to vypadá. Může seto šikovně použít i jako omluva pro řadu podezřelých rozhodnutí a akcí. Možná se kyvadlo vychýlilo směrem k legislativě zdraví a bezpečnosti příliš daleko - a to je fakt -, ale co se týče Nicholovy vakcíny, pořád je tu něco, co mě neobyčejně štve.“

„A co je to?“

„Prohlásili, že je vakcína naprosto v pořádku, dříve než bezpečně zjistili, jak ten problém v poslední fázi vlastně vznikl. Zaměňovat předpoklad a závěr - to nikdy není správný krok.“

„Budou argumentovat, že je tlačí čas.“

„To je další pohodlná výmluva.“

„No jo, ale co můžeme dělat?“ zeptal se Macmillan a touto otázkou otevřel další dlouhé mlčení, a to oba těžce snášeli. Odpovědnost, která je tížila na bedrech, byla téměř nesnesitelná. Dokonce i to ťukání deště na okno jako by znělo netrpělivě a připomínalo jim, že je nutno učinit nějaké rozhodnutí.

„Je to neuvěřitelné,“ promluvil Steven. „Když jsme na tu schůzi šli, měli jsme pocit, že držíme esa v rukávu, a vyšli jsme odtud se dvěma sedmami a teď je na nás, jestli to risknout a hrát dál, nebo to zabalit…“

„Já myslím, že nemáme na vybranou,“ řekl Macmillan. „Nezbývá nám nic jiného než tiše mlčet. Jiná alternativa nepřichází v úvahu.“

„Máte samozřejmě pravdu,“ souhlasil Steven. „Ale tu odpornou pachuť v ústech to zdaleka neodstraní…“ Musel myslet na rodiče toho zemřelého chlapce, Keitha Taylora, a na Trish Lyonsovou, kterou čeká život bez ruky, pokud může vůbec nějaký život očekávat. Že jsou to morčátka, která posloužila dobré věci? Že se to prostě stává? Že nemůžete připravit omeletu, aniž byste rozbili vejce? Obětování pro dobrou věc? Těžká volba? Nesnadné rozhodování? Zemřeli, aby druzí… Pouhý jedinec proti všem ostatním. Ve velkém obraze se osobní detaily vždycky ztratí.

„Takže jsme zajedno?“ zeptal se Macmillan, než si to Steven stačil vymluvit. „Neřekneme nic?“

Steven přikývl. „Ano.“

„Znamená to, že zájmy Sci-Med ve věci pinetopské aféry oficiálně končí?“

„Ne,“ řekl Steven. „To ještě ne, já potřebuju trochu času, abych si to rozvážil. Je tam pár věcí, které mi pořád nedají pokoj.“

„Co například?“

„Smrt Scotta Haldanea… proč pronikl jed do těla Keitha Taylora takovým způsobem… proč reagují jednotlivé děti různým způsobem a v různém čase… jak to, že jed přežil vymývání ampulí, a přece se do nich dostal… a další věci.“

Macmillan přikývl. „Znamená to, že chcete, abych ministrovi vnitra řekl o vašem pokračujícím zájmu, přestože ten případ nehodláme dovést do konce?“

„Ne,“ řekl Steven. „Já se v tom prostě budu chvíli babrat na svou pěst.“

„Já vím, že jsme si nepředstavovali, že dopadneme takhle, ale vy jste v té věci udělal, co jste mohl,“ řekl Macmillan.

„Díky,“ řekl Steven, ale od srdce to nebylo.

Steven usoudil, že potřebuje čerstvý vzduch, a tak se vydal na dlouhou procházku po nábřeží. Bylo mu těžko na duši a pocit hlubokého zklamání ještě prohlubovalo to, jak naprosto normálně všechno okolo něj probíhalo. Jestlipak tihle lidé s dětskými kočárky nebo s aktovkou pod paží tuší, co se na ně ve jménu bezpečnosti chystá? Samozřejmě, že netuší, ale to mohli čekat. Oni to vlastně žádali. Očekávali, že s jakoukoli hrozbou, která by na ně mířila, si poradí vláda. Dokonce i s jakýmkoliv náznakem hrozby nebo strasti.

Slunce na chvíli prokouklo mraky a Steven toho využil, na pár minut se posadil a vystavil tvář teplým paprskům. Uvažoval, jestli ta zpravodajská služba, která hlásila bezprostřední biologický útok, byla dost spolehlivá. Jak bezprostřední je bezprostřední? Bylo tohle zpravodajství spolehlivější než to, které poslalo vojska do Iráku? Nebo méně spolehlivé? Byly ty informace filtrovány, manipulovány, sexuálně zaměřeny, přizpůsobeny tak, aby vyhověly alternativním aktivitám? Nemohl snad pouhý náznak toho všeho vést k osobnímu neštěstí, jak tomu bylo u doktora Davida Kellyho při panickém vzrušení okolo zbraní hromadného ničení?

Cítil, že když si má uchovat mír v duši, musí do celkového rámce zasadit i smrt Scotta Haldanea a Alana Nichola. Jinak nedokáže zcela přijmout vysvětlení pinetopského neštěstí, které podal Coates, i když sám neví, jak k němu došlo.

Zatímco se těšil ze slunečních paprsků, dopadajících mu na zavřená oční víčka, začal to v duchu probírat jedno po druhém. Jestli Scotta Haldanea tak znepokojil stav Trish Lyonsové kvůli podezření, že byla otrávena, proč to včas neoznámil? Neměl přece žádný důvod nechávat si takovou teorii pro sebe, zvláště když jeho kolegové ještě ke všemu nemohli najít žádnou příčinu infekce. Nebyl důvod čekat, „až si bude jistý“ - jak to vysvětloval svojí ženě. To nedává smysl.

Kromě toho by zamlčování takového podezření určitě nebylo důvodem k sebevraždě. Kdyby se s ním však naopak svěřil nevhodné osobě, mohlo by to vést k jeho zavraždění. Vláda jistě netouží po tom, aby se události v Pinetops dostaly na veřejnost - mohla by tím ztratit všechno -, ale Haldane zjevně nedal najevo, že by se toužil někomu svěřit. Dokonce ani své manželce. A zasadit do nevyřešené rovnice státem posvěcenou vraždu, to už mu připadalo vážně trochu moc.

Co se týče Alana Nichola, který vyvinul novou vakcínu proti TBC, na niž se stále pohlíželo - i přes problém s kontaminací - jako na veliký úspěch, proč by měl někdo důvod ho zabít? Nichol by byl patrně jeden z prvních lidí, kteří mohli z přehledu dětí se zeleným štítkem poznat, že něco není v pořádku. On nebo jeho kolegové by byli museli vyhlásit poplach a začít okamžitě vyšetřovat. Nenechali by kámen na kameni, dokud by nezjistili přítomnost toxinu, který zavinil ty potíže. Nichol měl patrně menší chuť to zveřejnit než kdokoli jiný, takže k jeho zavraždění nebyl důvod. Jako vynálezce vakcíny by ho veřejnost odsoudila jako prvního, ať by pravda byla jakákoliv.

Stevena napadlo, že by nebylo marné promluvit si s Phillipem St. Clairem o sérii událostí, které vedly k odhalení kontaminace. Musel si ovšem připomenout, že jeho pátrání po motivu vraždy je soukromé. Oficiálně byla smrt Alana Nichola nehodou.

Steven zavolal do St. Clair Genomics. Neměl moc velkou naději vzhledem k tomu, že byl pátek a sedm hodin večer. Ulevilo se mu, když telefon vzal sám Phillip St. Clair, který, jak podotkl, byl na pracovišti sám.

„A co byste ode mne potřeboval, doktore Dunbare?“

„Kdyby to bylo možné, rád bych si s vámi ještě jednou pohovořil,“ řekl Steven. „Teď když oba dva víme, co se stalo.“

„Ano, slyšel jsem, že se konala nějaká schůze,“ pravil St. Clair. „Kdy se vám hodí přijít?“

„Vy asi v sobotu nepracujete, že?“

„Ále, já pracuju v každý boží den,“ zvolal St. Clair. „Nezapomínejte, že tohle je malý podnik. Pro mě žádné ‚padla‘ neexistuje.“

„Takže zítra?“

„Budu tady asi od deseti. O víkendech si rád trochu poležím,“ řekl St. Clair. Steven měl dojem, že to měl být trochu upachtěný pokus o vtip.

„Tak na shledanou.“

Když Steven ráno přijel, byl na parkovišti pouze jeden vůz, černý Porsche Cayenne. Steven usoudil, že zřejmě patří St. Clairovi. Honda vedle něj vypadala jako hračka. Dveře do budovy byly zamčené, tak zazvonil a čekal u mřížky, že se někdo ozve. Místo toho mu přišel otevřít sám St. Clair. „Pojďte dál, zrovna se chystám dát si kafe. Chcete se přidat?“

Steven mu poděkoval: „Černou, bez cukru. Máte pěkné auto,“ řekl a ohlédl se zpátky na cayenne.

„Děkuji. Je to teréňák v provedení 911, co víc by si člověk mohl přát? Vy sám přece taky máte porsche, ne? Máte ho v garáži?“

„Měl jsem malou nehodu,“ vysvětlil Steven.

„Ale to mě mrzí, doufám, že ne vlastní vinou. Pojišťovny po tomhle jdou jako psi.“

„Ne tak docela,“ podotkl Steven. St. Clair odešel do vedlejšího pokoje pro kávu.

„Zaplať pánbůh, že jste nepožádal o nějakou dietní nebo bezkofeinovou náhražku kávy,“ smál se St. Clair, když přinesl dva hrnky s logem společnosti. „Zdá se, že káva se teď stala podezřelým číslo jedna.“

„Chápu, co myslíte.“

„Takže co pro vás můžu udělat?“

„Ta Nicholova vakcína,“ řekl Steven. „Povězte mi o ní něco.“

„Co vám mám povídat? Je to skvělé dílo skvělého vědce. On sám si bohužel kvůli té tragédii neužije uznání, jež by si bohatě zasloužil. Pokud vím, tak toho gaunera, co ho srazil, pořád ještě nedopadli.“

„Byl do toho jeho projektu zapojen ještě někdo další?“

St. Clair zavrtěl hlavou. „Ani ne, Alan měl sice laboranta, ale v podstatě to celé bylo jeho dítě. Odstranil z genomu bacilu tuberkulózy takovou část, aby už nebyl infekční, ale přitom stimuloval příznivé hladiny protilátek - přesně jak by to předepsal pan doktor, dalo by se říct.“

„Skvělé. Ale pořád mi není jasné, jak byla ta práce finančně zajišťována,“ podotkl Steven. „Bez urážky, ale vývoj vakcín a jejich výroba nebývá obvykle záležitostí malých společností.“

„Nemusíte se omlouvat, máte úplnou pravdu, ale časy se změnily. Vláda teď potřebuje veškerou možnou pomoc a nabídla finanční stimulaci těm, kteří mohou něčím přispět, malým stejně jako velkým společnostem.“

„Stimulaci?“ zeptal se Steven.

„Musíte být ochotný riskovat a dokázat si najít lidi, kteří finančně podpoří vaši důvěru v úspěch vašich vědců. Když potom ti vědci vynesou své trumfy, je odměna za úspěch podstatná - základní suma sedmimístná plus úhrada výrobních nákladů, další paušální položka na terénní pokusy a nakonec vládní kontrakt na dodání vakcíny do oběhu.“

„Aha,“ řekl Steven. „Jenomže pak přišel na poslední překážce pád, protože sto osm dětí bylo naočkováno něčím, co způsobilo už jedno úmrtí s hrozbou, že budou následovat další?“

St. Clair se přestal usmívat, jako kdyby přiznal, že všechna ta pozitiva přechválil. „Máte pravdu,“ připustil. „Skutečně došlo k politováníhodné nehodě, to se nedá popřít, ovšem to bylo něco mimo naši kontrolu, pravděpodobnost jedna k milionu. Ve výrobním podniku vznikl problém, který vedl ke kontaminaci ampulek. A musím říct, že my sami jsme nastavili dny a noci, abychom to objevili.“

„Kolik lidí v tom bylo zapojeno?“ zeptal se Steven. „Alan, a kdo ještě?“

„Alan ne,“ namítl St. Clair. „Alan zemřel krátce předtím, než jsme objevili příčinu toho problému.“

„To jsem nevěděl,“ řekl Steven.

„Já jsem dal příkaz, aby jeden každý vědecký i technický pracovník nechal všeho, ať pracuje na čemkoliv, a zapojil se do toho. A také výrobní společnost Redmond Medical vytvořila tým, který pracoval ve dne v noci. Zapojila se i vládní laboratoř.“

„A kdo z vás nakonec objevil ten toxin?“

„My,“ řekl St. Clair. „My jsme objevili v injekčních ampulkách cytotoxický agens. Objevili jsme ho tak, že jsme odebrali vzorky z jednotlivých ampulí a injikovali jsme je do lidských buněčných struktur. Když buňky začaly umírat, nastal poplach. Přirozeně jsme ihned informovali jak ministerstvo zdravotnictví, tak společnost Redmond Medical a podnik byl zavřen.“

„Ví vůbec někdo, jak se toxin do ampulek dostal?“

„Jenom to, že u Redmondů plnili ampule s touto cytotoxickou substancí pro farmaceutickou společnost, která sledovala účinky kombinace těchto látek pro účely protirakovinného výzkumu. Je zcela zřejmé, že v určitém stadiu muselo dojít k vzájemné kontaminaci, ale do dneška nevíme, v kterém.“

„To je otrava,“ konstatoval Steven.

„To mi povídejte. Redmond stále stojí. Vláda jim odebrala akreditaci a my jsme museli najít jinou společnost, abychom mohli obnovit výrobu.“

„Byl Alan Nichol ještě naživu, když ty děti začaly stonat?“

St. Clair přikývl. „Ano. Vlastně to byl Alan, kdo nás na to jako první upozornil. Spustil poplach. On totiž pečlivě sledoval záznamy těch dětí.“

„To bylo to monitorování zelených štítků?“

„Přesně tak. Nám ostatním to ze začátku nedošlo, ale Alan rozeznal ten vzorec a stiskl tlačítko paniky.“

„Možná že už jsem se vás na to ptal dřív, ale říká vám něco jméno Scott Haldane?“

Zdálo se, že St. Clair nad tou otázkou přemýšlí, ale nakonec řekl: „Pamatuju se, že jste se mě už na to ptal, ale tehdy ani teď mi to nic neříká. Mělo by?“

„Byl to praktický lékař ve Skotsku, který měl také podezření, že s vakcínou není něco v pořádku. Takže mě jen zajímalo, jestli vás nebo Alana v té době nekontaktoval.“

„Bohužel, nemám ponětí.“

„To už je jedno,“ řekl Steven a vstal. „Moc vám děkuju za vaši pomoc.“

„Rádo se stalo,“ odpověděl St. Clair. „Jsem rád, že už jsem s vámi tentokrát mohl mluvit otevřeně. S tajnostmi se nedá žít tak snadno, jak by si leckdo myslel.“

„To je pravda,“ souhlasil Steven a vzpomněl si na Tally.

Steven se vydal do centra Cambridge a hledal, kde by se mohl najíst. Vynechal snídani a předtím měl neklidnou noc. Zaparkoval a rozhlížel se. Nakonec se rozhodl, že si dá kávu a croissant v malé kavárničce obrácené čelem k řece. Při břehu kotvilo poblíž smuteční vrby pár pramiček. Bylo to ideální místo na přemýšlení o tom, co se dověděl.

Tak on to byl sám Alan Nichol, kdo spustil poplach, když se u dětí se zelenými štítky začaly objevovat ty divné věci. Ale v době, kdy se na zjišťování pramene škodlivé látky vydaly tři oddělené skupiny, byl už mrtvý. A byli to vědci ze St. Clair Genomics, kdo objevil stopy toxinu v ampulkách. Problém byl pak vystopován až do Redmond Medical, společnosti, která se smluvně zavázala k přípravě injekčních ampulek s Nicholovou vakcínou. Podnik Redmond však bezprostředně předtím plnil injekční ampule s toxickou sloučeninou pro jinou společnost. Takže to vypadalo, že všechno souhlasí, až na vraždu Alana Nichola.

Číšnice, která Stevena obsluhovala, vypadala, jako by vypadla z některého románu Jane Austenové. Zřejmě má sobotní službu, usoudil. V pondělí ráno bude zase zpátky a bude studovat anglickou literaturu. Požádal ji, aby mu ještě dolila kávu, a přemýšlel, jestli se nemýlí v tom, že byl Nichol zavražděn. Jestli jeho smrt opravdu byla nehoda, tak bude muset řešit problém, jak dostat čtverec do kulatého otvoru.

Ale ať se snažil jak chtěl, nemohl verzi o nehodě prostě uvěřit. Stále byl přesvědčen, že to byla vražda. To podivné červené auto, zaparkované na kraji Nicholovy ulice, to by byla trochu moc velká náhoda. Ale ještě mu zbýval motiv. Nichol zemřel po tom, co rozvířil zvěst o zdravotních potížích dětí se zeleným štítkem, ale předtím, než byla odhalena kontaminace ampulí. Odpověď musí ležet někde uvnitř tohoto časového intervalu. Nichol nemohl být zabit, aby nemohl mluvit o kontaminaci, protože o ní vědělo veškeré osazenstvo laboratoře. Prakticky všichni v St. Clair Genomics byli pověřeni na tom pracovat. Jeho smrt nedává smysl, ledaže by… někdo o něčem lhal. Ale o čem?

Steven zaplatil a rozhodl se, že se ještě projde po nábřeží. Zastesklo se mu po časech mládí, kdy tam potkával skupiny studentů, kteří si užívali sobotního sluníčka, neměli žádné přednášky ani starosti a cestou po nábřeží se smáli a klábosili. Uvažoval, jestli už snad nedosáhl věku, kdy je pro mladé lidi neviditelný. Námitka, že je mu teprve… dvakrát tolik, co jim - panebože, je to možné, že je opravdu tak starý? - prostě neobstojí.

Pátrá po velké lži, nebo po malé?

Začněme s velkou. Bylo to, co oba s Macmillanem vyslechli od lidí na ministerské úrovni, jenom hromada nesmyslů, která měla vzbudit jejich sympatie a získat jejich souhlas, že celou věc ponechají v klidu? Třeba ty děti vůbec nedostaly vakcínu proti tuberkulóze? Třeba dostaly něco docela jiného a z úplně jiných důvodů.

Steven s pocitem nesouhlasu podvědomě zakroutil hlavou. Všiml si, že okolojdoucí pán s pejskem se nervózně ohlédl. Tak tohle už jsem přehnal, řekl si. To by znamenalo, že by do toho bylo zapleteno příliš mnoho lidí. Také mu přišlo na mysl úsloví, že dva lidé dokážou udržet tajemství v případě, že jeden z nich je mrtev.

Nejspíš se začal klonit k názoru, že Nicholova vakcína je přesně tím, co o ní úřady tvrdí - nová a velice potřebná vakcína proti TBC. Takže jaká v tom ještě může být lež? Ta záhada s toxinem, to je ono. Ta kontaminace ampulek neidentifikovanou toxickou látkou. V téhle historce je cosi nepatřičného.

Phillip St. Clair mu tvrdil, že šlo o jednu z celé řady látek, testovaných tou farmaceutickou společností, která se snaží objevit novou protirakovinnou substanci. A protože je to experimentální záležitost, není o ní zmínka v žádné laboratorní příručce. A i kdyby šlo o nepublikovanou substanci, jak to, že žádná z laboratoří, které zkoumaly vzorky tkání Keitha Taylora nebo Trish Lyonsové, nezaznamenala přítomnost nějakého toxinu, třeba neznámého?

Tím si Steven nebyl jistý. Toxinu tam mohly být tak nepatrné stopy, že nebyl zaznamenán. Možná že automatizované analytické přístroje ho nezachytily, a proto ho nenahlásily. Také je možné, že jednotlivé ampulky byly kontaminovány v různém stupni, a tak ho některé děti dostaly větší dávku a některé menší. Ale to se nezdálo pravděpodobné. Kdyby to mělo být vysvětlení, že toxin zaplavil tělo Keitha Tailora tak bouřlivě jako plně rozvinutá infekce, laboratoř by téměř s jistotou získala důkaz o jeho výskytu. A to se nestalo.

SEDMNÁCT

Steven požádal službu ve Sci-Med, aby obvolali všechny laboratoře, které měly analyzovat materiály odebrané jak Trish Lyonsové, tak Keithu Taylorovi, s dotazem, jestli nebyla zjištěna přítomnost nějakého toxinu, ať už identifikovaného, nebo neidentifikovaného. Během hodiny měl odpověď. Nemocniční laboratoře v Carlisle a Edinburghu hlásily, že provedly rutinní biochemické analýzy na řadě vzorků. Žádný toxin nebyl identifikován. Londýnská laboratoř, která analyzovala vzorky Keitha Taylora po druhé pitvě a která je vybavená nejlepším zařízením, jaké se dá koupit, odpověděla také záporně.

Steven si povzdechl, ale musel uznat, že to dopadlo přesně podle jeho očekávání. Ostatně, kdyby některá z nich nějaký toxin nalezla, už tehdy by to ohlásila. Ovšem negativní zprávy přinesly novou otázku. Jestliže St. Clair Genomics objevila toxin v ampulkách s očkovací látkou, jak to, že jej příslušné laboratoře neobjevily u pacientů? Usoudil, že to mohlo nějak souviset s rozkladem toxinů v těle - u některých jedů se to stává, a proto se později neobjeví -, ale to už bylo mimo oblast jeho zkušeností. Bude se muset poradit s nějakým expertem. Ale nejdřív potřebuje získat víc informací o kontaminačním toxinu. Phillip St. Clair mu o něm neposkytl chemické údaje. Bude muset promluvit s Redmond Medical. Zavolal opět do Sci-Med a požádal, aby se spojili s nějakou vedoucí osobností v Redmond Medical. Také si vyžádal informace o obchodních podkladech jak St. Clair, tak i Redmondů.

„No jo, ale je sobota odpoledne,“ namítl službu konající úředník. „To bude asi znamenat shánět někoho doma.“

„V pořádku.“

„A ty obchodní záležitosti, kdy ty potřebujete?“

„Hned.“

„Pokud možno včera, ne?“

Steven se tomu dobromyslnému žertíku usmál. Měl rád neformální lidi.

Uplynulo pětačtyřicet minut a už volal. „Je mi líto, ale všichni vedoucí pracovníci od Redmondů zřejmě odjeli někam na víkend. Ale domluvil jsem vám rozhovor s panem Gilesem Duttonem. To je vedoucí provozu. Bydlí v Moultonu, Lipton Rise 94. Bude vás očekávat.“

Steven si poznamenal číslo. „Dobrá. Díky.“

„Jean Robertsová má o Redmondů nějaké údaje. Říkala, že vám pošle e-mail. Pracuje doma.“

„Ještě jednou díky.“

Steven měl určité pochybnosti, jestli mu informace, které potřeboval, bude schopen poskytnout provozní vedoucí, obzvláště ty, co se týkají toxického agens. Obával se, že ne, ale neměl zrovna co dělat. Ostatně zrnka informací pocházejí někdy z nepravděpodobných zdrojů. Zavolal Duttona a zeptal se, jestli by mohl přijít a pohovořit si s ním.

„Jak je libo.“

To nebyla právě odpověď, jakou Steven čekal. Ale pochopil to jako souhlas a řekl, že bude v Moultonu do dvou hodin.

„Dobrá.“

Steven se vydal na cestu, i když moc nedoufal, že z Duttona vůbec něco dostane. Ten člověk neprojevil ani nejmenší zájem, vůbec se neobtěžoval zeptat, o co jde. Ale aspoň že má co dělat. Byl však mile překvapen, když mu dveře do hezkého bílého bungalovu v Lipton Rise otevřela příjemná paní. Pozvala ho dál a řekla: „Giles je ve skleníku. Tudy, prosím.“

Steven ji následoval přes obývací pokoj, kde to silně vonělo leštidlem na nábytek. Francouzskými dveřmi pak vešli do skleníku. Tam byla teplota o několik stupňů vyšší díky tomu, že tam přes sklo zářilo slunce. Uvnitř seděl v rákosovém křesle pán s prořídlými narezlými vlasy a příslušně bledou pokožkou. Měl na očích brýle, nohy na malé podnožce, a četl noviny.

„To je ten pán, kterého očekáváš, drahý.“

„Steven Dunbar,“ představil se Steven.

Dutton zabručel, posunul si brýle na nose, ale nevstal.

„Nedal byste si čaj nebo kávu, pane doktore?“ zeptala se usměvavá paní. Steven usoudil, že je zvyklá chovat se tak mimořádně zdvořile a vlídně, aby trochu vyvážila manželovu strohost. „Káva by mi přišla vhod, děkuji vám.“

Steven ukázal Duttonovi svůj průkaz, ale ten jej mávnutím ruky odmítl. „Žádný cavyky, vyklopte, co chcete.“

Steven usedl na druhou židli a řekl: „Rád bych se vás zeptal na tu chemikálii, která kontaminovala vakcínu společnosti St. Clair Genomics.“

„Jako co?“ zeptal se Dutton a místo Stevenovi věnoval svou pozornost vysokému živému plotu z konifer venku za oknem.

„No, nejraději bych věděl, co to bylo, odkud to přišlo a jak se to dostalo do ampulí s vakcínou.“

„To já taky.“

„Prosím?“

Dutton se konečně obrátil na Stevena. „Že bych to taky rád věděl.“

Steven vytušil, že v té odpovědi bylo něco víc, než jak to vyznělo. Dutton nebyl prostě jen hrubý. Byl kvůli něčemu značně zatrpklý. „Chcete říct, že o tom nemáte ponětí?“ zeptal se.

„Ani to nejmenší.“

„Ale když vaše společnost netuší, co se stalo, jak by mohla zabránit, aby se to stalo znova?“

„To máte naprostou pravdu,“ řekl Dutton s pokřiveným úsměvem.

„Promiňte mi, pane Duttone, ale zdá se mi, že tak vážná věc vás nijak zvlášť netrápí,“ řekl Steven. „Přece i jako provozní vedoucí máte určitou zodpovědnost, ne?“

„To bych měl, kdyby se to opravdu tak stalo,“ řekl Dutton, čímž ještě zesílil Stevenovo rostoucí zoufalství.

„Pane Duttone, uvědomujete si, že v očkovacích ampulkách, které připravuje vaše společnost, byla nalezena toxická látka?“

„Tak mi to bylo řečeno.“

„A vás to nezajímá?“

Dutton pohlédl na Stevena a potřásl hlavou. „Ne.“

„Proboha, člověče, jestli vaše provozní pravidla dovolila, aby do vakcíny vnikla toxická látka…“

„Tak bych klekl na kolena a prosil pánaboha o odpuštění,“ řekl Dutton. Naklonil se k Stevenovi., Jenže to se nikdy nestalo.“

Právě v tom okamžiku vešla do skleníku paní Duttonová. Nesla stříbrný podnos a postavila jej mezi ně. „Tak tady to máte. Doufám, že si spolu hezky povídáte. Koláčky jsou čerstvě upečené -ještě teplé…“

Steven se přinutil k úsměvu a řekl: „Děkuji vám, paní Duttonová, to je od vás velice laskavé.“

„Kdybyste chtěli víc, stačí zavolat…“

Paní Duttonová s posledním zářivým úsměvem vycouvala francouzskými dveřmi a zavřela je za sebou.

„Co jste chtěl říct tím, že se to nikdy nestalo?“ otázal se Steven do obnovené elektrizující atmosféry. „Vědci ze St. Clair našli v ampulkách toxin, tentýž, jaký jste den předtím také do ampulí plnili.“

„No, když to tvrdí…“ Dutton nespouštěl oči ze živého plotu.

„Chcete říct, že nepocházel z vaší výrobní linky?“

„Tak konečně jste na to kápnul,“ řekl Dutton.

Steven měl v hlavě zmatek. „Ale jak jinak by se tam mohl dostat?“

„Nemám tušení,“ odpověděl Dutton. „Pravda je, že jsme u nás plnili řadu toxických látek pro farmaceutickou společnost v Kentu ještě den před tím, než jsme začali s očkovacími ampulkami pro St. Clair. Každý si myslel, že všechno proběhlo normální cestou. Ale co ti chytráci nevěděli, je to, že se právě ten den podělala hlavní výrobní linka a já musel práci přeložit na náhradní zařízení v budově C. Přes noc technici závadu na hlavní lince opravili a my jsme na ní mohli zahájit práci pro St. Clair. Ta kontaminační látka se nikdy k hlavní lince nepřiblížila. Dokonce nebyla ani v téže budově.“

Steven polkl, ale hrdlo měl úplně vyschlé. „Ale tohle jste snad někomu musel ohlásit, ne?“

„Jasně,“ kývl Dutton. „Ale oni to nechtěli slyšet. Řekli mi, ať se nestarám. Že to byla technická záležitost. A že se to všechno spraví.“

„Tak ale jak se tedy ty ampule zkontaminovaly?“

„Máte možnost hádat stejně jako já.“

„Ale když se to nezjistí?“

„Tak se provoz Redmondu znovu nerozjede.“

„Přesně tak.“

„Redmond Medical provoz nerozjede,“ řekl Dutton. „Naši majitelé se rozhodli, že firmu zavřou. Zaměstnancům oznámili, že koncem měsíce dostanou poslední plat a hotovo. Finito.“

„Sakra, to už je trochu moc,“ vybuchl Steven. „Už jste uvažoval, co budete dělat?“

Pohled, který Dutton na Stevena vrhl, naznačoval, že uvažuje o něčem trochu jiném. „Ve farmaceutickém průmyslu se řeči šíří rychle, pane Dunbar. Kdo zaměstná vedoucího provozu zodpovědného za průšvih, kvůli kterému Redmond Medical zavřeli?“

„Ale podle toho, co jste mi řekl, jste to nezavinil.“

„Jo, to jim povídejte,“ řekl hořce Dutton.

„Ale přece tu musí být další zaměstnanci, kteří vědí, co se stalo?“

Dutton pohrdlivě frknul. „Zaměstnanci čekají na bonus, když podepíšou příslib utajení. Dostanou mimořádný příplatek, když nebudou povídat nic a o ničem, co dělali u Redmondů. A peníze, které dostanou, se jim zvýší téměř na dvojnásobek.“

„Ale ten příslib utajení se snad nemůže týkat i toho, jestli některá provozní linka pracovala, anebo v určitý den nejela, ne?“

„Týká se úplně všeho.“

„Podle toho, co říkáte, tak to vypadá, jako kdyby Redmond docela vítal přesvědčení, že ta kontaminace vznikla u něj.“

Dutton pokrčil rameny a řekl: „Zdá se, že je jim celkem jedno, jak a kde ke kontaminaci došlo. Přiznali, že to byla jejich chyba, a sklapli. A každé další šetření je podle nich jen akademická buzerace.“

Steven v těch slovech jako by zaslechl ozvěnu toho, co na poradě ministerstva vnitra vykládal ten chlápek Coates. „Tohle by tedy člověk od společnosti jako je Redmond v dané situaci zrovna neočekával,“ prohlásil. „Naopak, čekal by spoustu námitek, popírání a protinávrhů, které by se táhly tak dlouho, dokud se neprokáže, co se stalo.“

„No tak to právě v tomhle případě neplatí,“ řekl Dutton. „Když se toxická látka zpracovávaná jeden den u nás najde v ampulích produkovaných druhý den, tak snad nemusíte být špičkový vědec, abyste z toho něco vyvodil. Ovšem všechno, co tvrdím já, je, že se to nestalo na mojí provozní lince.“

„Já vám mockrát děkuju, že jste mi tohle všechno řekl. Skutečně si toho cením,“ řekl Steven. Chystal se k odchodu, i když přitom litoval, že neochutnal koláčky paní Duttonové.

„Jestli odhalíte, co se vlastně stalo, mohl byste mi dát vědět?“ zeptal se Dutton.

Steven ho ujistil, že určitě ano.

Když nastoupil do auta, ještě chvíli vrtěl hlavou a uvažoval o tom, co se dověděl. Tohle byl naprosto neočekávaný zvrat, něco, co by nikdy nečekal ve vyšetřování, při kterém měl čím dál větší pocit, že se pod ním houpe zem. Nejdřív chlapec s tuberkulózou v Leicesterské nemocnici? - neexistuje - chlapec s tuberkulózou na švédské klinice? - neexistuje - chlapec úplně zmizel. Samé lži, mlha a křivá zrcadla, která mají zahalit pravdu o tajném pokusu s novou vakcínou. Děti, které byly naočkované, podléhají záhadným chorobám a údajně za to může toxin, který se zatoulal do výrobního procesu očkovací látky. Nyní však… tvrdí Dutton, že ve výrobním procesu se žádný zatoulaný toxin nevyskytoval. Tak odkud se vzal?

Steven zavolal Tally. Na její domácí lince se nikdo nehlásil, takže zanechal zprávu. Sotva však ujel míli směrem k Londýnu, ozvala se.

„Ahoj. Právě jsem přišla a našla tvůj vzkaz. Kde jsi?“

„Poblíž Milton Keynes. Uvažoval jsem, že bych přijel, ale jestli jsi právě…“

„Ne ne, to by bylo senzační. Těším se, že tě uvidím.“ Stevenovi náhle stoupla nálada. Myšlenka, že uvidí Tally, byla prostě báječná - vyhlídka na světlo, teplo, společnost a inteligentní konverzaci - nehledě na sex - namísto cesty domů, kde by mlčky seděl a lámal si hlavu s posledním rébusem, který obohatil ságu zelených štítků, to byla prostě perfektní protilátka proti pocitu deprese z celého případu. Vyjel na dálnici a pobídl hondu na sto dvacet, aby tam byl pokud možno za hodinu.

Provoz nebyl velký, takže jak kilometry ubíhaly, mohl si dovolit úvahy o tom, jestli by to takovým způsobem nemohlo pokračovat dál. Vracet se domů k Tally, to by bylo pěkné pomyšlení. Mělo to takový příjemný zvuk… nebo to bylo jen plané snění? No, v určitém smyslu ano, ale to nevadí, říkal si. Začal uvažovat o tom, jak by Jenny přijala Tally a naopak, kdyby se někdy spolu setkaly. Dvě ženské v jeho životě, šlo by to dohromady? Snesly by se? Bylo lákavé doufat, že ano, a hned si začal představovat různé pikniky, dovolené, šeptané důvěrnosti, Vánoce…

Skutečnost by asi byla trochu jiná, přiznal si. Tally má před sebou stejně náročnou kariéru jako on a je pro ni stejně důležitá jako pro něj ta jeho. Jeho představa útulného domácího štěstí - pokud vůbec něco takového existuje - by vyžadovala úplně odlišné obsazení nebo aspoň víc ochoty ke změnám, které by to umožnily… Vracely se staré pochybnosti. Jsou ty překážky skutečně tak nepřekonatelné, anebo si on jen hledá výmluvu pro to, že se dívá na vztah k Tally jako na jednu z aférek, které někdy skončí, krásný milostný román, který od začátku ohrožuje nepříznivý osud - což bylo jeho oblíbené zdůvodnění -, anebo je to prostě tím, že je sobecký mizera - nebo aspoň slibný uchazeč o tento titul.

Steven odbočil do Tallyiny ulice, a když zastavil, připomněl si své oblíbené úsloví. Život je to, co se ti přihodí, právě když si plánuješ budoucnost.

Když vystoupil z výtahu, Tally už na něj čekala u dveří svého bytu. Byla oblečená podomácku ve svetru a džínech, byla bosá, vlasy měla ještě vlhké ze sprchy a krásně jí voněly po šamponu. Steven ji políbil a přitáhl ji k sobě, jako by se nemínil odtrhnout od toho voňavého nebe, ve kterém se ocitl.

„Co jsi dělala?“ zeptal se jí.

„Pracovala,“ řekla smutně. „Jako kdybych to netušila. Zrovna když jsem si domluvila schůzku se svými sestrami, že si dáme oběd se spoustou pití a spoustou drbů, v nemocnici se něco stalo a já musela celý svůj volný víkend pracovat.“

„Chudáčku,“ politoval ji Steven. „Mimochodem, ani jsem nevěděl, že máš sestry.“

Tally se zasmála. „Mám dvě. Je toho fůra, co o mně nevíš. Vždyť jsme se sotva poznali. A jestli mi začneš tvrdit, že je to, jako kdybychom se znali celou věčnost, tak tě nakopnu.“

„Asi máš pravdu,“ usmál se Steven.

„Ostatně, co jsi dělal ty? Určitě to bylo daleko zajímavější. Jak dopadla ta schůze?“

„Vládaje posedlá úsilím o vývoj nových očkovacích látek, protože se děsí biologického útoku.“

„No a?“ zeptala se Tally, když viděla, že Steven váhá.

„Vypadá to, že skupina přehnaně horlivých státních úředníků se rozhodla šplhnout si u svých šéfů a zároveň posílit své vlastní kariéry tím, že rozjedou neoficiální pokus s novou vakcínou proti tuberkulóze. Využili k tomu děti v Pinetops. Společnost, která se do toho zapojila, jménem St. Clair Genomics, úředníky přesvědčila, že obvyklý proces získávání různých povolení a kontrol je formalita a ztráta času. Rozvinula se určitá debata o tom, že došlo k nepochopení, do jaké míry si úřady mohou dovolit přizpůsobovat pravidla. V každém případě celý ten pokus vybouchl tím, že očkovací ampulky byly během výrobního procesu kontaminovány jakýmsi toxinem.“

Tally na pár minut oněměla zděšením a se vztaženýma rukama zírala do stropu. „Tak nepochopení?“ vykřikla nakonec. „Jak může v takové věci docházet k nepochopení? A nakonec se jim ještě podařilo je otrávit? Jak proboha může k něčemu takovému dojít? To je naprosto otřesné. Všechny by je měli pověsit, natáhnout na skřipec a rozčtvrtit…“

Tally konečně pochopila, co znamená Stevenovo mlčení. „Panebože, snad nechceš říct, že z toho všichni vyjdou bez trestu?“

„Obávám se, že v podstatě ano,“ řekl Steven. „Je mi z toho zrovna tak na blití jako tobě, ale jiné alternativy jsou příliš hrůzné, než aby se o nich uvažovalo.“

„Tak tomu já nerozumím,“ povzdechla Tally a pohled jí ztvrdl obžalobou.

OSMNÁCT

Steven Tally podrobně vysvětloval, co by se stalo, kdyby se pinetopská záležitost dostala na veřejnost, a viděl, jak v ní roste stejné zoufalství, jaké pociťoval sám - boj s nevyhnutelnou logikou, která dospěla k závěru, že jediné správné - i když nechutné - rozhodnutí je neříct nic.

„Ti parchanti,“ mumlala Tally. „To jen opodstatňuje všechny ty bezpečnostní záruky.“

„Moje srdce s tím souhlasí, ale mozek chápe, proč se všichni snaží ty věci uspíšit, jestli nám skutečně hrozí riziko biologického útoku.“

„A jaké jsou pro to vlastně důkazy?“ zeptala se Tally.

„Já jsem je neviděl, ale vláda se domnívá, že ten útok je nevyhnutelný. Tvrdí, že zpravodajské zdroje jsou naprosto přesvědčivé. A není šance, jak vakcíny, které potřebujeme, vyvinout a otestovat obvyklou cestou, takže se snaží tu cestu všemožně usnadnit.“

„A tím umožnit různá ta nepochopení…“

„To se taky může stát,“ souhlasil Steven.

„A ty jim věříš?“ zeptala se Tally a s pohledem zblízka upřeným na Stevena čekala na sebemenší mžiknutí oka nebo i gesto, které by prozradilo, co si doopravdy myslí.

Steven si toho zkoumavého prověřování byl dobře vědom. „Pořád zůstává pár věcí, které mi nedají pokoj,“ přiznal. „Ale nemám jinou volbu než přijmout to, co říkají. Na druhé straně… Myslím, že jsem se nedověděl úplnou pravdu o pinetopské kalamitě… Na té jejich verzi o tom, co se stalo s vakcínou a jak se to stalo, je pořád něco podezřelého.“

Tally se zdálo, že se tím Steven snaží překrýt ten hlavní problém, ale potlačila svůj hněv. Uvědomila si, že když bude dál trvat na svém pobouření, nikam je to nepovede. Nalila jim oběma panáka a sedla si. „Co třeba?“

Steven jí pověděl o svém rozhovoru s Duttonem.

Tally se zatvářila pochybovačně. „Jestli tu toxickou látku plnili ještě před vakcínou, tak by to bylo podezření číslo jedna, ne?“ řekla. „A i když zrovna nepoužili tutéž výrobní linku, mohli tam přece přenést nějaké součásti jako filtry, dávkovač, trubky. Jak jinak by se to tam mohlo dostat? Nebo snad myslíš, že to tam někdo úmyslně nastříkal?“

Steven se zašklebil a zavrtěl hlavou. „Možná máš pravdu, ale ten Dutton je zkušený člověk… ten by takovou základní chybu jako použití kontaminovaných součástek v druhé lince…“

„Nemusel to být zrovna on sám,“ namítla Tally. „Já si stejně pořád myslím, že ta chyba mohla být ve výrobním procesu.“

„Možná že to si právě máme myslet…“

Tally na něj tázavě pohlédla. „To zní nějak záhadně,“ řekla. „Mohl bys vyrábět titulky do Eastendských plátků… Bububu…,“ zanotovala známou odrhovačku.

„Mně se to prostě nezdá. A teď dokonce ten provoz úplně zavírají. Něco na tom nehraje.“

„To máš pravdu,“ uznala Tally. „V dnešní době nevypadá pravděpodobně, že nějaká společnost přizná odpovědnost a zachová se slušně.“

„Ale přitom na ně nikdo nevyvíjel žádný tlak,“ upozornil ji Steven. „Ta záležitost se nedostane na veřejnost, neobjeví se žádné sloupky v novinách, které by žádaly krev. Nebudou tam obcházet televizní reportéři a dorážet na ně, aby vysvětlili, jak se to stalo. Ta společnost je malá, takže se nemusí obávat akcionářů. Tak proč zavírat krám dřív, než se dokončí nějaké podrobné vyšetřování?“

„Víš, Stevene, nerada to říkám, ale není tohle dost podružná úvaha?“ zeptala se Tally. „Záleží skutečně tak moc na přesném mechanismu, jak se toxin dostal do ampulek, když už se škoda stala a ty děti jsou poškozené? Není to opravdu akademické?“

„Ne, není,“ řekl Steven. „Tohle všichni pořád říkají, ale ono je to, jako když zbývá ten poslední kousíček do puzzle. Všichni tvrdí, že je obrázek hotový. Můžeš ho buď schovat a tvrdit, že je všechno v pořádku, anebo připustit, že tu je nějaký problém, podívat se na to zblízka ještě jednou, a zjistíš, že některé kousky skládačky do sebe nezapadají úplně správně, že to byla pouhá iluze.“

Tally na něj shovívavě pohlédla. „No, když myslíš,“ řekla. „Nevím, jak ty, ale já jsem tenhle týden měla chladné reality až po krk. A myslím, že se jí nejlíp zbavíme, když zkonzumujeme daleko víc alkoholu, než doporučuje Britská lékařská asociace, následkem čehož se budeme chovat naprosto odporně a prostopášně a skončí to v mojí posteli, kde budeme řádit jako pominutí.“

Steven se rozesmál na celé kolo. „No, to je mi ale báječný nápad,“ řekl a přitom pomalu vsunul ruku Tally pod svetr. „Ale nesmíme to zas moc uspěchat…“ Rozepnul Tally podprsenku a vyhledal jazykem její pravou bradavku.

„No, když myslíš…,“ zamumlala uznale Tally.

„Taky že jo,“ řekl Steven. „A mám takový dojem, že to bude trvat… celé věky.“ Přesunul pozornost na levou bradavku, zatímco na pravé pokračoval dál bříškem palce.

„Ach, to je senzace…“

Steven viděl, že Tally zavřela oči, ale úsměv na jejích rtech mluvil sám za sebe. Dál se mazlil s jejími ňadry, ale přitom jí rozepínal džíny a pomáhal jí z nich ven. Tally přitom asistovala tím, že nadzvedla zadeček a umožnila Stevenově ruce bloudit po jejím pozadí a mezi stehny, přičemž se řídil podle vzdechů a stenů, které vyprovokoval.

„Ty jsi celá vlhká…,“ zašeptal, když vsunul ruku do jejích kalhotek a ústy přejížděl přes žaludek a bříško, zanechávaje stopu jazykem. „Tak lahodně vlhká…“

„A ty jsi zase úžasně tuhý,“ zasténala Tally a sáhla dolů, aby pomohla Stevenovi uvolnit se z kalhot.

„Takže zkusíme, co ta matrace vydrží…?“

„Zaručeně,“ vydechla Tally.

„Svítí sluníčko,“ zašeptal Steven Tally do ucha. Rychle se odvrátila a zakryla si ucho přikrývkou.

„Máme překrásný den.“

„A taky neděli,“ zafňukala Tally. „Copak nemáš srdce?“

„Ne… Myslím, že jsem ho nechal u jedné nádherné dámy,“ zašeptal Steven a něžně políbil Tally na krk.

„Hmm… Ty ukrutný netvore…,“ mumlala, ale ústa už se jí zavlnila v úsměvu. „Copak se chudák holka nesmí vyspat do krásy…“

„Ona to nepotřebuje. I beztoho už je nádherná.“

„Nepřeháněj,“ zachichotala se Tally. „O co ti jde, Dun-bare? Jako bych to nevěděla…“

Steven se zeširoka usmál. „No, to taky,“ přiznal. „Ale myslel jsem, že bychom si mohli udělat perfektní neděli. Trochu bychom se prošli na sluníčku, pak bychom našli nějaké místo, kde by nám namíchali Bloody Mary a kde bychom si přečetli noviny, a pak si dali dlouhý důstojný oběd… načež bychom odkráčeli domů, abychom stihli fotbal v televizi.“

Tally vykulila oči. „Cože?“ vykřikla.

„To byla jenom legrace,“ rozesmál se Steven. „Ale zaujal jsem tě.“

„Jsi přece jen netvor, netvor,“ naříkala Tally a přitom bušila pěstmi Stevena do hrudi. „Co s tebou mám udělat?“

„No, nejdřív…,“ zamumlal Steven, „bys třeba mohla…“ Tally dostala záchvat smíchu. „Jsi fakt hroznej,“ řekla, ale vzdala to.

Tally si oblékla džíny a přes bílé tričko měkkou koženou bundu. Hodila klíčky do tašky, naposledy zkontrolovala dveře a řekla Stevenovi: „Jestlipak víš, že jsem ještě nikdy neochutnala Bloody Mary.“

„Povzbudí ti to chuť,“ řekl Steven a objal ji rukou kolem ramen. „Ale s výběrem pěkného místa jsem závislý na tobě.“

„Moje sestra pořád básní o restauraci The Riverside Tavern poblíž Marley Wood. Máme ji zkusit?“

„Výborně.“

Vyšli ven do slunečního jasu a chvíli si vychutnávali, jak jim hřeje tváře. „Mňam,“ řekla Tally. „Tak takhle si představuju víkend.“ Vzhlédla k Stevenovi, ten se usmál a přitiskl ji k sobě. „Naprosto souhlasím.“

„Pojedeme mým autem,“ navrhla Tally. „Aspoň na tebe nebudu muset křičet, kudy máš jet.“

Steven se opřel o střechu Tallyina Renaulta Clio, zatímco ona hledala klíčky. Právě chtěl poznamenat něco na adresu žen a jejich kabelek, když ucítil prudkou bolest vzadu na levém stehně, jako kdyby ho bodla vosa. Ohnal se tam rukou, obrátil se a zahlédl jakéhosi člověka, který se k nim blížil, ale pak se obrátil na podpatku a utíkal pryč.

„Co to sakra…,“ vydechl, ale to už se s ním začalo všechno točit a cítil, že mu podklesávají kolena.

„Stevene!“ vykřikla Tally a zděšeně oběhla auto. Ale už jen spatřila, jak padá na zem. „Co se ti stalo?“

Steven se marně snažil bojovat, ale stačil jen vytáhnout tu věc, která mu trčela z nohy. Byla to malá šipka - taková, co se dá vystřelit ze vzduchovky. Hned si to spojil s tím mužem, který se dal na útěk. Něco na jeho oblečení naznačovalo, že to není Angličan… byl určitě z východní Evropy, možná Rus. „Panebože,“ zamumlal, když mu došlo, že se přece jen zmýlil ohledně těch dvou Rusů, kteří ho smetli ze silnice. Vůbec nešlo o omyl v osobě. Byl to on sám, po kom celou tu dobu šli.

Steven se snažil zaostřit zamlžené oči na šipku, ale to už pomalu ztrácel vědomí. „Ricin…,“ zamumlal. „Ricin… na to není žádný protijed. Odpusť.“

Tally, oči vytřeštěné hrůzou, viděla, jak Stevenovi vypadla šipka z ruky, ale hlavně se snažila chránit mu hlavu, když se v bezvědomí sesunul na zem. Uložila ho do stabilizované polohy, rychle sáhla do kabelky pro mobil a vyťukala tři devítky. Jednou rukou stále lehce hmatala pulz na Stevenově krku, ale druhou našla v kabelce pinzetu a sebrala s ní šipku z chodníku.

„Vítejte zpátky,“ řekl hlas, když Steven zamrkal do bělostného stropu a začal vnímat okolí. Snažil se zaostřit na postavu v bílém, která promluvila, ale zatím bylo všechno příliš oslnivé.

„Než se zeptáte: jste v nemocnici, je úterý deset třicet a vy jste muž, který měl velké štěstí.“

„Úterý?“ zamumlal Steven, který náhle pochopil, že ztratil dva dny ze svého života. „Tally… potřebuju Tally.“

„Asi se sháníte po doktorce Simmonsové, že? Požádala nás, abychom ji informovali, až se probudíte. Tak já jí půjdu hned zavolat,“ řekla sestra. „Ale upozorňuju vás, že se nemíním prát s těmi siláky u dveří. Když jsem včera večer nastoupila do služby, myslela jsem, že tu patrně leží nejmíň Brad Pitt nebo George Clooney.“

„Omlouvám se,“ řekl Steven a pokusil se usmát.

„No, já nevím…,“ řekla sestra s úšklebkem a vyšla z pokoje.

Steven sotva stačil položit hlavu na polštář a vzpomenout si na neděli, když vešel pán ve středním věku v bílém plášti a představil se jako George Lamont, jeho ošetřující lékař. „Tak jak se cítíte?“

„Já myslel, že na ricin neexistují antidota,“ řekl Steven.

„To máte pravdu,“ řekl Lamont. „Jenže on to nebyl ricin.“

Steven se zadíval zmateně na Lamonta a uvažoval, že mu asi selhala paměť. „Ale ta šipka…“

„Byla otrávená, jenže ne ricinem,“ přerušil ho Lamont. „A musíte poděkovat doktorce Simmonsové, že vám zachránila život. Když šipku zvedla a prohlížela, zachytila slabý pach hořkých mandlí a musíte jí být nekonečně vděčný, že to zatelefonovala na pohotovost. Šipka obsahovala kyanid, ne ricin. Ona a její kolegové nezaváhali, a když už se vám srdce zastavovalo, podařilo se jim potlačit účinek jedu amylnitrátem. Pak už jsme vás převzali my.“

„Bože… já jsem myslel…“

„No jo, každý si vzpomene na příběh Georgije Markova,“ řekl Lamont. „Otrávený hrot deštníku a podobně.“

Pak konečně přišla Tally v bílém plášti a se stetoskopem okolo krku. Lamont se usmál a dal se na ústup, řekl však, že jim dopřeje spolu jen pár minut a pak že musí Stevena důkladně vyšetřit.

„Právě jsem se dověděl, že ti vděčím za život,“ řekl Steven.

„To bylo to nejmenší, co jsem dokázala udělat… po té sobotní noci,“ usmála se Tally. „Jak se cítíš?“

„Jako po nejstrašnější kocovině v životě,“ odpověděl Steven. „A hlavně lituju, že jsem vystavil takovému nebezpečí i tebe. Kristepane, vždyť jsi to mohla být ty.“

„Nemohl jsi přece tušit, že někdo zaútočí na tvůj život,“ namítla Tally, sedla si na kraj postele a odhrnula mu vlasy z čela. „Ale moc ráda bych věděla, proč…“

„Já jsem to zvoral,“ řekl Steven. „Měl jsem to pochopit už tenkrát, ale špatně jsem si to vyložil. Věřil jsem, čemu jsem chtěl věřit.“

Tally se zatvářila zmateně a stísněně, jako kdyby se obávala, že uslyší něco, co by raději nechtěla vědět. „Tomu nerozumím.“

Steven jí pověděl, jak na něj na dálnici zaútočili dva Rusové, kteří nakonec zahynulí v plamenech. „Myslel jsem, že to byl případ mylné identity… že šli po předchozím majiteli mého vozu. Vlastně jsem tomu chtěl věřit. A přitom celou tu dobu šli po mně.“

Tally zbledla. „Stevene, ty mě děsíš. Já vím, že jsi vyšetřovatel, ale myslela jsem, že jsi… něco jako daňový inspektor… Možná jsi čas od času kladl podivné otázky… ale že tě nějací Rusové smetou ze silnice… a pak ty kyanidové šipky… Najednou je toho na mě už nějak moc.“

„To je asi právě to, co jsem se bál uslyšet, a proto jsem radši sáhl po závěru o mylné identitě, než abych věřil tomu, že někdo chtěl zabít mě,“ řekl Steven.

„Co všechno jsi mi ještě neřekl?“

„Všechno ostatní víš,“ ujistil ji Steven.

Tally nevypadala nijak moc přesvědčeně. „Ale jak vlastně ti Rusové a otrávené šipky zapadají do případu s britskými dětmi, které dostaly nevyzkoušenou vakcínu?“

„To sám opravdu nevím,“ přiznal Steven.

„Ach, bože,“ povzdechla Tally a položila si dlaň na čelo. „Já věděla, že to není dobrý nápad…“

„Ne,“ vyhrkl Steven a popadl ji za ruku. „Je to dobrý nápad,“ naléhal. „Až bude po tom všem, slibuju, že se budu snažit udělat všechno možné, abys to uznala. I kdyby to mělo znamenat, že opustím svou práci a budu v Leicesteru prodávat izolační okna… Jen mě, prosím tě, neopouštěj!“

Tally změkly rysy. „Ty víš moc dobře, co k tobě cítím,“ řekla. „Ale tohle…“ Slova ji zradila a oči jí bloudily všude jinde, jen ne přímo na Stevena. „Potřebuju trochu času. Doktor Lamont tě teď musí vyšetřit a venku je ještě plno lidí, co s tebou chtějí mluvit. Přijdu za tebou, až mi skončí služba.“ Políbila Stevena na čelo, ale opouštěla ho se zmatkem v duši.

DEVATENÁCT

Lamont Stevena vyšetřil a prohlásil ho za zdravého. Steven hned požádal o povolení, aby si mohl vyřídit pár telefonních hovorů.

„Chcete volat Sci-Med?“

Steven přikývl.

„Já už jsem sira Johna Macmillana informoval, že jste se nám vrátil mezi živé. Když jste byl přijat, vydal totiž instrukce, že musí dostávat zprávy o vašem zdravotním stavu. Myslím, že ty stráže u dveří stojí také na jeho příkaz. Teď jistě čeká, že mu zavoláte.“

Steven telefonoval Macmillanovi, ale nejdřív musel vyslechnout od Jean Robertsové, jakou starost o něj všichni měli. „Jsem tak ráda, že jste v pořádku. Když jsme slyšeli, že to byl kyanid… no, no však víte…“

Stevena Jeanin upřímný zájem opravdu dojal, takže musel nejdřív polknout, než řekl: „Děkuju vám, Jean. Měl jsem velké štěstí. Chtěl bych vás poprosit, jestli byste nemohla zavolat mojí švagrové ve Skotsku a vysvětlit jí, proč jsem se neozýval. Žádné podrobnosti jí nevykládejte, snad jen, že jsem musel odjet a vyřídit určitou operaci, ale že co nejdřív zavolám. Moc ji pozdravuju a ať vzkáže Jenny, že ji taťka má moc rád. Hned jak pochytáme těch pár ošklivých lumpů, tak se jí ozvu.“

„Provedu. John při jednání s místní policií vynaložil velké úsilí na to, aby se ta věc nedostala do novin.“

„A podařilo se mu to?“ zeptal se úzkostlivě Steven.

„Ano, ale musel do toho zapojit nějaké důležité osobnosti na ministerstvu vnitra.“

„Díkybohu.“

Steven hovořil s Macmillanem déle než deset minut. Oba se snažili najít nějaké vysvětlení atentátu, ale nepodařilo se jim to.

„Musí to mít nějakou souvislost se záležitostí, na které pracuju,“ tvrdil Steven. „Ale pořád nemůžu přijít na nějaké myslitelné spojení Rusů s dětmi se zelenými štítky. Vy ano?“

Macmillan přiznal, že také ne. „Někdo se zřejmě domnívá, že o něčem něco víte,“ řekl.

„To mě ovšem staví do nepříliš záviděníhodné pozice.“

„Zvlášť jestli to chtějí zkusit znova,“ nadhodil Macmillan.

„Potřeboval bych, abyste zařídil ochranu Tally,“ dodal Steven. „Mohli by se pokusit dostat se na mě přes ni.“

„To jsem udělal hned, jak jsem se o tom dověděl,“ řekl Macmillan. „Myslím, že celá ta historka o vašem autu a jeho předchozím majiteli nás příliš ukolébala v myšlence, že šli po někom jiném.“

Steven přisvědčil.

„Jak celou tu záležitost snáší doktorka Simmonsová?“

„To si asi dovedete představit,“ odpověděl Steven pesimistickým tónem.

„No jo, takový nápor hned tak někdo neunese. Dopřejte jí čas, aby to strávila.“

„Doufám, že ho dopřeje i ona mně,“ povzdechl Steven.

„Věřme, že čím dřív tohle vyšetřování uzavřeme, tím líp na tom všichni budeme,“ řekl Macmillan.

Steven odtáhl sluchátko od ucha a zůstal na ně nevěřícně civět. Právě dostal - jakkoliv kultivovaně vyslovenou - pobídku, aby ve věci pokračoval. Musel se držet, aby Macmillana neupozornil, že on poslední dva dny ještě klepal na bránu nebeskou. Místo toho poznamenal: „No, zítra ráno mě odsud propustí, ale je tu jedna věc…“

„A copak?“

„Už jsem odevzdal zbraň do zbrojnice, protože jsem myslel, že už ji nebudu potřebovat. Asi bych si ji měl zase vyzvednout.“

„Glock 23, jestli se nemýlím?“

„Ano.“

„Nechám ji dopravit do nemocnice. Bude tam dřív, než ráno odejdete.“

Krátce po šesté večer přišla opět Tally. Byla už zase v civilu a s taškou přes rameno. „Tak jak se cítíš?“

„Důležitější je, jak se cítíš ty,“ namítl Steven. „Musel to pro tebe být pekelný šok.“

„Vypadá to, že život je dost složitá struktura,“ řekla Tally s povzdechem. „Ale musím říct jedno: neměla jsem v plánu stát se Bondovou partnerkou: takový typ já rozhodně nejsem. Docela mi stačí ke štěstí, když budu dál pediatr.“

„Já takové příhody běžně nezažívám,“ ujistil ji Steven. „Nejsem žádný špion ani tajný agent. Ty víš, co dělám: vždyť jsem ti to řekl. A nelhal jsem.“

„A co ti Rusové?“

„Nemám vůbec potuchy, proč se mě snaží zabít. Jediné, co si dokážu představit, je, že jsem o něco nevědomky zakopl a to nějaké lumpy naštvalo. Průšvih je, že netuším, co to bylo a kdo jsou oni.“

„Tím je celá ta věc mnohem víc nebezpečná,“ řekla Tally.

„Právě,“ přisvědčil Steven. Raději se ani nepokoušel nějak to rozvádět.

„Slyšela jsem, že prý mi dali nějaké osobní strážce?“

„Ano, ze Zvláštního oddělení. John Macmillan usoudil, že by to bylo rozumné opatření. Zařídil to, ještě když já jsem byl v zemi zapomnění. Ale neboj, budou diskrétní.“

„A ti lidé před tvými dveřmi?“

„Také ze Zvláštního oddělení. Až mě zítra propustí, budou pryč.“

„A pak už bude na tobě, aby ses o sebe postaral?“

„Ano.“

„To má znamenat, že jsi expert v boji beze zbraně, ale v podpaží zbraň nosíš?“ zeptala se Tally. V jejím hlase zazněla teď jasná výčitka.

„Ano,“ odpověděl suše Steven.

Nastala rozpačitá pomlka. Tally lehce potřásla hlavou a oči se jí naplnily novými pochybnostmi. Steven ji vzal za ruku a řekl: „Sloužil jsem ve Zvláštních jednotkách. Byl jsem sice lékař, ale během doby jsem si osvojil řadu dalších dovedností - to však už je hudba minulosti a nemá to nic společného s mojí současnou prací. Zbraň nosím jedině tehdy, když je důvodné podezření, že by mohl být ohrožen můj život. Nemám licenci nula nula… licenci mám jenom televizní… a řidičskou, ale ta je už třikrát procvaknutá.“

Tally neodolala a rozesmála se. Posadila se na kraj postele a zahleděla se Stevenovi přímo do očí. „Doufám, že toho nikdy nebudu litovat, ale věřím ti,“ řekla.

Steven zavřel oči na znamení, že jí děkuje.

„Jaké máš plány, až odsud odejdeš?“

„Vracím se do Londýna. Musím dát dohromady útržky svého vyšetřování.“

„Prosím tě, buď opatrný.“

„Budu, to ti slibuju. Mám toho moc, pro co se mi chce být naživu.“

„Klidně můžeš zůstat u mě v bytě, než se rozhodneš, co dál… Ti chlapci ze Zvláštního oddělení nás můžou hlídat oba.“

Steven Tally políbil a poděkoval jí za nabídku. „Víš, musím to všechno prodebatovat s Johnem Macmillanem osobně. My jsme se o té vakcíně ještě všechno nedověděli. Jsem přesvědčen, že nám toho hodně neřekli.“

„Tak se mi, prosím tě, ozvi,“ řekla Tally. Znělo to tak naléhavě, že ji Steven vzal do náruče a pevně stiskl. „Až to všechno bude odbyté, tak si začneme dělat plány o nás, souhlasíš? My jsme na prvním místě.“

Tally se na něj trochu nepřítomně podívala a vzdychla: „Hlavně buď opatrný, Stevene.“

Výsledky finálních testů reflexů, srdečních a respiračních funkcí George Lamonta uspokojily, a tak byl Steven dopoledne oficiálně propuštěn z nemocnice. „Ale takové štěstí už příště mít nemusíte,“ upozornil ho Lamont. „Po světě nechodí mnoho lidí, kteří by přežili injekci kyanidu.“

„To vám věřím,“ řekl Steven.

Oblékl se, poděkoval sestřičkám na oddělení, že se o něj tak hezky staraly, a pak si promluvil se svými strážci Jenkinsem a Ritchiem. „Pánové, mockrát vám děkuju a jsem vám zavázán, ale naštěstí už vaše služby nebudu dál potřebovat.“

„Ale vždyť jsme si to sotva začali užívat,“ řekl Jenkins, podsaditý holohlavý chlapík, který by se docela dobře vyjímal v houfu ragbyového mlýna. „Nic se nám víc nezamlouvá než posedávat u postýlek agentů Sci-Med. To jsou přece takový něžný a křehký květinky,“ obrátil se na svého kolegu. „Věděl jsi to, Georgi?“

Ritchie, jeho kolega, působil trochu inteligentnějším dojmem. Rozpačitě se zašklebil.

„Všichni do jednoho jsou vzdělaný, mozky mají obrovský jako planety, některý je mají dokonce oceněný. Že je to tak, doktore?“

„No, všechno je relativní,“ odvětil Steven a dával si záležet, aby se přitom Jenkinsovi díval přímo do očí.

„Ale jak jen do nich někdo trochu víc strčí… už volaj na Zvláštní oddělení, že potřebujou vysmrkat nos a utřít zadek…“

„A v tom vy se vyznáte perfektně,“ řekl Steven.

Jenkins se z té chvály celý naježil. „Ale přece jen, jste si jistej, že nechcete převést přes ulici, doktore?“ zeptal se Stevena. „Abysme zkontrolovali, jestli tam na vás nečíhají nějaký zlý lumpové? Chci říct, jestli už se cejtíte na pořádnou pranici…?“

Než se Jenkins nadál, Steven mu bolestivě zkroutil ruku za záda a obličej mu přirazil tváří na stěnu chodby, takže vypadal jako nějaký chrlič na střeše katedrály. „Ale jo,“ poznamenal Steven zamyšleně. „Zdá se, že už mi to jde docela dobře… ale děkuju za optání. Vždycky je lepší si to ověřit.“

Když oba strážci odcházeli, zaslechl Steven, jak Ritchie říká Jenkinsovi: „Ty vole, copak nevíš, že bejval u Regimentu?“

Steven pak vyhledal oficiálního vládního kurýra, který na něj trpělivě čekal u recepce. Ten člověk se zdvořile usmál, pozorně si prostudoval Stevenův průkaz a teprve potom mu předal balíček, který, jak Steven předem věděl, obsahoval pistoli a munici, o kterou požádal. Podepsal tři formuláře a popřál muži šťastný návrat do Londýna. Sám se odebral na pánské toalety, kde využil soukromí jedné z kabinek a nabil si zbraň. Uložil ji do podpažního pouzdra, které si pak v tom malém prostoru s určitými obtížemi na sebe navlékl. Nakonec si oblékl sako. Když vyšel ven do umývárny, obhlédl se ze všech stran v zrcadle, jestli mu zbraň někde nedělá bouli.

Steven našel vchod, u kterého vystupovali z taxíků nově příchozí pacienti. Načasoval si to tak, aby vyšel z budovy přesně ve chvíli, kdy se jeden z taxikářů chystal odjet, a rychle mu do auta nasedl.

„Čeká se na stanovišti,“ zavrčel taxikář.

„Dvacet babek, když to tentokrát přehlédnete.“

„Kam to bude?“

Steven schválně dirigoval taxíkáře, aby cestou k policejnímu komisařství, kam jeho auto na Macmillanův příkaz odvezli, udělal řadu oklik. Nejdřív si přál zajet k hotelu, kde bydlel při své první návštěvě Leicesteru, ale v půli cesty si to rozmyslel a chtěl zavézt k francouzské restauraci, kde byli s Tally na večeři. Teprve potom, když už si byl jistý, že je nikdo nesleduje, jeli k policejní stanici.

„Co je to za srandičky?“ zabručel šofér.

„Kdepak, to já mám jen takovou cikánskou povahu,“ odpověděl Steven.

Vyzvedl si hondu a do Londýna dojel bez nehody. Stejně však strávil celou cestu úvahami, proč ho chce někdo zabít. Snažil se ze všech sil probírat všechny události co nejlogičtěji, ale bez úspěchu. Oba útoky měly svůj začátek v Leicesteru, ne v Londýně. Ten první se dal vysvětlit tím, že jeho porsche byl vybaven sledovacím zařízením. Někdo ohlásil, že mu bylo auto odcizeno, a z ústředí se dověděl, kde právě je. Ale tuhle metodu sledování nemohl nikdo využít v druhém případě: honda není vybavená sledovacím zařízením - aspoň pokud ví… Zavolal Stanovi Silverovi.

„Ne, není tam. Neříkej mi, že jsi tu zatracenou věc zase ztratil,“ řekl Silver.

„Ne, nic takového,“ ujistil ho Steven. „Jen jsem uvažoval, jak mohl tuhle někdo vědět, kde jsem.“

„Jestli si myslíš, že tě sledovali a může za to auto, tak je možný, že ti to tam někdo strčil.“

„To je možné,“ souhlasil Steven.

„Tak sem s tím přijeď.“

Steven se podíval na hodinky. „Vracím se z Leicesteru. Budu u tebe za půl hodiny.“

„Vnitřek je čistej,“ hlásil Silver, když provedl prohlídku. „Teď ji hodím na rampu.“

Silver zavezl hondu na hydraulický zvedák a stiskl knoflík, aby vyjela nahoru. Zapálil si cigaretu a čekal, až bude na úrovni jeho hlavy. „Tak co, vyhráváš?“ zeptal se Stevena přes hluk v garáži.

Steven zakroutil hlavou. „Někdo mě chce vyřadit ze hry a já nevím proč.“

„To vypadá blbě,“ řekl Silver. „Jedna určitá osoba, nebo gang?“

„Gang. Z východní Evropy.“

„Do prdele, ty ses přece do jejich věcí nikdy neplet, nebo jo?“

„Skoro bych si to přál, aspoň bych teď věděl, o co jde,“ řekl Steven.

Silver s pomocí veliké baterky zkoumal podvozek hondy, přičemž prsty levé ruky odstraňoval bláto. „Ale helemese, copak to tu máme?“ Vytáhl něco z vnějšího okraje zadního blatníku a podal to Stevenovi. „Problém vyřešenej,“ prohlásil.

Steven hleděl na sledovací zařízení několik sekund beze slova. „Ale já jsem o hondě nikomu neřekl. Nikdo nevěděl, že ji mám.“

„Někdo tě v ní musel vidět.“

„Já se snažím vůbec v Londýně nejezdit.“

„No, to si už budeš muset vyřešit sám,“ řekl Silver. „Možná bys mi to tady moh nechat,“ a ukázal na sledovač.

„Co s tím chceš udělat?“

„Cestou domů jedu kolem motorestu. Strčím to tam některýmu tirákovi, co má namířeno přes kanál. Ať se ti hajzlíci trochu pobavěj.“

Steven Silverovi poděkoval a jel domů. Trochu se mu ulevilo, že přišli na to, jak útočník věděl, kde je. Ale pořád si lámal hlavu, jak zjistil, jaký má vůz. Schválně nekupoval auto v prodejně a dal si pozor, aby o něm s nikým nemluvil, a přece se někomu podařilo najít ho a označit. Polilo ho horko, když pomyslel na to, že to místo sledovacího zařízení mohla být také explozivní nálož.

I v horké lázni a se sklenicí ginu s tonikem o tom pořád přemýšlel, když zazvonil telefon. V duchu si vynadal, že si ho zase zapomněl vzít s sebou do koupelny, ale řekl si, že by to mohla být Tally - i když slíbil, že jí zavolá sám -, tak vylezl z vody a ťapkal přes pokoj ho vzít.

„Doktor Dunbar? Tady je Linda Haldaneová z Edinburghu.“

„Jéje, ahoj,“ řekl Steven a hned si rozechvěle vzpomněl, že ji požádal, aby mu zavolala, kdyby na něco přišla. „Jak se máte?“

„Dobře, děkuju,“ řekla Linda bezmyšlenkovitě. „Zítra se s dětmi stěhuju. Dnešek jsme strávili pakováním.“

„To vás lituju,“ řekl Steven, který si domyslel, že si Linda z finančních důvodů nemůže dovolit zůstat v domě, protože Scottova smrt byla posouzena jako sebevražda.

„Říkal jste, abych vám zavolala, kdybych přišla na něco sebemenšího…“

„Ano, to si pamatuju.“

„Scott něco přilepil zespoda na desku psacího stolu. Dneska ráno, když jsem ho vyklízela, mi něco upadlo na zem. Musela jsem se plazit, abych na to dosáhla.“

„No a co to bylo?“ zeptal se Steven, kterému se rozbušilo srdce.

„Obálka a v ní dvě kartičky.“

„Kartičky?“

„Takové ty, jak se používají v kartotékách souborů. Asi nechtěl, aby je někdo našel.“

„Třeba kdyby se k vám někdo vloupal,“ řekl zamyšleně Steven.

„Policajti ale říkali, že hledali drogy,“ namítla Linda.

„Možná,“ řekl Steven a naráz začal vidět věci v jiném světle. „A co na těch kartičkách je?“

„Nějaký kód. Písmena a číslice, ale nejsou to telefonní čísla. Bohužel mi nedávají žádný smysl.“

Steven, ze kterého stále kapala voda, si aspoň v rychlosti utřel ruce do ručníku, který popadl. Vzal ze stolu tužku a papír a zeptal se na podrobnosti. Napsal si je a přečetl nahlas.

„Takže první: C-O-L-E mezera N-A-T mezera 4-0-9 mezera 1-0-0-7, čárka 2-0-0-1.“

„Druhá kartička: N-R-G mezera 2 mezera 2-3-7 mezera 2-0-0-1. To je všechno, bohužel nic víc.“

Steven jí to všechno ještě jednou zopakoval.

„Myslíte, že to může mít nějaký význam?“ zeptala se Linda. „Vlastně, jestli vám to něco říká?“

„Momentálně ne, ale když si váš muž dal tu práci s ukrytím těch kartiček, asi k tomu měl své důvody,“ řekl Steven.

„Kéž by to bylo něco, co prokáže, že si Scott nevzal život.“

„Taky doufám,“ řekl Steven. „Ozvěte se mi a dejte vědět, kde teď budete.“

Voda ve vaně vystydla. Steven se osušil a oblékl. Celá situace se díky tomu zavolání změnila. Aspoň nějaký zlom. V této chvíli mu to nic neříká, ale tušil, že to může oživit vyšetřování, které už začínalo skomírat. Zavolal Tally a všechno jí pověděl.

„Zasloužíš si nějaký obrat.“

„Všechno, co teď chci, je… rozluštit to,“ řekl Steven.

„Určitě to dokážeš.“

DVACET

Druhý den ráno požádal Steven Sci-Med, aby mu zjistili, jak to momentálně vypadá s dětmi se zelenými štítky. Během hodiny měl e-mail. Na kliniky nebo do nemocnic bylo přijato dalších osm dětí s kožními komplikacemi různé závažnosti, od obyčejné vyrážky až po skutečnou kožní degeneraci a ztrátu citlivosti.

Když seznam pročítal, začalo mu něco vrtat hlavou. Všechny ty děti byly vystaveny témuž škodlivému vlivu ve stejné době, ale příznaky se u nich začaly objevovat ve velmi rozdílných časech. To neodpovídalo příznakům otravy. Jedy nepodléhají variabilitě individuálního imunitního systému jako infekce. Pokud se dalo věřit provoznímu vedoucímu Duttonovi, nebyla linka použitá pro dávkování vakcíny nikdy ve styku s toxinem, takže jed už musel být v zásobníku, dřív než byl připojen. To znamená, že všechny děti dostaly stejnou dávku a jediným faktorem ve hře by musely být rozdíly v tělesné váze. Děti, které vážily nejméně, by na tom byly nejhůř, protože by dostaly vyšší dávku jedu na jednotku tělesné hmotnosti.

Tady měl Steven k dispozici příslušné údaje. Zkontroloval záznamy, které dostal do svého počítače, a porovnal váhu dětí s dobou, kdy byly přijaty k lékařskému ošetření. Nevyšla mu vůbec žádná korelace. Ve skutečnosti to nejmenší dítě, které mělo také nejnižší váhu, bylo poslední, u kterého se objevily příznaky.

„Co to k čertu znamená?“ zamumlal a začal pátrat po nějakých dalších významných faktorech mezi nemocnými dětmi. Nenašel nic, ale když si všiml v seznamu jména Trish Lyonsové, napadlo ho, že by se měl informovat, jak to s ní vypadá. Dlouho se mu do toho nechtělo, protože se obával, že se nedoví nic pěkného. Zavolal do edinburské nemocnice.

„Museli jsme jí amputovat paži,“ sdělil mu Fielding. „Ale vy jste přece už věděl, že to budeme muset provést.“

„Ano,“ přisvědčil Steven. „A zastavilo to poškození kůže?“

„Bohužel ne,“ zněla odměřená odpověď. „Ztratila citlivost i v nohou… ztrácí se nám před očima.“

„Proboha,“ zamumlal Steven. „Chudák její matka musí prožívat peklo.“

„To ano,“ přisvědčil Fielding. „Dokonce sama také onemocněla.“

„Není divu,“ řekl Steven. „Už je dlouhou dobu v takovém stresu. Je to sice statečná ženská, ale…“

„Ale takhle jsem to nemyslel,“ přerušil ho Fielding. „Domníváme se, že má stejné potíže jako Trish.“

„Cože?“ vykřikl Steven. Měl pocit, jako kdyby dostal ránu mezi oči. „Jak je to možné?“

„Přiznám se, že je to pro nás taky záhada. Ale objevila se jí velká bílá skvrna na paži a je jí dost špatně… Poslali jsme ji na testy do Západní všeobecné.“

Steven položil telefon. Jak mohla být toxinu vystavena matka Trish Lyonsové? Jedy přece nejsou infekční nebo nakažlivé jako bakterie a viry. Člověk se nemůže nakazit jedem… Zabloudil pohledem na seznam zelených štítků na svém laptopu. Tohle jsou přece pouze seznamy dětí, které dostaly vakcínu. Neobsahují žádné informace o jejich rodinách. Zavolal Sci-Med a naléhavě žádal o prověření členů rodin dětí se zeleným štítkem.

„Po čem to vlastně pátráme?“ zeptal se ho kolega ve službě.

„Jestli někdo z nich od doby registrace dětí se zeleným štítkem navštívil sám praktického lékaře.“

„To jako včetně furunklů na zadku, uříznutých prstů, bradavic…“

„Všechno,“ vyštěkl na něj Steven a praštil s telefonem. Byl nabroušený. Nervy měl napnuté k prasknutí. Ovládl ho neblahý pocit, že je na prahu odhalení něčeho příšerného.

Věděl, že na údaje bude muset nějakou dobu čekat, tak vytáhl záznamy kódů, které mu nadiktovala Linda Haldaneová. Začal je všelijak převracet, jestli nezjistí nějaký smysl z toho, co vypadalo jako náhodné skupiny písmen a číslic. Ale náhodné zřejmě nebyly, když je Haldane tak důmyslně ukryl. Naskytovala se reálná možnost, že informace skrytá v těch kódech byla důvodem, proč Scott Haldane skončil v lese s podřezanými zápěstími.

Steven v těch písmenech pátral po nějakých anagramech nebo akronymech nebo po zpřeházených telefonních číslech či datech, ale bez úspěchu. Kromě toho se dokázal těžko soustředit, protože mu myšlenky stále bloudily k tomu, co se dověděl o nemoci Virginie Lyonsové. Šel si uvařit kávu, když vtom zavolal zpravodaj ze Sci-Med.

„Čtyři jsme na tom dělali nonstop,“ hlásil Stevenovi. „Ukazuje se, že se jich přece jen dost muselo obrátit na svého doktora. Mám vám poslat zprávu e-mailem?“

Steven samozřejmě chtěl a poděkoval mu. Seděl u stolu a ťukal špičkou pera nervózně do desky, až se konečně objevila ikonka s obálkou, která ohlásila, že přišla zpráva. Zapojil dekodér Sci-Med a pročítal uspořádaný dokument, který se postupně vysunoval na obrazovce. Ignoroval obvyklé zdravotní potíže, které jsou v ordinaci praktického lékaře na denním pořádku, ale nakonec mu zůstal seznam dvaceti osmi blízkých členů rodiny dětí se zeleným štítkem, kteří přišli ke svému lékaři s nějakými kožními obtížemi nebo hlásili ztrátu citlivosti v jedné nebo i více končetinách. Teď už nebylo pochyb. Zavolal Tally.

„Stevene? Mám jen okamžik. Zrovna dělám vizitu na oddělení.“

„Oni lhali.“

„Kdo že lhal?“

„Někdo z nich nebo spíš všichni,“ odpověděl Steven. „Ta pohádka o toxinu ve vakcíně byla nesmysl. Ty děti nebyly vůbec otrávené, byly infikované. Máme co dělat s infekčním činitelem.“ Pověděl jí o onemocnělých členech rodin.

„Panebože!“ vydechla Tally. „To je čím dál tím horší.“

„Problém je v samotné vakcíně,“ řekl Steven. „Ta historka s kontaminací byla podvod.“

„Stevene, to je tedy skutečně něco hrozného.“

„Infekční choroby u dětí, to je přece tvoje specializace. Nemohli bychom se sejít? Potřebuju ti vykrást mozek.“

„Samozřejmě, ale teď momentálně toho mám až nad hlavu. Takže jedině až večer. Chceš sem přijet?“

„Radši už nebudeme riskovat. A nechci, aby o naší schůzce věděli ti tví hlídači ze Zvláštního oddělení. Myslíš, že bys jim dokázala uniknout?“

„Já nevím… Možná ano…,“ řekla poplašeně Tally. „Oni mě snad ani nepodezírají, že bych jim chtěla utéct. Konečně, vždyť jsme na stejné straně. Pokaždé, když je potkám, jim řeknu ahoj.“

„Tak jim uteč. Jeď na jih po Ml. Sejdeme se v restauraci u benzínky na Watford Gap v devět večer, ano?“

„No tak dobře. A buď opatrný.“

„Ty taky. Dívej se do zpětného zrcátka. Ujisti se, že tě nikdo nesleduje.“

„A kdyby ano?“

„Tak si někde najdi místo na zastavení a zavolej mi.“

Tally zavěsila bez dalšího komentáře. Steven chápal, co si asi myslí. Hrozně nerad ji do toho zatahoval, ale věděl, že je odbornice na infekční choroby, a to on přesně potřebuje, pokud se má vyznat v té nové situaci. Přepadlo ho zoufalství, že v tom pořád není schopen najít nějaký motiv. Skupina dětí byla naočkována novou vakcínou. Ta je však všechny infikovala nezjistitelnou mikrobiální substancí, která jim rozežírá tkáně a která se nyní přenáší i na jejich příbuzné. Může to mít v hlavě v pořádku někdo, kdo se to snaží utajit a předstírá, že se nic nestalo? Ta biotechnologická společnost, která vakcínu vyvinula? Vládní úředníci, kteří se s nimi spolčili? Nebo si má představit, že je do toho zapletená nějaká další klika? Podvědomě zabloudil rukou k pouzdru pod levým podpažím. Něco podivného se vršilo a hrnulo proti němu.

„Kdo navrhoval tuhle hrůzu?“ zamručela Tally, když vešli do restaurace. „Hieronymus Bosch?“

„Vypadá to tak,“ souhlasil Steven. Večer v tomhle motorestu skutečně lidskou duši nepotěší. Cinkání elektronických hracích automatů, pach přepáleného tuku a rachot špinavého nádobí nikterak nepřispívaly k uklidňujícímu prostředí.

„Nikdo tě nesledoval?“ zeptal se Steven.

Tally zakroutila hlavou. „Měla jsem výčitky, že jsem se tak vypařila, ale ne, myslím, že mě nesledoval nikdo.“

„Potřebuju tvou radu. Jestli je ve hře nějaký infekční činitel, a tím jsem si teď jistý, jak to, že se nedá v laboratoři vypěstovat?“

„Tak to musí být virus. Některé viry se dají těžko vypěstovat. Často nezbývá než se spolehnout na sérologické testy, které prokážou protilátky v séru pacienta a poukážou na infekci specifickým virem nebo skupinou virů.“

„Ale sérologické testy byly taky negativní,“ namítl Steven.

„Tak v tom případě jsem v koncích,“ řekla Tally.

„A jak to, že jednotlivé děti reagují na infekční činitel v rozdílných časových intervalech?“

„Můžou mít různý stupeň imunity, který záleží na tom, čemu byly v minulosti vystaveny. Nebo ten činitel roste velmi pomalu a oběti mu podléhají po různé době.“

„A o jakém činiteli tu vlastně mluvíme?“

„Když máme vzít v úvahu všechno, tak musíme počítat i s prionovými chorobami, jako je nová varianta CJD. Ty mohou k vývoji potřebovat velmi dlouhou dobu a některé viry mohou přežívat v latentní formě nekonečně dlouho. Co se týče bakteriálních chorob, i kultivace tuberkulózy může trvat řadu měsíců.“

„Myslím, že tuberkulóza zůstává pořád věcí, kterou musíme brát v úvahu,“ řekl Steven. „Ostatně z ní byla ta vakcína vyvinuta a měla být taky určená k jejímu potlačení. Ale žádná z těch laboratoří ji nedokázala vypěstovat…“

„Protože to není živá vakcína,“ dokončila větu Tally.

„A kdyby byla? Mohli se i v tomhle mýlit.“

„To by snad bylo možné, ale symptomy, o kterých jsi mi říkal, nejsou podobné těm tuberkulózním. Tuberkulóza je primárně onemocněním plic, dýchacích cest.“

„To máš pravdu,“ vzdychl Steven.

Chvíli mlčky seděli a pak Steven navrhl, že Tally objedná ještě kávu.

„To radši ne,“ řekla. „Ale pokročil jsi nějak s těmi kódy, co našla Linda Haldaneová?“

Steven zakroutil hlavou. „Ještě ne.“ Vytáhl kopii a podal ji Tally.

„Chápu, co chceš říct,“ řekla. „Není to nic obvyklého… Mimochodem, chtěla jsem tě ještě na něco upozornit. V obou případech, kdy jsi byl napaden, tě ti útočníci vyhmátli u mne.“

„To jsem si uvědomil.“

„Ale taky jsi v obou případech zrovna navštívil St. Clair Genomics.“

Steven se nad tím zamyslel. „V prvním případě jsem jel v porsche. Ohlásil jsem se v recepci a do knihy návštěv jsem uvedl poznávací značku. Podruhé to bylo v sobotu ráno a to tam byl St. Clair sám. Očekával mě, protože jsem mu volal den předtím. Nezapisoval jsem se, ale honda byla jediný vůz na parkovišti kromě St. Clairova auta. Někdo tam mohl umístit tu štěnici, když jsem s ním uvnitř rozmlouval…“

„No, byl to jen nápad,“ řekla Tally.

„A výborný. Tak proč by si St. Clair přál, abych zmizel ze světa?“ uvažoval Steven. „Vím jenom to, co mi on a vláda řekli.“

„Možná si mysleli, že už jsi třeba přišel na to, co jsi mi právě vykládal: na infekční povahu toho činitele,“ navrhla Tally. „Na to, že lhali, když si stěžovali na problémy s výrobní linkou, a že je to ve skutečnosti samotná vakcína, která dokáže zabíjet lidi.“

„A oni že pochopitelně ztratí miliony vzhledem ke zrušení vládních kontraktů,“ dokončil to Steven. „To dává smysl, ale proč by se domnívali, že jsem tomu na stopě právě já?“

V tom okamžiku se Steven pleskl dlaní do čela, protože mu došla odpověď. „Přece kvůli mému zájmu o Scotta Haldanea,“ zvolal. „Já jsem se St. Claira zeptal dvakrát, jestli mu něco říká jméno Scott Haldane, a on odpověděl, že ne. A lhal. Ke společnosti se nějak donesly pověsti o tom, co Haldanea zajímá.“

„St. Clair si zřejmě myslel, že se dostáváš až moc blízko k tomu, co věděl Haldane,“ řekla Tally.

Steven přikývl. „A pro co ho zabili. Praktický lékař, ordinující na obyčejném středisku v Edinburghu, přišel na to, že s tou vakcínou, kterou dostaly děti, není něco v pořádku. A možná i na to, co to je. Řekli mu, že děti dostaly BCG, ale on nějak vytušil, že je to jinak…“

„Já myslím, že se to vyjasní, když rozlouskneme ten kód,“ podotkla Tally.

„Jestliže Scott Haldane přišel na to, co se to děje s dětmi se zelenými štítky, je nasnadě, že na to musel přijít i Alan Nichol, tvůrce vakcíny. Zřejmě chtěl začít troubit na poplach, ale jeho zaměstnavatel mu to nedovolil.“

„Takže aby zakryli pravdu, vytasili se s tou historkou o toxinu a zavraždili ho, když nechtěl poslechnout.“

„Teď jde jen o to, kolik v tom korytě rejdí rypáků,“ řekl zamyšleně Steven.

„Snad nechceš říct, že v tom jeli i ti lidé z vlády?“ zvolala Tally. „Když teď přece víme, že šlo hlavně o prachy.“

„Rád bych věřil, že ne,“ přiznal Steven. „Ale my víme, že existují jedinci, kteří přinejmenším spolupracovali na nápadu naočkovat tou vakcínou školní děti. Skončilo to tím, že jim způsobili infekční onemocnění, které se teď šíří i do jejich rodin. To je přece pořádný kostlivec, kterého je třeba ukrýt do skříně.“

„Zaplaťpánbůh, že ne do mojí,“ řekla Tally. „Nedovedu si představit, jak s tím budou moct dál žít.“

Steven chvíli uvažoval a pak řekl: „Jestli ovšem pořád věří té toxinové historce, se kterou přišel St. Clair, a nemají ponětí o infekční povaze vakcíny, nemají ani pocit, že udělali něco špatného. Budou věřit, že jejich předvídavost vedla k tvorbě nové vakcíny proti tuberkulóze, která půjde zakrátko do výroby a bude zachraňovat lidi. Budou čekat na rytířské tituly a bouře potlesku od vděčného národa.“

„Jenže ta vakcína je infekční a nebezpečná,“ namítla Tally.

„To víme my, ale nemůžeme to dokázat,“ řekl Steven. „Ta vakcína byla testována v mnoha laboratořích a nikdy v ní nebyl prokázán žádný infekční činitel. My taky víme, že Scott Haldane a Alan Nichol byli zavražděni, a víme proč, ale nemáme ani smítko důkazu.“

„Ale nepřímé důkazy jsou přesvědčivé,“ řekla Tally.

„Jenže lidi to, co nechtějí slyšet, neslyší.“

„Ale nikdo, kdo má zdravý rozum, nemůže přece dopustit, aby očkování pokračovalo, když jim řekneš, co víš,“ tvrdila Tally.

„St. Clair bude trvat na své historce o zbloudilém toxinu a všichni, kterým záleží na reputaci, mu budou věřit.“

„Ale ty je musíš zastavit!“ vykřikla Tally. „Sci-Med je musí zastavit. Musíš je přinutit, aby uvěřili, že to, co říkáš, je pravda. John Macmillan ti přece bude věřit, ne?“

„Myslím, že ano,“ přisvědčil Steven. „Ale než bude moct něco podniknout, bude taky potřebovat přesvědčivé důkazy. Lidé z vládních kruhů nebudou ochotni naslouchat, i kdyby si nakrásně mysleli, že je to asi pravda. Začnou hrát o čas, aby měli možnost stáhnout se do pozadí a stát se anonymními tvářemi včerejší vládní mašinérie. Stát se muži, kteří chtějí trávit víc času se svými rodinami nebo pěstovat vinnou révu ve Francii, případně psát životopisy minulých politiků na podzimním slunku Umbrie. A bude na nových tvářích, aby si s novými naléhavými situacemi poradily. Tak to chodí. Jeden muž začne válku, a někdo další ji musí ukončit.“

„Proboha, tomuhle ty opravdu věříš?“ zeptala se Tally.

Výraz na Stevenově tváři jí dal odpověď.

„Tak teda musíš rozluštit kód Scotta Haldanea a dát těm lidem důkaz, který nebudou moct ignorovat.“

Stevenova odpověď se omezila na to, že se vrhl přes stůl, strhl Tally ze židle a oba je razantně srazil na zem.

DVACET JEDNA

Tallyin výkřik zanikl v třesku vedle nich, kde se po zásahu automatické zbraně vysypalo okno. Steven ji svou paží držel přitisknutou těsně k podlaze. Oba se kryli za okenním parapetem, který se táhl po celé šířce zdi. Vzduchem se rozletěly střepiny skla a třísky dřeva z obslužného pultu, do kterého se zaryly kulky. Vozíky sebou trhaly, nadskakovaly a převracely se, vitríny explodovaly a lidé se snažili ukrýt, kde se dalo. Všichni byli vyděšení, někdo bez přestání ječel, jenom občas se krátce nadechl, ostatní však oněměli hrůzou a většina tváří byla bledá jako stěna.

Všichni, kdo byli v restauraci, usoudili, že motorest přepadli teroristé, ale Steven věděl své. Před pár minutami si všiml, že do restaurace vešli dva muži a nenápadně se rozhlíželi, jako kdyby hledali svého kolegu. Skutečnost, že jeden z nich pátral pouze po pravé straně restaurace, zatímco druhý se věnoval levé, Stevenovi napověděl, že to měli domluveno předem a že by to mohli být profesionálové, kteří si vyhlížejí určitý cíl. Taky si všiml, že když jeden krátce zavadil pohledem o něj, téměř nápadně do druhého strčil loktem. To Stevenovi potvrdilo jeho podezření. Pokračoval v rozhovoru s Tally, ale pozoroval, že vyšli ven a zamířili k autu, které měli zaparkované asi o padesát metrů dál. Otevřeli kufr a sklonili se k němu. Po chvíli se vraceli zpátky s kabáty přehozenými přes ruku. Jasně věděl, co pod nimi ukrývají a že to v nejbližší chvíli proti němu a Tally hodlají použít. V okamžiku, kdy první muž odhodil baloňák a objevila se hlaveň automatu, vrhl se Steven střemhlav přes stůl a strhl Tally s sebou na podlahu pod oknem. Vzápětí se začalo tříštit sklo.

Steven naznačil Tally, aby se plazila od něj pryč, ale stále se kryla zídkou. Zamířila do vzdáleného konce místnosti odrážejíc se lokty, zatímco se Steven převalil na záda, vytáhl svou pistoli a čekal. Možná že se útočníci raději dají na útěk, ale existovala i možnost, že se budou chtít přesvědčit, jestli svůj cíl zasáhli.

Najednou se po celém objektu rozhostilo děsivé ticho, do kterého pronikalo jen něčí tlumené vzlykání kdesi vzadu v sále a pokřik zvenku. Byl to ten typ ticha, které následuje po srážce dvou vlaků jedoucích plnou rychlostí. Okamžik, kdy už se vyčerpala téměř nepředstavitelná síla a energie spojená s událostí, síla, která vybuchla v ječící peklo zmačkaného kovu a roztříštěného dřeva, a po ní nastane jen děsivé ticho.

Steven ani nemrkl. Přiměl se dál čekat - dokonce i když spatřil, že se nad zídkou objevilo ústí hlavně. Ale když se objevilo i druhé, vymrštil se a odkulil se po zemi dál. Zapřel se oběma nohama o zídku a prudce se od ní odrazil. Z Glocku, který držel pevně oběma rukama, vypálil v rychlém sledu dvě rány - každou do jedné z postav, které se nad ním tyčily. Mířil na trup, což je největší terč; nemohl riskovat, že mine, kdyby mířil na hlavu. Oba muži se sice svalili na zem, ale Steven si byl dobře vědom, že Glock není nejsilnější zbraň na světě.

V duchu se mu ozvala slova seržanta, který ho kdysi dávno honil při výcviku: Nikdy na nic nespoléhejte; když padnou na zem, tak se ujistěte, že taky na zemi zůstanou. Steven se vyškrábal na nohy a s napřaženou zbraní se opatrně podíval přes zídku. První muž byl sice těžce zraněný, ale přesto se pokoušel jednou rukou uchopit zbraň a namířit na něj. Steven na něj ještě dvakrát vystřelil a muž se už nepohnul. Druhý ležel bez hnutí, ale ohnutý prst měl stále na spoušti. Nikdy na nic nespoléhej. Pro jistotu ho také ještě střelil.

Steven se obrátil a spěchal za Tally; s koleny přitaženými až k bradě se choulila u zadní stěny. Ve tváři měla směs hrůzy a nejistoty.

„Není ti nic?“ zeptal se jí něžně a podřepí vedle ní.

Tally na něj chviličku mlčky hleděla a pak pomalu a zamyšleně řekla: „Oni tě nemají ani trošku rádi, viď?“

To byla tak směšná otázka, že se Steven chtě nechtě musel usmát. To Tally nedokázala, ale zato opřela hlavu Stevenovi o prsa a poplácala ho dlaní. „Ty jsi opravdu číslo, chlape.“

Hladina hluku začala narůstat a celá restaurace se rychle probouzela k životu. Někteří lidé utíkali; jiní křičeli a zdálky se ozvala a stále sílila houkačka sanitky.

„Musíme odsud zmizet,“ řekl Steven, který shledal, že se začíná organizoval reakce na incident. „Dokud je čas.“

Popadl Tally za ruku, společně přelezli přes zídku a dírou po okně prolezli na parkoviště. Nastoupili do hondy, která byla blíž než vůz Tally, a vyrazili jižní silnicí těsně předtím, než tam začala policie stavět zátarasy.

„Uzavřou dálnici,“ usoudil Steven a vyjel s hondou na hlavní silnici maximální dosažitelnou rychlostí. „Zkusíme to stihnout k prvnímu exitu.“

Opět to stihl v posledním okamžiku, než policie zahradila výjezd. Jeden policista už zvedal ruku, ale když si všiml, jakou rychlostí honda jede, rozmyslel si to a radši jí uskočil z cesty. Na vrcholu výjezdu Steven zabrzdil a v zrcátku spatřil, že je uzavřen dvěma napříč postavenými policejními vozy.

„Co teď?“ zeptala se Tally a mnula si rameno, do kterého se jí zařízl pás.

„Někam, kde je to klidné a anonymní,“ řekl Steven. „Musíme v klidu počkat, až si prach sedne. Nechci se teď hned vracet do svého bytu pro případ, že sledovali skutečně mne a vědí, kde bydlím.“

„Stevene, Ml je uzavřená, motorest byl rozstřílený na maděru a leží tam dva mrtví chlapi… tak jak dlouho myslíš, že to bude trvat, než si prach sedne? Totiž, jestli se toho vůbec dočkáme živí?“

„Zavolám Sci-Med, aby zařídili, že incident bude posuzován jako přestřelka gangů z podsvětí.“

„Já těmhle věcem moc nerozumím,“ řekla Tally. „Ale nechápu tvou… jak se tomu říká, když se někdo potřebuje dostat z nebezpečné situace?“

„Myslíš úniková strategie?“ napověděl Steven.

„To je ono, úniková strategie. Máš vůbec nějakou?“

„Musíme rozlousknout ten kód,“ rozhodl Steven. „Jakmile budeme znát jeho plný význam a předáme jej, nebude už žádný důvod mě zabít.“

„Víš jistě, že to tak chápe i druhá strana?“

„To jsou pravidla hry.“

„Hry?“ vykřikla Tally. „Ty tomu říkáš hra?“ rozčilila se.

„Promiň,“ řekl Steven. „To je výraz falešného mužského hrdinství. Ve skutečnosti jsem stejně vyděšený jako ty, věř mi.“

„Neměl bys,“ vzdychla Tally. „Ty bys prostě neměl. Já se pořád modlím, abych se probudila a zjistila, že to byl všecko jen ošklivý sen a že jsem nikdy nepotkala někoho, kdo se jmenuje Steven Dunbar.“

Steven se na ni ohlédl a ona mu na omluvu stiskla koleno.

Dlouho mlčeli a náhle řekl Steven: „Co třeba tady?“ Zpomalil u velkého modrého neonového nápisu „Venkovský hotel Radleigh House“.

„No, když tam poteče horká voda a dají nám gin…,“ řekla Tally. „No jo, ale vždyť nemáme žádná zavazadla.“

„Mám vzadu kufr. Jsou v něm samé krámy, ale pomůže nám to projít normálně recepcí. Umyjeme se, zavoláme si pokojovou službu a trochu si oddychneme, než se rozhodneme co dál.“

„A ty zavoláš Sci-Med?“ zeptala se Tally.

Steven přikývl.

Tally byla ještě v koupelně a Steven platil číšníkovi, který jim přinesl dva velké giny s tonikem a sendviče s uzeným lososem, když mu zazvonil telefon. Byl to John Macmillan.

„Ta záležitost v motorestu Watford Gap… Měl bych o něčem vědět?“

„Jen další atentát na můj život,“ vysvětlil mu Steven. „A paní Simmonsová byla v té chvíli taky se mnou.“

„Rusové?“

„Neměl jsem čas se jich na něco ptát,“ řekl kysele Steven.

„Kolik jich bylo a jaký byl výsledek?“

„Dva. Oba mrtví.“

„Je možné, že vás někdo poznal?“

„Myslím, že ne. Zahájili představení ouverturou kalašnikovů do oken. Nastala děsná panika, lidi pod židlemi, a tak. Nejlepší by bylo pojednat to jako válku gangů.“

„Dobrá. Řeknu o tom ministrovi. Kde jste teď?“

„Na venkově.“

Macmillan čekal, že se doví další údaje, ale marně. „No tak dobrá,“ řekl nakonec. „Asi máte pocit, že se nedá věřit nikomu.“ Následné ticho ukončil takto: „Ale podařilo se nám osvětlit ten ruský zájem.“

„Vážně?“ zeptal se Steven. Náhle měl pocit, že není tak docela sám.

„Ptal jste se, kdo financuje Redmond Medical a St. Clair Genomics. Zdá se, že mají stejný zdroj; společnost s názvem European Venture Capital. Je to společnost, která je už delší dobu středem zájmu našich bezpečnostních složek. Zvláště muž v jejím čele. Angličan jménem Marcus Rose.

Prý je to stará etonská figura pro příjem peněz ruské mafie do země.“

„Že by ruská mafie financovala Nicholovu vakcínu?“ řekl Steven pochybovačně.

„A hodlá z toho nadělat miliony. Legrační starý svět.“

„Ta vakcína je ale smrtelná,“ řekl Steven.

„Cože?“ vykřikl Macmillan.

Steven mu řekl, co zjistil.

„Ale když říkáte, že je ta věc infekční, jak to, že ji ti lidé v laboratořích nevypěstovali?“ namítl Macmillan. „Všechno to bylo negativní.“

„To se právě snažím zjistit,“ řekl Steven.

„Budete muset najít něco přesvědčivého,“ řekl Macmillan. „Vláda prohlašuje Nicholovu vakcínu za ohromný pokrok v léčení našeho obyvatelstva. Na druhé straně by to vysvětlovalo, proč vás ti, kdo doufají, že vakcína zaplní pulty, potřebují zabít.“

„Že jsem pro ně hrozba, to si myslí kvůli mému spojení se Scottem Haldanem, praktickým lékařem z Edinburghu, který léčil Trish Lyonsovou,“ vysvětlil Steven. „Myslím, že Haldane zjistil, co se děje, a proto ho zabili. Jeho žena však teď přišla na něco, co mi možná pomůže to objasnit.“ Steven pověděl Macmillanovi o ukryté obálce a jejím obsahu. „Jak budu mít něco nového, zase se s vámi spojím.“

„Dobrá, a já se teď pustím do přípravy oficiální snídaně pro tisk na téma válka gangů.“

Steven odnesl Tally její gin do koupelny, kde si užívala lázeň s bublinkami Moulton Brown, pozornost hotelu. Když jí Steven postavil sklenici ginu k ruce, otevřela oči.

„Život k nám zase obrátil svou lepší tvář,“ zavrněla. „I když jen dočasně… Co ti řekl tvůj šéf?“

„Že za Nicholovou vakcínou je ruská mafie.“

Tally vyvalila oči. „Jak se to proboha mohlo stát?“

„Západ je zaplavený špinavými ruskými penězi a hledá se místo, kde je možno je proprat - nemovitosti, pozemky, fotbalové kluby. Ukazuje se, že jedním z těch míst je spekulativní kapitálová společnost, která podpořila St. Clair Genomics a její práci na vývoji Nicholovy vakcíny. Nicholův ‚úspěch‘ jim má bohatě vrátit jejich investice.“

„Ale stažení vakcíny by znamenalo velkou ztrátu.“

„To je ono.“

„Aspoň to teď začíná dávat nějaký smysl,“ usoudila Tally. „Ovšem, nejsem si jistá, jestli je to dobrý, nebo špatný smysl.“

„Myslím, že naším cílem je především dát tomu smyslu minulý čas,“ řekl Steven. „A aby se to zdařilo, musíme vyluštit kód na Haldaneových kartičkách.“

Tally na něj vykoukla z bublinek. „Přines je… a svoje pití taky… a vlez si sem ke mně.“

Steven se připojil k Tally ve vaně a blaženě vydechl, když ho obklopila teplá voda. Tally se usmála a řekla: „To je psina, kam tě osud zanese, když to nejmíň čekáš… Kde to vlastně jsme?“

„Nemám tušení.“

Tally se zachichotala takovým způsobem, že Steven usoudil, že jí gin už trochu stoupl do hlavy. „Na zdraví,“ řekla.

„Na zdraví,“ pozvedl i Steven svou sklenici.

„Dobrá, tak já jsem připravená,“ řekla Tally, opřela se dozadu a opět zavřela oči. „Tak já tedy začínám soutěžit… A žádné napovídání…“

Steven se usmál a přečetl řadu písmen a čísel z první karty.

Tally zkoušela opakovat. „Cole… Nat… colenat… colenate… Ne, zkusíme tu druhou.“

Steven přečetl nahlas druhou kartičku.

„En er gé… NRG… Energie?… Ne.“

„Ale obě končí stejnou skupinou čtyř čísel,“ uvažoval Steven. „Dvě, nula, nula, jedna.“

„Že by to bylo datum - dva tisíce jedna?“ navrhla Tally.

„To by šlo… Možná že je to reference na něco, co se stalo před několika lety?“

Tally na slovo reference doširoka rozevřela oči. „Přečti to ještě jednou.“

„C-O-L-E mezera N-A-T.“

„Cole… Nature,“ vyhrkla. „To vůbec nejsou kódy, to jsou odkazy na články ve vědeckých časopisech! Cole je jméno autora, Nature je žurnál. A jak zní ta čísla?“

Steven okamžitě poznal, že má pravdu, a doplnil rozluštění. „Svazek 409, strana 1007 až 1011. Dva tisíce jedna. Senzace!“

„A ten druhý?“ zeptala se Tally.

„N-R-G. To mi nic neříká…“

Tally chviličku uvažovala. „Nature Reviews Genetics,“ vyslovila. „Máme to!“

„Svazek 2, strana 37, dva tisíce jedna,“ dodal Steven.

„Takže teď jen musíme zjistit, co se v těch článcích píše a proč je to tak důležité,“ řekla Tally, vytáhla špunt a vylezla z vany.

„Musíme najít nějakou lékařskou knihovnu,“ řekl Steven.

„Já bych navrhla, abychom šli rovnou do mojí nemocnice, ale to by asi za daných okolností nebyl nejlepší nápad.“

„To máš pravdu,“ přisvědčil Steven. „Předně tě budou hledat hoši ze Zvláštního oddělení a určitě nebudou jediní.“

Spěšně se oblékli a přitom si cpali do pusy sendviče. „Mňam, to je dobrý,“ libovala si Tally. „Škoda že nemáme víc času. A víš co, nemohl bys předat ty reference Sci-Med, aby je našli?“

„Ne,“ řekl Steven. „Došli jsme sami už dost daleko. Tak to taky sami dokončíme.“

„No, když myslíš,“ souhlasila váhavě Tally. „Když si uvědomím, kde jsme sjeli z dálnice, tak by asi nejbližší knihovna byla na lékařské fakultě Warwickovy univerzity v Coventry.“

„Tyji znáš?“ zeptal se Steven.

„Znám. Leicesterská a Warwickova univerzita mají mnoho společného a moje nemocnice pro ni dělá také výuku. Znám Warwick dobře. Můžu tě zavést rovnou do knihovny.“

„Tak přesně to jsem chtěl slyšet,“ řekl Steven.

Steven zaplatil kreditní kartou za jednu noc a ignoroval významné pohledy, které si vyměnili členové recepce.

„Co by tomu řekla moje maminka?“ zamumlala při odchodu Tally.

„Tak si myslím, že prostě pojedeme tak dlouho, až narazíme na nějaký ukazatel,“ řekl Steven, když nasedli do hondy.

„Přičemž se budeme pořád držet dost daleko od dálnice,“ dodala Tally.

Jeli pořád po venkovských silnicích přibližně severozápadním směrem, až se dostali na křižovatku s A35 s ukazatelem na Coventry. Vzápětí však propadli zoufalství, protože uvízli za traktorem a připadalo jim jako věčnost, než konečně odbočil a oni mohli zase nabrat rychlost.

„Co bys řekl, že tam asi najdeme?“ zeptala se Tally.

„Nemám potuchy. A ty?“

„Taky netuším,“ řekla Tally. Když vjeli do Warwického kampusu, navigovala Stevena a oba už cítili silné napětí.

Měli v plánu zamířit rovnou do lékařské knihovny a vyhledat oddělení referencí, ale když vešli, vzhlédla od svého stolu tak přísně vyhlížející žena, že se Tally najednou cítila provinile. Přistoupila k ní a prokázala se nemocniční legitimací. Stevenův průkaz úřednice také podrobně prozkoumala.

„A jak vám můžu pomoct?“ zeptala se.

„To je v pořádku,“ odpověděla Tally. „Já se tady vyznám.“

Steven na ženu mrkl a byl za svou námahu odměněn kamenným pohledem.

„Vsadil bych se, že silvestrovská oslava u ní doma musí být podařená taškařice.“

„Pšt!“

Procházeli mezi řadami knih a Tally zlehka přejížděla prstem po abecedním značení na konci každé řady. Jak se blížili k zadní stěně, vzduch byl stále těžší pachem starých zaprášených svazků. „Tady to je: N jako Nature.“

„Ty najdi ten genetický žurnál, já ten druhý,“ zašeptal Steven.

Steven rychle prohlédl svazky po levé straně a našel ročník časopisu Nature z roku 2001. Vytáhl svazek 409 a odnesl si ho na neobsazený stolek, kde si sedl a čekal, až za ním přijde Tally. V ústech měl vyschlo z rozčilení, zašeptal: „Pročti ten svůj a já tenhle. Pak si o tom promluvíme.“

Tally přikývla a pak každý otevřel svůj svazek a četl.

I když Steven neočekával, že by ho publikace příliš potěšila, nebyl připraven na vlnu hrůzy, která ho zaplavila, když četl abstrakt příslušného článku a pomalu začal chápat, co se v St. Clair Genomics muselo stát. A také začal chápat důvod, proč si Scott Haldane domyslel, v čem asi spočívá celý problém. Vzpomněl si, že Haldane pracoval dlouhou dobu v Africe. Nevěděl vůbec nic o nějaké Nicholově vakcíně, rozpoznal však symptomy onemocnění Trish Lyonsové a dlouho jim nedokázal uvěřit ani o nich někomu povědět.

Steven pomalu zvedl oči a zjistil, že Tally je stejně zděšená jako on. Vyslovila jediné slovo: „Lepra?“ A on přikývl, jako kdyby podvědomě odmítal to vyslovit nahlas. „Tenhle článek referuje o práci cambridžské skupiny vědců, kteří vytvořili sekvenci genomu lepry,“ řekl Steven. „Zjistili, že je to redukovaná verze genomu tuberkulózy. Jako kdyby se někdy na své minulé evoluční dráze lepra zbavila všech genů, bez kterých se dokázala obejít. Tuberkulóza má čtyři tisíce genů, lepra pouze šestnáct set.“

„A to je důvod, proč ji nemohou kultivovat v laboratoři,“ řekla Tally. „Bacil leprózy musí růst v buňkách organismu, krást jim svou výživu a unikat imunitnímu systému, až nakonec infikuje Schwannovy nervové buňky. To následně vede ke ztrátě citlivosti - proto lidé postižení leprou snášejí to příšerné znetvoření. Když se spálí nebo říznou, necítí to, ale vede to k zohavení a k věčným infekcím.“

Steven si vzpomněl na Trish Lyonsovou a její nehodu s vařící vodou. Trish utrpěla hrozné poranění, ale zároveň ji vyděsila skutečnost, že vůbec necítí bolest. To se snažila říct své matce. A teď tu ztrátu citlivosti ve skvrnách, které se jí tvoří na kůži, začíná prožívat sama Virginia Lyonsová. Steven zavřel oči jakoby na obranu před všemi těmi hrůznými důsledky.

„Ale jak se to mohlo stát?“ zeptala se zmatená Tally.

„To Alan Nichol,“ řekl Steven, ale Tally na něj nepřestávala tázavě zírat.

„Vyrobil svou vakcínu ‚moderní‘ cestou. Využil v laboratoři techniky molekulární biologie a zredukoval délku genomu tuberkulózy natolik, že - aspoň podle jeho přesvědčení - už nebyl infekční. Jenomže přitom náhodně vytvořil novou verzi bacilu lepry. Ten stimuluje produkci protilátek proti kmenu, ke kterému patří tuberkulóza i lepra - což je Mycobacterium - ale ty v laboratoři nerostly, takže si s uspokojením myslel, že stvořil účinnou a zároveň ne-živou vakcínu… Sklidil potlesk a povzbuzení vděčné vlády.“

„Panebože,“ vzdychla Tally a zakroutila hlavou. „Taková absolutní katastrofa!“

„Vzhledem k tomu, jak bouřlivě pronikla ta infekce celým tělem Keitha Taylora, se dá soudit, že ten kmen je možná horší než samotná lepra.“

Tally přisvědčila. „Vypadá to, že by mohla probíhat rychleji,“ řekla.

„Možná že má přece jen o něco víc genů.“

„Ale na druhé straně, u těch ostatních dětí nepostupuje zas nijak zvlášť rychle,“ přemítala Tally. „Že by lidský imunitní systém pracoval proti tomuhle kmenu účinněji než proti pravému onemocnění leprou?“

„Ach, bože, musíme doufat,“ řekl Steven. „Víš něco o tom, jak se dnes lepra léčí?“

„Mám dojem, že jsem nedávno v nějakém časopise cosi četla. Světová zdravotnická organizace ve snaze úplně tuto chorobu potlačit doporučuje široké spektrum léků. Počkej… Dapsone, Rifampicin a Clofazimine, jestli se nemýlím. S takovouhle nemocí jsem se nikdy nesetkala.“

„To myslím platí i pro všechny ostatní lékaře a doktory z kožní kliniky, kteří ty příznaky nepoznali,“ řekl Steven.

Tally se zatvářila omluvně. „Asi ano…“

„Jestli existuje bůh, tak nám agnostikům připravil zatraceně těžkou diagnostickou hádanku,“ řekl Steven.

„A co teď?“

„Všechno to povím Macmillanovi a ten bude muset především zarazit distribuci vakcíny. Zorganizovat léčení dětí se zeleným štítkem a jejich příbuzných. A pak teprve zahájit procesy ukřižování ve Whitehall.“

„Přece si nemyslíš, že někdo odtamtud znal celou pravdu, nebo ano?“ zeptala se Tally.

„To, že je v ampulkách lepra, to ne,“ řekl Steven. „Ale rozhodně jsou tihle lidé zodpovědní za to, že se dali nachytat bandou ruských gangsterů a že se zatraceně přiblížili možnosti, aby dostala licenci vakcína, která by po celé zemi roznesla dětem lepru. Kdybych měl možnost, osobně bych popadl kladivo a zatloukal do křížů hřebíky.“

Steven vytáhl mobil a už se chystal zavolat Sci-Med, když se vedle něj zjevila jedna z knihovnic. „Tohle je, pane, bohužel zakázáno.“

Steven se ušklíbl. „No ovšem,“ řekl a hodil pohledem po Tally. „Musíme se držet pravidel… jinak se dostaneme do pěkné bryndy.“ Vyšel ven a zavolal Macmillanovi.

Tally ještě pár minut počkala uvnitř a pak také vyšla ven, právě když Steven končil hovor. „V pořádku?“ zeptala se.

„Všechno je zařízené,“ řekl Steven. „Psi byli vypuštěni a běží po stopě.“

„Myslíš, že padne vláda?“

„Momentálně nevím, ani mě to nezajímá. John Macmillan řekl, že si Downing Street povolá lídry různých stran, aby mohla všechny držet pěkně pod krkem a zmapovat cestu ven.“

„A co my? Co my máme dělat?“

„My se budeme pár dní držet hezky při zdi, dokud nebudou vyřízeni Marcus Rose a Phillip St. Clair a dokud jejich ruští kamarádi nepoznají, že je konec hry.“

„Ježíši!“ vykřikla najednou Tally. „Nemocnice se po mně asi shání a neví, kde jsem. A můj vůz je pořád ještě na parkovišti u Watford Gap a já jsem nezavolala…“

Steven jí položil prst na ústa. „To je všechno zařízené,“ řekl. „Macmillan zavolal do nemocnice. Ty momentálně poskytuješ neocenitelné služby ministerstvu zdravotnictví a máš oficiální dovolenou až do doby, kdy už tvé služby nebudou nutné. A vůz li dopraví domů.“

„Ale já mám klíčky“ špitla Tally.

Steven se usmál.

„Jsem asi pitomá,“ vzdychla Tally a Steven přikývl. „Ale prosím tě, jak asi dlouho budou mé služby nutné?“

„Tak počkej, uvážíme to,“ řekl Steven. „Teď se na pár dní budeme musel uklidit a pak pojedeme na krátkou dovolenou: je tam někdo, koho bys měla poznat, aspoň bych byl rád.“

„Zbožňuji tě, když jsi tak despotický,“ řekla Tally.

Steven se usmál.

„Jen to s tím despotismem moc nepřeháněj… nebo tě vyměním…“

POZNÁMKA AUTORA

Vědecké články citované v tomto románu jsou skutečné a uvádíme je dole. Čtenáře možná bude zajímat, že autoři Lockwood a Reid udávají v článku publikovaném v roce 2001 v Oxford Journal of Medicine, že průměrná doba mezi začátkem příznaků a určením diagnózy byla u pacientů ve Spojeném království 1,8 roku. K opožděné diagnóze došlo v 82 procentech případů. Závažným důvodem opoždění byly chybné diagnózy neurologických nebo kožních příznaků. Šedesát osm procent pacientů, u nichž byla nakonec choroba diagnostikována, už v tu dobu utrpělo nervové poškození vedoucí k invaliditě.

Cole et al., Nature 2001: 409: 1007-1011

C. Dennis, Nature Reviews Genetics 2001: 2: 237

D. N. J. Lockwood and A. J. C. Reid, Oxford Journal of Medicine 2001: 94: 207-212

Ken McCIure

Bílá hrozba

Steven Dunbar má nenápadně prošetřit podivnou smrt lékaře, který údajně spáchal sebevraždu. Při pátrání vyplouvá na povrch mnoho nejasností: podivné infekční onemocnění u dětí, zmizelí pacienti, ztracené chorobopisy… Jak se Steven blíží k pravdě, někdo se cítí velmi ohrožen.

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai