Diagnóza

Ken McClure

(2012)

Hodnocení:

****

Štítky:

Romány, Literatura světová

Na palubě letadla je jeden pasažér postižen prudkým krvácením. Nemoc se rychle šíří nejen mezi kontaktními osobami, ale vyskytne i na jiných místech světa. Jsou to takzvané divoké karty. Postižení lidé umírají. Pátráním po zdrojích nákazy je pověřen doktor Dunbar, který se snaží najít styčné body Divokých karet. Když už začíná pochybovat o svých lékařských schopnostech i o zákonitostech infekční medicíny, přiblíží se k nečekané a hrůzné pravdě.

Ken McClure

Diagnóza

Copyright © Ken Begg 2002

Translation © Libuše Chocholová

Copyright ©Alpress, s.r.o.

Všechna práva vyhrazena.

Žádnou část knihy není dovoleno užít

nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez písemného

souhlasu držitele práv, s výjimkou krátkých citací

nebo odkazů, které tvoří součást kritického hodnocení.

Z anglického originálu Wildcard

přeložila Libuše Chocholová

Redakční úprava Alena Jíchová

Grafická úprava obálky Tomáš Řízek

Vydalo nakladatelství Alpress, s. r. o. Frýdek-Místek,

v edici Klokan, 2005

shop @alpress.cz

Tisk a knihařské zpracování Centa,

spol. s r.o., Vídeňská 113, Brno

Vydání první

ISBN 80-7362-077-4

Jeden den jste třeba v africké vesnici, kde lidé umírají jako mouchy. A dvacet čtyři hodiny nato jste uprostřed Los Angeles a máte v sobě horečku Ebola nebo Lassa a ani o tom nevíte.

Joshua Lederberg,

laureát Nobelovy ceny a profesor Rockefellerovy univerzity v New Yorku

Discover Magazine, prosinec 1990

Teprve když lidem začne hořet střecha nad hlavou, uvědomí si, že v městě není dost hasičských stříkaček. S Ebolou se ještě setkáme. V Africe přibývají obyvatelé a přibývá také výprav do oblasti viru. Dříve nebo později si jej někdo z džungle odnese.

Antony Sanchez,

odborník na horečku Eboly, Centrum pro kontrolu chorob, Atlanta

Discover Magazine, leden 1996

Zlikvidování neštovic je skvělým příkladem mezinárodní spolupráce, ale existuje mnoho dalších příkladů ‚nedokončené práce‘, jako například boj proti poliomyelitidě, tuberkulóze a malárii. Všechny infekční choroby jsou veřejnou hrozbou, zvláště v době, kdy mezinárodní dopravní spoje a obchod sdružují dohromady lidi z celého světa. Infekční choroby nerespektují hranice. Abychom je zdolali, musíme pracovat globálně.

Hiroshi Nakajima,

generální tajemník Světové zdravotnické organizace

Duben 1997

Prolog

Edinburgh, Skotsko

Paul Grossart, generální ředitel Lehman Genomics UK, byl nervózní. Byl celý nesvůj z toho, že předseda americké mateřské společnosti ho přijede sám navštívit a nenutí ho letět za ním do Bostonu. Vedoucí sekcí už byli připraveni předložit nástin výzkumných snah svých skupin a doložit je pečlivě vybranými obrázky a grafy. Technický personál se postaral, aby v laboratořích nebyl nepořádek a aby působily dojmem činorodých úlů, pokud by tam snad návštěvníci chtěli zaskočit. Členové sekretariátu navoněli kanceláře jako kosmetický pult u Bootsů. Nahoře v účtárně byly knihy otevřené a připravené ke kontrole; jejich autoři sestavili optimistické a zářivé plány do budoucna. Příkaz dne pro všechny zněl usmívat se na všechno, co se pohybuje.

Avšak navzdory tomu všemu si Grossart uvědomil, jak tak stál u okna své kanceláře s rukama za zády a čekal, až přijedou návštěvníci, že se mu potí dlaně. Zdánlivě nebyl důvod k obavám. Všechny britské biotechnologické společnosti prožívaly těžké časy, protože podle mínění obchodních kruhů toho naslibovaly víc, než zatím předvedly, ale Lehman přestál prudký odliv spekulačního kapitálu lépe než většina ostatních. Podařilo se mu to díky úspěšnému prodeji několika nových diagnostických souprav v minulých dvou letech a také testování dvou nových chemoterapeutických prostředků probíhalo dobře. Plánované termíny pro udělení licencí se všem zasvěceným začaly zdát reálné. Přes to všechno měl Grossart podezření, že něco neklape, cítil to v kostech. Návštěva z Ameriky měla být rutinní, ale on prostě věděl, že je za tím něco víc.

Černá limuzína, Mercedes S, vplula na parkoviště a Grossart přistoupil ke stolu a zmáčkl tlačítko interkomu.

„Jean, jsou tady. Dejte nám pět minut a pak přijďte s kávou a sušenkami. A dejte ostatním vědět, že už přijeli.“

„Provedu.“

Grossart si narovnal kravatu, seběhl z prvního patra, kde měl kancelář, po schodech do vstupní haly a usmál se na vysokého vychrtlého muže, který vstoupil první. „Rád vás vidím, Hirame,“ řekl a podal mu ruku, kterou si předtím otřel do chomáče papírových kapesníčků v kapse. „Dlouho jsme se neviděli.“

„Taky vás rád vidím, Paule,“ odvětil Hiram Vance, výkonný viceprezident Lehman International. Pokynul na muže za sebou a řekl: „Tohle je doktor Jerry Klein z naší laboratoře v Bostonu. Je šéfem molekulární medicíny.“

Grossart si potřásl rukou s malým mužem s černým plnovousem, který v plandavém tmavém obleku vypadal úplně jako rabín, a připadalo mu, že Klein je skoro tak nervózní jako on sám.

Trojice vyšla nahoru do haly, kde si hosté odložili kabáty, a pak prošli do Grossartovy kanceláře. Pustili se do konverzace o počasí a radůstkách přeletu Atlantiku v listopadu. Grossartova sekretářka přinesla kávu, a když byla představena návštěvníkům, také je přivítala a uctivě se na ně usmála. „Mohu vám ještě něco přinést, pánové?“ zeptala se.

„Zatím je všechno v pořádku, Jean,“ řekl Grossart. „Tak kde byste, pánové, dnes dopoledne chtěli začít?“ zeptal se, když se zavřely dveře. „Navrhoval bych třeba prohlídku laboratoří, potom krátkou prezentaci výzkumného týmu, po ní výrobní prostory a nakonec možná kanceláře?“

Vance pohlédl na dveře a zeptal se: „Může slyšet, co se tu povídá?“

„Bezvýhradně Jean důvěřuji,“ odpověděl překvapeně Grossart.

„Na to jsem se neptal,“ řekl Vance.

Grossart reagoval tím, že vypnul interkom. „Ne, opravdu nemůže.“

Vance, chorobně vyzáblý muž s nažloutlou pletí a temnými kruhy kolem očí černých jako uhel, přikývl. „Jsme totiž ve velkém průšvihu,“ oznámil.

„Takže tohle není běžná návštěva?“

Vance zavrtěl hlavou. „Projekt Sněhová koule právě roztál. Budeme ho muset stopnout.“

„Cože?“ vykřikl Grossart. „Ale vždyť všechno šlo tak dobře! A co dohoda?“

„Já vím, já vím,“ přikývl Vance. „Ale tady Jeremy přišel na něco, co té show udělá konec. Ukažte mu to, doktore.“

Klein otevřel aktovku a vyndal tenkou složku v modrých deskách. Podal ji Grossartovi, ale do očí se mu přitom nepodíval. Grossart ji rozevřel a začal číst. Když dočetl, musel nejdřív polknout a až pak se Kleina chraptivě zeptal: „Tímhle jste si úplně jistý?“

Klein přikývl a promluvil s přízvukem znějícím jako jidiš z New Yorku: „Bohužel ano. Ta sekvence vypadá jako součást genomu hostitele, ale není. Jen se podívejte na homologii.“

„Ježíši Kriste,“ zamumlal Grossart. „Mohl jsem tušit, že to jde příliš dobře, než aby to byla pravda. Je už pozdě to stáhnout. Co s tím teď sakra uděláme?“

„Veškerá výroba se bude muset okamžitě zastavit,“ řekl Vance. „Ale…“

„Ale co?“ zeptal se naprosto zmatený Grossart, který stále ještě civěl do Kleinových papírů.

„Tím by to možná mělo skončit,“ nadhodil Vance a bedlivě sledoval, jak na to Grossart bude reagovat.

Grossart odtrhl oči od složky a v jeho pohledu byla nejistota a spousta otázek. „Myslíte tím, že bychom o tom měli mlčet?“ zeptal se váhavě.

„Navrhuji, abychom postupovali prakticky,“ odvětil Vance. „S materiálem, který už byl použit, je pozdě něco dělat. Jestliže začneme všechno přiznávat, ukřižují nás, podnik spláchnou do záchodu a nás s ním. O to se už právníci postarají. Mám za to, že máte… určité finanční závazky, Paule?“

Grossart se jen obtížně vyrovnával se situací. Jen s námahou se přinutil soustředit na otázku. Pochopitelně že má finanční závazky. Na hypotéce dluh sto padesát tisíc, dvě děti na soukromé škole a manželku, která si ráda užívala hezké stránky života, ale…

„Tahle společnost udělá pro lidstvo mnohem víc, když zůstane v oboru,“ řekl Vance. „Přemýšlejte o tom, Paule.“

Grossart sepjal ruce pod bradou a trochu se zhoupl na židli. Uvažoval, co teď. Cítil, jak se mu svírají vnitřnosti. Měl v projekt Sněhová koule takovou důvěru, že věnoval veškerou hotovost, kterou dokázal sehnat, na nákup akcií společnosti. Fajn, řezal každou zatáčku, aby věci urychlil, ale takový už je obchod, je to závod. Vlastně na tom nebylo nic nečestného, byl to prostě… obchod. Ale teď se to všechno obrátilo vzhůru nohama, najednou a bez varování. Byl k smrti vyděšený.

„Bože, já nevím!“ vykřikl. „Cítím, že bych chtěl zvednout ruce a omluvit se… Ale, jak říkáte, nakonec by to nepřineslo nic dobrého, když už je tak proklatě pozdě.“

„Věřte mi, všechny nás napadlo totéž,“ konejšil ho Vance. „Kdyby se to dalo nějak zvrátit, rádi bychom to udělali, ale nejde to, Paule, prostě to nejde.“

„Kdo o tom ví?“ zeptal se Grossart.

„Jen my tři. Jeremy přišel s tímhle zjištěním nejdřív za mnou a rozhodli jsme se nechat si to pro sebe, dokud si s vámi nepromluvíme. Británie je jediným místem, kde jsme to takříkajíc ‚spustili‘.“

Grossart rychle poklepával špičkami prstů, mozek mu pracoval na plné obrátky, ale nedokázal uvažovat jasně; bylo toho na něj prostě moc. Nechtěl vypadat slabý a nerozhodný; usoudil, že ti druzí dva měli dost času, aby všechno promysleli, takže určitě dospěli ke správnému rozhodnutí. Půjde do toho s nimi. „Tak dobře,“ řekl. „Souhlasím. Budeme mlčet.“

„Hodnej hoch,“ pochválil ho Vance. „Taková věrnost společnosti nezůstane bez odezvy, až přijde čas na výroční odměny.“

Grossart se najednou cítil pošpiněný. Podíval se na Vancea, udělalo se mu zle, nenáviděl se, ale teď už nebylo návratu. Polkl a uhnul pohledem. „Tak to bychom teda měli,“ konstatoval.

Vance si bezdůvodně odkašlal a řekl: „Obávám se, že ne úplně. Je tu ještě jeden další problém.“

Grossart cítil, že už víc nesnese. Nutně potřeboval jít na záchod. „Jaký další problém?“ zaskřehotal.

„Běžné krevní vzorky od lidí pracujících na projektu Sněhová koule, které jste posílali…“

„Co je s nimi?“

„Tady Jerry je znovu otestoval, jakmile se dozvěděl o tom našem malém problému. Dva vyšly jako pozitivní.“

„Říkáte, že to svinstvo ohrozilo dva mé lidi?“

„Je to možné.“

„Tak co budeme k čertu dělat?“

„Nemůžeme riskovat, že onemocní tady a lidé si dají dvě a dvě dohromady,“ řekl Vance. „Pomůžete nám okamžitě je přesunout – rozumíte, jen preventivně. Budou mít tu nejlepší péči, pokud ji budou potřebovat. Slibuji.“

„A co řeknu jejich rodinám?“ zeptal se Grossart.

„Prostě, že jejich projekt vyžaduje, aby se na čas přesunuli na jedno naše detašované pracoviště, řekněme do severního Walesu. Nějakou práci jim vymyslíme, abychom je tam udrželi pěkně uklizené, dokud nebudeme vědět, že jsou čistí. Osladíme jim to penězi – dáme jim na tu dobu dvojnásobek jejich britského platu, jestli chcete. To je to nejmenší, co můžeme udělat.“

„To úplně nejmenší,“ mdle souhlasil Grossart. „O koho se jedná?“

Klein se podíval do svých poznámek. „Amy Pattersonová a Peter Doig.“

„Znáte je?“ zeptal se Vance.

„Jasně že je znám,“ vyštěkl Grossart; jeho rozčilení bylo silnější než jeho přirozená uctivost. „Pattersonová u nás pracuje jako postgraduální lékařka skoro tři roky. Doig je zdravotní technik, který k nám přišel z laboratoře jedné místní nemocnice asi před devíti měsíci. Oba jsou dobří.“ Vstal. „Jestliže mě omluvíte, skutečně si musím…“

1

Let British Airways,

Ndanga – Londýn, Heathrow

Humphrey James Barclay se posledních pár dní necítil dobře a to ho rozčilovalo. Nevyvážil to ani fakt, že se vrací domů po nekonečně dlouhé pracovní návštěvě Střední Afriky.

„Páni!“ zamumlal neslyšně, když letuška zjistila, že jí došel tonik, a upozornila na to kolegyni kousek dál v uličce důraznou artikulací rtů, po které následoval standardní úsměv ve stylu British Airways. „Hned to bude, pane. Led a citron?“

Barclay přikývl a neřekl nic, ačkoliv ho pobouřilo, že jí tonik došel, sotva obsloužila pouhé tři řady.

Kolegyně v pohodě donesla půl tuctu malých plechovek toniku a letuška podala Barclayovi jeho drink. Bez poděkování si ho vzal, škubnutím tonik otevřel a trochu si nalil do ginu. Kopnul ho do sebe na dva velké hlty, opřel si hlavu vzadu o sedadlo a na chvíli zavřel oči.

Palčivá chuť alkoholu na patře pomáhala, ale stejně mu bylo nepříjemně horko a všechno ho bolelo. Když se natáhl, aby zesílil proud vzduchu z větráčku nad hlavou, svaly na ruce ho zabolely, bolestně se zašklebil a na čele mu vyrazily kapky potu. Vztekle škubl za límec košile a zjistil, že knoflík odmítá nechat se rozepnout. To v něm vzbudilo další vlnu nespokojenosti, takže trhl tak prudce, že knoflík uletěl jako střela, narazil do sedadla před ním a pak se někam odkutálel. Ale dosáhl svého cíle, ani se nesnažil knoflík hledat a zase zvrátil hlavu na opěrku. Elegantně oblečená dáma na vedlejším sedadle se marně snažila začíst do svého časopisu a přičinlivě předstírala, že si nevšimla ničeho nepatřičného.

Ať to není chřipka, tiše se modlil Barclay, když zase zavřel oči. Prosím, ať to není chřipka. Jestli do zítřejšího odpoledne nebude má zpráva na tom pitomém stole sira Bruce Collinse, můžu se se svou podělanou kariérou nadobro rozloučit. Z ministerstva zahraničí rovnou čarou do fronty nezaměstnaných žadatelů o podporu; dneska jsi někdo a zítra nic. Krucinál, to by se Marion moc nelíbilo, ani jí ani její mizerné, nafoukané rodině.

Barclay otáčel hlavou ze strany na stranu a bojoval s rostoucí nevolností a závratí. „Bože, pomoz mi,“ mumlal, protože se mu neustále nedařilo najít pohodlnou pozici. Jen pár dní, zpropadeně, a potom můžu vlézt do postele třeba na týden – na celej podělanej měsíc, když to bude potřeba. Zkusil se soustředit na to, co napíše do zprávy. Myšlení mu snad pomůže zapomenout na tělo. Hlavně tam sakra nejezděte, zněla by jeho hořká rada. Ať proboha nikoho, kdo má zdravý rozum, ani nenapadne jezdit do té zasrané díry jménem Ndanga. Tu prokletou zemi vede banda ničemných darebáků, kteří se víc zajímají o otevření účtu ve švýcarské bance, než aby dělali něco, co by pomohlo lidem, které zdánlivě zastupují. Než řekneš švec, tak se zahraniční podpora změní na mercedesy a obleky od Armaniho.

Tak to měl Barclay chuť říct, ale ovšemže to neudělá. Úkolem nižšího úředníka ministerstva zahraničí není tvorba politické strategie. Ta už byla pro Ndangu vytvořena. Vláda Jejího Veličenstva nabízí přátelství a dobré spolupráci. Nabízí pomoc, nejen z obvyklého důvodu, že Ndanga má naftu a důležité suroviny, o které stojíme, ale protože má na strategicky důležitých místech přistávací dráhy a další vybavenost. Ministerstvo obrany rozhodlo, že pro vzdušné síly Jejího Veličenstva by tohle mohlo být velmi užitečné, kdyby se snad věci v zemích na jih odtud začaly vymykat z ruky, což se zdálo v blízké budoucnosti nevyhnutelné. Byl proto schválen štědrý finanční balíček a v nejbližších týdnech s ním má do země přijet sám ministr zahraničí, aby dal novému režimu pečeť britského souhlasu. Barclay byl poslán do Ndangy, aby umetl cestičku a ujistil se, že přípravy na návštěvu uspokojivě pokračují. Nedej bože, aby ministru zahraničí došel v temné Africe toaletní papír.

Barclay trhnutím rozepnul další knoflíku košile, protože cítil, jak mu po bradě crčí stružka potu.

„Cítíte se dobře?“ ozvala se tiše a znepokojeně dáma vedle něj.

Barclay otočil hlavu, aby se na ni podíval, ale dělalo mu problémy zaostřit pohled. Připadalo mu, že ji obklopuje kruh jasných barevných světel. „Myslím, že na mě trochu leze chřipka,“ odpověděl odevzdaně.

„To je smůla,“ odvětila dáma a vrátila se k časopisu. Téměř viditelně se od něho odtáhla a položila si ruku na ústa, spíš jako psychologické než praktické opatření. „Možná byste měl požádat letušku o aspirin.“

Barclay přikývl. „Asi to udělám.“ Symbolicky se ohlédl přes rameno a stručně dodal: „Až půjde okolo.“

Ještě se pokusil zabojovat s nepřízní osudu. S velkým úsilím otevřel aktovku a vyndal svazek papírů. Cítil, že si musí poznamenat pár bodů, které chtěl ve své zprávě zdůraznit. „Bezpečnost na hlavním letišti v Ndanze je ubohá,“ napsal. „Doporučuji, aby…“ Přestal psát, protože mu z nosu spadla velká kapka krve a rozprskla se na stránce. Chvíli fascinovaně zíral na rudou skvrnu na bílém papíře, pak polohlasně zamumlal: „Doprdele, co má tohle být?“

Vyndal z kapsy kapesník a dal si ho k nosu, právě včas, aby zachytil další kapku. Držel si kapesník u nosu a opět si opřel hlavu o opěradlo. Bylo mu nanic. Uvnitř v hlavě cítil tlak, ze kterého ho bolely oči, a teď se přidal ještě jiný pocit… Mokro. Cítil vlhkost; měl vlhké kalhoty. Pomalu zastrčil ruku mezi nohy a potvrdil si to. Proboha, ještě taková ostuda. Bože, to ne – cokoli jiného, ale to ne. Ruměnec, který se mu objevil na tvářích, rozhodně nepřispěl ke snížení jeho stále stoupající teploty. Ale jak se mohl pomočit, a přitom o tom nevědět? Celý nesvůj o tom dumal. Stáhl svaly svěrače a zjistil, že nad nimi má stále kontrolu, tak jak se to mohlo stát? Páni! To nikdy nepřežije. Začal plánovat, jak se s tím trapasem vyrovná. Až přistanou, zůstane sedět, dokud všichni ostatní cestující nevystoupí… Ano, tak to udělá. S troškou štěstí si posádka nevzpomene, kdo na tom sedadle seděl.

Zmatený sled jeho myšlenek přerušila teď už téměř nesnesitelná bolest hlavy, ale mezitím zjistil další věc o tom mokru mezi nohama. Nebylo to jen mokré, bylo to… lepkavé. Vytáhl ruku a pootevřel jedno oko, aby se na ni podíval. Měl ji celou od krve.

Barclayovu krvavou ruku zahlédla i jeho sousedka a to ji přimělo k akci. Vyjekla a ruka jí vystřelila ke zvonku nad hlavou; nepřestala ho mačkat, dokud nepřiběhly dvě letušky.

„Jeho ruka… Má ji od krve,“ zajíkala se žena a snažila se odtáhnout se co nejdál. „Říkal, že na něho jde chřipka, ale podívejte se na něj!“

Barclay už nevnímal, co se kolem něj děje. Stoupající teplota přivodila delirium, ve kterém ho střídavě přepadaly mučivé vlny bolesti a nevolnosti.

„Slyšíte mě, pane?“ Judy Millsová, jedna z letušek, se nad ním skláněla. „Můžete nám říct, co se děje?“

Barclay zareagoval očima na hlas ve svém uchu. Otevřel ústa, ale nevyšla z nich žádná slova. Místo toho z něj prudce vystřelil celý obsah jeho žaludku. Zvratky zasáhly Judy, která zděšeně couvla. Její profesionalita byla na chvíli přemožena odporem a hněvem.

„Nemůžete ho někam přestěhovat?“ zeptala se žena na vnitřním sedadle.

„Letadlo je plné, madam,“ odpověděla druhá letuška, Carol Bainová.

„Ale budete muset něco udělat, proboha. Je samá krev.“ To, co říkala, dávalo smysl. Nekontrolovatelné krvácení z Barclayova nosu potřísnilo spodní část obličeje a předek košile.

„Pokus se zastavit to krvácení,“ poradila jí Judy, která si mezitím zašla očistit houbou zvratky z uniformy a teď se vrátila.

Carol uložila Barclayovi hlavu dozadu na opěrku a pečlivě se přitom střežila, aby se nedostala do jeho palebné linie. Podržela Barclayovi na nose chomáč kapesníčků a pohlédla na Judy. „Co teď?“ zašeptala.

„Jen ho takhle drž. Podívám se, jestli na palubě není lékař.“ Judy se vydala do přední části letadla a krátce poté kapitán oslovil cestující. Pokud je mezi nimi lékař, má se ohlásit posádce. Carol, která stále držela kapesníčky Barclayovi u nosu, si oddechla, když uslyšela zezadu zazvonit zvonek. Zaplavila ji úleva, ale nechtěla ji dát najevo před pasažéry. Sklopila oči, ale při pohledu do Barclayova klína jí úsměv ztuhl. Viděla, že má kalhoty nasáklé krví, a vytušila, že to není od krvácení z nosu.

Judy se v uličce setkala s malým plešatým mužem, kterého další letuška vedla ze zadní časti letadla. Všichni se zastavili u přepážky mezi přední a zadní palubou, kde měli trošku víc soukromí.

„Vy jste lékař?“

„Jsem doktor Geoffrey Palmer. Co máte za problém?“

„Jeden pasažér vpředu omdlel. Teče mu krev z nosu a zvracel.“ Nemohla se vyhnout pohledu na svou sukni.

„Radosti povolání.“ Palmer se usmál, uhodl, co se asi stalo. „Pravděpodobně ho přepadla letecká nevolnost. Pak uviděl vlastní krev a omdlel. Podívám se na něho, jestli chcete.“

„Byli bychom vám velmi vděčni.“

Judy ho dovedla do přední části letadla, ale pocit, že se věci vracejí do normálu, ji opustil, když spatřila obličej Carol, která byla na pokraji paniky.

„Co je?“ zašeptala Judy.

„Hrozně krvácí… tam dole.“ Aby zdůraznila, co tím myslí, kývla dolů.

„Tak se na to podíváme,“ řekl Palmer, který rozhovor neslyšel a byl zřejmě odhodlaný vzít situaci rázně do svých rukou.

Obě letušky trochu ustoupily uličkou dopředu, aby umožnily Palmerovi přístup k muži v bezvědomí.

„Kruci, ty jsi ale zřízenej, brácho,“ konstatoval Palmer, když si všiml stavu Barclayovy košile. „To je potíž, krev se dostane všude.“

Nahmatal pulz a potom palcem poodhrnul Barclayovi oční víčko. Jeho chování se v mžiku změnilo. Jeho sebejistota se vypařila, narovnal se a bezděčně si utřel ruku o klopu saka.

„Pane doktore, on krvácí tam někde dole,“ zašeptala Carol. „Podívejte se na jeho kalhoty.“

Palmer se podíval dolů na temnou rozšiřující se skvrnu na naštěstí tmavé látce. „Prokristapána,“ zašeptal a o krok couvl.

Tenhle lékařův čin letuškám moc jistoty nepřidal. Vyměnily si úzkostné pohledy.

„Tak co o tom soudíte, pane doktore?“ zeptala se Judy, spíš s obavami než s nějakým očekáváním.

„Že se musíme umýt,“ odpověděl Palmer s pohledem upřeným na Barclaye.

Barclayovi sklouzla hlava obličejem směrem do letadla a nějaká pasažérka vyjekla. „Jeho oči,“ vykoktala. „Podívejte se na ně! Teče mu z nich krev! Proboha, dělejte něco.“

„Ježíšikriste, to je nadělení,“ opakoval Palmer jako automat. „Musíme se umýt.“

Judy naznačila očima Carol, aby zůstala u Barclaye. Ona sama odvedla Palmera dopředu do kuchyňky a zatáhla záclonu.

„Tak co to teda je, doktore?“ sykla. „Co je mu?“

„Myslím, že to je hemoragická horečka,“ odpověděl očividně otřesený Palmer.

Podívala se na něj. „To mi nic neříká. Můžete to nějak upřesnit?“

„Existují různé druhy. Mohla by to být Ebola.“

„Ebola? Proboha.“

„Musíme se umýt a držet se od něj co nejdál.“

„Ale vy jste lékař. Nepomůžete mu?“

„Jsem rentgenolog, proboha. Co já kruci vím o Ebole? A stejně nemůžu nic dělat,“ odsekl Palmer. „Požádejte kapitána, aby varoval letiště. Řekněte mu, ať ohlásí, že máme na palubě možný případ virové hemoragické horečky. Já se teď umyju. Vám a vaší kolegyni radím udělat totéž.“

Palmer zmizel na záchodě a opustil Judy, která se za ním ohromeně dívala. „No, to ti teda děkuju,“ zašeptala, než se vrátila ke Carol u Barclayova sedadla.

„Co se děje?“ vyptával se jeden z cestujících sedících v řadě za nimi.

„Máme nemocného pasažéra,“ odpověděla Judy. „Není důvod k panice, pane.“

„Ale jděte,“ zněla kousavá odpověď „A co mu k čertu je?“

„V tuto chvíli těžko říci, pane. Ale doktor si myslí, že by to mohla být… malárie.“

„A kruci,“ odpověděl pasažér. „To musí být ošklivé.“

„Je to nakažlivé?“ zeptala se jeho manželka hlasitým šepotem.

„Ne, miláčku, není,“ uklidňoval ji. „Aspoň myslím. Možná bychom se měli zeptat doktora.“

Palmer vylezl ze záchodu a vydal se uličkou zpět. Stále vypadal otřeseně. Judy převzala iniciativu a řekla: „Pane doktore, právě jsem tady uklidňovala jednoho znepokojeného cestujícího, že myslíte, že náš nemocný má možná malárii.“ Výmluvným pohledem ho donutila, aby mu to došlo.

„Malárie není nakažlivá, viďte, doktore?“ zeptal se pasažér.

„Ne,“ odpověděl Palmer trochu nejistě a potom přesvědčivěji zopakoval, „ne, není.“

Proklouzl kolem letušek, držel si je mezi sebou a Barclayem, a vydal se na své místo. Okolní pasažéři vypadali překvapeně: „Nemůžete pro toho chudáka něco udělat?“ zeptal se ten, co zatím nejvíc mluvil.

„Ne, ehm, nic,“ odpověděl Palmer. „Až přistaneme, budou na něj čekat.“ Pokračoval dál uličkou.

..A kdo mu má stírat pot z horečnatého čela?“ dorážel dál pasažér.

„Časy se změnily,“ poznamenala nějaká žena.

„Musím mluvit s kapitánem,“ řekla Judy Carol. „Ještě to zvládneš?“

Carol přikývla a unaveně se usmála. Stále ještě držela Barclayovi u obličeje chomáč kapesníčků. Rudé skvrny na nich prosákly až k jejím slaboučkým gumovým rukavicím.

„Rukavice máš neporušené?“

„Snad ano. Proč?“

Pohled, který si vyměnily, vysvětloval vše. „Stále si je kontroluj. Budu tu co nejrychleji.“

„Ahoj, Judy. Jak je našemu pacientovi?“ zeptal se kapitán, když se za Judy zavřely dveře pilotní kabiny.

Sedla si na bobek mezi dvěma sedadly a řekla: „Náš ‚doktor‘,“ vyslovila to slovo s odporem, „si myslí, že by to mohla být Ebola. Není odborník, je to rentgenolog, ale zdálo se, že si je dost jistý, že to je druh ‚virové hemoragické horečky‘, jak tomu říkal. Žádá, abys předem varoval rádiem Londýn.“

„Doprdele, to nám teda chybělo,“ zaklel kapitán, kterému z tváře zmizely všechny stopy dobré nálady. „V každém případě je to vysoce nakažlivé, ne?“

„Vlastně ne,“ vmísil se do hovoru první důstojník. „Všichni si myslí, že ano, ale ve skutečnosti to není tak zlé jako u některých méně exotických nemocí. Šíří se to kontaktem s tělesnými tekutinami.“

„To je důležité, Johne. Jak to, že to víš?“

„Před pár měsíci jsem byl na semináři o výskytu nemocí během letecké dopravy. Vyděsilo mě to k podělání, ale pamatuju si, že tohle o Ebole říkali.“

„Doufám, že sis s tím kámošem nevyměňovala tělesné tekutiny, Judy?“ zeptal se kapitán, kterému se vrátil smysl pro humor.

„Celou mě pozvracel.“

„Do prdele! Umyla ses?“

„Jen trochu.“

„Udělej to teď Kompletně se převleč. Všechno, co máš teď na sobě, dej do igeliťáku a zalep ho.“

„Provedu.“

„Stará se o něj náš doktor?“

„Ne, je u něj Carol. Hodně krvácí z nosu a očí a někde dole.“

„Tak co dělá doktor?“

„Dělá si do kalhot.“

„Jo, tak to je? Hele, jestli se Carol nějak potřísnila, ať se taky převleče. Až budete obě hotové, zakryjte našeho kamaráda dekami a igelitovými pytli.“

„Má vysokou horečku,“ podotkla Judy. „Uvaří se.“

„S tím nic nenaděláme. Vy musíte především izolovat všechny tělesné tekutiny. Je to jasné?“

Judy přikývla.

„Tak jdi, umyj se. Já teď oznámím na Heathrow tu milou zprávu.“

„Plánovaný čas přistání?“ zeptala se Judy.

„Sedmdesát pět minut.“

Judy odešla z pilotní kabiny a zamkla se na záchodě S čistou uniformou a igelitovým pytlem na své špinavé šaty. Když vyšla, oblékla si čistou zástěru a nové gumové rukavice, které pečlivě prohlédla, zda nemají trhliny. Uklidnila se, že jsou nepoškozené, zhluboka se nadechla, nasadila úsměv a roztáhla záclonu. Usmála se na Carol a připojila se k ní u Barclayova sedadla. Opatrně šeptaly.

„Jak mu je?“

„Spí nebo je v bezvědomí, nejsem si jistá, co z toho.“

„Jdi si převlíct uniformu. Tu starou dej do igelitového pytle a zalep ho. Co jsi udělala s použitými kapesníčky?“

Carol pohlédla dolů k nohám, kde měla igelitový odpadkový pytel. „Hodila jsem je tam, ale docházejí nám kapesníčky a myslím, že jemu dochází krev. Nemůžeme zastavit to krvácení?“

Judy zavrtěla hlavou. „Za těchto okolností ne. Jen tu krev musíme zachytit. Je to jasné?“

Carol přikývla, Předala Judy chomáč kapesníčků, zvedla pytel u svých nohou a vydala se dopředu. Judy zůstala s Barclayem a pozorovala, jak rudá záplava proniká kapesníčky k jejím prstům, ukrytým pod tenkou vrstvou průhledné umělé hmoty. Myšlenka, že s ní patrně přichází i virus Eboly, způsobila, že se uvnitř zachvěla strachem. Její soucit s pacientem vystřídalo na okamžik přání, aby prostě zemřel a přestal krvácet. Když Barclay pohnul hlavou, pulz jí vyletěl přes 150. Prosím tě, Bože, nedopusť, aby přišel k sobě a začal se tu hýbat, modlila se. Barclayova sousedka projevovala podobné známky znepokojení. Podívala se Judy do očí a obě věděly, co si ta druhá myslí, i když pasažérka měla ke znepokojení spíš estetické důvody – prostě si nepřála, aby se vedle ní válel pozvracený a zakrvácený chlap. Judy se obávala o životy, svůj i všech ostatních.

Barclay však nenabýval vědomí; byl na tom příliš špatně. Ale někde v hlavě mu nějaké podvědomé varování, které měl vštípené od dětství, říkalo, že potřebuje na toaletu. Začal hýbat hlavou ze strany na stranu a pokoušel se vstát ze sedadla. Judy mu jednou rukou bránila, co mohla, zatímco druhou rukou mu přidržovala kapesníčky u obličeje. Barclay sebou šil čím dál tím víc a Judy byla čím dál tím víc znepokojená. Nervózně vyhlížela, kdy se vrátí Carol, ale zatím ji nezahlédla.

Pasažér za Barclayem si všiml jejího neklidu a navrhl: „Možná byste mu měla zapnout pás.“

Bylo to tak samozřejmé řešení, až se Judy musela usmát, že právě ji ze všech lidí to nenapadlo. Jednou rukou se pokoušela zapnout Barclayův pás, ale vždycky se v nevhodný okamžik pohnul. Žena na sousedním sedadle se naklonila, aby jí pomohla. Měla koneckonců vrcholný zájem na tom, aby se Barclay ani nehnul.

„Díky,“ hlesla Judy a stlačila Barclayovi rameno dolů, aby ho udržela v klidu. Žena zapnula přezku a utáhla prudkým trhnutím volný popruh. Podívala se na hřbety rukou a viděla, že jsou rudé od krve, která prosákla dekou v Barclayově klíně. Judy na ni vytřeštěně pohlédla, ale hned se jí vrátil klid. Žena se nemohla dostat ven, protože by Barclaye musely rozepnout a zkusit s ním pohnout. Bude muset zůstat sedět. „Seženu vám nějaké ubrousky, paní,“ řekla klidně.

Carol se vrátila ze své očisty a Judy ji požádala: „Mohla bys přinést téhle dámě nějaké vlhké ubrousky, Carol, a láhev minerálky? Co nejrychleji.“

Carol se vrátila s ubrousky, minerálkou a igelitovým pytlem. Podala to pasažérce a Judy řekla: „Umyjte si, prosím, pečlivě ruce, paní, a dejte všechno do toho pytle.“

„Ale malárie není nakažlivá, že ne?“

„Ne, madam, je to jen bezpečnostní opatření.“

„Bezpečnostní opatření?“ zopakovala pasažérka zneklidněně. Potom pochopila. „Aha, ta krev. Proboha, vy myslíte, že by mohl mít AIDS?“

„AIDS? Kdo tu má AIDS?“ ozval se rozčilený dotaz ze sedadla za nimi. „Myslel jsem, že má malárii.“

„Nikdo nemá AIDS, pane. Prosím, uklidněte se. Je to nedorozumění.“

Barclay si právě tuto chvíli vybral, aby vzdal podvědomý boj o záchod, a uvolnil své útroby. Zápach vyvolal bouři protestů okolních cestujících a Judy s Carol se octly na samé hranici sil.

„Prosím vás, já vím, že je to všechno velice nepříjemné,“ promluvila Judy, „ale za necelých čtyřicet minut budeme na Heathrow. Musíme se postarat o vážně nemocného pasažéra, tak to prosím s námi vydržte a zůstaňte v klidu. Otevřete si větráky a Carol vám rozdá parfémované ubrousky. Držte si je na obličeji.“

Carol se zatvářila rozpačitě, ale Judy jí poradila: „Použij parfém z duty-free.“

2

„Dámy a pánové, mluví k vám kapitán. Jak někteří z vás vědí, máme na palubě nemocného cestujícího, a z toho důvodu bohužel nemůže nikdo z nás vystoupit okamžitě. Vím, že to není příjemné, ale byli jsme požádáni, abychom popojeli dál od budovy terminálu a vyčkali dalších instrukcí. Budu vás informovat. Zatím vás prosím, bude trpěliví a vydržte to s námi.“

Judy měla pocit, jako by někdo právě zapálil petardu a ona čekala na explozi. Ta přišla dost brzo. Ze všech stran se ozvalo nespokojené reptání. Muž na sedadle za Bardayem se na ni rozčileně obořil: „Myslel jsem, že jste řekla, že je to malárie. Lhala jste, že jo?“ obvinil ji. „Co se tu ksakru děje? Co mu je?“

„Máme tu opravdu velmi vážně nemocného pasažéra, pane. Teď hned vám k tomu nemohu nic víc říct, ale buďte prosím trpělivý.“

„Na pacienta vám kašlu. Tady se něco děje a my si zasloužíme, aby se nám to řeklo. Co před náma skrejváte? Koukejte vysypat, co s ním je.“

„Já nejsem lékař, pane –“

„Ale támhleten je,“ řekl muž rozzlobeně a ukázal palcem dozadu do uličky. „Co řekl on, že to je?“

„Podívejte, je mi velice líto, skutečně s vámi nemohu mluvit o –“

„Teď to všechno dává smysl,“ přerušil ji muž. „On s ním nechtěl nic mít, že ne? On se pěkně svižně uklidil na své sedadlo, jak si teď vzpomínám. Takže co s tím chlápkem sakra je? Hovno – jdu dozadu a zeptám se ho sám.“

Začal si rozepínat pás, Judy však byla ušetřena nutnosti hádat se s ním. Jeho manželka, kterou zaujala blikající modrá světla za okénkem, vykřikla: „Proboha, Franku, támhle venku jsou astronauti!“

Halas ztichl, všichni cestující se podívali ven a spatřili, že letadlo je obklíčené pohotovostními vozy, jejichž světla blikají proti noční obloze. Před nimi stála na letištní ploše skupina mužů navlečených od hlavy k patě v oranžových oblecích. Záblesky světel se odrážely od průhledů na obličejových maskách.

„Dobrý den všem, hlásí se zase kapitán,“ řekl klidný, přátelský hlas v palubním rozhlasu. „Dostal jsem pokyn, že až přijedou letištní autobusy, budeme všichni odvezeni do přijímacího střediska, kde nám dají více informací o situaci a možnost spojit se s přáteli a rodinou. Děkuji vám za trpělivost. Doufám, že to nebude trvat dlouho a všichni se s nimi brzy setkáte. Prosím, zůstaňte sedět, dokud vám posádka nedá další instrukce.“

Kapitánův hlas vystřídala Vivaldiho Čtyři roční období. Při pohledu na to, co se dělo na ploše, pasažéři vystřízlivěli. Hašteřivá nálada se změnila na znepokojení a smíření se situací. Zlostné protesty a polohlasné volání po náhradě škody potlačil skutečný strach z neznámého.

Barclay byl první, koho vynesli z letadla. Dva oranžově oblečení muži ho uzavřeli do plastové bubliny a odnesli ho po schůdcích na plochu, kde ho naložili do jedné z čekajících ambulancí. Další, kteří odcházeli, byli cestující ze čtyř řad před Barclayem a čtyř za ním. Vedli je popředních schodech do letištního autobusu, který řídil další oranžově oblečený muž. Všude byl zápach dezinfekce; podlaha autobusu jí byla přímo zaplavená. Pak byla krátká přestávka, kdy do letadla nastoupila asanační četa, která obalila čerstvě vyklizenou oblast plastovými kryty a všechno vystříkala.

Zbylí pasažéři pak byli evakuováni zadními dveřmi do dalších čekajících autobusů. Členové posádky opustili letadlo jako poslední. Zavedli je do zvláštního autobusu, který následoval ostatní do přijímacího střediska. Když se autobus rozjel, ohlédli se a viděli, že letadlo stříkají zvenčí i zevnitř.

„Jsem zvědavý, co se teď bude dít,“ poznamenal klidně kapitán.

„Napadá mě jedině slovo karanténa,“ odpověděl první důstojník.

„Do prdele.“

„Nemůžou riskovat.“

„To asi ne.“

„Máte tušení, na jak dlouho?“ zeptala se Judy.

První důstojník zavrtěl hlavou. „Možná nezadrží všechny, jenom ty, co byli u našeho chlápka nejblíž nebo s ním byli v kontaktu.“

„To mě uklidnilo,“ prohlásila smutně Judy.

„Ale jdi, Judy, nebude to tak strašný. Pomysli na celý ty dny u televize.“ První důstojník se usmál.

„Myslím, že bych radši onemocněla,“ opáčila Judy.

„Vy dvě jste tu situaci zvládly skvěle,“ řekl kapitán Judy a Carol. „Určitě to nebylo snadné.“

„Ráda bych řekla, že to vlastně nic nebylo,“ odpověděla Judy. „Ale spíš jsem přesvědčená, že to byl jeden z nejhorších zážitků mého života. Vypadalo to, že krvácí úplně všude.“

„Máš pravdu,“ souhlasila Carol. „Kdysi jsem chtěla být ošetřovatelkou, ale teď jsem ráda, že nejsem. Objíždět letadlo se servírovacím vozíkem je dost praštěný, ale muset řešit každý den něco takového? Ne, díky.“

Cestující, kteří před letem ani během něho nebyli v kontaktu s Barclayem, směli odejít z přijímacího střediska poté, co udali svou adresu. Byli poučeni, aby se spojili se svým lékařem, kdyby jim nebylo dobře. Cestující, kteří seděli blíže u Barclaye, byli odvezeni do nemocniční karantény, což úřady nazvaly „přiměřené bezpečnostní opatření“. Do této skupiny byly zahrnuty také obě letušky a doktor Geoffrey Palmer, celkem dvacet šest lidí.

Humphrey Barclay zemřel o čtyři dny později. Horečka mu neklesla, takže si nikdy neuvědomil plastovou bublinu, kterou obýval na zvláštním oddělení nemocnice, ani sestry ve skafandrech, které dělaly, co mohly, aby mu poslední hodiny na zemi trochu usnadnily. Před smrtí nespatřil svou manželku, své dvě dcery ani rodiče či někoho ze svých hrozných příbuzných, protože na zvláštním oddělení byl přísný zákaz návštěv. Nedostal možnost odevzdat nadřízeným na ministerstvu zahraničí svou zprávu o Ndanze, ale jeho smrt mluvila za vše.

Vedoucí letuška Judith Millsová zemřela osm dní po Barclayovi, jeden den před paní Sally Mortonovou, která seděla vedle Barclaye, a dva dny před doktorem Geoffreyem Palmerem. Kolem Carol Bainové nastal poplach, když se po pěti dnech necítila dobře, ale ukázalo se, že je to obyčejné nachlazení. Geoffrey Palmer byl posledním z lidí v letadle, který zemřel, ale nebyl posledním, kdo podlehl viru. Jedna ze sester, která se starala o Barclaye, se přes veškerý ochranný oděv nakazila a také zemřela.

„Africký zabijácký virus zkrocen,“ ohlásily The Times. Podle úředních míst ve zdravotnictví, psaly, nebyly hlášeny žádné další případy, ani se neočekávaly; situace je pod kontrolou. Noviny však stále děsily své čtenáře, některé bulvární plátky zpočátku předpovídaly epidemii, která zamoří hlavní město, právě jako to v sedmnáctém století udělal dýmějový mor. Serióznější články se soustředily na to, jak je dnes snadné, aby viry jeden den skryté v srdci africké džungle byly další den dopraveny rychlou leteckou linkou na západ.

Relativně nízký počet obětí a rychlá izolace viru způsobily, že noviny předpovídající extrémnější scénář vypadaly dost pošetile, i když jedny z nich šikovně odvedly pozornost tím, že přešly do útoku a chtěly vědět, jaký virus to přesně byl. Trvaly na svém, že jejich čtenáři mají „právo to vědět“. Tento směr útoku ostatní zmeškali, protože o identitě viru se vlastně opravdu nikdo oficiálně nevyjádřil. Faktem však bylo, že po ní nikdo nevolal. Byla to prostě jedna z těch „nových afrických nemocí“, jak je mnohé noviny nazývaly, a proto čtenáře v Chingfordu nebo Surbitonu moc nepálily.

Ministerstvo zahraničí a Commonwealthu, Londýn

„Víte, oni mají pravdu,“ konstatoval sir Bruce Collins a odložil noviny. „Stále neznáme identitu viru, který oddělal chudáka Barclaye a ty ostatní.“

„Myslel jsem, že jsou si docela jisti, že to byla Ebola, pane,“ řekl jeden z osmi lidí sedících u stolu.

„To byla a stále je hypotéza,“ odpověděl Collins. „Uznávám, že pravděpodobně správná, když uvážíme všechny symptomy, ale ještě nemáme v rukou oficiální laboratorní zprávu.“

„Dávají si na čas, že?“

„Vědci zřejmě mohou pracovat s takovými viry jen za podmínek, které označují BL4. Všechny vzorky musely být odvezeny k analýze do vládního úřadu biologické obrany v Porton Downu. V každém případě to, co teď musíme rozhodnout, je, zda se cesta ministra zahraničí do Ndangy může uskutečnit.“

„Za těchto okolností sotva,“ mínil jeden z mužů a ostatní souhlasně přizvukovali.

„Musím vám připomenout, že tahle cesta je pro nás i pro Ndangu důležitá, pánové. Oni potřebují důvěryhodnost, kterou jim to poskytne, a my na oplátku potřebujeme přístup na jejich přistávací dráhu na jihu a všechno, co je s tím spojené. Jestliže tu návštěvu odvoláme, mohli by prostě od smlouvy odstoupit.“

„Ale určitě pochopí, že taková návštěva během epidemie je nesmyslná.“

„A v tom je ten háček,“ řekl Collins. „Podle nich tam žádná epidemie není. Úřady v Ndanze trvají na tom, že v minulých dvou letech se v zemi nevyskytl žádný případ Eboly nebo jakékoli jiné hemoragické horečky.“

„Ale musel se vyskytnout, jak jinak by k ní chudák Barclay přišel? Musíte ji dostat od osoby již nakažené, že?“

„Nebo, jak jsem pochopil, od infikované opice.“

„Nedovedu si představit Barclaye, jak se během své návštěvy druží s opičkami, vy ano?“

„A tím se zase ocitáme tak říkajíc ve slepé uličce,“ povzdechl si Collins.

„Úřady v Ndanze určitě lžou.“

„Musím připustit, že ta myšlenka mě napadla,“ odpověděl Collins. „Takže jsem učinil nějaké opatrné dotazy ve Světové zdravotnické organizaci. Za poslední rok nemají záznam o žádném případu hemoragické horečky na území Ndangy.“

„Neudělal si Barclay pár výletů po Africe, když už tam byl?“ napadlo někoho.

„Také jsem o tom uvažoval,“ připustil Collins, „ale viděl jsem jeho diář. Neměl čas na turistiku. Kromě toho se Ebola v posledních šesti měsících neobjevila ani v žádné zemi sousedící s Ndangou.“

„A co kontakt s bacilonosičem?“

„Jestliže tomu správně rozumím, u těchto nemocí nemají lékařské kruhy o roli bacilonosičů jasno. Někteří si myslí, že běžní bacilonosiči se zde nevyskytují,“ řekl Collins, „ale shodují se v tom, že virus může být přenesen prostřednictvím tělesných tekutin osoby, která se z té nemoci zotavuje.“

„Takže pokud se starý Humphrey vyspal s dámičkou, která nedávno tu nemoc měla, mohlo by to být ono?“

„Barclay byl podle mého názoru spíš typ, který chodí do postele s National Geographic a hrnkem horkého mléka,“ prohlásil Collins. „Ale i kdyby to, co tvrdíte, byla pravda, co se stalo jejím dalším zákazníkům? Všichni by teď už měli být mrtví.“

„No, i kdyby to byl způsob, jak to Barclay chytil, nevidím v tom nic, co by mělo zabránit návštěvě ministra zahraničí.“

„Ne,“ souhlasil Collins. „Ale jen potud, pokud jsme si jisti, že v Ndanze opravdu žádná epidemie není.“

„Mohl bych něco navrhnout, pane?“

„Jen do toho,“ vyzval ho Collins.

„Mohl byste si promluvit ještě s lidmi ze Sci-Med při ministerstvu vnitra. To jsou takoví lékařští detektivové, že ano?“

„To opravdu jsou,“ potvrdil Collins, „a je to velmi dobrý nápad. Řeknu Jane, aby mi sjednala schůzku s šéfem té organizace… Jak že se jmenuje?“

„Macmillan, pane. John Macmillan.“

Inspektorát Sci-Med je malý nezávislý orgán, který pracuje v rámci ministerstva vnitra pod vedením Johna Macmillana. Tvoří ho skupina vyšetřovatelů vysoce kvalifikovaných ve výzkumu nebo v medicíně a jejich úkolem je zkoumat problémy, někdy s možným kriminálním pozadím, které se vyskytují v technicky vysoce specializovaných oblastech moderního života, v oblastech, kde policii chybí odborné znalosti.

Není v tom žádné podceňování policie. Nedá se od ní čekat, že si všimne, že například úspěšnost chirurgických zákroků jedné nemocnice hluboko poklesla ve srovnání s jinými nemocnicemi provádějícími téměř identické procedury, a i kdyby si toho všimla, nebyla by schopna vyšetřit možné příčiny. Podobně nebylo pravděpodobné, že by si všimla, že určité chemikálie objednávané personálem chemické fakulty univerzity jsou ve skutečnosti používány k výrobě halucinogenních drog. S oběma těmito případy se Sci-Med v minulosti setkala a vyřešila je, což vedlo k rezignaci stárnoucího chirurga v prvním případu a soudnímu stíhání několika laborantů v druhém.

Po návštěvě sira Bruce Collinse požádal Macmillan sekretářku, aby zavolala doktora Stevena Dunbara. Dunbar pracoval jako vyšetřovatel Sci-Med déle než pět let a v současné době byl na dovolené po skončení posledního úkolu.

„Vybral si z té dovolené teprve týden,“ podotkla Rose Robertsová.

„Děkuji, to je mi známo,“ odsekl Macmillan, „i to, že při své poslední akci zažil horké chvíle. Ale tohle mu nezabere více než pár dní, tak mu prosím zavolejte.“

Stevena Dunbara zastihl telefon při balení. „Právě jsem se chtěl vydat na sever navštívit dceru,“ řekl slečně Robertsové.

„To je mi líto. Já jsem mu připomněla, že jste měl jen týden dovolené a po akci má každý nárok na měsíc, ale stejně vás chce. Jestli vám to pomůže, říkal, že to nebude trvat dlouho.“

„Tak jo.“ Steven se zašklebil. „Uvidíme se ve tři.“

Steven Johna Macmillana velmi respektoval, nejen pro jeho neotřesitelnou loajalitu k zaměstnancům, ale i pro vytrvalé úsilí zachovat Sci-Med nezávislost a volnost v činnosti. Sci-Med byla již od počátku jeho duchovním dítětem a už mnohokrát potvrdila svůj význam, když odhalila zločiny, které by jinak možná nikdy nevyšly na světlo. Sci-Med byla možná malá, ale poskytovala názorný příklad, jak má být vedeno vládní oddělení. Na rozdíl od moderních tendencí se její administrativa omezovala na minimum a existovala hlavně a především proto, aby sloužila zaměstnancům v první linii a uhlazovala jim cestu, a ne naopak, jak tomu bohužel bylo často v moderní Británii. Podle některých Stevenových přátel lékařů trávili nyní doktoři zaměstnaní ve státním zdravotnictví více času tím, že vyplňovali formuláře a podrobovali se auditům, hodnocením a analýzám, než léčením nemocných.

Do Sci-Med se nikdo nedostal přímo. Jednou z největších předností této organizace bylo, že když už byl vyšetřovatel vybrán, přinášel si s sebou široký okruh znalostí a zkušeností. Dunbar, jako lékařský vyšetřovatel, měl pochopitelně lékařské vzdělání, ale rozhodl se nedržet se konvenční kariéry v medicíně. Dvě nemocniční stáže po studiu medicíny ho přesvědčily, že do této práce nedává celé své srdce. Jako silný, atletický mladý muž, odchovaný horami Cumbrie, cítil potřebu něčeho fyzicky náročnějšího.

Po nějaké době hledání a po jednoleté práci na klinice vstoupil do armády a byl přidělen k paradesantní brigádě, kde našel veškerou fyzickou náročnost, v jakou kdy mohl doufat, a hodně navíc. Osvědčil se a byl vycvičen jako odborník na polní medicínu. Toto odborné zaměření byl při několika příležitostech nucen použít, když byl později převelen ke zvláštním jednotkám. Sloužil v nich po celém světě a musel přitom používat nejen své lékařské dovednosti, ale často i schopnost inovace a iniciativy. Nic by se mu bylo nelíbilo více, než u zvláštních jednotek zůstat, ale charakter práce ji předurčoval pro mladé muže. Nevyhnutelně přišel čas, kdy jako třiatřicetiletý „stařec“ musel odstoupit.

Naštěstí se přesně v pravou chvíli naskytlo zaměstnání u Sci-Med. Práce byla perfektní v tom, že ačkoli vyžadovala jeho lékařskou kvalifikaci, neskončil v nějaké ponuré ordinaci, kde by vypaloval z chodidel bradavice a servíroval pilulky proti depresi. Místo toho se každý den zabýval vyšetřováním ve Sci-Med. Dostával úkoly odpovídající jeho odborným znalostem a mohl je řešit po svém. Sci-Me mu poskytoval veškerou potřebnou podporu, od odborných rad po zbraně, když bylo třeba.

Z pohledu inspektorátu bylo zřejmé, že Steven všem jejich požadavkům skvěle vyhovuje. Je lékařem, který prokázal schopnost přežít a uspět v extrémně náročných situacích. Skutečných situacích, naprosto odlišných od cvičení používaných při tréninku týmové spolupráce typu „Jak byste překonali tuto imaginární řeku?“. A to se i potvrdilo. Ze Stevena se během let stal uznávaný člen Sci-Med a vzájemné uznání bylo oboustranné.

Steven odešel ze svého bytu v pátém patře v Docklandu a vzal si taxi na ministerstvo vnitra. Měl na sobě tmavomodrý oblek, světle modrou košili a kravatu paradesantní brigády. Když vstupoval do budovy a ukázal legitimaci, vypadal velmi působivě. Neméně působivý byl John Macmillan, který by v mnoha aspektech mohl být Stevenovou starší verzí. Vysoký, štíhlý a vzpřímený, ale místo Stevenovy tmavé hřívy měl dozadu sčesané stříbrné vlasy.

„Rád vás vidím, Dunbare. Sedněte si.“

Steven si sedl a vyslechl si Macmillanovu omluvu za to, že ho tak brzy odvolává z dovolené. „Jamieson a Dewar jsou teď oba na akcích v terénu, takže zbývalo buď požádat některého vědce, nebo povolat vás. Rozhodl jsem se pro vás.“

„Jsem polichocen,“ prohlásil Steven s chabým náznakem úsměvu.

Macmillan se na něho zadíval a hledal známky sarkasmu, ale žádné nenašel. „Takže, určitě jste slyšel o té záležitosti s Ebolou v letadle z Afriky.“

„Četl jsem o tom v novinách,“ odpověděl stručně Steven. „Hrůza.“

„Mohlo to být mnohem horší, ale bezpečnostní postupy pro takový případ fungovaly dobře a problém byl uzavřen jen s pěti mrtvými – i když pro ně nebo pro jejich rodiny to není velká útěcha.“

„Takže co nás na tom trápí?“ zeptal se Steven.

„To letadlo přiletělo z Ndangy a pasažér, který onemocněl a ostatní nakazil, byl úředník ministerstva zahraničí. Předtím byl v Africe a připravoval návštěvu ministra zahraničí. Ministerstvo zahraničí si teď dělá starosti.“

„Bylo by bláznovství uskutečnit tu návštěvu, dokud se epidemie nezlikviduje,“ prohlásil Steven.

„Jenže úřady v Ndanze tvrdí, že v zemi žádná epidemie není.“

„Tak jak ten chlap dostal tu nemoc?“

„To je právě ono.“

„Páni, snad mě nechcete poslat do Ndangy, že ne?“ vykřikl Steven.

„Nic takového.“ Macmillan se usmál. „Ministerstvo zahraničí by jednoduše chtělo ujištění, že příslušné úřady nelžou. Už jsem jednal se Světovou zdravotnickou organizací v Ženevě. O žádné epidemii zatím nic neslyšeli, ale myslel jsem, že vy byste se mohl spojit s některými svými přáteli a známými ve zdravotnických a charitativních organizacích, a uvidíte, na co přijdete.“

„Udělám to,“ souhlasil Steven. „Je potvrzené, že je to Ebola?“

„Z Portonu ještě nic nepřišlo, ale podle všech názorů to musí být jeden z druhů hemoragické horečky.“

„Ale mohlo by to být něco jiného než Ebola, jako Lassa nebo horečka Marburg. Ne že by v tom byl nějaký rozdíl – ani s jednou se ksakru nedá nic dělat.“

Macmillan přikývl a řekl: „Dozvěděl jsem se, že se dnes večer koná na ministerstvu zahraničí schůzka vedoucích pracovníků. Možná budou mít něco nového. Myslím, že byste tam měl jít taky.“

Steven souhlasil.

„Slečna Robertsová vám sdělí podrobnosti.“

Steven strávil zbytek odpoledne telefonáty s přáteli a kolegy, aby zjistil, jaké zdravotnické mise a charity v současné době pracují v Ndanze. Zjistil, že jsou tři, jedna z nich velká francouzská organizace, Médicins Sans Frontières. Měl přítelkyni, která pracovala jako koordinátorka v jejich pařížské kanceláři. Zavolal jí už z domova.

„Simone? Tady je Steven Dunbar z Londýna.“

„Stevene! To je skvělé. Po takové době! Jak se máš?“

Když si vyměnili zdvořilůstky, Steven se zeptal na hemoragickou horečku v Ndanze.

„Ne, myslím, že ne,“ odpověděla Simone. „Počkej chvilku…“

Zatímco Steven čekal, díval se ven z okna. Svítilo slunce, ale od západu přicházely černé mraky.

Simone se vrátila k telefonu. „Ne, v současné době vůbec žádné zprávy o hemoragické horečce v Ndanze ani v sousedních zemích.“

Stevenovi se líbilo, jak říká slovo „hemoragická“ s francouzským přízvukem. Musel se usmát. „Díky, Simone,“ poděkoval. „Máš to u mne.“

„Tak kdy tě uvidíme v Paříži?“

„Doufám, že brzo. Zajdeme na večeři.“

3

Steven přijel na konferenci, která začínala na ministerstvu zahraničí v půl osmé, o deset minut dřív a zjistil, že už je tam více než padesát lidí. Některé znal, většinu ne. Jedním z těch, které znal, byl Fred Cummings, odborník na mikrobiologii, pracující pro londýnskou Veřejnou zdravotní službu. Fred v davu obvykle vynikal díky řídkým, ale zářivě rezavým vlasům, a slabosti pro křiklavá sportovní saka.

„Velká sešlost,“ konstatoval Steven, když se k němu připojil.

„Porton chtěl raději informovat všechny zúčastněné najednou než svolávat několik schůzí se zdravotnickými pohlaváry a místními úřady,“ vysvětlil Cummings.

„Takže nemoc identifikovali?“

„Doufejme,“ odpověděl Cummings. „Dali si s tím dostatečně na čas. Vsadím se, že je to Ebola.“

„Horečka Ebola na Old Kent Road – to zní jako nějaké zaklínadlo,“ odpověděl Steven, sázka nesázka.

„To mi povídej.“ Cummings se zasmál. „Co to zatracené letadlo přistálo, nepotřebuju užívat vlákninu.“

Vznešeně vypadající muž, kterého Steven odhadl na úředníka ministerstva zahraničí, požádal o klid a ruch utichl. Na pódium vystoupili čtyři lidé a byli společně představeni jako vyšetřovací tým z Porton Downu. Jejich vedoucí, doktor Clive Phelps, vysoký vyčouhlý muž s huňatými šedými vlasy a bujným plnovousem, převzal od ministerského úředníka mikrofon, na který dvakrát zbytečně poklepal. Steven potají uvažoval, jak asi dostává svůj plnovous pod chirurgickou roušku.

„Dobrý večer,“ řekl Phelps. „Pochopil jsem, že všichni tady – kromě zaměstnanců ministerstva zahraničí, kteří mají své vlastní důvody, aby žádali informace – jsou v medicíně odborníci, tak nebudu chodit okolo horké kaše. Je to filovirus.“

„Jaké překvapení,“ zamumlal Cummings. „Daily Mail nám to říká už několik týdnů.“

„Ale, na rozdíl od populistických zpráv a klepů, to není Ebola,“ pokračoval Phelps.

„Tak to musí být Marburg,“ zašeptal Cummings. „Existují jen dva filoviry.“

„A není to ani horečka Marburg.“

„Do prdele,“ vydechl Cummings. Cítil se jako nahrávač komika v nějaké frašce. „Jak tomu potom můžete říkat filovirus?“ zeptal se hlasitě, když se sálem ozval repot.

„Pod elektronovým mikroskopem vypadá virus jako vlákno, které vytváří další rozvětvená vlákna o délce až čtrnáct tisíc nanometrů. Jinak řečeno, vypadá jako filovirus a samozřejmě také způsobuje hemoragickou horečku velmi podobnou Ebole, vlastně téměř identickou. Oběti trpí vysokou teplotou, žaludečními křečemi a nevolností a silným krvácením snad ze všech orgánů.“

„Proč tedy říkáte, že to není Ebola?“

„Čtyři podtypy Eboly, které jsou známé a popsané, mají všechny jednotný průměr osmdesáti nanometrů. Tento virus má průměr sto dvacet nanometrů.“

„Mohl by to být nový podtyp,“ nadhodil Cummings.

„Je to možné,“ připustil Phelps a ošil se, „ale my si to nemyslíme. Prozkoumali jsme kyselinu nukleovou z viru – to nám zabralo tolik času – a tady jsou významné rozdíly Proto si myslíme, že je to nový virus.“

„To nám chybělo,“ zašeptal Cummings Stevenovi. „Další podělanej africkej virus.“

„Víte něco o zdroji?“ zeptal se někdo.

„Vůbec nic,“ odpověděl Phelps. „Ale popravdě řečeno nemáme ponětí ani o zdroji Eboly, a to o té nemoci víme přes třicet let. Přirozený zdroj Eboly je dnes stejnou záhadou, jakou byl, když se nemoc poprvé objevila.“

„Bylo by správné říct, že tenhle nový virus není tak mocný jako Ebola, když se vezme v úvahu, jak snadno se dá potlačit? Pokud si správně vzpomínám, během epidemií Eboly v Zairu před pár lety padali lidé jako mouchy.“

„Ne, to je naprosto falešný dojem,“ odpověděl Phelps. „A to musím skutečně zdůraznit. Případ na Heathrow se dostal pod kontrolu tak zdánlivě snadno díky odbornosti zúčastněných lidí. Africká epidemie, o které mluvíte, vypadala horší, než ve skutečnosti byla, kvůli nekvalitním praktikám místních nemocnic a nedostatečným znalostem personálu o tom, jak se nemoc šíří. V té době bylo a stále je v mnohých afrických nemocnicích obvyklou praxí použití stejné injekční jehly pro několik pacientů. Sami si můžete spočítat, co se stane, když je mezi nimi jeden případ Eboly – nemoc se šíří rychleji než špatné zprávy. Dalším faktorem epidemie v Zairu byla péče o nemocné. V afrických nemocnicích ošetřují pacienty většinou členové jejich rodiny. U těch pochopitelně nemůžeme čekat, že budou mít ponětí o aseptických postupech, takže přijdou do styku s kontaminovanými tělesnými tekutinami a sami se tou nemocí také nakazí. Proto africké epidemie vyvolaly dojem, že se virus přenáší vzduchem a může se šířit jako požár.“

„Můžeme si být naprosto jisti, že z případu na Heathrow už nepropukne žádná rozsáhlá epidemie?“ zeptal se ženský hlas.

„Naprosto. Zdrojem té epidemie, jestliže to tak chcete nazývat, byl ten pacient, Barclay. Ti druzí se nemocí nakazili tím, že přišli do kontaktu s jeho tělesnými tekutinami. Barclay a všichni ostatní, kteří zemřeli, byli zpopelněni, takže jsme si jisti, že virus zemřel s nimi.“

„A co další cestující?“ zeptal se muž, který se představil jako Chisholm, profesor virologie na Londýnské škole hygieny a tropického lékařství.

„Co je s nimi?“

„Je nějaké nebezpečí, že by u nich ta nemoc mohla ještě propuknout?“

„Ne. Inkubační doba je čtyři až deset dní. Ta doba už proběhla a všichni jsou stále v pořádku.“

„Čtyři až deset dní platí pro Ebolu,“ připomněl mu profesor.

„Správný postřeh,“ souhlasil Phelps. „Předpokládejme, že by tento virus měl delší inkubační dobu než Ebola, ale nemá, soudíme-li podle rychlosti, kterou onemocněla letuška a ostatní poté, co přišli s Barclayem do styku.“

„Ale oni měli s Barclayem přímý kontakt,“ namítl profesor, který se očividně nechtěl vzdát.

„Kam s tím vším míříte, profesore?“ zeptal se Phelps hlasem, který prozrazoval lehkou netrpělivost.

„Chci jen říct, že někteří z dalších pasažérů mohli dostat menší výchozí dávku viru, a tudíž by mohlo trvat přiměřeně déle, než onemocní.“

„Jak to myslíte?“

„Barclayovo zakašlání nebo kýchnutí mohlo rozptýlit malé tekuté kapénky, které by se podle všeho mohly také považovat za tělesné tekutiny.“

„Chápu vás, profesore, a skutečně jsme o tom aspektu uvažovali, ale letuška, která přežila, nám řekla, že Barclaye nepostihly na palubě letadla žádné záchvaty kašle ani kýchání, ačkoli jednou zvracel.“

Profesorovo mlčení potvrdilo závažnost tohoto detailu.

Zdálo se, že Phelpsovi začíná trochu cukat pod levým okem. „Nuže, až do dnešního rána byli všichni ostatní pasažéři naprosto v pořádku,“ řekl a doufal, že tím ukončí spekulace.

„Mám pravdu, když z toho vyvozuji závěr, že tento nový virus má stoprocentní úmrtnost?“ zeptal se vedoucí lékař z Heathrow. „Nikdo nepřežil, že ne?“

„Máte naprostou pravdu,“ potvrdil Phelps, „ale počet pacientů byl naštěstí tak malý, že to asi nemá žádný statistický význam. Je však pravda, že zemřeli všichni nakažení virem.“

„Takže z tohoto hlediska by se mohlo říct, že je ta nemoc ještě horší než Ebola?“

„Na základě pouhých pěti případů ano,“ souhlasil Phelps. „Samotná Ebola má sedmdesáti až osmdesátiprocentní úmrtnost. Bylo by dost podivné, kdybychom našli ještě něco smrtelnějšího. Ale doufejme, že to bylo naposledy, co jsme se s tímto zvláštním virem setkali, a tak nebudeme mít možnost dalšího srovnávání.“

„V to doufáme všichni,“ zabručel muž za Stevenem a Cummingsem.

„Předpokládám, že nemáte ponětí, jak Barclay sám tu nemoc chytil?“ zeptal se Fred Cummings.

„Bohužel vůbec žádné. Vím, že v Ndanze ani v nejbližších sousedních státech není v současné době žádná epidemie hemoragické horečky, takže je to všechno trochu záhada.“

Steven si po konferenci zašel s Fredem Cummingsem na pivo. „Takže jaký zájem máš na tomhle všem ty?“ zeptal se Cummings, když se posadili.

„Ndangu má za několik týdnů navštívit ministr zahraničí. Jeho lidé chtějí mít jistotu, že v té zemi není žádná epidemie Eboly ani ničeho takového, a požádali Sci-Med, zda bychom kolem toho mohli trochu začmuchat a něco se dovědět z neoficiální šeptandy.“

„A?“

„Podle všech zpráv se to zdá jasné, ale jak řekl ten chlápek, pořád zůstává trochu záhadou, jak k tomu Barclay přišel.“

„Ještě že to není moje záhada,“ konstatoval Cummings. „Zvládnu tak salmonelu z levných restaurací, hrstku tuberáků, sezonní výskyt meningitidy, ale když si představím některý z těchhle afrických virů v Londýně, tuhne mi z toho krev v žilách.“

„Nebo ti z nich naopak crčí,“ řekl Steven. „Ze všech otvorů, jak se zdá.“

„Problém je, že se jednoho dne něco takového stane. Ještě nikdy jsem si nebyl ničím tak jistý.“

„Myslíš, že na to nejsme připraveni?“

Cummings si lokl piva a zamyslel se. „Samolibost je skutečně nebezpečná,“ řekl potom. „Ti lidé na Heathrow odvedli dobrou práci, ale faktem je, že celý jejich problém se omezil na vnitřek letadla. Měli spoustu času ten problém obklíčit a zvládnout a oni to udělali. Všechna čest, ale bylo by nebezpečné, kdyby si lidé z mého oboru mysleli, že to bude tak snadné vždycky nebo že ten virus ve skutečnosti není tak moc nebezpečný. Skutečným ponaučením by z toho mělo pro nás být to, že i vysoce kvalifikovaná zdravotní sestra, vybavená vším tím ochranným oblečením, se stejně infikovala. Navzdory tomu, co řekl Phelps, je mimořádně obtížné vyhnout se kontaktu s tělesnými tekutinami, zvláště v domácím prostředí, kde lidé obvykle nemají ve skříni pověšené skafandry a vlastní zásobu vzduchu, ani nemají u kuchyňského dřezu hromady krabic s chirurgickými rukavicemi. Upřímně řečeno, je to téměř zatraceně nemožné. Myslím, že bychom všechno viděli úplně jinak, kdyby Ebola nebo Marburg vypukly na velkém sídlišti místo v letadle ve výšce čtrnácti tisíc metrů.“

„Když to vezmeš takhle, radši na to ani nepomyslet,“ odpověděl Steven.

„A víš, co je nejhorší? Kdyby se to stalo, celá lékařská profese dohromady by s tím nemohla udělat absolutně nic. Byli bychom naprosto bezmocní. Bylo by to úplně stejné jako ty obrovské morové epidemie ve středověku. Museli bychom se uchýlit k bylinkám a modlitebním knížkám.“

„Zbývá tedy jediné řešení – zvládnout problém hned u zdroje,“ řekl Steven. „Vyhledat přirozené zásobníky virů a zničit je, než se rozšíří mezi lidi.“

„Bohužel jejich zdroj, ať už je to cokoli, leží v Africe, a tam není nikdy nic snadné. Výbor pro civilní obranu v Atlantě se už několik desítek let neúspěšně snaží zjistit přirozený zdroj Eboly. Pasteurův institut v Paříži se ho snaží odhalit zkoumáním všech údajů, které kdy byly o té nemoci zaznamenány, ale záznamy nejsou nejpřesnější.“

„To si dovedu představit.“

Když Steven přišel domů, nalil si džin a tonik a pustil si cédéčko, které naplnilo místnost oduševnělým tenorsaxofonem Stana Getze. Na podnosu faxu našel dvě zprávy, vzal je a sedl si do svého oblíbeného křesla u okna, aby si je přečetl. Byly od jeho známých ve zdravotnických charitách, jeden pracoval u Červeného kříže a druhý u dobrovolné organizace jménem Medic Outreach. Oba potvrzovali, že pokud mohli zjistit, v Ndanze se už nějakou dobu nevyskytla hemoragická horečka. Odfaxoval jim zpět své díky.

Pak zhasl lampu a opřel si na chvíli hlavu dozadu, aby viděl na oblohu. Byla jasná noc a mohl se dívat na hvězdy – proto v tom křesle rád sedával. Pomyslel si, že všechno, co chtěl vědět, zjistil překvapivě snadno. Nikdo nehlásil, že neví nebo že si není jistý. Všichni mu potvrdili, že v Ndanze hemoragická horečka není. Barclay měl smůlu, že se tou nemocí nakazil, byla to prostě jedna z těch věcí mezi nebem a zemí – ať už to znamená cokoli, uvažoval; to bude patrně vysvětlení všeobecně přijatelné všude mimo akademický svět. Prostě jedna z těch věcí… prostě jedna z těch „šílených“ věcí, jak se zpívá v jedné písničce, nebo jedna z „nevysvětlitelných“ věcí, které předhazují noční televizní programy, které zpravidla nikdy nedospěly k žádným závěrům. Do seznamu přidal: jedna z těch „bláhových“ věcí, když si s ironickým úsměvem uvědomil, že právě tak se jmenuje Getzova skladba. Ale ať byl důvod Barclayovy smůly jakýkoli, byl si celkem jistý, že může ráno Macmillanovi říci, že pro zrušení návštěvy ministra zahraničí není žádný vážný důvod. S troškou štěstí by on sám mohl chytit odpolední let do Skotska a v podvečer být u své dcery v Dumfriesshire.

Stevenova pětiletá dcera Jenny žila u jeho švagrové Sue a jejího manžela Richarda, který byl advokátem, ve vesnici Glenvane v hrabství Dumfries. Vychovávali ji spolu s vlastními dětmi, osmiletou Mary a šestiletým Robinem. Tak tomu bylo od té doby, kdy Stevenova žena Lisa, Suina sestra, asi před dvěma lety zemřela na mozkový nádor. Měl ve zvyku každé dva nebo tři týdny zajet do Skotska a strávit tam víkend, aby Jenny nezapomněla, kdo je její skutečný otec, a on se mohl těšit z toho, jak roste. Přes útlý věk mu Jenny v mnohém připomínala Lisu – a to ho těšilo – zvláště pohledem svých očí, když si myslela, že před ní možná něco skrývá. To byla celá Lisa a on prostě vždycky zjihl, když se na něj tak podívala. Říci, že Steven nesl Lisinu smrt těžce, by jeho stav zdaleka nevystihlo. I když měl sedm měsíců na to, aby se po první diagnóze připravil na nevyhnutelné, její smrt ho zasáhla tvrdě a po pohřbu skoro všechno vzdal. Celých devět měsíců přestal vůbec pracovat, místo toho hledal útěchu v alkoholu a zoufale se pokoušel žít v minulosti, uzavírat se před přítomností a ignorovat jakýkoli výhled do budoucnosti. Ale jako většina lidí, kteří prošli peklem těžké ztráty, je i on přežil a vyšel z něj po té zkušenosti ne snad jako lepší člověk, ale jako člověk, který toho o sobě věděl mnohem více než předtím. Mohl se nyní ohlédnout na ten bolestně krátký čas s Lisou – celkem jen něco přes čtyři roky – s velikou láskou. Stále mu chyběla, ale už to nebyl ten strašný pocit, jako by mu někdo vrážel do srdce nůž.

Situace s Jenny nebyla ideální, ale povaha jeho práce byla taková, že by problém nevyřešila denní pečovatelka nebo chůva. Pohrával si s myšlenkou, že si najde obyčejnější práci, aby mohl být každou noc doma a měl Jenny u sebe, ale když si upřímně přiznal pravdu, o moc víc nešlo, a ani nepůjde. Asi to bylo sobecké – vlastně skoro určitě bylo, to si přiznal – ale měl práci u Sci-Med příliš rád, než aby se jí vzdal. Pokud nějaký pocit viny ještě měl, uspokojivě ho vyřešil fakt, že Jenny se Sue a Richardem a jejich dětmi vypadala velmi šťastně a oni ji brali a zacházeli s ní jako s vlastní.

Getzovu skladbu vystřídalo něco romantičtějšího a Steven se téměř podvědomě začal v slabém světle přicházejícím zvenčí rozhlížet po pokoji. Stála tam fotografie Lisy v uniformě sestřičky – bývala zdravotní sestrou v Glasgowě, kde se s ní setkal, když tam byl na jedné akci, a jejich společná fotografie z dovolené na ostrově Skye. Pamatoval si, že sedm dní hustě pršelo, než jim počasí dopřálo jeden nádherný den, tehdy si vyšli po Cuillinských horách a poznali, jak je ten ostrov malebný. Byl tam obrázek Jenny a Suiných dětí na pláži v Dumfriesshire, cachtaly se a držely se přitom za ruce, oči plné dětské radosti. Byl tam jeho vlastní obrázek v uniformě a jeden v civilních šatech s Mickem Fieldingem, když spolu sloužili u zvláštních jednotek. Mick teď provozoval dole v Kentu hospodu; alespoň to dělal, když o něm Steven naposledy slyšel – Mick nijak netoužil stýkat se se starými přáteli. Pomáhej pámbu výtržníkům tam dole, pomyslel si s úsměvem.

Měl tady pár drobností, které zachránil z domu svých rodičů, když zemřeli, hlavně knihy, ale také španělská kytara, kterou si koupil, když mu bylo sedmnáct, a na kterou ještě hrál, když měl náladu. Došel k závěru, že to není moc velký majetek, kterým by se muž po pětatřicítce mohl pochlubit. Hudba skončila a on vstal a nalil si ještě jeden drink. Zapnul televizi, aby někde našel zprávy.

„Virus, který si nedávno vyžádal životy tří cestujících, letušky a zdravotní sestry v nemocnici, kde byli léčeni, je považován za nový, lékařské vědě dříve neznámý,“ oznamoval hlasatel.

„Zatraceně, jak se toho tak rychle domákli?“ neudržel se Steven.

„To je závěr lékařských odborníků z Britského institutu biologické obrany v Porton Downu, kteří vzorky odebrané obětem nehody na Heathrow zkoumali v laboratoři s maximálním zabezpečením. Zdroj viru zůstává i nadále neznámý. Lékařští odborníci však na dotaz reportérů ze Sky News asi před hodinou zdůraznili, že nákaza nepředstavuje žádné ohrožení veřejnosti.“

To je peklo, pomyslel si Steven. Copak se dnes nic neutají?

Zpráva byla přesná a zřejmě se dostala do médií přes někoho, kdo byl přítomný na konferenci.

Ať už byla přesná nebo ne, jakékoli vládní ujišťování, že věci nepředstavují pro veřejnost „žádné ohrožení“, zavání podobně jako falešná ujišťování kolem nemoci šílených krav, pomyslel si.

Redaktor zpráv se rozhodl podepřít svá slova ještě rozhovorem s mikrobiologem.

„Doktorka Marie Rosenová pracuje jako lékařská mikrobioložka ve velké londýnské nemocnici. Odkud podle vašeho názoru ten virus pochází, paní doktorko?“ zeptal se redaktor.

„Ještě jsem neviděla zprávu,“ odpověděla žena. Byla oblečená v „solidních“ šatech a brýle bez obrouček jí seděly hodně nízko na nose. Její pleť zoufale volala po hydratačním krému a hustá změť šedých vlasů vzbuzovala dojem, že nedávno prošla vichřicí. „Ale vím, že letadlo, kterého se celý případ týká, právě přiletělo z Afriky. Takže tato země se zdá být pravděpodobným zdrojem viru. Nebyl by první, který přišel… z temné Afriky.“ Vypadala, že je na tu narážku pyšná.

„Proč myslíte, paní doktorko?“ pokračoval redaktor, aniž by se pokusil o úsměv. „Proč by všechny nové viry měly vždycky pocházet z Afriky, a ne z nějaké jiné oblasti světa?“

„Otázkou je, zda to skutečně jsou nové viry,“ odpověděla Rosenová. „Myslím, že je velmi pravděpodobné, že tam odjakživa byly. Protože se v současnosti otevírá přístup do tolika oblastí afrického vnitrozemí, cestuje tam mnohem více lidí než dříve a my jsme svědky toho, co se stane, když je oslabené obyvatelstvo náhle vystaveno faktorům, se kterými se předtím nedostalo do kontaktu.“

„Něco jako když indiáni dostali spalničky, když u nich přistáli Otcové poutníci?“ navrhl redaktor.

„Přesně tak.“

„Ale není tedy jen otázkou času, kdy jeden z těch virů proklouzne sítí a všechny nás ohrozí?“

„Myslím, že způsob, jakým úřady vyřešily problém na Heathrow, ukazuje, že můžeme mít důvěru v existující obranný systém,“ odpověděla Rosenová.

„Možná by sis měla popovídat s Fredem Cummingsem,“ poradil jí Steven potichu. Podíval se na zbytek zpráv a pak vypnul televizi. Rozhodl se, že si dobalí tašku na zítřejší cestu do Skotska. Připomněl si, že jen co si ráno promluví s Macmillanem, musí jít koupit dárky pro Jenny a pro Suiny děti.

4

Manchester,

Anglie

Slečna Warrenová se podívala na svítící číslice na svém budíku: ukazoval 2.35 v noci. Obrátila se na bok, zabořila jedno ucho do polštáře, peřinu si přetáhla přes hlavu a pokusila se znovu usnout, ale bylo to marné, ta hudba řvala příliš. Nevěděla, co to je (byla to Řeka Bruce Springsteena), ale hrálo to nepřetržitě už dvě hodiny. Podívala se na strop a vzdychla, spíš zmatená než rozzlobená, protože tohle bylo velmi neobvyklé; vlastně se to ještě nikdy předtím nestalo. Bylo to něco, co by také člověk v bytech na Palmer Court nečekal.

Když hudba spustila, domnívala se, že Ann Danbyová, sousedka z bytu nahoře, pořádá nějaký večírek. I to by bylo neobvyklé, ale možná to byla nějaká zvláštní příležitost, třeba narozeniny nebo povýšení v práci. Ale jak čas ubíhal, slečna Warrenová si uvědomila, že se z bytu nad ní neozývají žádné „lidské“ zvuky, žádné cinkání skleniček či hovor, ani žádné náhlé výbuchy smíchu, jenom ta nepřetržitá hlasitá hudba.

Přestože byla slečna Danbyová mladší než většina obyvatel v ostatních bytech – hádala by jí kolem pětatřiceti – vždycky se zdálo, že se do Palmer Court perfektně hodí. Dobře se oblékala, měla vedoucí funkci – i když slečna Warrenová přesně nevěděla jakou – a když se potkaly v hale, chovala se k ní vždy zdvořile a kultivovaně. Navíc jako první platila nájemnické poplatky za sekání trávy a údržbu výtahu a vždycky se spořádaně zúčastnila schůzek domovní samosprávy – což bylo víc, než mohla přiznat řadě ostatních.

Slečna Warrenová se rozhodla, že už ten rámus nestrpí: bude muset jít nahoru a trochu si s nimi promluvit. Vstala z postele, nazula si pantofle a oblékla župan, který si pevně zavázala na mašli. Zastavila se u zrcadla v předsíni, aby se na sebe podívala, trochu si upravila vlasy, než otevřela vstupní dveře a vydala se chodbou ke dveřím vedoucím k požárnímu schodišti. Málem utekla zpátky, když uslyšela hlasy, a dospěla k názoru, že tam ten večírek přece jen byl a hosté právě odcházejí. Ale potom rozeznala mužský hlas, hlas George Dalea, souseda slečny Danbyové.

Slečna Warrenová vyšla po schodech a otevřela dveře na poschodí. George a Lucy Daleovi se otočili. Měli na sobě stejné tmavomodré župany se zeleným lemováním.

„Co se tu děje?“ zeptala se.

„Neotvírá,“ odpověděla Lucy Daleová. „George na ni klepe už pět minut. Už z toho hluku šílíme.“

„To se slečně Danbyové vůbec nepodobá,“ mínila Amy. „Není něco vidět otvorem na dopisy?“

George si s jistými obtížemi klekl, opřel se o pravé koleno a pomalu se skrčil. „V ložnici se svítí,“ oznámil. „Páni, cítím se jako šmírák… Ale nic se tam nehýbe. Slečno Danbyová! Jste tam?“

Ani po několika pokusech nikdo neodpovídal.

„Nebylo jí dobře, víte?“ řekla Lucy. „Řekla mi, že má dojem, že na ni jde chřipka, když jsem s ní tuhle mluvila.“

„Co myslíte, neměli bychom zavolat policii?“ zeptala se slečna Warrenová.

Lucy se zatvářila pochybovačně. „To se mi moc nelíbí,“ odpověděla. „Aby tady všude dupali policajti těma svýma obrovskýma botama. Možná si jen vzala prášek na spaní a usnula s puštěnou hudbou.“

„Jestli ona při tom může spát, tak je jediná!“ odsekl její manžel. „Souhlasím se slečnou Warrenovou. Myslím, že bychom měli zavolat policii.“

„Ale, miláčku, bojím se, aby to nezpůsobilo zlou krev,“ namítla Lucy. „Člověk teď stále slyší takové hrozné věci o hádkách mezi sousedy.“

„Děláme to s nejlepšími úmysly,“ ujistila ji slečna Warrenová. „Obáváme se o její zdravotní stav.“

Jak se domluvili, slečna Warrenová zavolala policii, hned jak se vrátila zpátky dolů. Udělala to velmi omluvným způsobem, jako dělala většinu věcí v životě; řekli jí, že hned pošlou hlídkový vůz. Dala operátorovi číslo svého zvonku, aby strážníky mohla pustit dovnitř, až přijedou, a potom si sedla k oknu. Srdce jí zabušilo, když uviděla blikající modré světlo. Nějaké drama bylo poslední věcí, kterou by si ona nebo ostatní nájemníci Palmer Courtu přáli, ale aspoň že policejní auto nezapnulo tu příšernou sirénu.

Slečna Warrenová vpustila oba strážníky dovnitř a krátce jim vysvětlila, co se dělo.

„A říkáte, že se vůbec nic neozvalo?“ zeptal se starší z nich, konstábl Lennon.

„Nic, a pan Dale to zkoušel několikrát.“

„Tak tedy dobrá, slečno Warrenová, nechte to na nás.“

Oba strážníci šli nahoru po ocelovém požárním schodišti, které v jejich vysílačkách vyvolávalo praskání statické elektřiny.

„Pěknej barák,“ poznamenal cestou Clark.

„Musel bys mít balík, abys tu mohl bydlet,“ odpověděl Lennon. „Vrať se sem, až budeš vrchní inspektor.“

Postupovali stejně jako předtím George Dale, ale pak se rozhodli pro násilný vstup. Lennon, který byl svalnatější, musel třikrát vrazit ramenem do dveří, než zámek povolil a na podlahu kolem jejich nohou napadaly třísky dřeva. Dveře se rozletěly a hluk ještě zesílil. Oba policisté vstoupili dovnitř a slyšeli, jak Bruce Springsteen truchlivě jede „dolů k řece“. Pomalu přecházeli předsíň, ale nepokoušeli se volat, protože věděli, že s Brucem nemohou soutěžit. Lennon poslal Clarka vypnout hudbu a viděl, že se mladý muž marně snaží vyznat v tlačítcích na desce drahé hudební věže. Nakonec ztratil trpělivost a vytáhnul zástrčku ze zdi. Do Palmer Courtu se znovu vrátilo počestné ticho.

„Slečno Danbyová?“

Popošli blíž a na nočním stolku uviděli prázdnou láhev od whisky. Vedle ní ležela převrácená lahvička od léků.

„To byl život fakt tak strašnej, děvče?“ zamumlal Lennon a pokusil se na ženině krku nahmatat pulz.

„Je mrtvá, Tome?“

„Jo, chudák malá. Tady vidíš, že štěstí si za peníze nekoupíš.“

Oba muži se rozhlédli po nákladném zařízení. „To je moje první,“ řekl Clark a podíval se na tělo. „Vypadá, jako by jen spala.“

„Není mrtvá dlouho, je ještě teplá. Počkej, až uvidíš někoho, koho vytáhli po tejdnu z řeky nebo kdo ležel v létě měsíc na podlaze, protože ho nikdo nepostrádal.“

V té chvíli „tělo“ pohnulo hlavou a Clark uskočil. „Ježíš, ona je živá!“

„Panebože!“ vykřikl Lennon. „Necítil jsem pulz. Zavolej hned sanitku. Slečno Danbyová! Slečno Danbyová, slyšíte mě?“

Žena tiše zasténala.

„No tak, vzbuďte se, slyšíte mě, slečno Danbyová? Vzbuďte se!“

„Chlapi…“

„Cože? Jací chlapi?“

„Všichni chlapi… jsou parchanti.“

„No tak, slečno Danbyová, probuďte se! Neusínejte nám zase.“

Hlava jí znovu klesla na polštář.

„Sakra! Možná že má zablokované dýchací cesty. Opilcům se to stává, když zvracejí. Pojď sem, chlapče, a pomoz mi s tím.“

Lennon jí sáhl do úst, aby odstranil eventuální překážky, zatímco ji Clark držel na boku. „No tak, slečno Danbyová, vyhoďte to ven, děvče, vykašlete to.“

Oba muži se namáhavě snažili, aby ji rozdýchali, ale ona se svalila zpátky na postel a už se vůbec nehýbala.

„Mám zkusit dýchání z úst do úst, Tome?“

„Může to bejt dneska pro tebe další ‚poprvé‘.“

Clark prováděl učebnicovou resuscitaci, dokud ho Lennon nezarazil. „Nemá to cenu, chlapče, je mrtvá. Dělal jsi, co jsi moh, ale stejně by ti za to nepoděkovala. Má, co chtěla. Pojď se umejt, než přijede kavalérie.“

Tělo Ann Danbyové bylo z Palmer Court odvezeno chvilku po 4.15 ráno. Slečna Warrenová, která byla ještě vzhůru a stála u okna, pozorovala, jak nakládají zazipovaný plastový vak do ambulance čekající ve dvoře. Polkla, když viděla, že se dveře zabouchly a vozidlo odjelo. „Sbohem, slečno Danbyová,“ zašeptala. „Bůh vás provázej.“

Tělo Ann Danbyové odvezli tichými liduprázdnými ulicemi do místní nemocnice, kde ji sekundář, který měl službu, při příjezdu formálně prohlásil za mrtvou. Noční zřízenec ji na krytém vozíku odvezl do márnice a přesunul ji na kovovou plošinu, která zajela do oddílu 3, řady 4 chladicího boxu márnice. Na palec levé nohy jí zavěsil cedulku s jejím jménem, datem a časem jejího příjezdu.

Policie na místě žádné podezřelé okolnosti neshledala: vypadalo to jako jasný případ sebevraždy, ale jako u všech náhlých úmrtí bylo požadováno posmrtné ohledání, než se vystaví úmrtní list; bez toho se nemohl konat pohřeb. Stanovení přesné příčiny smrti je záležitostí soudního patologa. Zařízení pohřbu bude záležitostí rodičů Ann Danbyové, kteří teď v půl páté ráno ještě nevědí o smrti své dcery. Úkol sdělit jim to připadl dvěma strážníkům, kteří ji našli.

„Další ‚poprvé‘,“ řekl Lennon, když zahnuli do stromy lemované ulice na tichém předměstí, kde Danbyovi bydleli. „Lidi, vzbuďte se, vaše dcera je mrtvá. To je tedy radost.“

Clark se na něho poočku podíval. „Předpokládám, že jste to už dělal mockrát.“

„Víckrát, než si dokážeš představit, chlapče. Váš manžel se stal obětí dopravní nehody… Vaše manželka měla nehodu… Váš syn spadl z motorky… Našli jsme v řece tělo a myslíme si, že by to mohl být…“

„Řeknete jim to?“

„Jo. Příště to můžeš udělat ty.“

„Ano, kdo to je?“ zeptal se ženský hlas za dveřmi domu číslo 28.

„Policie. Mohla byste, prosím, otevřít dveře, madam?“

„Máte průkaz?“

Lennon průkaz prostrčil škvírou na dopisy a dveře se otevřely. Stála tam v pyžamu malá žena s bílými vlasy sepnutými v síťce. „Jde o Johnyho,“ řekla. „Měl nehodu, viďte? Pane Bože, je…?“

„Ne, paní, nejde o Johnyho. Myslíte, že bychom mohli jít dál? Je váš manžel vzhůru?“

Když oba Danbyovi usedli na pohovku v obývacím pokoji proti dvěma strážníkům, dozvěděli se o Annině smrti. Skutečnost, že to byla sebevražda, byla pro ně větším šokem než sama její smrt.

„Já tomu prostě nemůžu věřit,“ řekl pan Danby. „Ann měla v životě všechno. V práci jí to šlo tak dobře a měli ji znovu povýšit. Proč by proboha dělala takovou věc?“

„Kdy jste svou dceru viděl naposledy, pane?“ Pan Danby se otočil k manželce, která seděla se skloněnou hlavou a tiskla si kapesník k obličeji.

„Asi tak před dvěma týdny. Přišla na oběd. Vypadala naprosto v pořádku. Ale ty jsi s ní tuhle večer telefonovala, viď, Alison?“

Němě přikývla, potom řekla: „Povídala, že na ni jde chřipka a že bude muset zůstat doma z práce. Dělala to nerada, byla vždycky tak zodpovědná.“

„Vaše dcera nebyla vdaná?“

„Ne, moc jí záleželo na kariéře, strážníku,“ prohlásil pan Danby.

„Neměla ani nějakého přítele?“

„Co to má s tím co dělat?“ obořila se na něj paní Danbyová.

Lennon zvedl omluvně ruce. „Nezlobte se, nechtěl jsem vyzvídat. Jen jsem se snažil přijít na to, jestli se s vaší dcerou v posledních dvou nebo třech dnech nesešel někdo, kdo by mohl trochu osvětlit důvod, který ji přiměl vzít si život.“

„Nikdo.“

„Možná nějaká blízká přítelkyně?“

Přes obličej paní Danbyové přelétl hněvivý pohled, protože se jí zdálo, že v otázce vidí skrytý náznak, ale potlačila jej a odpověděla odměřeným zavrtěním hlavy. Poté si opět zakryla nos a ústa kapesníkem. Ramena se začala zachvívat tichými vzlyky.

Pan Danby si musel dvakrát odkašlat, než se mu podařilo zašeptat: „Budete chtít, abych ji identifikoval?“

„Ano, pane, až se na to budete cítit.“

„Nejsem si jistý, jaký je v takových případech postup…“

„Nejdřív musí být pitva, pane. Potom vám bude tělo předáno. Zatímco budete čekat na vydání úmrtního listu, můžete už začít zařizovat pohřeb.“

„Děkuji vám, strážníku.“

„Nechci, aby Ann rozřezali,“ vyhrkla paní Danbyová. „Nechte mou holčičku být!“ Začala nekontrolovatelně vzlykat a její manžel ji objal a snažil se ji uklidnit. „Ať ji nechají být, Charlesi. Nechci, aby… aby jí dělali ty věci.“

Oba policisté poposedli na židlích, zaskočeni tím výbuchem žalu. „Je mi líto, pane,“ řekl Lennon. „V takových případech je to předpis.“

Pan Danby kývl na souhlas a očima jim naznačil, že by měli odejít.

„Páni, to bylo příšerné,“ vyhrkl Clark, když odjížděli.

„Jiné to ani být nemohlo,“ odpověděl Lennon.

„To byla noc. Taková pitomá hnusná noc.“

„Zažiješ i horší.“

„Chudák ženská. Měl jsem pocit, že jsme jí právě zničili život.“

„My jsme jí ho nezničili. My jsme jen doručovatelé, nezúčastněná strana v životě jinejch lidí. Vejdem po špičkách dovnitř a potom zas po špičkách ven – a pak na to zapomenem.“

„Zapomenem? Jak bych mohl –“

„Ale můžeš, protože se tě to osobně netýká a kromě toho nemáš jinou možnost. Buď se naučíš zapomínat, nebo z týhle práce našup vylítneš. Jasný?“

„Jasný.“

„Tak pojď! Zvu tě na rohlík se slaninou.“

Ann Danbyová byla následujícího rána třetí na seznamu soudního patologa Petera Saxbyho. „Tak co to máme tady?“ zeptal se svým obvyklým povýšeným tónem, když laborant z márnice přeložil tělo z transportního vozíku na pitevní stůl. Hlava s třesknutím narazila na kovovou desku a Saxby zavrčel: „Musíte bejt tak pitomě nešikovnej, chlape?“

Laborant zahuhňal omluvu a stáhnul se do pozadí.

Saxby četl ze složky, kterou držel: „Ann Danbyová, běloška, třicet tři, předpokládaná otrava sladovou whisky a barbituráty. Podle hochů v modrém žádné podezřelé okolnosti. Není to zrovna případ z Němého svědka. Pokud jí ovšem nenajdeme v zadku zapíchnutou malajskou dýku a dvě kila heroinu v břišní dutině, co?“

Laborant se přičinlivě usmál. Neměl Saxbyho rád. Považoval ho za hrubého a necitlivého, ale jako poslušný voják Armády spásy, o čemž Saxby neměl ani tušení, se snažil najít pro jeho chování omluvu. Čekal, až patolog provede vnější ohledání těla a odříká své nálezy do mikrofonu, který visel nad stolem. Když Saxby skončil, laborant přisunul do čela stolu podnos na nástroje a postavil se vedle patologa. Ten provedl první řez, dlouhý rozmáchlý řez od hrdla k tříslům.

„Tak tedy, žádný heroin,“ zabručel Saxby, když rozevřel tělo, aby odkryl vnitřní orgány. „Ale pekelně moc krve. Měla vnitřní krvácení z…“ Na chvíli zmlkl, aby provedl podrobnější ohledání. „Prostě sakra odevšad. Doprčic, jste si jistý, že je to správný tělo?“

„Na cedulce na palci je ‚Ann Danbyová‘, a byla to jediná žena v mrazáku,“ odpověděl laborant. „A taky věk celkem odpovídá.“

„Ano, děkuju za vaše kriminologické informace,“ odsekl Saxby.

Laborant nic neříkal a stále se upřeně díval na stůl.

„Ježíš, teklo to z ní jako z řešeta. To nezpůsobila whisky nebo pitomé prášky na spaní. Ukažte mi ještě ty papíry z příjmu.“ Saxby je popadl a zamazal je přitom krvavou břečkou ze svých rukavic. „Žádná zmínka o nemoci. Do prdele, nějak se mi to nelíbí…“

„Co myslíte, že s ní bylo?“ zeptal se laborant. Normálně by se byl neodvážil zeptat, ale strach v Saxbyho obličeji ho k tomu vyprovokoval.

„Nevím,“ zabručel Saxby. Vypadalo to, že ho ty vnitřnosti přímo fascinují. „Už jsem o tom četl, ale nikdy jsem na to nenarazil. Myslím, že by to docela dobře mohla být hemoragická horečka.“

„Co je to vlastně zač?“

Saxby dlouho mlčel, než odpověděl: „Stačí, když vám řeknu, že poslední věc, kterou bych s takovým případem chtěl udělat, je provádět na něm pitvu.“

„Je to teda nebezpečné?“

„Smrtelný jako čert,“ zašeptal pobledlý Saxby. „Co jsem komu udělal?“

„Jste si tím naprosto jistý?“ zeptal se laborant.

Saxby zvolna potřásl hlavou. „Ne, ale nenapadá mě nic jiného, co by to mohlo být.“

„Takže co z toho plyne?“ Laborant byl ještě klidný, navzdory tomu, co slyšel. Za to vděčil své víře. Věděl, že Bůh je na jeho straně.

Saxby se probral z transu a začal štěkat instrukce. „Potřebujeme pytel na tělo. Pomůžu vám dostat ji do něj, potom spláchněte celý prostor dezinfekcí. Až skončíte, hoďte všechny své věci do sterilizátoru a aspoň deset minut se drbejte pod sprchou.“

„A co vy?“

„Já si promluvím nejdřív s policií a pak s lidmi ze zdravotnictví.“

Saxby zamkl dveře, aby zamezil komukoli vstoupit, a šel k telefonu. „Potřebuji mluvit s policisty, kteří včera v noci našli tělo slečny Ann Danbyové. I když jsou mimo službu… Tak je vzbuďte… Ano, je to naléhavé.“ Saxby zavěsil a čekal. O šest minut později telefon zazvonil a on po něm chňapl. „Omlouvám se, že vás obtěžuju, konstáble Lennone, ale tohle je nanejvýš důležité. Měli jste včera v noci nějaký důvod myslet si, že slečna Danbyová byla v poslední době nemocná?“

Tom Lennon si promnul ospalé oči a pokusil se uspořádat myšlenky. „Její matka říkala, že s ní před pár dny mluvila… Prý se dcera obávala, že na ni leze chřipka, a jedna sousedka povídala, že pár dní nechodila do práce.“

„No tak vám děkuji, konstáble,“ řekl Saxby tónem prozrazujícím, že to byla špatná zpráva. „Nezmínil se někdo, jestli nebyla nedávno v zahraničí?“

„Vůbec ne, ale na to téma vlastně nepřišla řeč.“

„Máte telefonní číslo na její matku?“

„Počkejte chvilku, mám ho v zápisníku.“

Saxby při čekání netrpělivě ťukal na telefon, potom si načmáral číslo na blok na zdi. Okamžitě ho vytočil.

Laborant splachoval pitevní stůl a poslouchal, jak je Saxby „milý“ na rodiče Ann Danbyové. Aspoň že neřekl, co je za doktora a co právě dělal. Pozorovat Saxbyho, jak se hluboce omlouvá, že je „obtěžuje v jejich smutku“, a potom jim vyjadřuje „upřímnou soustrast“, bylo jako pozorovat někoho, kdo páchá něco neslušného.

„Byla Ann v poslední době v zahraničí?… Nebyla… Tím jste si naprosto jistá?… Ano, rozumím… Na Mallorce v roce 1998.“

Saxby položil telefon a zůstal zamyšleně stát, zatímco laborant s mopem v ruce přibližoval záplavu dezinfekce stále blíž až k jeho nohám.

„Nějaký pokrok?“ zeptal se laborant.

„Možná jsem se s tím poplachem trochu ukvapil,“ řekl Saxby. „Už dva roky nebyla v zahraničí, a i tehdy to byla jenom pitomá Mallorca. Myslím, že to nemůže být to, co jsem si myslel. I když je to pekelně divné.“

„Takže tohle všechno je zbytečné?“

„Opatrnosti není nikdy dost.“

„Co ty vzorky, které jste odebral?“

„Pošlete je normálně do laborky.“

„A ta sprcha?“

„Ta vám taky neublíží.“

5

Edinburgh

„Ano, co je, Jean?“ vyštěkl Paul Grossart.

Jeho sekretářka se mimoděk odtáhla od interkomu, zaskočená tónem jeho hlasu. Už dobře týden byl její šéf jako vyměněný. Od té americké návštěvy byl roztržitý a nervózní. „Volá vám nějaký pan Brannan.“

„Já žádného Brannana neznám, nebo snad ano?“ zeptal se Grossart.

„Je to novinář ze Scotsmana. Rád by věděl, zda by s vámi mohl chvilku mluvit.“

Grossart zaváhal a těžce polkl, než řekl: „Spojte ho.“

„Pan Grossart?“ ozval se přátelský hlas. „Tady je Jim Brannan, zpravodaj vědecké stránky Scotsmana.“

„Jak vám mohu pomoci, pane Brannane?“ otázal se Grossart neutrálním tónem.

„Kolují zprávy, že Lehman značně omezuje svou transgenovou výzkumnou iniciativu.“

„Z čeho tak soudíte?“ zeptal se Grossart defenzivně.

„Na konci minulého týdne jste propustili několik zaměstnanců.“

Grossart musel rychle přemýšlet. Neuvědomil si, že by tahle událost mohla vzbudit pozornost novin, ale Lehman skutečně propustil několik pomocných sil z projektu Sněhová koule; jejich služeb už nebylo třeba. Byli celkem bezvýznamní a žádný z nich nebyl zasvěcený do celkových cílů projektu, ale taky tam bylo pár částečně kvalifikovaných mladších laborantů a ti by si mohli něco domyslet. „Jsme špičkový výzkumný ústav, pane Brannane,“ odpověděl potom. „Naše priority se musí neustále přizpůsobovat vědeckému rozvoji. Propouštění bylo prostě nešťastným průvodním jevem vyplývajícím z úpravy zaměření, kterou jsme museli udělat.“

„Takže Lehman neopouští svoji práci s transgenovými zvířaty?“

„Budeme i nadále využívat každou cestu lékařského výzkumu, která bude sloužit lidstvu,“ zněla Grossartova odpověď.

„Doufám, že tohle mohu citovat,“ odpověděl Brannan zamračeně a pomyslel si, že na krabici vánočního cukroví by se asi našel lepší citát.

„Ovšem.“

„Ale nebyla tahle ‚úprava směru‘ trochu náhlá?“

„Vůbec ne. Uvažovali jsme o ní už několik měsíců.“

„No dobrá,“ protáhl Brannan a neznělo to příliš přesvědčeně. „Takže tedy nedošlo k žádnému průšvihu?“

„Vůbec ne,“ odpověděl Grossart.

Rozhovor skončil a Grossart se několikrát zhluboka nadechl, pak se podíval na hodinky a v duchu počítal. Praštil do tlačítka interkomu a řekl: „Spojte mě s Hiramem Vancem v Bostonu.“ Nervózně poklepával na stůl, dokud ho nespojili.

„Paule, co pro vás mohu udělat?“

„Už to vědí,“ chraplavě sykl Grossart. „Proboha, Hirame, oni už to vědí. Právě jsem mluvil po telefonu s tiskem. Ptali se na přerušení práce na projektu Sněhová koule.“

„Zpomalte, Paule,“ brzdil ho Vance. Ovládal se, aby mluvil klidně. „Uklidněte se a řekněte mi, co se přesně stalo.“

Grossart mu vylíčil průběh konverzace s Brannanem.

„Tak co vám sakra dělá starosti?“ zeptal se Vance. „Řekl jste přesně, co jste měl, a myslím, že tím to skončí.“

„Tím si nejsem tak jistý,“ pronesl Grossart váhavě.

„Věřte mi. To, že pár chlápků ztratilo práci, není žádná Watergate, že ne? Do zítra to vyčichne.“

„Ten Brannan věděl, že pracujeme s transgenovými zvířaty.“

„A kdo v našem oboru nepracuje?“ namítl Vance. „Dejte si pohov, Paule.“

„Vám se to řekne.“

„Ale jedna věc mi přesto dělá starosti,“ řekl Vance a to už neznělo tak přátelsky. „Všiml jsem si, že kurz našich akcií v Británii prudce klesl.“

„Trh je tady teď trochu nestálý,“ odpověděl Grossart, kterému vyschlo v hrdle.

„Opravdu doufám, že je to jenom tím,“ prohlásil Vance. „Nerad bych si myslel, že se někdo snaží zbavit velkého množství našich akcií, jestli mi rozumíte.“

„Jsem si jist, že tím to nebude,“ lhal Grossart.

„Rád jsem vás slyšel,“ řekl Vance. „Přeji hezký den.“

Grossart se pokusil odpovědět, ale spojení oněmělo.

Glenvane,

Dumfriesshire

Den se vydařil a Steven trval na tom, aby si Sue s Richardem zašli na večeři do restaurace, zatímco on zůstane u dětí. Moc často k tomu nedostali příležitost, tak jim to obyčejně jeden večer během své návštěvy nabídl. Předtím vzal Sue s dětmi do edinburské zoo, dali si zmrzlinu a vůbec si to užili. Cestou domů děti pajdaly jako tučňáci, řvaly jako lvi a napodobovaly opice. Dojem toho šťastného dne v něm ještě dozníval, když se díval na noční film v televizi, zobal přitom brambůrky a srkal Stellu Artois. V tom domě v Glenvanu se mu vždycky dobře odpočívalo. Připadal si na míle vzdálený od londýnského ruchu.

Zemi hrozila srážka s obřím asteroidem, ale Spojené státy už vyslaly střely. Muži v čepicích se štítky a s epoletami vysokých leteckých důstojníků sledovali jejich let na obrovské obrazovce, ale místo jaderného výbuchu zazvonil Stevenův mobil a on musel ovladačem vypnout zvuk.

„Dunbar.“

„Tady je služba Sci-Med. Pan Macmillan by byl rád, kdybyste se co nejrychleji vrátil do Londýna, doktore Dunbare.“

„Ale já mám dovolenou.“

„To byste mu asi měl říct sám.“

„Co se děje?“

„Nevím, ale mám takový dojem, že by na to mohlo stačit slovo ‚průser‘.“

„Chápu. Poletím ráno prvním letadlem.“

Když Steven domluvil, zaslechl venku klapání dieselového motoru a viděl Sue a Richarda vystupovat z taxíku. Chichotali se jako rozpustilé děti, až se musel usmát.

„Špatné zprávy?“ zeptala se Sue, když uviděla, že drží telefon.

„Musím prvním ranním letadlem do Londýna.“

„To je pech, brácho,“ politoval ho Richard. „Ale jsem rád, že tě neodvolali dřív, protože jsme si to právě bezva užili.“ Svalil se do křesla s přihlouplým úsměvem na tváři. „Víš, jsme ti opravdu velmi zavázaní.“

„Ani zdaleka tak zavázání, jako jsem já vám dvěma,“ řekl Steven, který to myslel trochu jinak, „nedokážu to ani vyjádřit.“

Sue se usmála a položila si prst na rty. „Kafe?“

„Udělám ho,“ nabídl se Steven.

Steven se krátce před pátou vyplížil z domu a snažil se nenadělat moc hluku. Byla tma a v nehybném vzduchu se vznášel vlhký mlžný opar. Vzhlédl k oknu Jenniny ložnice a představil si ji, jak tam spí, v klidu a teple, v milující rodině. Než nastoupil do auta, poslal jí pusu. Vydal se na sever na letiště v Glasgow, aby chytil první let British Airways na londýnské Heathrow.

„Oni se prostě rozhodli vám tu dovolenou nedopřát,“ řekla Rose Robertsová, když Steven vešel do kanceláře.

„Příště jednoduše zmizím a nikomu neřeknu, kam jedu,“ prohlásil suše.

„Vsadím se, že pan Macmillan by vás stejně našel. Má nějakou záhadnou schopnost zjistit, kde kdo v daném okamžiku je.“

„Já to tipuju spíš na nějaké elektronické čipy,“ odpověděl Steven. „Až se vrátím domů, pořádně si prohlédnu boty. Co se děje?“

„Nevím přesně, ale jisté je, že je u něho právě hlavní vládní zdravotní poradce, několik lidí z Veřejné zdravotní služby a dva pohlaváři z ministerstva zdravotnictví.“

Steven se podíval na hodinky. „Takže mám počkat?“

„Asi ano. Ví, že jste tady.“

„Skočím si vedle na kávu.“

Steven popíjel druhý šálek kávy a pročítal legendu křížovky v Timesech – musel uhádnout aspoň čtyři slova, než začne vyplňovat – když zaslechl, že z vedlejší místnosti odcházejí lidé. O malou chvíli později nakoukla do dveří slečna Robertsová a sdělila mu, že ho Macmillan zve k sobě.

Steven vešel a tiše za sebou zavřel dveře. John Macmillan stál u okna a díval se ven. Ze zkušenosti věděl, že Macmillan zaujímá tuto pozici, když má sdělit špatnou zprávu.

„Tušíte, proč jsem vás zase zavolal?“ zeptal se rovnou Macmillan.

„Řeknete mi, že se vyskytl další případ hemoragické horečky,“ navrhl Steven.

„Odhad, nebo vnitřní informace?“ zeptal se Macmillan překvapeně.

„Pouhý odhad.“

Macmillan se otočil. „V Manchesteru je sedm nových případů. Jedna žena už zemřela.“

„Páni!“ zvolal Steven. „Sedm?“

Macmillan přistoupil ke stolu a zvedl list papíru. „Ta mrtvá žena je třiatřicetiletá Ann Danbyová, vysokoškolačka, odbornice na počítače, která bydlela sama ve městě. Nejdřív to vypadalo, že si sama vzala život, ale pak se přišlo na to, že měla tuhle nemoc.“

Steven se tvářil zmateně.

„Sousedi, které rušil hluk z jejího bytu, zavolali policii. Ta zjistila, že se předávkovala prášky na spaní a spláchla je alkoholem, ačkoli není jasné proč. Možná to nějak souviselo s její nemocí, ale při běžné pitvě byly zjištěny příznaky té choroby. Dva policisté, patolog, sekundář z nemocnice, řidič sanitky a lékařský laborant se od ní nakazili a všichni jsou v ohrožení života. Všichni byli nějakým způsobem ve styku právě s ní. Veřejná zdravotní služba čeká další vlnu, až nemoc začne kosit kontakty těch nemocných. Odevzdaně čekají, jak se to bude šířit dál.“

„Klasický vzorec nemoci šířené tělesným kontaktem,“ konstatoval Steven. „Jestliže jeden nakazí šest, šest nakazí třicet šest a tak dále, jako vlny na rybníce. Předpokládám, že tahle žena byla mezi pasažéry toho letu z Ndangy?“

Macmillan zavrtěl hlavou. „Ne. Je to strašný průšvih, ale podle všeho nebyla.“

„Tak jak je to možné?“

„To je právě důvod, proč jsem vás zavolal zpátky. Ta Danbyová neseděla ani v tom letadle, ani nebyla během dvou posledních let nikde v zahraničí, naposledy na jaře 1998 strávila dovolenou na Mallorce.“

„Pak musela mít kontakt s někým z toho letu z Ndangy.“

Macmillan opět zavrtěl hlavou. Řekl: „Veřejná zdravotní služba pročesala seznam cestujících skutečně pečlivě. Nemohou najít vůbec žádné spojení s tou mrtvou ženou.“

„Ale nějaké být musí.“

„To by člověk čekal. Policejní patolog zřejmě začal mít podezření během pitvy. Myslel, že ohledává běžnou sebevraždu s alkoholem a prášky, ale když ji otevřel, zjistil, že silně krvácela. Napadla ho hemoragická horečka, ale když si promluvil s rodiči té ženy a nemohl najít žádnou spojitost s Afrikou, nespustil poplach ze strachu, aby nevypadal hloupě.“

„To se může stát každému,“ řekl Steven.

„Lidé z Veřejné zdravotní pracují ve dne v noci, aby izolovali kontakty, ale pokud nezjistíme – a to rychle – odkud nemoc pochází, mohli bychom čelit skutečně velmi nepříjemné situaci. Co si o tom myslíte?“

„No, za předpokladu, že tu mluvíme o stejné nemoci – a mluvíme?“

„Porton ještě neskončil s analýzou vzorků od nemocných z Manchesteru, ale byla by to pekelná shoda náhod, kdyby to nebylo ono.“

„Tak tedy ten pasažér, Barclay, a tahle žena, Danbyová, jsou dva primární zdroje té záležitosti. U všech ostatních víme, jak tu nemoc dostali. Musíme zjistit, jak ji dostali ti dva.“

„A tady do toho vstupujete vy,“ řekl Macmillan. „Úřady v Manchesteru vyvinou maximální úsilí, aby epidemii zarazily. Ačkoli bude případ vyšetřovat epidemiologický tým, chci, abyste se taky zapojil, protože je nezbytně nutné, abychom odhalili zdroj co nejrychleji. Nejvyšší místa to požehnala, takže budete mít volnou ruku ve všem, co uznáte za vhodné. Kdyby to bylo nutné, budete mít podporu policie a Veřejné zdravotní služby a pochopitelně budete mít k dispozici veškeré lékařské i vědecké zázemí, které budete potřebovat. Tak co vy na to?“

„Mám na výběr?“

„Ne.“

„Tak já na to, že bych se do toho měl dát.“

„Slečna Robertsová vám jako obvykle připraví složku se všemi podklady. Potom už v tom jedete sám.“

„Doufám jenom, že se to ještě nedostalo do tisku,“ řekl Steven.

„Jen proto, že ta nemoc nemá jméno a nepadla zmínka o souvislosti s Afrikou, která by vzbudila paniku. Ale když pět členů personálu v jedné nemocnici onemocní nějakou ošklivou nemocí, dlouho to pozornosti tisku neujde.“

Steven poobědval ve městě, ve starobylé stylové hospodě s vysokými stropy a s příslušným viktoriánským vybavením. Jak tam seděl v koutě, jedl sendvič se sýrem, upíjel pivo a promýšlel situaci, působil jako naprosto anonymní postava. Nejvíc ho trápil fakt, že se lidem z Veřejné zdravotní služby nepodařilo objevit spojení mezi tou ženou v Manchesteru a letem z Ndangy. Jestliže tam opravdu žádné nebylo, nasvědčovalo by to tomu, že v Manchesteru se objevil původní zdroj virové hemoragické horečky. To nebylo pěkné pomyšlení. Ale také ne moc pravděpodobné, usoudil po chvíli uvažování. I když se zatím spojení nenašlo, prostě tam nějaké musí být. Možná je třeba uvažovat jiným směrem.

Ačkoli ještě nebyl nalezen skutečný přirozený zdroj Eboly ani té druhé filovirové infekce, horečky Marburg, byl si vědom, že vyšetřovatelé jsou pevně přesvědčeni, že částí řetězce šíření jsou zvířata – zvláště opice. Jestli mu správně sloužila paměť, úplně první případ nákazy horečkou Marburg se objevil ve stejnojmenném německém městě koncem šedesátých let, kdy se jeden dělník nakazil od laboratorní opice z Afriky. Kdyby čirou náhodou měla ona žena z Manchesteru kontakt se zvířaty – patřila třeba mezi „přátele zoo“ nebo působila jako dobrovolná pomocnice nebo něco takového – bylo by myslitelné, že tam se nakazila. To by byl nejlepší možný závěr, pomyslel si. Ale taky by to byla pekelná shoda okolností.

Steven se vrátil na ministerstvo vnitra, aby si vyzvedl informační složku, která měla být hotova do půl třetí, jestliže slečna Robertsová obětuje svou hodinu na oběd a shromáždí informace dodané úřady v Manchesteru. Zřejmě to udělala, protože když přišel do kanceláře, čekala na něho na jejím stole rudá složka. Rose Robertsová odešla, aby si dala pozdní oběd, ale nechala na deskách složky přilepený vzkaz, kde mu přála hodně štěstí. On jí tam také jeden nechal, s poděkováním.

Venku na chodníku se Steven na chvíli zastavil a uvažoval, že si složku půjde přečíst domů, ale potom se rozhodl využít prostory lékařské knihovny na Londýnské škole hygieny a tropického lékařství, kam měl průkaz. Bude mít přístup ke všem příručkám a nejnovějším časopisům, které by mohl potřebovat.

První stránka složky Sci-Med byla nadepsána „Primární oběti“. Humphrey Barclay, četl, byl státní zaměstnanec střední úrovně, posledních čtrnáct let pracující na ministerstvu zahraničí. Předtím byl krátce na ministerstvu zemědělství a na odboru sociálního zabezpečení. Měl titul bakaláře geografie z univerzity v Durhamu. Do státních služeb nastoupil hned po získání titulu. O dva roky později se oženil s Marion Court-Brownovou, dcerou makléře ze Surrey, s kterou se poznal na univerzitě. Měli dvě dcery, Tamsin a Carlu.

Barclayova výroční pracovní hodnocení naznačovala, že jeho kariéra delší dobu stagnovala, v posledních čtyřech letech nebyl jeho výkon nikdy hodnocen lépe než jako „uspokojivý“. Svou roli v tom hrála i nemoc, občas trpěl problémy se srdcem, i když to se zřejmě po operaci, kterou podstoupil v roce 1999, spravilo.

Barclayovo vyslání do Ndangy považovali jeho nadřízení za test, který měl zjistit, zda si přece jen nezaslouží postup do vyšší třídy. Barclay s tím byl seznámen a podle svého nadřízeného, sira Bruce Collinse, byl odhodlaný uspět. Důvěrné zprávy z prověrek, získané ze zvláštního oddělení, tvrdily, že v Barclayově životě se nevyskytl žádný skandál. Byl čestný, přímý, spolehlivý, až nudný. Steven si povzdechl a přešel k další zprávě.

Ann Danbyové bylo ve chvíli smrti třicet tři; byla svobodná a žila sama v Palmer Courtu, drahém bytovém komplexu v západní části Manchesteru. Byla absolventkou univerzity v Manchesteru v oboru počítačů a pracovala jako specialistka na informační technologii u Tyne Brookman – velké firmy vydávající odbornou literaturu. Její rodiče žili v Manchesteru, bratr John bydlel v Londýně a pracoval pro firmu zaměřenou na styky s veřejností. Podle všeho byla zajištěná a spokojená; sousedé ji považovali trochu za samotářku – ačkoli její zapojení do celé řady klubů na univerzitě značilo opak. Nikdo z dotázaných nepřišel na důvod, proč by si Ann Danbyová chtěla vzít život, takže možnost, že její čin měl nějakou souvislost s její nemocí, se zdála docela pravděpodobná. Neopustila Velkou Británii od roku 1998, kdy byla na zájezdu na Mallorce, zřejmě sama. Nikdy nebyla v Africe, ani neměla žádné známé spojení s nikým, kdo tam byl.

Steven zavrtěl hlavou a znovu si povzdychl. V těch dvou životopisech nebylo absolutně nic, z čeho by se dalo vyjít. Nevěděl, jaký udělat první tah, a první tahy jsou nanejvýš důležité, ať už při cestování nebo v šachové partii. Uděláš první krok chybně, a pak může být obtížné znovu získat pevnou půdu. Přešel k seznamu „Druhotné oběti“, ale ani tam nenašel nic, co by mu pomohlo – bylo celkem jasné, jak se tito lidé nemocí nakazili. Každého musela šokovat tragédie tolika zničených mladých životů; letušce a zdravotní sestře ještě zdaleka nebylo třicet.

Steven si poznamenal několik klíčových bodů pro plán akce. Očekávaná zpráva z Portonu bude kritická, protože odhalí, zda byly ty dvě epidemie způsobeny stejným virem, nebo ne. Kdyby náhodou ne – a on upřímně doufal v tak nepravděpodobnou možnost – soustředil by všechny své síly na to, aby zjistil, kde tu nemoc chytila Ann Danbyová, a začal by nejdříve pátrat po jakékoli souvislosti se zvířaty, která by se mohla prokázat. Kdyby, a to bylo pravděpodobnější, se ty dva viry ukázaly jako shodné, musel by vsadit na možnost, že mezi Ann Danbyovou a letem z Ndangy byla přece jen nějaká spojitost, přestože úřady žádnou nenašly. V obou případech byl Manchester místem, kde by měl být. Ráno tam odcestuje. Mezitím si o filovirových infekcích něco přečte a zvláště prostuduje zprávy o všech nedávných epidemiích té nemoci. Začal epidemií Eboly v roce 1995 v Kikwitu v Zairu, ve které osmdesát procent z tří set šedesáti zaznamenaných případů zemřelo.

Stevenův příjezd do Manchesteru se časově shodoval s okamžikem, kdy se příběhu zmocnily noviny. „Nemocnicí v Manchesteru se plíží nemoc zabiják“ – to si přečetl na prvním billboardu, který uviděl na nádraží. Koupil si několikery noviny a prošel je, zatímco si v nádražním bufetu dal slabou a dost studenou kávu. Novináři znali základní příběh, ale ne o moc víc. Věděli, že několik členů personálu onemocnělo nezjištěnou nemocí, ale zřejmě nevěděli nic o Ann Danbyové, která to všechno způsobila. Jeden z bulvárních reportérů však spekuloval o tom, že zdrojem nemoci mohla docela dobře být na drogách závislá prostitutka, která se předávkovala a kterou našla policie a odvezla ji do dotyčné nemocnice. Připomněli problémy, které se nedávno vyskytly v Glasgowě. Šlo o zabijáckou nemoc, která postihovala narkomany. Ukázalo se, že ji způsobil toxin bakterie jménem Clostridium. „Není tohle totéž?“ ptaly se noviny.

Kéž by, pomyslel si Steven. Dopil kávu a vzal si taxíka do Městské všeobecné nemocnice, kde ho představili vedoucímu lékaři, doktoru Georgu Byarsovi, malému šviháckému muži v obleku s úzkým proužkem, který zdůrazňoval jeho malou výšku a úzká ramena.

‚Slyšel jsem, že se chcete pustit do pátrání po zdroji té hrozné věci,“ řekl Byars.

„Vynasnažím se,“ odpověděl Steven. „Jak to momentálně vypadá?“

„Moc dobře ne. Saxby, ten patolog, dnes brzo ráno zemřel a dva další, laborant a strážník Lennon, jsou na tom velmi špatně. Všichni se cítí úplně bezmocní, ale není nic, co bychom pro ně mohli udělat, jen o ně pečovat. Buď se z toho dostanou, nebo ne.“

Steven přikývl a zeptal se: „Objevily se nějaké další případy?“

„Ještě ne, ale Veřejná zdravotní služba se zatím neraduje, mohli bychom mít potíže. Tahle nemocnice není vybavena na to, aby se vypořádala s větší epidemií takové nemoci. Máme speciální infekční oddělení, ale to se tak akorát dokáže občas postarat o nějakého turistu, který se vrátí ze zahraničí a onemocní něčím podezřelým. Ale co se týče… epidemie?“ Byars se zdráhal použít to slovo. „Na to zapomeňte.“

„Předpokládám, že ve stejné situaci je většina nemocnic.“

„Správně. Vláda má už nějakou dobu tendenci zavírat všechna stará infekční oddělení.“

„Tak co s tím budete dělat?“

„Doufám, že Veřejná zdravotní služba byla dostatečně pohotová a podchytila všechny lidi, se kterými přišli pacienti do styku. Jestliže ano, můžeme prý očekávat tak deset až dvacet nových případů. Máme v plánu znovu otevřít dvě oddělení, která jsme zavřeli minulý rok, a použít je jako karanténu. Už máme pro sestry ochranné obleky a pro dobrovolné ošetřovatele, které jsme získali, organizujeme opakovací kurzy bariérové péče.“

Steven přikývl, ale pohled do jeho tváře přiměl Byarse, aby dodal: „Vím, zní to jako přípravy na válku a nouzová opatření, ale obávám se, že přesně takové to je. Prostě nejsme na takovou věc připraveni.“

„Konečně se našlo využití pro Palác tisíciletí,“ zabručel Steven.

Po té poznámce se Byars trochu uvolnil. „Myslím, že budeme v pohodě, pokud se v paklu nenajde víc divokých karet, jak my lékaři říkáme, jako Ann Danbyová. Jestliže ano, bůh ví, co z toho vzejde.“

„No, právě ona je mým problémem.“

Stevena vzali na prohlídku zvláštního oddělení nemocnice, kde se před vstupem musel převléct a kde se mohl podívat přes sklo na současné pacienty. Nebyl na ně pěkný pohled. „Chudák chlap,“ zašeptal Byars při pohledu na Lennona, který neměl naději, že se z toho dostane; zdálo se, že krvácí snad odevšad.

„Víte, je to divné,“ řekl Byars. „Navzdory tak obrovské ztrátě krve nemocní hemoragickou horečkou zřídkakdy umírají na vykrvácení.“

„Už jste se s tím někdy dříve setkal?“

„Ne,“ přiznal se Byars. „Četl jsem o tom.“

Steven přijal pozvání, aby se později v nemocnici zúčastnil schůze se zástupci Veřejné zdravotní služby a dalších institucí zodpovědných za kontrolu epidemie. Potom se vydal na policejní stanici, kde Lennon a Clark pracovali.

Přijal ho vrchní inspektor, který využil příležitosti a podrobil ho krátké přednášce o tom, jakému nebezpečí jsou jeho strážníci na ulicích neustále vystaveni. Byla krátká, protože ho Steven přerušil žádostí, že by se chtěl setkat s někým, kdo měl službu s oběma nemocnými strážníky ve chvíli, kdy byli zavoláni do bytu Ann Danbyové. Potom požádal, aby si mohl promluvit se seržantem Johnem Fearmanem.

„Znám Toma Lennona už patnáct let,“ řekl Fearman. „Je to dobrej chlap. Proto jsem k němu dal mladého Clarka myslel jsem, že toho kluka může hodně naučit o policejní práci.“

„Řekněte mi něco o té noci,“ řekl Steven.

„Všechno je to v hlášení,“ odpověděl Fearman. „Jedna sousedka nám v noci volala kvůli hlasité hudbě. Tom a Clark tam zajeli a museli u té Danbyové vylomit dveře. Zbytek už je známý příběh.“

„Ne, řekněte mi podrobnosti.“

„Co vám mám povídat? Když přijeli, Tom myslel, že je mrtvá – necítil pulz – ale pak se pohnula, a tak zavolal sanitku. Clark dokonce zkoušel dýchání z úst do úst, blázen jeden – předpokládáme že tak to chytil. Ale než se tam dostala ambulance, byla opravdu mrtvá.“

„Říkáte, že se pohnula?“

„Clark si ji zrovna prohlížel, když se to stalo. Víte, byla to první mrtvola, se kterou se setkal, a když se pohnula, vyděsilo ho to k smrti.“

„A potom?“

„Tom okamžitě zavolal sanitku a zkusil jí vyčistit ústa. Na polštáři byly zvratky, tak si myslel, že má možná ucpané dýchací cesty, ale řekl mi, že byly čisté, když jí sáhl… prsty do úst.“

Steven a Fearman si vyměnili pohledy, protože oba pochopili význam toho činu.

„Tom se ji pořád snažil probudit, protože myslel, že se předávkovala léky, což se skutečně stalo, a taky si myslel, že se mu to daří, když na chvilku přišla k sobě a něco řekla. Ale bylo to na nic. Zemřela.“

„Ona něco řekla?“ zeptal se Steven.

Fearman smutně pokrčil rameny. „Tom mi řekl, že její poslední slova byla ‚Všichni chlapi jsou parchanti‘.“

6

Steven prohlásil, že by se rád podíval na byt Ann Danbyové. Neměl k tomu žádný zvláštní důvod, ale bylo důležité, aby se o ní dozvěděl co nejvíc, protože byla – dokud se nezjistí nějaký její kontakt – jedinou příčinou nákazy v Manchesteru. Řekli mu, že policie i Veřejná zdravotní služba tam už svou práci skončily, a dali mu klíč, který si měli následující den vyzvednout její rodiče; když policie vylomila dveře, bylo nutno vyměnit zámek. K bytu ho odvezlo černobílé policejní auto s něžnou přezdívkou „Panda“. Řekl řidiči, aby nečekal, protože mu to asi chvíli potrvá.

„Přesně jako kapitánu Oatesovi, co?“ zavtipkoval řidič.

„Ale já mám v úmyslu se vrátit,“ vrátil mu to Steven.

Palmer Court nebyl žádnou perlou architektury, byl to fádní čtyřpatrový betonový komplex s hrubou omítkou a plochou střechou, ale byl velmi dobře udržovaný. Pozemek okolo byl zřejmě profesionálně ošetřovaný, trávníky dokonale pěstěné. Parkovací místa nájemníků byla bíle nalinkovaná a očíslovaná a popelnice, také očíslované, byly diskrétně skryty na okraji budovy ve zvláštní budce, zamaskované popínavými rostlinami. Punc střední třídy, pomyslel si Steven, místo na všechno a všechno na svém místě.

Do budovy ho vpustil shrbený muž v modrém keprovém obleku a košili s umouněným límečkem, které měla pravděpodobně dodat na solidnosti úzká tmavá kravata, uvázaná do neuvěřitelně pevného uzlu. Držel velký svazek klíčů na kovovém kruhu, jako by to byl symbol jeho autority, a šouravý krok svědčil o tom, že se mu vyzouvají boty. Jeho pleť vypovídala o dlouhém přátelství s alkoholem, ale jeho dech byl cítit po peprmintu. Vlídně se Stevena zeptal, co tam chce. Steven mu ukázal průkaz a vysvětlil, proč tam přišel.

„Tak ještě jeden, co,“ řekl muž. „Ta chudák ženská má od chvíle, kdy zemřela, víc návštěv než za celou dobu, co tu žila.“

„To se stává často,“ odpověděl Steven, který se snažil navázat s mužem rozhovor pro případ, že by pro něj měl užitečné informace. „Na pohřbu se často objeví lidé, kteří by nepřešli ulici, aby zemřelého pozdravili, když byl ještě naživu.“

„Máte pravdu,“ souhlasil muž. „Víte, já se z toho stejně pořád nemůžu vzpamatovat.“ Povzdechl si. „Chudák slečna Danbyová. Vypadala docela spokojeně, když jsem s ní předminulý víkend mluvil. Ptala se mě na nějaký dobrý servis, kde by se jí postarali o auto. Poslal jsem ji k Dixonům na ulici Minto. Pracuje tam můj brácha.“

„Takže podle vás nevypadala na člověka, který si hodlá vzít život?“ sondoval Steven.

„Těžko říct,“ odpověděl domovník filozoficky. Naklonil hlavu ke straně a složil ruce za zády, aby vypadal moudře. „Jsou lidi, co se často tváří jako hrdinové. Skrývají před světem pravdu, jestli mi rozumíte.“

„Jasně,“ přikývl Steven a doufal, že nebude muset vyslechnout sérii příkladů. „Tak říkáte, že neměla mnoho přátel?“

„Jestli měla, moc málo se jich tu ukázalo,“ odpověděl muž. „Vlastně dost často jezdila na víkend pryč, ale možná to bylo pracovně.“

„Nic o tom neříkala?“

„Ona slečna Danbyová byla hodně uzavřená osoba, sama by o něčem takovém nevykládala, a já se zase nevyptávám,“ vysvětlil domovník.

„Samozřejmě že ne,“ přikývl Steven. Zeptal se, kudy se dostane k bytu.

„Třetí patro, druhé dveře. Ještě tam smrdí dezinfekce. Pámbu ví, co je to napadlo, aby to udělali.“

Steven si neuvědomil, že lidé z Veřejné zdravotní služby byt bezprostředně po pitevním nálezu důkladně dezinfikovali. Když otevřel dveře a vstoupil do předsíně, dostal toho plnou dávku. Zřejmě použili formaldehydovou „bombu“, aby měli jistotu, že se dezinfekce dostane všude a že žádné částice viru nezůstanou naživu. Bylo to účinné, ale pro Stevena nesnesitelné. Zápach formaldehydu nenáviděl od dnů svého studia na lékařské fakultě, kde se v roztoku této látky uchovávaly mrtvoly, na nichž studenti pracovali. Zakryl si ústa a nos kapesníkem, rychle otevřel okno v obývacím pokoji a počkal u něho, dokud se vzduch nevyčistil natolik, aby mohl chodit a rozhlédnout se kolem.

Byt byl velmi dobře zařízený, příjemně střízlivým způsobem – kvalitní kusy, ale v omezeném množství, takže vyvolával pocit světla a prostoru. Všiml si, že Ann Danbyová měla bohatou sbírku cédéček, všechna úhledně srovnaná ve speciálních poličkách vedle hudební věže značky Bang and Olufsen. Bližší pohled odhalil, že byla pečlivě srovnána podle abecedy. Steven přešel ke sbírce kazet a zjistil, že byl použit stejný systém. Vypovídalo to o logickém, organizovaném myšlení. Knihy však byly seřazeny tematicky a zabíraly tři řady černé kovové police, upevněné na zdi proti oknu.

Mnohé tituly souvisely s počítači a pravděpodobně také s prací. Zabraly téměř celou horní polici, ale z titulů na levé straně prostřední police byla zřejmá láska k poezii. Zvláště oblíbený byl zřejmě Keats, ale Auden, Rupert Brooke a Wordsworth byli také slušně zastoupeni. Na konci oddílu poezie těsně před předělem v polici bylo několik svazků poezie milostné. Stevenovi to připadalo až dojemné, když si představil tu dosti samotářskou a osamělou ženu, jak mu ji vykreslil vrátný.

Steven vybral knížečku básní Elizabeth Barrett Browningové a listoval v ní, dokud nedošel k básni, která bývala Lisina nejoblíbenější. „Jak miluji tě? Řeknu ti, jak asi.“ Zastavil se u posledního verše: „A dá-li Bůh, já chci po smrti lépe jen tě milovat“, a cítil, jak se mu stáhlo hrdlo. Odložil knihu a všiml si, že kousek dál je trojúhelníková mezera, jako by byla jedna kniha vytažená, takže knihy napravo od ní se sklopily zpátky. Rozhlédl se po místnosti a všiml si malé knížečky v modré vazbě, ležící na stolku pod lampou u křesla, které Ann Danbyová užívala nejvíc, soudě podle stojánku na dopisy a časopisy vedle něho.

Steven tam došel, zvedl ji a viděl, že poslední četbou, která jí dělala společnost, byly zřejmě Sonety Williama Shakespeara. Zkusil najít záložku, aby zjistil, jaká byla poslední báseň, kterou četla, ale nenašel ji. Naopak si ke svému překvapení všiml, že vakát je vytržený. Nebyl vyříznutý, protože tam zůstal zubatý zbytek papíru, jako by to někdo udělal ve vzteku. Nechápal, proč by tak pedantská žena provedla takovou věc, a podíval se po chybějící stránce v odpadkovém koši, ale nic nenašel. Potom si všiml kusu papíru na parapetu. Původně byl zřejmě zmačkaný, ale pak ho někdo narovnal, aby se dal prozkoumat. Domníval se, že ho policie našla na zemi, ale nepřisoudila mu žádnou důležitost. Byl to ten chybějící vakát. Něco tam bylo napsáno modrým inkoustem. Bylo to prosté „Mé lásce navždy“ a podepsáno „V“. Iniciála byla provedena ozdobným tahem. Že by to značilo extrovertní osobnost?

Steven se na chvíli posadil a uvažoval, proč se dosud nikdo nezmínil o příteli. Bylo to přehlédnutí, nebo snad… tajemství? Tajný milenec by mohl hodně vysvětlit, ale proč ho držela v tajnosti? Mohlo by „V“ patřit ženě? Ne každý se bez rozpaků otevřeně hlásil k homosexuálnímu vztahu, i v dnešních osvícených časech.

Steven si vzpomněl, jak si policista vybavil Annina poslední slova. „Všichni chlapi jsou parchanti.“ Nebylo to zrovna moc originální, ale teď to dávalo smysl a dalo se z toho celkem snadno usoudit, že ten V je muž. Fakt, že byl vztah udržován v tajnosti, také naznačoval, že je možná ženatý, ale ať byly jeho osobní údaje jakékoli, zjištění identity V mělo od této chvíle mimořádný význam, zvláště kdyby se mělo ukázat, že byl v letadle z Ndangy.

Steven dal knihu zpátky na její místo na polici a rychle přeběhl očima další tituly. Bylo tam pár biografií, zvláště současných i minulých politiků, půl tuctu příruček, několik obrazových publikací o francouzských impresionistických malířích a krásná literatura od Tolkienova Pána prstenů po Ostrov včerejšího dne Umberta Eca. Pravý roh nejspodnější police byl věnován příručkám horské turistiky, týkaly se Lakelandu, Snowdonie a skotských hor, ale byl tam také průvodce po Nepálu pro pěší turisty. Proč se ve složce Ann Danbyové neobjevila zmínka o tom, že je ráda ve volné přírodě? Nebo to také držela v tajnosti? Možná to byl koníček, který sdílela s V; možná to byla příčina jejích víkendových odjezdů. Anebo naopak si jen ráda o životě v přírodě četla.

Otázka byla vyřešena, když v šatně u hlavní ložnice našel vybavení na horskou turistiku. Byly tam dvě drahé větrovky, jedna červená a jedna z modré goretexové látky, a k nim barevně odpovídající vlněné svetry, které visely na ramínkách vedle spousty kvalitního oblečení do práce i pro volný čas. Na dně trůnily pohorky Scarpa, v nich byly nacpané tlusté ponožky. Batoh značky Berghaus a dvě turistické hole Leki byly opřené o zadní stěnu.

Menší ze dvou ložnic Ann používala jako pracovnu. Vévodil jí stůl z borového dřeva a velký výběr počítačového vybavení. Byly tam dvě kovové kartotéční skříňky a otočná židle, potažená světle béžovou kůží s odpovídající podnožkou. Steven to nedělal rád, ale bude muset prohledat zásuvky stolu, aby našel o životě Ann Danbyové více informací, v neposlední řadě i nějaká vodítka k tomu, kdo by mohl být V.

Fakt, že Ann byla osoba přímo posedlá pořádkem, se ukázal jako velká pomoc. Všechny výpisy z jejího bankovního účtu a kreditních karet byly úhledně uspořádány v pořadači velikosti A4. Byl tam zvláštní pořadač na účty za domácnost a jiný na doklady o hypotéce a pojištění. Trvalo mu jen několik minut, aby zjistil, že Ann Danbyová neměla žádné starosti s penězi. Její plat, poukazovaný třicátého každého měsíce přímo na její bankovní účet, byl více než dostatečný, aby pokryl všechny běžné výdaje, a zbytek byl dost velký na měsíční transfer pěti set liber na spořicí účet u Halifaxovy stavební společnosti. Tento účet v současnosti vykazoval zůstatek přes patnáct tisíc liber. Navíc měla ve zvyku každý měsíc plně splácet účty ze všech tří kreditních karet.

Steven výpisům z kreditních karet věnoval zvláštní pozornost, kvůli tomu, co mu domovník řekl o Anniných víkendových odjezdech. Nemohl však najít žádné pravidelné výdaje s tím spojené, ani vodítko prozrazující, kam jezdila. Znamenalo to, že její výlety byly spojeny se zaměstnáním a byly tedy placeny z firemního účtu? Jiná možnost byla, že platil někdo jiný – například V.

Ve spodní zásuvce stolu našel v kůži vázaný diář a s nadějí ho otevřel, ale zjistil, že to byl pouze diář na zapisování schůzek. Lepší než nic, uklidnil se a začal ho prohlížet, aby viděl, zda tam figurují víkendy. Zjistil, že ano, ale bez jakýchkoli detailů: přibližně každý třetí nebo čtvrtý víkend Ann prostě zapsala písmeno V. Posledních šest týdnů se však V neobjevilo u žádného víkendu, ale potom se najednou objevilo u pracovního dne, u čtvrtka v týdnu předtím, než Ann zemřela. Bylo tužkou zapsáno na odpoledne a Ann kolem iniciály namalovala tři soustředné kružnice.

Steven pocítil malou vlnku vzrušení, když si uvědomil, že schůzka přesně toho dne by mohla z V udělat podezřelého z toho, že Annu virem nakazil. Následující inkubační doba by souhlasila. Ale co se stalo se samotným V? Proč on tou chorobou neonemocněl? Steven se rozhodl, že v této chvíli nemá cenu ztrácet čas takovými starostmi. Jeho prvním úkolem musí být zjištění, zda v letadle z Ndangy měl některý z pasažérů křestní jméno začínající na V. Ve složce Sci-Med seznam pasažérů nebyl, tak o informaci požádal mobilním telefonem; měli mu seznam co nejdříve odmailovat.

Stevenovy úvahy přerušil zvuk klíče, který někdo strkal do hlavních dveří. Byl přesvědčen, že se policie ani zdravotnické úřady už o byt nezajímají. Právě se zvedal ze židle u stolu, aby zjistil situaci, když se ve dveřích pokoje objevili dva postarší lidé.

„Kdo sakra jste?“ vykřikl muž, očividně polekaný, že ho tam našel. Ruka ženy vylétla k ústům, oči měla rozšířené strachem.

„Promiňte,“ řekl Steven, který si uvědomil, že ti lidé jsou určitě rodiče Ann Danbyové. Cítil se jako skutečný vetřelec. „Obávám se, že tu došlo k nějakým zmatkům. Jsem doktor Steven Dunbar z inspektorátu Sci-Med. Jsem člen vyšetřovacího týmu. Policie mi dala váš klíč. Domníval jsem se, že si ho vyzvednete až zítra. Netušil jsem, že sem přijdete už dnes.“

„Policie nám klíč dala včera,“ řekl pan Danby. „Zítra jsme si měli vyzvednout náhradní. S vámi si člověk užije, jeden pitomý zmatek za druhým,“ stěžoval si. „Co chcete proboha ještě vyšetřovat? Copak jsme toho s manželkou nevytrpěli dost?“

„Věřím vám, že ano,“ odpověděl Steven soucitně. „Ale ještě se musí zjistit nějaké důležité věci. Jestli to se mnou vydržíte, opravdu bych se vás rád zeptal na pár věcí, když už jste tady.“

„Otázky, otázky, otázky.“ Danby si povzdechl. „Co chcete vědět tentokrát?“

„Měla Ann přítele?“

„Kristepane,“ štěkl Danby, „to všechno jsme už probrali s policií. Neměla přítele. Stal se snad nějaký zločin, že se na to pořád ptáte?“

„Ovšemže ne,“ odpověděl Steven, ale všiml si, že se jeho manželka podívala jinam, když odpovídal. Přišlo mu to podivné, trochu jako kdyby něco skrývala. To ho donutilo, aby se zeptal: „Jste si tím naprosto jisti?“

„Zatraceně, ovšemže jsem si tím jistý,“ řekl Danby.

„A co vy, paní Danbyová? Ann vám nikdy nic neřekla o nějakém mimořádném… přátelství?“

„Slyšel jste, co řekl můj manžel.“

Steven přikývl, ale stále se na ženu díval a ona se z jeho otázek očividně cítila nesvá, a ještě více z toho, že tak naléhá. Byl více než přesvědčený, že něco skrývá.

„Tohle je velmi důležité. Slibuji, že cokoli mi řeknete, bude uchováno v naprosté tajnosti.“

„Žádný přítel nebyl,“ vybuchl Danby. „A budete tak laskav a odejdete? Už jsme vám všem řekli všechno, co jsme mohli. Teď nás nechte dělat to, co musíme.“

„A to je co?“ zeptal se Steven jemně.

„Začít uklízet majetek naší dcery.“

Stevenovi bylo pomyšlení, že by v tom Danbyovým měl zabránit, dokud neprošťourá každý koutek života jejich dcery, tak nepříjemné, že se rozhodl odejít. Ujišťoval se, že šance, že by tam ta úzkostlivá Ann Danbyová o V něco nechala, je mizivá, a spíš si dělal naděje, že najde V na seznamu pasažérů.

„Samozřejmě,“ řekl. „Nebudu vám překážet.“ Koneckonců, uvažoval, když se vrátil do haly, kdyby paní Danbyovou trochu postrčil, pravděpodobně by mu mohla o V něco říct.

Steven si vzal do hotelu taxíka a připojil svůj laptop k telefonní lince ve svém pokoji. Spojil se se Sci-Med v Londýně a vybral si e-mail, který obsahoval seznam pasažérů letadla z Ndangy. Pečlivě ho prošel a zjistil, že je tam jediný pasažér s křestním jménem začínajícím na V. Byl to Vincent Bell a seděl na sedadle 31D.

„Třikrát hurá,“ zašeptal Steven. Pak si však uvědomil, že řada 31 byla daleko vzadu za řadou 5, kde seděl osudem pronásledovaný Barclay. Nevypadalo to, že by na palubě měli příležitost ke kontaktu. Ale mohli se setkat v nějakém jiném momentu cesty, třeba ve frontě na letišti, nebo vedle sebe seděli v odletové hale, pokud ovšem místa jako Ndanga měla odletovou halu. V této chvíli na tom vlastně nezáleželo. Teď záleželo na tom, aby Vincenta Bella co nejdříve vystopoval. Zavolal do Sci-Med a požádal o pomoc při získání jeho údajů. Odpověděli rychle, během hodiny mu poskytli základní informace. Získali je ze zpráv o cestujících, vytvořených zvláštním přijímacím centrem na Heathrow, které se zabývalo letadlem, jež přiletělo z Ndangy. Jako jeden z pasažérů, kteří nebyli během letu vážně ohroženi, byl Bell požádán, aby udal své jméno a adresu a jméno svého lékaře. To stačilo. Steven teď věděl, že Bell žije v Mulberry Lane 21 v Canterbury. Nebylo to nejpříhodnější místo k pěstování známosti s někým z Manchesteru, ale možná je Bell muž, který musí stále cestovat a přejíždět šest dní v týdnu ve svém služebním mondeu po dálnicích celé země. A nebo to byl naopak případ lásky, která prostě nezná hranic. Jak se často říká v novinových inzerátech, „smysl pro humor nezbytný“, ale „vzdálenost není překážkou“. Brzo už to zjistí sám; měl v plánu odjet ráno do Kentu.

Podíval se na hodinky a viděl, že když si nepospíší, přijde pozdě na schůzi v Městské všeobecné. Zavolal dolů na recepci, objednal si taxíka, dal si rychlou sprchu a převlékl se. Taxikář nebyl moc příjemný, protože musel čekat, ale peníze to všechno jako obvykle urovnaly, a než cesta skončila, vykládal už řidič Stevenovi své názory na současnou nákazu v nemocnici.

„Zatracený feťáci – měli by je vystřílet. Jednou narkoman, vždycky narkoman, to říkám já. Všechny ty kecy o odvykání jsou prostě na hovno, vyhazování peněz. A teď ještě přenášej svý nemoci na nevinný lidi. Je to hnusnej zločin.“

„Já jsem nevěděl, že ta nákaza je spojená s drogami,“ zkusil to Steven, když se mu podařilo skočit muži do řeči.

„Drogy jsou teď skoro ve všem, milej pane, věřte mi. Devadesát devět procent všech zločinů v tomhle městě je spojenejch s drogama, ať už tak, nebo jinak.“

„Ale já pořád nevidím souvislost s tím problémem ve špitále,“ namítl Steven.

„Narkomani jsou prolezlí nemocema, kámo, všichni. AIDS, žloutenka, salmonela, to všechno, a potom, když skončí v nemocnici, ještě nakazej sestry, že jo? Tak to chodí, kámo. Ty ubohý holky maj dost blbý práce i bez těch povalečů, od kterejch to chytnou. Všechny ty zmetky postřílet. To je jediná odpověď.“

Steven vystoupil z taxíku a pomyslel si, že pusté ostrovy mají taky něco do sebe. Chystal se omluvit za pozdní příchod, hned jak vejde do místnosti, ale s úlevou zjistil, že schůze ještě nezačala a že ještě mají přijít dva další lidé. Hlavní lékař George Byars využil pauzy k tomu, aby ho seznámil s přítomnými. Bylo to příliš mnoho jmen, než aby si je Steven zapamatoval, tak se pokusil naučit se jim ve skupinách. Byli tam tři lidé z manchesterského odboru sociálních věcí. Vedl je malý zavalitý muž jménem Alan Morely, který si zřejmě oblíbil džínové obleky. Týmu pěti epidemiologů velel podmračený muž s šedým plnovousem, který mu byl představen jako profesor Jack Cane. Všichni vypadají přísně akademicky, pomyslel si Steven, úzká ramena, krátkozraké oči a špatně skrývaná podrážděnost nad zjevnou zabedněností zbytku světa. Byly tam čtyři vrchní sestry, včetně vedoucí sestry nemocnice, slečny Christieové, bez udání křestního jména, a nakonec malá delegace z ministerstva zdravotnictví v Londýně. Tuhle poslední skupinu vedl uhlazený muž jménem Sinclair, který se hodně usmíval, ale vypadal na dobrého hráče pokeru.

Steven přijal hrnek kávy, ale zatímco ho popíjel, uvědomoval si nevlídné pohledy od skupiny epidemiologů a nabyl dojmu, že je jeho přítomnost patrně rozčiluje. To pro něho nebylo nic nového, často se s tím na svých akcích setkával. Externí vyšetřovatele málokdy vítali s otevřenou náručí ti, kdo tam už byli doma.

Díky tomu se prostě naučil spoléhat sám na sebe. Když mu někdo nabídl pomoc, byl to bonus. Výrok Johna Donna, že žádný člověk není ostrov, je možná pravdivý, ale z něj se během let stal docela slušný poloostrov. Zdálo se mu, že se týmoví hráči – ti, o kterých měla společnost tak vysoké mínění – pohybují vždycky rychlostí nejpomalejšího člena týmu. Skutečnost, že Země obíhá kolem Slunce, objevil Galileo, a ne tým nebo jím vedená skupina.

Dva chybějící lidé přišli; byli to starší lékaři ze zvláštního oddělení.

„Ztratili jsme další dva,“ řekl jeden z nich jako vysvětlení.

„Ty dva, o kterých jste uvažovali dnes ráno?“ zeptal se Byars.

„Ano.“

„Nějaké nové případy?“

„Ne, ale když předpokládáme nanejvýš desetidenní inkubační dobu – pro lidi z Heathrow to bylo ve skutečnosti méně – zbývají nám ještě čtyři. Držte palce, v této chvíli to vypadá dobře.“

„Potom myslím, že máme důvod k optimismu,“ řekl Byars. „Jak probíhají kurzy bariérové péče, slečno Christieová?“

„Velmi dobře. Výzva k dobrovolným sestrám měla dobrou odezvu, což jsem tušila. Myslím, že si můžeme klidně říct, že v tuto chvíli máme navrch.“

„Gratuluji.“ Obrátil se k Morelymu a zeptal se: „Jak jsme na tom s kontakty? Jsou tam nějaké problémy?“

„Zdá se, že všichni přátelé a příbuzní, které jsme vyhledali, chápou vážnost situace a smířili se s tím, že zůstanou deset dní doma. Zatím jsme proti tomu neslyšeli nějaké velké námitky,“ odpověděl Morely. „Myslím, že totéž platí pro nemocniční sestry?“

Jedna žena ze skupiny ošetřovatelek potvrdila, že tomu tak je.

„Výborně,“ řekl Byars. „A co akademici? Nějaký pokrok v hledání zdroje nákazy, profesore?“

„Ještě ne,“ připustil Cane. „Ale dnes odpoledne jsme dostali jednu zajímavou zprávu. Porton říká, že virus z Manchesteru je identický s tím z Heathrow.“

7

Steven se vrátil ze schůze do hotelu a měl ze všeho dobrý dojem. Zpráva, že viry z Manchesteru a z Heathrow jsou identické, by ho moc netěšila, nebýt jeho nálezů v bytě Ann Danbyové. Vypadalo to, že pojítkem je Vincent Bell, což by se mělo definitivně potvrdit další den. Jestliže se to potvrdí a jestliže lékařské týmy v Manchesteru budou i nadále epidemii důsledně kontrolovat, byla by naděje, že se celá záležitost do konce příštího týdne stane historií.

Zbyla by jediná záhada – jak se původně nakazil tou nemocí Humphrey Barclay. Možná to není prakticky důležité a epidemie bude vymýcena i bez tohoto zjištění, připustil Steven, ale tušil, že ho ta otázka bude nějakou dobu žrát. Kdyby byla odpověď v Africe, a zdálo se, že určitě je, pravděpodobně by tam už zůstala. Bylo by to zase jen jedno další tajemství černého kontinentu.

Hned ráno odletěl Steven do Londýna a u přepážky společnosti Hertz si najal auto. Provoz na dálnici A2 byl hustý, jak očekával, ale stejně se mu podařilo dojet do Canterbury do oběda. Nechal auto na jednom z velkých parkovišť na okraji města. V ostrém zimním slunci se prošel po hlavní třídě, aby si koupil plán města a našel si v něm Mulberry Lane, ale také proto, že si to staré město chtěl zase prohlédnout.

Dlouho už tam nebyl, přestože měl pro Canterbury slabost, protože tam v mládí strávil řadu letních prázdnin a pracoval v Kentu na venkově v ovocném sadu svého strýce. Považoval tu krajinu za typicky anglickou, odlišnou od severu, na který byl víc zvyklý. Tady byla spíš duše Anglie než její svaly. Obrovská katedrála stále dominovala městu a zdálo se, že ovlivňuje všechno v něm, od názvů úzkých uliček až po nabídku knihkupectví; váha její historie tvořila téměř hmatatelně most mezi minulostí a přítomností. Kolem prošla štěbetající skupina sborových zpěváků z katedrální školy, kteří se nijak nestyděli za své sutany, a připomněla Stevenovi, že do Vánoc zbývá už jen něco málo přes měsíc. Brzy se budou zpívat koledy.

Mulberry Lane, kterou nakonec našel, pozůstávala z řady hezkých domečků, zadní stranou obrácených k řece Stour. Docela by se hodily do knihy Žabákova dobrodružsiví a on téměř očekával, že se každou chvíli objeví Krysa a Krtek a budou se dohadovat o nějaké hlouposti. Našel domek, který hledal, vyšel po klikaté štěrkové pěšině a zaklepal na těžké dřevěné dveře. Po chvilce otevřel dveře zavalitý muž s obarvenými kaštanovými vlasy přečesanými přes pihatou pleš a začal si ho důkladně prohlížet. Měl na sobě zástěru s obrázky veteránů a otíral si ruce do utěrky.

„Pan Bell?“ zeptal se Steven.

„Ne, co mu chcete‘?“ zajímal se muž. Trochu si šlapal na jazyk.

„Jmenuji se Dunbar. Jsem vyšetřovatelem inspektorátu Sci-Med. Rád bych si promluvil s panem Bellem.“

Muž se otočil a zavolal: „Vincente! Je tu velkej fešáckej policajt a chce tě vidět. A koukej si připravit nějaký dobrý vysvětlení, zlato, to ti povídám.“

Znovu se obrátil k Stevenovi a řekl: „A vy snad nejspíš pojde dál.“

Steven vkročil do domku s pocitem, že se jeho pěkná teorie začíná rozpadat v prach. Vincent Bell vešel do pokoje a jediným slůvkem „Ahoj“ se mu dokonce podařilo odfouknout i ten poslední prach. Bell byl nepochybně homosexuál; určitě nebyl tajným milencem Ann Danbyové.

„Jak vám můžu pomoct?“ zeptal se Bell. Protáhl svou otázku s neskrývaným obdivem.

„Je pravda, že jste byl nedávno pasažérem toho nešťastného letu z Ndangy, pane Belle?“ zeptal se Steven a vůbec si nebyl jistý, co si teď počne.

„To jsem opravdu byl a věříte, že se ještě teď probouzím celý zpocený, když na to pomyslím, no řekni, Simone? Jak povídám, Bůh byl tehdy ke mně milostiv.“

„Vám vůbec nebylo špatně?“

„Ne, zlato, to je čistá pravda. Mohl bych vás nalákat na malý obídek? Zrovna jsme se na něj chystali.“

Steven byl nabídkou zaskočený, ale protože byla jeho teorie rozmetána na kousky a nevěděl, co jiného říci, odpověděl téměř automaticky: „To by od vás bylo moc hezké, děkuji.“

Sedl si ke stolu a dostal mrkvovou polévku s koriandrem a salát z uzené makrely, který připravil Simon. K tomu vychlazené australské bílé víno.

„Dobrá, co byste ještě rád věděl?“ zeptal se Bell. Ve skutečnosti nic, ale Steven ze zdvořilosti položil pár otázek. „Měl jste vůbec nějaký kontakt s tím nemocným pasažérem, Humphreyem Barclayem?“

„Bohudík ne. Podle všeho byl v hrozném stavu.“

„A co žena jménem Ann Danbyová?“

Bell vypadal rozpačitě. „Ne, promiňte. Byla taky v letadle?“

„Ne, ale bydlí v Manchesteru.“

„Chudák ženská. Jak ta s tím souvisí?“

„Myslím, že už nijak,“ odpověděl Steven rezignovaně. „Nebyl jste v poslední době v Manchesteru, pane Belle?“

„V poslední době ne, vlastně nikdy, mám-li říci pravdu – a tak to podle mého i zůstane,“ odpověděl Bell a jeho partner souhlasně přikývl. „Že prý tam pořád prší.“

Steven se usmál a řekl: „Nerad bych byl nezdvořilý, ale můžu se vás zeptat, proč jste byl v Ndanze?“

„Obchod, zlato. Africké umění a řemeslo. Máme se Simonem firmu, která prodává africké řezby a umělecká díla pro zoologické zahrady a přírodní parky. Potřebovali jsme nějaký nový sortiment, tak jsem tam pro něj zaletěl. Získal jsem pár pěkňoučkých vyřezávaných nosorožců. Nechtěl byste se na ně podívat?“

Steven řekl, že už by opravdu měl jít, protože má ještě spoustu práce. Nebyla to přesně pravda, ve skutečnosti měl rande s depresí ze své marné cesty a potřeboval na ni být sám. Zmýlil se. Ať byl V kdokoli, určitě to nebyl Vincent Bell.

Během oběda se obloha zatáhla, a když šel zpátky k autu, začalo pršet. Hodilo se to k jeho náladě. Chvíli seděl na parkovišti, uvažoval o nevypočitatelnosti osudu a přemítal, jaký bude jeho příští tah. Bell byl jediným pasažérem ze seznamu s křestním jménem na V, ale bylo tam pár pasažérek, které předtím pod vlivem posledních slov Ann Danbyové o mužích vyloučil. Uvažoval, zda se nedopustil chyby, když to udělal. Její poznámka, napadlo ho, možná neměla žádnou spojitost s koncem její milostné aféry… Ale stejně se mu to nezdálo. Byla by to příliš velká shoda okolností. Rozhodl se zatím ženy ze seznamu nenavštěvovat. Radši se pokusí přinutit matku Ann Danbyové, aby prozradila, co ví o vztahu své dcery. Něco mu říkalo, že ona přesně ví, kdo je V.

Steven strávil noc ve svém bytě v Londýně a ráno odletěl zpátky do Manchesteru. Neměl moc dobrou náladu, už když nastupoval do letadla, ale sotva otevřel noviny, které mu podala letuška, spadla až na dno.

„JE TO EBOLA?“ ptal se titulek.

Příběh, který se soustředil na epidemii v Manchesteru, svědčil o tom, že noviny identifikovaly Ann Danbyovou jako zdroj epidemie. Vyšlo najevo, že novinám zatelefonovala Annina matka, rozzuřená, že bulvár střídavě popisuje její dceru jako prostitutku nebo narkomanku, zatímco rozhodně nebyla ani jedno ani druhé. Když tohle vyjasnila, pokračovala tím, že vyzradila novinářům otázky, které úřady kladly jí a jejímu manželovi. Když se zmínila, že se jí ptali na Afriku a spojení s lidmi z letadla z Ndangy, novináři potom skočili. „PĚT MRTVÝCH V LONDYNĚ, ČTYRI V MANCHESTERU. KOLIK JICH JEŠTĚ BUDE?“ chtěli vědět. Obvinili úřady ze zamlčování pravdy a potom naznačili podobnost s krizí okolo BSE: „NEPOUČILI SE?“

„Doprdele,“ zamumlal Steven, což způsobilo, že se muž na vedlejším sedadle ohlédl a řekl: „Je to odporné. Je to jen můj dojem, nebo nám přibude nějaká nová nemoc pokaždé, když lékařská věda vyléčí nějakou starou?“

„Zaručeně to tak vypadá,“ řekl Steven, ale přitom myslel na to, že jeho naděje, jak si promluví s paní Danbyovou, právě vylétly komínem: její dům budou obléhat novináři ze všech ostatních novin. Když přijel, šel přímo do Městské všeobecné, kde musel čekat, než mluvčí nemocnice, který se chopil své příležitosti, hlasem volebního komisaře po doplňkových volbách učinil prohlášení k novinářů a televizním štábům shromážděným u vrat. „V této chvíli můžeme říct jen to, že ta nemoc určitě není Ebola,“ uzavřel. „Děkujeme vám všem, že jste přišli.“

„Jak si tím můžete být v tomto stadiu jisti?“ zavolal někdo z davu.

Mluvčí mu věnoval malý nadřazený úsměv a řekl: „Protože nás vědci z Portonu ujistili, že –“

„Z Portonu? Z Porton Downu? Z toho ústavu pro biologické zbraně? Povídáte, že je v tom zapojený Porton Down?“ ječel reportér.

Mluvčí zbledl. „Byla to jen rutina –“

„Ježíši!“ vykřikl novinář a zuřivě si zapisoval. Na nešťastného muže začaly pršet otázky. Zvedl ruce asi s takovým úspěchem, jako když král Canute poroučel moři. Všichni chtěli vědět, proč se o virus zajímá Porton Down.

Steven se protáhl davem a ukázal průkaz policistovi u brány; ten ho s kyselým úšklebkem pustil dovnitř. „Tak tomu se říká davové šílenství,“ řekl. „Ve srovnání s těmihle vypadají žraloci jako tresky.“

Steven našel George Byarse v jeho kanceláři na improvizované schůzce s ředitelkou Veřejné zdravotní služby v Manchesteru, doktorkou Caroline Andersonovou a jejím zástupcem, mladým kučeravým mužem, který se jmenoval Kinsella. Pozvali ho, aby se k nim připojil.

„Problémy?“ zeptal se Steven.

„Mysleli jsme, že jsme z toho skoro venku, ale nejsme,“ řekl Byars. „Jedna slečinka si včera večer vyšla na procházku.“

„To snad není nutně konec světa,“ namítl Steven.

„Dotyčná dáma je osmnáctiletá sestra řidiče sanitky, který leží na zvláštním oddělení; včera večer se vyplížila ven a šla do města na diskotéku,“ informovala ho Caroline Andersonová.

„Ale pokud se cítila dost dobře, aby šla tancovat –“ poznamenal Steven.

„Jenže dnes ráno se dobře necítí,“ přerušil ho Kinsella. „Bolí ji hlava a myslí si, že na ni leze chřipka.“

„Aha, už rozumím,“ zašeptal Steven, který si uvědomil souvislosti.

‚Doufala jsem, že jsme přesvědčili všechny kontaktní osoby, aby inkubační dobu přečkaly doma,“ podotkla Caroline.

„Teenagery nepřesvědčíte o ničem, o čem nechtějí slyšet,“ prohlásil Byars, jako by z něho mluvila nějaká trpká osobní zkušenost.

„Právě jsme diskutovali o tom, jestli máme vyzvat všechny děti, které byly na diskotéce, aby se přihlásily, nebo… jestli s tím máme v tomto stadiu počkat,“ řekla Caroline.

Steven je informoval o tom, co právě sdělil mluvčí novinářum.

„Zatraceně!“ vykřikl Byars. „Měl tam jít a jen všechny ujistit, že to není Ebola. Teď to vypadá, že je přesvědčil, že je to něco ještě horšího; virus z černé laguny. To nám ještě chybělo.“

„Kdybych se řídila předpisy,“ podotkla Caroline, „měla bych si ty mladé svolat, ale dá se věřit tomu, že dokážeme přesvědčit další stovku teenagerů, že by měli zůstat příští dva týdny doma? Mám pocit, že bychom jen zaseli semínka paniky a strachu.“

„No, je to na vás, Caroline,“ řekl Byars potichu.

„Já vím,“ přiznala se sklíčeným úsměvem. „Na nikoho to neházím. Včera večer bylo na té diskotéce dvě stě lidí. Mám vyvěsit výzvu, aby se sem dostavili, a prostě jim říct, že se dostali do styku se smrtelným virem, se kterým nic nesvedeme? Nebo to mám pozdržet, dokud nebudeme vědět víc?“

Neočekávala odpověď a nikdo ji také nenabízel.

„Jak říkám, je to na vás,“ znovu opakoval Byars.

„Nejsem si jistá, že výzva by mezi dětmi vyvolala cokoli jiného než totální paniku,“ povzdechla Caroline. „Já to risknu a počkám s tím, dokud nebudeme vědět, že se tam skutečně vyskytl nějaký problém.“

„Koneckonců si ještě nejsme jisti, že ta dívka tu nemoc má,“ řekl Kinsella. „Může se ukázat, že je to chřipka, nebo dokonce jen kocovina.“

„Takže je rozhodnuto: žádná výzva?“ zeptal se Byars.

„Rozhodnuto. Zatím to nechám,“ odhodlala se Caroline. „Zítra možná budeme o stavu toho děvčete vědět víc.“

Byars jim připomněl, že další den ve tři odpoledne bude velká schůze, a Caroline s Kinsellou odešli.

Když byli pryč, zeptal se George Byars Stevena na jeho pokroky při stopování zdroje nákazy.

„Myslel jsem, že jsem mezi těmi dvěma epidemiemi našel spojení, ale ukázalo se, že jsem se mýlil,“ přiznal se Steven.

„Profesor Cane taky nemá moc štěstí. Zdá se, jako by se ten prokletý virus vynořil odnikud.“

„Ne,“ nesouhlasil Steven, „to se nestalo, to je jediná věc, kterou si můžeme být absolutně jistí.“

Cestou zpátky do hotelu požádal Steven taxikáře, aby zajel do ulice, kde bydlí Danbyovi. Jak předpokládal, před bungalovem kempoval dav kameramanů a zpravodajských redaktorů a taxík musel zpomalit, aby projel kolem jejich bezohledně zaparkovaných vozidel.

„Proč to zajímá vás?“ zeptal se podrážděně taxikář.

„Jen jsem zvědavý,“ odpověděl Steven.

„Ti ubožáci mají dost starostí, i kdyby tu neobcházeli čumilové jako vy.“

„Asi máte pravdu,“ souhlasil Steven nepřítomně.

„Jestliže chcete slyšet můj názor –“

„To nechci,“ odsekl Steven, a tak dokončili cestu v trapném mlčení.

Když se dostal do svého pokoje, objednal si u pokojové služby kávu a obložené chleby a znovu listoval složkou Sci-Med. Hledal něco, co třeba přehlédl. Obával se, že potrvá pár dní, než zájem tisku o Danbyovy utichne natolik, aby měl šanci promluvit si s paní Danbyovou. Mezitím potřeboval něco dělat a jeho pozornost se nakonec soustředila na firmu, ve které Ann Danbyová pracovala. Tyne Brookman, vydavatelství akademické literatury na Lloyd Street. Mělo ho to napadnout dříve, řekl si. Ann třeba měla mezi zaměstnanci nějakého přítele nebo kolegu, někoho, komu se možná svěřila. To určitě stojí za pozornost. Ale nejdřív si najme auto. Začalo to vypadat, že tu nějaký čas pobude. Požádal hotelovou recepci, aby to zařídila, a během hodiny byl na parkoviště spolehlivě přistavený Rover 75.

U hotelové recepce Steven prostudoval pláň města a potom vyrazil z parkoviště, objel jižní stranu radnice ve Fountain Street a chtěl zatočit do Lloyd Street. Na poslední chvíli uviděl, že je tam zakázaný vjezd, zapomněl na místní systém jednosměrných ulic. Musel objet ten blok po Albert Cross Street a zahnout tam ze západu z Deansgate.

Prostory firmy Tyne Brookman se nacházely v třípatrové viktoriánské budově, začernalé od stoleté špíny dopravního provozu. Vysoké stropy zápasily s chabým osvětlením, což mělo za následek neúčinné mdlé žluté světlo ve vstupní hale a celkový depresivní a pochmurný ráz. Dveře z neprůsvitného skla označené nápisem Recepce, vyvedeným v černých nalepených písmenech, se zasekly ve futru, když vzal Steven za kliku. S rachotem se otevřely, jakmile vynaložil větší sílu.

„Zasekávají se,“ oznámila mu zbytečně pohledná dívka za stolem.

Steven ukázal svůj průkaz a zeptal se, zda by mohl mluvit s někým z vedení.

„Pan Finlay je pryč a pan Taylor je na pohřbu svého bratra,“ odpověděla dívka.

„Tak snad někdo jiný?“ zkusil to Steven a nechápal, proč tolik firem používá jako mezičlánek mezi sebou a veřejností vyslovené debily.

„Můžete mi říct, kvůli čemu to je?“ zeptala se dívka.

„Znala jste slečnu Danbyovou, která tady pracovala?“

„Moc ne. Pracovala v počítačích.“

„Tak co takhle někdo z počítačů?“ navrhl.

„Mohla bych zkusit paní Blackovou – ta pracuje v počítačích,“ řekla dívka. Nadhodila to jako otázku a Steven kývl. Zatímco telefonovala, rozhlédl se kolem sebe. Na fádních žlutých stěnách visely vánoční řetězy. Visely dolů asi v metrových intervalech. Jeden usmívající se sob cválal nad plakáty s reklamami na nejnovější knihy vydavatelství. Čestné místo dostaly Molekulární shoda proteinových interakcí a Evropský pohled na americké firemní právo.

„To musí být bomby,“ poznamenal Steven, když dívka skončila s telefonováním. Nepřítomně se na něho podívala, potom řekla: „Paní Blacková vás přijme. Sedí o patro výš, v čísle 112.“

Ukázalo se, že paní Blacková je velmi přitažlivá blondýna něco přes třicet. Měla na sobě bílou blůzu a úzkou tmavomodrou sukni. Když Steven vešel, vstala od stolu a podala mu ruku. „Hilary Blacková. Jak vám mohu pomoci, doktore Dunbare?“ zeptala se přátelským a příjemně kultivovaným hlasem.

„Vlastně nevím,“ přiznal Steven. „Pokouším se vytvořit si obrázek, jak žila Ann Danbyová, takže obcházím lidi, kteří ji znali. Doufám, že mezi ně patříte?“

„Byla tady správkyní systémů.“

„A vy jste?“

„Teď jsem správkyní systémů já; byla jsem Annina asistentka.“

„Aha. Znala jste ji dobře?“

„Byla to skvělá pracovnice.“

„To ale není přesně to, na co jsem se ptal.“

„Příležitostně jsme si po práci zašly na skleničku, jednou za čas na pizzu a tak, kolegyně, spíše než přítelkyně.“

Steven přikývl a zeptal se: „Jak byste ji popsala?“

Hilary Blacková si poposedla na židli a nadýchla se. „Příjemná, zodpovědná, spolehlivá, inteligentní, diskrétní…“

„Osamělá?“

„Osamělá? To myslím ani ne. Ann nebyla osamělá. Osamělost označuje stav, který je člověku vnucen. To nebyl Annin případ. Lidé ji měli rádi. Ale ona si je ráda držela od těla.“

„Co jste si pomyslela, když jste se dozvěděla, že si vzala život?“

„Byla jsem šokovaná; to jsme byli všichni.“

„Ne překvapená?“

„Ano… to taky,“ souhlasila Hillary, ale už ne s takovou jistotou.

„Zaváhala jste.“

„Ann něco trápilo, něco, co ji sužovalo přinejmenším měsíc předtím, než zemřela. Před většinou lidí to skrývala, jednoduše proto, že byla zvyklá skrývat před lidmi většinu věcí. Protože jsme spolu pracovaly, poznala jsem, že je kvůli něčemu ustaraná nebo deprimovaná, ale neřekla, kvůli čemu.“

„Zeptala jste se jí?“

„Ano, chtěla jsem jí pomoct, ale ona mě odmítla. Taková Ann prostě byla. Ale teď, když o tom přemýšlím, si vzpomínám, že jsem si vlastně v jednu chvíli myslela, že se z toho dostala. Byl to jeden den v tom týdnu předtím, než zemřela, kdy sem přišla a byla zase samý úsměv. Ale vydrželo to jen ten jeden den.“

„Nevzpomínáte si náhodou, který den to byl?“ zeptal se Steven.

„Počkejte chvíli.“ Hilary otevřela svůj diář a listovala stránkami. Pak jela ukazováčkem dolů po jedné stránce. „Musel to být čtvrtek,“ řekla. „Čtvrtek osmnáctého listopadu.“

„Děkuji vám,“ řekl Steven. Čtvrtek 18. listopadu byl den, který byl v Annině diáři označen jako den, kdy se měla setkat s V – naposledy, jak se ukázalo.

„Znamená to něco?“ zeptala se Hilary.

„Samo o sobě nic.“ Steven se usmál. „Ale kostičky se skládají. Měla Ann přítele?“

„K žádnému se nikdy nepřiznala.“

„To je divná odpověď.“

„Dobře, tak ne, neměla přítele,“ řekla Hilary.

„Ale měla,“ zkusil to Steven.

Hilary se s úsměvem vzdala. „Možná měla. Měla jsem podezření, že má. Myslím, že byl asi ženatý.“

„Předpokládám, že jí nikdy neuklouzlo jméno?“

„Myslím, že jednou ano, ale tak dobře to zamaskovala, že jsem to tak nějak pustila z hlavy jako výplod své fantazie.“

„Pokračujte.“

„Povídala jsem jí o rozhovoru, který jsem viděla v televizi. John Humphrys se vyptával Michaela Heseltina na Palác tisíciletí a ona řekla něco jako ‚Tenaten říká, že ty řeči o přestavbě města jsou snůškou blbostí,‘ a já řekla, ‚Kdo je Tenaten?‘ Ona se trochu začervenala a řekla: ‚Ale jenom někdo, s kým jsem mluvila.‘ Já vím, na co se mne teď zeptáte, ale myslím, že si na to jméno nevzpomenu. Byl to jen okamžik.“

„A co kdybych vám třeba napověděl, že to jméno začíná na V?“ řekl Steven.

„Ano,“ přisvědčila Hilary a oči jí zazářily. „Už si vzpomínám. Byl to Victor.“

8

„Ještě jste mi neřekl, nač si vlastně potřebujete vytvořit o Ann obraz,“ zeptala se Hilary. „Myslela jsem, že se zajímáte spíš o její chorobu než o její sebevraždu.“

Steven přisvědčil, že je to tak.

„Je to neuvěřitelné, v novinách píšou, že je to Ebola.“

„Ebola to není.“

„Tedy něco stejně ošklivého?“

Steven přikývl: „Zřejmě ano.“

„Ale jak mohl někdo jako Ann něco takového chytit? Ona přece nijak často nelétala? Vím jen o jedné její cestě do zahraničí a to už bylo před pár lety.“

„Na to právě musím přijít,“ odpověděl Steven.

„A vy si myslíte, že s tím mohl mít něco společného ten muž, ten Victor?“

„Musím prozkoumat všechny možnosti, jak se říká,“ řekl Steven. „Řekněte mi, věděla jste, že se Ann věnovala horské turistice?“

Hilary se na něj nechápavě podívala. „Ne, to je fakt? To je pro mne naprostá novinka. Ani mi na to nepřipadala.“

Steven cítil, že právě o něco pokročil. Jestli Ann dělala s horskou turistikou tajnosti, pak to patrně bylo něco, co provozovala s Victorem. „Myslíte, že bych se mohl podívat na její pracoviště?“ zeptal se.

„Jistě. Já jsem se rozhodla, že se tam nenastěhuju, takže máte štěstí. Nikdo se tam ničeho nedotkl.“

Zavedla Stevena do místnosti, která byla na téže chodbě o troje dveře dál. Působila studeně a nevlídně, jako opuštěný sklep.

„Brr, domovník tady vypnul topení,“ řekla Hilary, když rozsvítila. „Co kdybych vás tu nechala samotného?“

Steven tedy zůstal sám v kanceláři, která patřila Ann Danbyové. Byla velká, čtvercová a měla stejně vysoký strop jako ostatní místnosti. Připomínala mu školní třídu obecné školy ze starých dob. Byla tam dvě vysoká okna s vyhlídkou na cihlovou zeď necelých dvacet stop od nich. Steven k nim přistoupil a podíval se dolů na vydlážděnou uličku, po níž se ve větru prohánělo smetí a na jejímž konci v nadcházejícím soumraku přerušovaně blikala světla aut jedoucích po hlavní ulici. Povzdechl při představě, jak se asi na takovém místě dá pracovat, usedl za stůl a rozsvítil stolní lampu. Žluté jezírko světla bylo vítaným ostrůvkem v tom moři šera.

V Annině kanceláři panoval stejně pečlivý pořádek a smysl pro detaily jako v jejím bytě. Každý z projektů, na kterém pracovala, měl na polici nad počítačem vlastní šanon a na první straně každé složky byly podrobnosti o tom, kde jsou uloženy v počítači a kde jsou uloženy podklady k nim. Momentálně připravovala návrh nového mzdového systému společnosti a množství detailních údajů k němu zaručovalo, že Hilary Blacková bude moct bez obtíží navázat na její dílo. Druhý projekt se zabýval počítačovými grafickými ilustracemi pro knihu o italské renesanční architektuře, kterou mělo nakladatelství vydat později na jaře.

Osobních věcí tu bylo poskrovnu, žádné dopisy ani pohledy, které by se netýkaly její práce. Stolní kalendář obsahoval pouze pracovní schůzky a schůze, s jednou výjimkou. Ann si zapsala, na kdy se objednala ke kadeřníkovi: bylo to ve středu 17. listopadu v půl šesté, a to do salonu jménem Marie Claire. To datum bylo zajímavé. Bylo to den před tím, než se měla sejít s Victorem.

Na stěnách viselo pár reprodukcí, které, jak předpokládal, byly Anniny vlastní, hlavně od proslulých malířů Canaletta a Moneta, ale i méně známý akvarel afrických fialek od Rosy McEvan, který na něj zapůsobil svým pozoruhodným smyslem pro detail. Vysvětloval, proč se Ann tak líbil. Na knihovničce stálo několik rámečků s fotografiemi Ann při různých podnikových událostech. Jedné z nich si všiml už v jejím bytě. Byla to ta, na které měla růžové šaty a potřásala si rukou s nějakým pánem, který měl na krku úřední řetěz, zatímco okolo přihlíželo se strnulými úsměvy několik dalších pánů v oblecích. Na druhé fotografii stála mezi lidmi sledujícími důstojnou dámu ve velikánském klobouku, jak přestřihuje stuhu při zahájení čehosi, co na fotografii nebylo.

„Ta ženská si náramně hlídala své soukromí,“ zamumlal Steven, když skončil. Zhasl všechna světla a vrátil se k Hilary Blackové, aby jí předal klíč.

„Našel jste něco?“ zeptala se ho.

Steven zakroutil hlavou. „Vlastně nic. Nedá se říct, že by nechávala na věcech pečeť své osobnosti. Ale je tam pár fotografií…“

„Z naší oslavy stoletého jubilea,“ vysvětlila Hilary. „Uspořádali jsme ve velkém sále v přízemí výstavu naší publikační práce. Rozumíte, takové ocenění toho množství titulů, které jsme vydali. Dostavila se tam zdejší honorace a zahajovala to nějaká hraběnka nevím odkud.“

Steven se té neuctivosti musel usmát.

„Nepřišlo si to prohlédnout zrovna moc lidí kromě takových těch univerzitních typů. Myslím ostatně, že byli jediní, kdo porozuměli aspoň titulům,“ poznamenala Hilary.

„Vaše knihy opravdu nejsou ve výlohách moc vidět,“ souhlasil Steven.

Hilary zvedla knihu, kterou měla na stole.

„Zbraně ve starém Římě. Tohle například není zrovna dojemný příběh o chlapci a jeho pejskovi, že ne?“

Steven se usmál a poděkoval jí za pomoc.

„Nemáte zač.“

„Ještě jedna věc. Nemůžete mi říct, kde bych našel kadeřnictví Marie Claire?“

„Nečekala bych, že zrovna tohle bude vaše doména, ale není to odsud daleko. Až vyjdete ven, zahněte doleva a pak je to druhá ulice vpravo.“

Steven vyšel z budovy a zjistil, že venku padá studené a vlhké mrholení. Vytvářelo kolem pouličních světel mlhavá zářivá kola a měnilo zvuk pneumatik na silnici, kde už začala večerní špička. Rozhodl se, že nechá auto, kde je, a půjde hledat salon pěšky. To se mu také bez větších potíží podařilo. Uvítal teplý závan, který ho uvnitř zasáhl, méně už pachy různých preparátů a laků na vlasy. Setřásl z vlasů dešťové kapky, narovnal si límec u saka a zavřel za sebou dveře.

„Bohužel za chviličku zavíráme,“ oslovila ho recepční za půlkruhovým pultem. „Nechcete třeba objednat?“

Steven jí sdělil, o co mu jde, ukázal jí svůj průkaz a byl uveden k majitelce, kypré plavovlasé dámě, která se bez valného úspěchu snažila bojovat s věkem nadbytečnou vrstvou mejkapu. Pozvala ho až dozadu. „Co pro vás vlastně můžu udělat?“ zeptala se chraplavým hlasem, který svědčil o nadměrné spotřebě cigaret.

„Říká vám něco jméno Ann Danbyová?“ zeptal se Steven.

„Vždyť my dnes celý den o ničem jiném nemluvíme!“ zvolala kadeřnice. „Dneska ráno stálo v novinách, že snad zrovna ona způsobila tu epidemii v nemocnici. Ani ne před dvěma týdny byla tady a nechala si udělat hlavu. Teď se snad musím modlit, abychom byly v pořádku. Říkají, že je to to africké svinstvo. Pane Bože, a já jsem ji sama dělala!“

„Myslím, že si určitě nemusíte dělat starosti. Vzpomínáte si na něco okolo té její návštěvy?“

„Co jako máte na mysli?“

Steven do toho skočil rovnýma nohama. „Neříkala náhodou, proč si chce dát upravit vlasy?“

Žena chvilku přemýšlela a pak odpověděla: „Pokud si vzpomínám, vůbec toho moc nenapovídala. Byla to taková rezervovaná nebo důsledně nesdílná dáma, podle toho, jak se na to díváte. Nemohla jsem zní dostat ani slovo, ale teď si vzpomínám, že ke konci utrousila, že je pozvaná na večeři. Ano, protože já jsem se automaticky zeptala, jestli to bude něco speciálního, a ona řekla, ano… že do Magnolie, to je ono, Magnolie.“

Steven na to řekl: „Víte, já se tady ve městě moc nevyznám.“

„Je to nóbl podnik blízko koncertní síně Bridgewater – je tam děsně draho, ale prý se tam dobře jí. Sama bych se tam ochotně nechala pozvat.“

Steven v jejích očích postřehl neskrývanou výzvu. „Určitě se vám to někdy podaří,“ odpověděl diplomaticky. Poděkoval jí za pomoc a šel. Koncertní síň našel docela snadno, ale nějaký čas mu trvalo, než objevil místo na zaparkování.

Když konečně došel k Magnolii, zjistil, že ještě nemají pro veřejnost otevřeno. Bylo právě půl sedmé. Uvnitř bylo rozsvíceno, takže usoudil, že tam někdo je, a zaklepal na dveře. Musel to ještě dvakrát zopakovat, než se roztáhla škvíra v žaluzii na dveřích a jakási ruka ukázala na vývěsku s otvírací dobou. Steven vytáhl svůj průkaz, ukázal na zámek a gestem naznačil otevření.

„Teď se to opravdu vůbec nehodí,“ prohlásil muž, který otevřel. „Máme dneska nabito a plné ruce práce. Nemohlo by to počkat?“ Byl to obtloustlý člověk s olivovou pletí, která něco napovídala o jeho středomořském původu, i když anglicky mluvil velice dobře.

„Bohužel ne. Nebude to dlouho trvat,“ tvrdil Steven a vešel dovnitř. Dveře se za ním zase zamkly a skulina uzavřela. „Jen bych se vás rád na něco zeptal. Vy jste?“

„Anthony Pelota. Jsem majitel. Prosím, pospěšte si.“

„Znáte ženu jménem Ann Danbyová?“

„Nikdy jsem o ní neslyšel.“

„Byla tady na večeři osmnáctého listopadu.“

„Tady večeří spousta lidí, které osobně neznám,“ odsekl Pelota.

Steven popsal Ann a Pelota se na něj shovívavě usmál. „Tenhle popis se hodí na osmdesát procent dam, které vstoupí do těchhle dveří,“ řekl.

Steven musel uznat, že přitažlivá síla podniku, jako je Magnolie, musí být pro třicetileté úřednice a jejich partnery pozoruhodná. „Mohl bych se podívat do vaší knihy rezervací na osmnáctého listopadu?“

Pelota zakroutil hlavou. „Ne, to byste nemohl. To je důvěrné.“

To Stevena znechutilo. „Že by mi něco ušlo? Vy jste lékař nebo kněz?“ zeptal se.

Pelotovi zmrzl úsměv na rtech. „Ne,“ řekl, „ale my tady v Magnolii jsme vyhlášení svou diskrétností. To od nás také naši klienti očekávají.“

„Já jsem velice diskrétní,“ pravil Steven. „A vůbec už mě nezajímá, kdo tady v Manchesteru s kým šoustá, jen bych rád viděl rezervace stolů na osmnáctého listopadu, prosím.“

„A když odmítnu?“

„To byste mi bránil ve výkonu mých povinností.“

„A co z toho?“

„Byl byste volán k zodpovědnosti.“

„Napadá mě, že trochu takové publicity by mi vůbec nebylo na škodu,“ usmál se Pelota.

„To si rozmyslete,“ pravil Steven s kamennou tváří. Pelota uhnul první. Pokrčil rameny, popadl rezervační knihu, ležící na kraji koktajlového baru, a začal listovat stránkami. Steven sledoval jeho tvář, když došel ke stránce pro osmnáctý listopad. Přeběhlo mu po ní cosi podobného panice. Zachmuřil se, jako kdyby se právě dozvěděl něco mrzutého a nepříjemného. „Je mi líto,“ řekl. „Nemůžu sloužit.“

Steven poznal, že další nátlak by neměl smysl – Pelota se zřejmě pevně rozhodl – takže řekl pouze: „Tak bude připraven nést následky, pane Peloto.“ Obrátil se k odchodu, ale když docházel ke dveřím, přiměl ho jakýsi praskavý zvuk, aby se otočil. Stačil ještě zahlédnout, jak Pelota vytrhává stránku z knihy.

„Nepřeháníte to trochu s tou diskrétností, pane Peloto?“ zeptal se klidně. „Teď jsem ještě zvědavější na to, co považujete za nutné skrývat.“

Když šel k autu, uvažoval, že i přesto, co Pelota udělal, nebyla jeho návštěva úplnou ztrátou času. Dozvěděl se leccos cenného. Nejen to, že Victor je ženatý, ale také že je to člověk, který má v tomto městě jistý vliv; je to někdo důležitý.

Po cestě zpátky do hotelu přemýšlel, jestli, a jaké další akce má proti Pelotovi podniknout, když už ten člověk stejně zničil to, co chtěl vidět. Mohl ho samozřejmě obvinit z maření vyšetřování, ale co by to přineslo kromě uspokojení z pomsty? V jeho práci není místo pro zbytečné oplácení. To dělají školáci a amatéři. Profesionál musí nevraživost a netýkavost nahradit logikou a přemýšlením. I když už je stránka zničená, Pelota mu bude muset prozradit jména, která na ní byla. To je hotová věc. A jestliže už má vytčený cíl, zbývá jen vymyslet způsob, jak k tomu toho chlapa přimět. A to nebude lehké.

Ve tři ráno probudil Stevena telefon. Byla to Caroline Andersonová. „Ta dívka, co jsme o ní mluvili, byla převezena do Městské všeobecné. Obávám se, že je to vážné.“

„Sakra,“ ulevil si Steven.

„Je to ještě horší. Její bratr, ten saniťák, zemřel v půl druhé a čtyři další kontakty volaly, že jim není dobře.“

„Jen sklapnete deštník…“ spustil Steven.

„Začne lejt jako z konve,“ doplnila Caroline. „Ta schůze se bude konat dřív, už v devět. Měli by přijít všichni.“

„Díky za zprávu,“ poděkoval jí Steven.

V pět ráno zapípal mobil a oznámil, že mu přišla textová zpráva. Byla od Sci-Med a zněla: „Přečtěte si e-mail, kód 5.“

Připojil svůj laptop na telefon a vyzvedl si zprávu. Zatímco si mnul oči, začal jí dešifrovací program dávat smysl. Byla krátká a věcná. „Nový případ hemoragické horečky potvrzen v Perthu, Skotsko. Nebylo zjištěno žádné spojení s heathrowskou ani manchesterskou epidemií. Podrobnosti budou následovat.“

Steven zíral na obrazovku a znova a znova četl slova „žádné spojení“.

„Sakra, další divoká karta,“ zašeptal. Epidemie bez zdroje je pro každého epidemiologa noční můrou. Snažil se sám sebe ujistit, že v tuhle časnou ranní hodinu vypadá všechno hrozivěji. Ale fakt je, že filovirová epidemie, jejíž zdroj se nedá vystopovat, může vyhladit tisíce osob.

Podrobnosti o skotském případu došly ještě před Stevenovým odchodem do nemocnice. Oběť, Frank McDougal, čtyřicetiletý bankovní úředník, už byl mrtvý. Zemřel v Perthské královské nemocnici, kam byl převezen po tísňovém telefonickém volání jeho manželky. Jeho žena, jeho osmnáctiletá dcera, sestra na pohotovosti a nemocniční vrátný mezitím chorobou všichni onemocněli a jsou na izolaci v téže nemocnici. Zdravotnické orgány se usilovně snaží lokalizovat a izolovat kontakty.

McDougal nebyl v zahraničí od své dovolené na Kypru loni v červenci. Neměl vůbec žádné spojení s letem z Ndangy a ani s nikým z Manchesteru. Jeho nemoc byla diagnostikována až tři dny potom, co byl přijat do nemocnice s podezřením na virovou pneumonii.

„Do hajzlu,“ zamumlal Steven. Nejvíc ho vyplašilo, že to trvalo tři dny, než skotští lékaři zjistili, co vlastně McDougalovi je. S touhle situací se musí něco udělat. Měli by upozornit všechny pohotovosti a ambulance. A varovat nemocniční personál, aby si dával pozor na případy filoviru. Také praktičtí lékaři by se měli mít na pozoru.

Když Steven dorazil do Městské všeobecné, bylo tam plno znepokojených tváří a ta jeho se k nim připojila. Každý myslel na nový případ, o kterém se někteří dověděli až teď. Steven přednesl svůj návrh na nutnost varování. „Ve Skotsku jim to trvalo tři dny,“ zdůraznil. „Za tři dny může virus způsobit obrovské škody.“ Všichni s tím souhlasili, až na skupinu z ministerstva zdravotnictví, vedenou Sinclairem.

„Na místě by snad byla důvěrná zpráva přednostům pohotovostí,“ prohlásil Sinclair. „Ale musíme se vyvarovat všeho, co by ve veřejnosti vyvolalo všeobecnou paniku.“

„To máme dát radši přednost epidemii?“ namítl Steven. „To varování musí dostat všechen personál první linie. Všechny pohotovosti a všichni praktičtí lékaři bez výjimky.“

„Se vší úctou, doktore Dunbare, se domnívám, že tato oblast je mimo vaši pravomoc,“ prohlásil Sinclair s úsměvem, který Stevenovi připomněl cheshirskou kočku z Alenky v říši divů.

„Ale v mojí pravomoci to je,“ vpadla do toho Caroline Andersonová. „A já souhlasím s doktorem Dunbarem. Všechen klinický personál by měl být varován, aby se měl na pozoru.“

„Já budu samozřejmě tlumočit vaše připomínky na příslušných místech, ale každé celostátní rozhodnutí musí být uskutečněno na ministerské úrovni,“ řekl Sinclair.

„A patrně i v obou parlamentech,“ povzdychl Steven.

„Prosím?“ zeptal se Sinclair.

„Skotsko má svůj parlament,“ upozornil ho Steven. „Předpokládám, že londýnské ministerstvo zdravotnictví skotského ministra zdravotnictví o současných událostech průběžně informuje?“

Sinclairův výraz Stevena ubezpečil, že se strefil do černého, i když následovala nabubřelá odpověď. „Jsem si jist, že o současné situaci jsou informována všechna příslušná místa.“

„Jenom škoda, že těmi ‚příslušnými místy‘ nebyli i lékaři, kteří měli v Perthské královské nemocnici službu, když k nim přivezli McDougala, ani jeho praktický lékař,“ poznamenal Steven.

„No ano, po bitvě je každý generál,“ podotkl profesor Cane a poočku se na Stevena ušklíbl. „Já myslím, že našim londýnským kolegům nemůžeme zazlívat, když nechtějí vyvolat nežádoucí neklid ve veřejnosti. Lidé jsou i tak zaplaveni nekonečným tokem hrůzných příběhů a my tady přece nemluvíme o epidemii.“

„Podle mého názoru přesně o ní mluvíme,“ prohlásil Steven. „A to je pohled dopředu, ne zpátky. Myslím, že jste vy se svým týmem, profesore, neučinili o nic větší pokrok při hledání příčiny těchto epidemií než já.“

„Můj tým sleduje každou cestu vycházející z dat, která jsme shromáždili. A myslím, že přísné dodržení epidemiologické metodologie prokáže svou převahu nad… velice nekonvenčními přístupy.“

„Můžeme to považovat za zápornou odpověď?“ zeptal se Steven, aniž by věnoval pozornost urážce. „Takže tu máme tři epidemie smrtelné choroby a ani sebemenší potuchu, odkud se berou. Když to bude takhle pokračovat, budeme stát za pár týdnů před celonárodní epidemií.“

„Ale nebudeme,“ trval na svém Cane. „Tady nejsme ve třetím světě. Máme na své straně lékařskou vědu. Panika by byla větším nepřítelem než virus.“

„Bravo, bravo,“ souhlasil Sinclair.

„Zlatá střední cesta,“ poznamenal Steven. „Ale lidem nestačí říct jen ‚Důvěřujte nám‘. Musíme zajistit, aby nemocnice a ordinace věnovaly té věci pozornost. Kontrola je absolutní nutnost.“

„Nezajišťuje to dostatečně současný systém podchycování chorob?“ zeptal se šéf sociální péče Alan Morely.

„Jenže tahle choroba není na seznamu,“ upozornil ho trochu rozpačitě Byars. Na nevěřící pohledy ostatních vysvětlil: „Prostě proto, že se jedná o nový virus. Ti nahoře asi ještě nevědí, jak jej nazvat.“

„Tak bych navrhoval, aby ho ‚ti nahoře‘ zařadili do seznamu,“ poznamenal Steven. „I kdyby mu dali prozatímní název ‚Mary Jane‘.“

„Však se dočkáte,“ řekl Sinclair.

Následující ticho ponechalo Sinclairova slova viset ve vzduchu.

„Pánové, myslím, že je na čase, abychom přistoupili k naléhavějším věcem,“ vpadla do toho Caroline Andersonová. „Máme tady nový případ a čtyři možné další.“

„A všichni jsou umístěni v této nemocnici,“ doplnil George Byars. „Ale pokud jde o prostor na odděleních a počet ošetřovatelek ovládajících příslušné techniky, budeme brzy na hranici možností, jak zvládnout další.“

„Spíš bych řekl, že tohle budou poslední případy,“ pravil Cane. „Do Vánoc bude po všem.“ Sám se zasmál svému vtipu a jeho tým ho poslušně následoval. Steven si však nemohl odpustit myšlenku, že když tohle naposledy vyslovil někdo důležitý, následovalo po tom pět let války.

„Já si přece jen myslím, že bychom měli aspoň uvažovat o určitých rezervních opatřeních pro případ, že by se epidemie, nedej Bože, protáhla na delší čas, než jsme očekávali,“ opatrně a po špičkách vstoupil Byars do minového pole.

„Já musím říct, že s tím souhlasím,“ prohlásila slečna Christieová, šéfka ošetřovatelského personálu. „Myslím, že by se taky mělo uvažovat o rozšíření naší ošetřovatelské základny pomocí kurzů na výcvik dobrovolných sester z jiných nemocnic.“

„Také bychom si mohli promluvit s městskou radou o vhodných volných ubytovacích prostorách, které by se daly uvést do provozu – v tom nešťastném případě, že by to bylo nutné,“ navrhl Byars.

Cane pokrčil rameny, jako by s takovými úvahami nechtěl mít nic společného, a podíval se na hodinky. „Za deset minut mám mluvit se skotskými kolegy o epidemii v Perthu. Doufám, že se podaří získat spojení.“

„Mnoho zdaru.“

„Všichni souhlasíme,“ dodal Byars. „Navrhuji, abychom se zítra ráno zase sešli a zhodnotili situaci. Slečno Christieová, byl bych rád, abyste se spojila se svými kolegyněmi v jiných nemocnicích a promluvila s nimi o svém nápadu. A pan Morely by mohl promluvit s příslušnými funkcionáři Rady o té záležitosti s ubytováním – čistě pro každý případ.“

Steven odcházel ze schůze s Caroline Andersonovou. Když byli sami, řekl jí: „Vypadáte jako dáma, která nutně potřebuje hrnek kafe.“

„Prodala bych duši, kdybych zrovna teď jeden dostala,“ odpověděla.

„Bude to bez poplatku,“ usmál se Steven.

Našli v blízkosti hotel a usadili se u okna v denní restauraci, kde si oba objednali kávu a toast.

„Co vás trápí?“ zeptal se Steven, když viděl, že o něčem přemýšlí.

„To zatracené disco,“ odpověděla Caroline. „Teď, když to děvče onemocnělo, mám z toho hodně špatný pocit. Začínám si myslet, že jsem včera měla přece jenom zveřejnit tu výzvu.“

„Jednala jste podle svého úsudku a já si stejně myslím, že jste udělala dobře. Ta výzva by prakticky nic nezměnila. Stejně byste nemohla stáhnout dvě stovky lidí z ulic a zamknout je na dva až tři týdny doma. Nanejvýš byste mohla doufat, že je přesvědčíte, aby zůstali doma po dobu, po kterou by mohli nakazit lidi, které by pravděpodobně nakazili stejně – členy své rodiny.“

Caroline na něj pohlédla a usmála se. „Díky za útěchu. Ale já mám stejně špatný pocit, protože… protože…“

„Protože jste nehrála striktně podle pravidel, a kdyby došlo k průseru, budete zranitelná.“

„Myslím, že přesně tak to je,“ souhlasila Caroline. „Zdá se, že tenhle pocit vám není tak docela neznámý.“

„Pronásleduje mě celý život. Udělat vždycky tu správnou věc není zdaleka tak snadné, jak si to lidi představují. Ve vašem případě by třeba pravidla řekla, že vyděsit k smrti dvě stovky lidí je dobrý nápad, ale vy i já víme, že to tak docela není, zvláště když máme co do činění s chorobou, s kterou nedokážeme nic udělat.“

„Díky. Oceňuji vaši podporu.“

„Vlastně bych vás chtěl požádat o něco, co také není úplně podle předpisů.“

„Á, proto to kafe,“ usmála se Caroline.

„To s tím nemá nic společného,“ řekl pevně Steven. „Myslíte, že byste mohla přimět někoho od vás, aby provedl zdravotnickou inspekci v jedné restauraci?“

„No, snad ano,“ odpověděla Caroline trochu ostražitě.

„A to každodenně, dokud neřeknu stop?“

Caroline vykulila oči. „To myslíte vážně?“ zeptala se.

„Naprosto.“

9

Edinburgh

Když se Paul Grossart blížil k pultu recepce v hotelu George, popotáhl si pásek u kalhot. V poslední době hodně zhubl a oblek na něm začínal nepěkně viset.

„Mám tady schůzku s panem Vancem, na večeři,“ řekl recepční a myslel přitom na to, že večeře je to poslední, na co má chuť. Chuť k jídlu nestála v poslední době příliš vysoko na žebříčku jeho hodnot.

Dívka, oblečená ve stejnokroji s výrazným skotským vzorem, si oběma rukama odhrnula vlasy z obličeje a pohlédla do knihy, kterou měla před sebou. „Večírek pana Vancea se dnes večer koná v soukromé jídelně, pane…?“

„Grossart.“

„Pane Grossarte. William vás zavede nahoru.“ Usmála se a pokynula malému podsaditému sluhovi, který postával u schodů. Ten Grossarta zavedl do jídelny, kde už seděl Vance a rozmlouval s dvěma dalšími muži. Grossart na první pohled odhadl, že to asi nebudou žádní vědci. Na to byli příliš dobře oblečení.

„Pojďte dál, Paule,“ vyzval ho Vance a vstal. „Domníval jsem se, že bude lepší, když se tentokrát sejdeme na neutrální půdě. Něco k pití?“

Grossart požádal o gin a tonik. Vance jej objednal a teprve pak mu představil cizince. „Paule, toto je Clyde Miller, specialista na řešení krizí, a toto je doktor Lee Chambers, jeden z našich podnikových lékařů a specialista na infekční choroby.“

Grossart si s oběma pány potřásl rukou a usedl.

„Tak jak to vypadá?“ zeptal se Vance.

Grossart na.něj pohlédl, jako by mu položil obscénní otázku. „Vy přece víte, jak to vypadá,“ obořil se na něj. „Oba moji lidé na výzkumné stanici volali, že jsou nemocní – proto jste přece sakra tady. Podívejte, Hirame, ta věc už zašla příliš daleko. Myslím, že bychom měli kápnout božskou a skoncovat s tím.“

Vance na něj chladně pohlédl. „Obávám se, že to nepřichází v úvahu. Jedeme v tom všichni společně a cesta zpátky je nemožná.“

Vyslovil to tak rezolutně, že Grossart na chvíli úplně oněměl. „A co si já mám jako počít se svými lidmi ve Walesu?“ zeptal se, když se vzpamatoval.

„Nic,“ řekl Vance. „Absolutně nic. Kvůli tomu jsou zde Clyde a Lee. Hned zítra ráno se vypraví do Walesu a o všechno se postarají. Dohlédnou na to, aby se vašim lidem dostalo té nejlepší péče, pokud ji budou potřebovat. Nebudou nic postrádat, to vám slibuju. Jediné, co musíte udělat vy…“

Grossart se na něj vyčkávavě zahleděl.

„Jediné, co musíte udělat, je vymyslet nějakou výmluvu pro jejich rodiny, když začnou klást nepříjemné otázky. S výzkumnou stanicí musíme přerušit veškerý styk, dokud se situace tak nebo onak nevyřeší, takže si určitě začnou stěžovat.“

„A co jim mám proboha říct, až začnou?“ zeptal se nešťastně Grossart.

Vance se na židli naklonil dopředu a z jeho tváře vymizely veškeré stopy přívětivosti. „Projevíte vlastní iniciativu, drahý Paule, to uděláte. Za to vás přece zatraceně dobře platím.“

Manchester

Na Manchester padal první sníh této zimy. Na ulicích se rychle měnil v hnědou břečku, ale parky a zahrady si udržely bílou přikrývku dost dlouho, aby si Steven stačil uvědomit tu ironii, že se tak černý den obléká do bílého. Do Městské všeobecné přibylo dvanáct nových případů, naštěstí to všechno byly známé kontaktní osoby. V Perthu onemocněli tři lidé, také kontakty zemřelého McDougala.

Když Jack Cane na ranní schůzi tiše připustil, že mezi manchesterskou a skotskou epidemií nebyly a patrně už nebudou zjištěny žádné souvislosti, střežil se pohlédnout komukoliv do očí. Jeho tým pracoval celý den a celou noc na porovnávání skotských údajů, ale nepodařilo se mu najít ani jediné spojení.

„Ta prokletá věc snad spadla z nebe,“ připustil vyčerpaně a ve tváři měl beznaděj.

Stevena nijak netěšilo, když viděl, jak se z Canea vytratilo veškeré sebevědomí a stal se z něho zlomený člověk.

Po Caneově projevu zavládlo snad na půl minuty ticho, až promluvil George Byars. „Takže si musíme popravdě přiznat, že dnes ráno nevypadá situace nijak růžově.“

„Jedna sestra v mé speciální jednotce ráno oznámila, že je nemocná,“ řekla slečna Christieová. „Myslím, že je to vážné. Minulý týden se píchla o jehlu, když vyměňovala fyziologický roztok v kapačce. Pacient byl v tu chvíli napůl v bezvědomí. V nejméně vhodnou chvíli se pohnul a jí pronikla přes oděv do paže jehla.“

„To je mi líto,“ řekl tiše Byars. Také ostatní zamumlali něco soucitného, protože si náhle bolestně uvědomili, jak jsou proti viru bezmocní.

„To určitě nepříznivě ovlivní morálku mezi sestrami,“ dodala slečna Christieová. „Ten ochranný oděv je vhodný a dostatečný pro laboratoř, kde virus spořádaně vězí ve zkumavce, ale když je jeho schránkou člověk v deliriu, který mává rukama a vycházejí z něj zvratky a krev, pak je to úplně jiná situace.“

„Myslím, že sotva dokážeme dost vysoko ocenit vaše sestry, slečno Christieová,“ prohlásil Byars. „A jsem si plně vědom, že lékařský stav je v téhle situaci vlastně zbytečný. Ošetřovatelky jsou tady jediným faktorem mezi pacientem a smrtí. Prosím vás, abyste je ujistila o našem opravdovém respektu a vyřídila jim naše díky.“

Slečna Christieová přikývla a slíbila, že to udělá.

„Co se týče morálky, k té nám ani tisk příliš nepřispívá,“ poznamenal jeden člen Caneova týmu. „Viděli jste dnešní noviny?“ Ukázal titulní stranu a četl: „Vražedný virus se plíží městem… Šíří se panika.“

„Lidé opravdu začínají propadat panice,“ pravil Morely. „Je to cítit ve vzduchu. Strach plodí vztek a hledá se někdo, na koho to svést.“

„Třeba by pomohla výzva k uklidnění?“ navrhla jedna z vrchních sester. „V místním rozhlase nebo v televizi?“

„Zrovna tak dobře můžete vyvěsit velký nápis ‚Panika!‘,“ namítla Caroline Andersonová. „Lidé už na takové věci nic nedají. V minulosti už byli příliš často oklamáni.“

„A s čím dnes ráno přichází náš dobrý doktor Dunbar, smím-li se ptát?“ nadhodil Cane.

.’Téměř s takovým málem jako váš tým, profesore,“ odpověděl Steven, ale potěšilo ho, že v Caneovi ještě zbylo trochu bojovnosti vůči jeho osobě. „Ale přece jen mám určité vodítko, které sleduji, aspoň pro manchesterskou epidemii.“

Cane polkl a zdálo se, že je tím prohlášením zaskočen. „A podělíte se o ně s námi, nebo dává Sci-Med přednost metodě osamělého jezdce?“

„Jakékoliv metodě, která vede k cíli, profesore,“ odpověděl suše Steven. „Ann Danbyová měla milence. Momentálně se snažím vypátrat, kdo to byl.“

Cane se rozhlédl po ostatních členech svého týmu, kteří všichni unisono vrtěli hlavami. „Moji lidé, zdá se, nesouhlasí,“ řekl. „Tohle je cesta, kterou jsme důkladně prozkoumali.“

„Dělala s tím velké tajnosti, ale milence měla,“ trval na svém Steven. „Dokonce vám mohu prozradit jeho křestní jméno. Je to Victor. Téměř určitě je ženatý a zastává v Manchesteru významné postavení.“

„Ale vy jste zřejmě jediný, kdo o tomhle Victorovi ví,“ utrousil Cane se špatně skrývaným úšklebkem.

„Ne, myslím, že o něm ví pár dalších lidí,“ odpověděl lhostejně Steven. „Je jen otázkou, jak je přesvědčit, aby se mi svěřili.“

Caroline Andersonová se na Stevena ohromeně podívala, jako by jí právě došlo, že si vybral ji, aby činila nátlak na Pelotu. Steven odpověděl na její výraz pokrčením ramen a zdvižením obočí.

„A vy se domníváte, že slečnu Danbyovou nakazil tou nemocí ten muž, doktore?“ zeptal se Cane.

„Myslím, že je to klidně možné. Víc vám nemůžu říct.“

„Tak to tedy budeme všichni sledovat vývoj se zatajeným dechem,“ pravil Cane.

„Jelikož to vypadá, že je to jediné vodítko, které máme, přeju vám úspěch, doktore,“ řekl Byars. Všichni ostatní souhlasně zamručeli, až na Canea a jeho lidi, kteří dali hlavy dohromady a něco si spolu šeptali. „Rád bych všechny upozornil,“ pokračoval Byars, „že v té věci jedeme všichni společně. A že tu absolutně nejsou na místě nějaké malicherné spory a akademická žárlivost.“

„Bravo! Bravo!“ zvolal Cane, který zřejmě věděl, že ta kritika byla namířena na něj.

„Musíme si zachovat pevné nervy a držet pohromadě, jestli si s touhle věcí chceme poradit,“ doplnil ještě Byars.

„Obávám se, že nám v nejbližších dnech bude tato agenda odebrána,“ promluvil poprvé toho dne Sinclair. „Moji nadřízení mi dali vědět, že se takříkajíc dává dohromady vládní krizový štáb. Jestli se přes víkend nezlepší situace, pokud jde o počet případů, převezme tady kontrolu. Mluví se i o možnosti požádat o pomoc Centrum pro kontrolu nemocí v Atlantě.“

„To chcete povolat Američany? To už snad přesahuje všechny meze, nemyslíte?“ zhrozil se Cane.

Sinclair nasadil svůj diplomatický úsměv a řekl: „Myslím, že neprozradím žádné tajemství, když řeknu, že vláda Jejího Veličenstva si do této záležitosti nepřeje být zatahována.“

„Takže přichází s velkým gestem?“ zeptal se Cane.

„CKN Atlanta má s výzkumem těchto afrických virů víc zkušeností než kdokoliv jiný,“ namítl Sinclair.

Caroline Andersonová přitiskla po skončení porady Stevena ke zdi. „Tak proto jste na mně chtěl, abych obtěžovala řádné občany?“ zeptala se.

„Ann Danbyová večeřela v té restauraci se záhadným Victorem týden předtím, než zemřela,“ vysvětlil jí Steven. „Pelota ví, kdo to je, ale odmítl mi to říct. Už u něj ti vaši lidé byli?“

„Ano,“ odpověděla Caroline. „Vůbec ho to nepotěšilo.“

„Výborně,“ pravil Steven. „Ale momentálně mě ze všeho nejvíc znepokojuje možnost, že Victor je zdravý přenašeč té nemoci a možná o tom ani neví.“

„To by byla ovšem opravdu hrůza,“ souhlasila Caroline. „Ale o přenašečích filovirů nebylo nikdy nic známo.“

„Tohoto stébla se chytám taky,“ řekl Steven. „Znamenalo by to, že buď byl v inkubačním stadiu choroby, když ji předal Ann – v tom případě, jak je možné, že se neobjevil jako pacient? – anebo že se z ní zotavoval, aniž by věděl, že ji prodělal – což zní stejně nepravděpodobně.“

„To mě podržte,“ řekla Caroline.

„Tak s tou Pelotovou klecí budeme muset ještě trochu zatřást,“ navrhl Steven.

Přes víkend se situace nezlepšila; naopak, zhoršila se. Od čtvrtka do neděle bylo do Městské všeobecné přijato třicet nových případů a kapacity ošetřovacího personálu i prostorové možnosti byly napjaté k prasknutí. Jediná útěcha byla, že všichni noví pacienti byli kontakty známých případů, takže se nevyskytly nové divoké karty. Pro Caroline Andersonovou bylo však depresivní okolností, že tři z nových případů byly kontakty děvčete, které porušilo karanténu a šlo na diskotéku.

Vládní krizový tým dorazil v sobotu, stejně jako „poradní“ tým z CKN Atlanta – dva virologové a jeden epidemiolog. Steven se rozhodl držet se stranou situace, ze které se mohl vyvinout bratrovražedný boj, ale potěšilo ho, že jedním členem krizového týmu je Fred Cummings. Domluvil si s ním schůzku na sobotu večer v jeho hotelu.

V neděli už se noviny rozhodly povýšit chorobu do stavu epidemie. Ignorovaly oficiální čísla požadovaná k takovému označení, ale nikdo proti tomu moc neprotestoval. Lidé umírají, a jak se to pojmenuje, je úplně lhostejné. V posledních dvou dnech jich zemřelo pět a dalších jedenáct bylo v kritickém stavu. Politikové se teď rozhodli, že pozornost, kterou tisk věnuje Manchesteru, si žádá i jejich přítomnost, a slétali se na sever jako můry k plameni, aby vyplašené veřejnosti sdělili svůj názor na věc. Zatímco vládní ministři chválili příslušné místní orgány, mluvčí opozice je plamenně obviňovali z fušerské neschopnosti a utajování.

Před odchodem na schůzku s Cummingsem sledoval Steven v hotelovém pokoji regionální televizní zpravodajství. Debata mezi labouristickým ministrem zdravotnictví a manchesterským konzervativním poslancem, kterého představili jako „stínového mluvčího v zdravotnických otázkách“, se dostala do vysokých obrátek. Labourista tvrdil, že infekce byla od počátku příkladně zvládána. Konzervativec prohlašoval, že „má důkazy, že tomu tak nebylo a že za šíření nákazy můžou pouze a jedině nedostatky Veřejné zdravotní služby ve městě“.

Na vyzvání, aby uvedl podrobnosti, začal vykládat příběh dívky, která utekla z domova na diskotéku. Steven zděšením zavřel oči.

„Jak je možné, že se dovolilo dívce, která už měla první příznaky nemoci a kterou už úřady zařadily mezi známé kontakty s velkým rizikem nákazy, aby utekla do centra a navštívila diskotéku, plnou mladých lidí?“ hřímal poslanec. „A jaké kroky po tom všem učinily příslušné instituce, aby varovaly ohrožené mladé lidi z diskotéky? Žádné. Absolutně žádné.“

Zástupce vlády byl zahnán do defenzivy a pouze váhavě namítl, že „bohužel nemůže hovořit o individuálních případech“. Z toho rozhovoru měl Steven neblahý pocit; po téhle konkrétní historce by mohla ranní vydání novin skočit, a když se to stane, ocitne se Caroline Andersonová ve středu palby.

Fred Cummings už na Stevena čekal u hotelového baru, oblečený jako obvykle v nápadně zbarveném saku. Také si k němu vybral zářivě modrou vázanku s příčnými žlutými pruhy. Steven chvíli uvažoval, jestli ten člověk není barvoslepý, ale pak na tom ocenil pozitivní stránku – Fred byl v přecpaném baru snadno k nalezení.

„Tak tentokrát to jsou manchesterské ulice, a ne londýnské,“ konstatoval Steven místo pozdravu.

„To pro mne není žádná zvláštní úleva,“ odpověděl Cummings. Vstal a potřásl si se Stevenem rukou. „Myslel jsem, že tvoje poslání v téhle věci už skončilo.“

Steven mu vysvětlil, že ho povolali, aby pátral po zdroji infekce.

„Jsou lidi, kteří vyžerou každou pochoutku,“ poznamenal Cummings. „Heathrow, Manchester a teď ještě Skotsko, a bez sebemenší potuchy o nějakém spojení, jak jsem slyšel.“

„Tak se to dá v podstatě shrnout,“ souhlasil Steven.

„To člověka napadá leccos,“ řekl zamyšleně Cummings.

„A co člověka napadá?“

„Terorismus,“ odpověděl Cummings.

„To myslíš vážně?“

„Tři navzájem nesouvisející ohniska výbuchu dosud neznámého viru s vysokou úmrtností. S tou možností je nutné počítat, nemyslíš?“

„Upřímně řečeno, na to jsem vůbec nepomyslel,“ přiznal se Steven. „Ale teď když jsi mě na to přivedl, uznávám, že máš pravdu, možnost by to byla. I když dost málo pravděpodobná, uvážíme-li, že by primárními terči byly takové osoby jako jeden londýnský státní úředník, jedna manchesterská počítačová expertka a jeden skotský bankovní ředitel.“

„Dobrá úvaha, Dunbare,“ uznal Cummings. „Jen jsem to tak zkoušel. Tak mi prozraď jak vypadá hra a kdo kope.“

Steven informoval Cummingse o řídícím týmu, který se dosud infekcí zabýval, a otevřeně mu o každém z nich pověděl své mínění. Jeho závěr zněl, že podle jeho názoru byla celá záležitost dobře zvládána a že v ní pracují lidé, kteří se ve svém oboru vyznají.

„Kdo se staral o epidemiologii?“ zeptal se Cummings.

„Profesor Jack Cane.“

„Zakyslej Cane? Ten, co pořád vypadá, jako kdyby mu někdo nalil do čaje ocet?“

„Vlastně jsem ho ještě nepřistihl při úsměvu,“ souhlasil Steven. „Ale on ovšem s mou přítomností nesouhlasí.“

„To je celej Jack: všechno striktně podle pravidel. Jeho pojem o představivosti je asi takový jako pojem Tony ho Blaira o socialismu, pro oba je to dokonale a zatraceně cizí terén.“

Steven se zasmál. „Zdá se, že si ho moc nepovažuješ,“ usoudil.

„Člověk, který byl za studií medicíny na nejspodnější příčce žebříčku, musí taky někde pracovat,“ řekl Cummings.

„Má přece profesuru,“ namítl Steven.

„Oženil se s dcerou vicekancléře,“ přebil ho Cummings. „S ženskou, která nemá ani za mák vkusu v oblékání, pokud se dobře pamatuju.“

Stevenovi málem zaskočil drink.

„Ale není nic platné pomlouvat chudé duchem,“ konstatoval Cummings, vstal a šel objednat další pití. Když se vrátil, zeptal se: „A co ta ženská ze zdravotní péče, ta Andersonová?“

„Ta je moc fajn, ale dělám si o ni starosti,“ odpověděl Steven. „Na rozdíl od tvého kamaráda Canea nehraje vždycky striktně podle pravidel. V jednom bodě se odvážila použít selský rozum a myslím, že na to teď draze doplatí.“ Pověděl Cummingsovi o Carolinině rozhodnutí nezveřejnit návštěvu té holky na diskotéce a také o televizních zprávách, které vyslechl.

„To pro ni nevypadá dobře,“ usoudil Cummings. „Bohové si budou žádat oběť.“

A to se také v pondělí potvrdilo. Noviny, jak se Steven obával, neodolaly příležitosti udělat z Caroline Andersonové obětního beránka. Vyčetly jí, že zavinila rozšíření nákazy ve městě „zanedbáním rozhodné akce v klíčovém okamžiku“, jak to jeden z novinářů nazval. „Hrubá chyba šéfky Veřejné zdravotní služby ohrozila město,“ vykřikoval další. Okolo třetí odpoledne byla Caroline přinucena odstoupit.

Steven jí zavolal a řekl, že ho to hrozně mrzí.

„Oni nevzali na vědomí ani jediné slovo, které jsem uvedla,“ stěžovala si, zřejmě zaskočená rychlým spádem událostí. „Všichni si už o všem udělali úsudek, dřív než mě vůbec viděli.“

„Nevím, jestli vám to teď nějak zvlášť pomůže, ale vaše rozhodnutí bylo správné,“ ujistil ji Steven.

„Díky, ale mám takový dojem, že se mi dnes odpoledne lidé vyhýbají.“

„Jsou v rozpacích,“ vysvětlil jí zkušeně Steven. „Nevědí, co vám říct.“

Sotva Steven položil telefon, zazvonil znova. „Tak dobrá, Dunbare, vyhrál jste,“ promluvil neznámý hlas.

„Promiňte, ale kdo volá?“

„Zažeňte ty parchanty ze Zdravotní služby, co si na mě tak zasedli, a já vám povím, co chcete vědět. Dřív než mi úplně zruinují kšefty.“

Mince zapadla do správné škvíry; byl to Anthony Pelota. „Dneska zavíráme o půlnoci – pokud vůbec někdo přijde po tom, jak mi to ti pacholci zavařili. Tak sem zajděte a já vám to povím.“

„Domluveno,“ slíbil Steven, nadšený představou, že konečně dosáhne nějakého pokroku. Kromě toho se mu ulevilo, že snad přece jenom nebude muset obtěžovat matku Ann Danbyové. Alison a Charles Danbyovi pro něj představovali dva slušné lidi, jejichž život obrátila dceřina smrt dcery naruby. Domníval se, že základním smyslem jejich života byla vždycky úctyhodnost, a teď se museli vyrovnat nejen s tím, že si Ann vzala život, ale že se o ní mluví jako o příčině zhoubné choroby. A ještě ke všemu dostala od řady bulvárních plátků nálepku narkomanky a prostitutky. Danbyovi si opravdu nezaslouží, aby se jich ještě i on vyptával na sexuální život jejich dcery.

V šest večer zatelefonoval Steven svojí dceři Jenny, aby se jí omluvil, že za ní o víkendu nezajel. Nejdřív si však promluvil se švagrovou a zeptal se jí, jak to proběhlo.

„Úplně bez problémů,“ ujistila ho Sue. „Jenny byla samozřejmě zklamaná, že nemůžeš přijet, ale ve škole se chystá vánoční besídka a děti na ni vyrábějí dekorace, takže měli všichni tři plné ruce práce. Jenny dostala na starost zelené hvězdy.“

„To je velká zodpovědnost,“ uznal Steven.

„Tak koukej, abys to dal najevo. Já ti ji předám.“

Když se v telefonu ozvalo Jennino radostné „Ahoj, tati“, sevřelo se Stevenovi jako obvykle hrdlo dojetím.

„Ahoj, kulíšku, jak se máš?“

„Mám hrozně, hrozně moc práce. Vyrábím hvězdy do školní haly, ty nádherné zelené.“

„Tak to budou určitě ty nejkrásnější zelené hvězdy, jaké svět viděl,“ mínil Steven. „A už se těším, že je uvidím, až přijedu. Je mi hrozně líto, že jsem to tenhle víkend nestihl, Jenny.“

„To nevadí, tati. Tetička Sue mi vysvětlila, že máš moc práce s nemocnými a zařizuješ, aby se uzdravili. Dneska ráno jsme se za ně ve škole modlili. Slečna Jacksonová říkala, že jsou těžce nemocní.“

„To jsou, kulíšku. A čím dřív přijdu nato, odkud ta nákaza pochází, tím dřív přestanou další lidé stonat.“

„Tak ať na to brzy přijdeš. Pa pa, tati.“

„Pa, kulíšku. Mám tě moc rád.“

„Já tebe taky, tati.“

Sue převzala telefon. „Máš tušení, jak dlouho bude ta zdejší epidemie trvat?“ vyptávala se. „Dneska hlásili další tři případy v Perthu.“

„Něco mi říká, že než se to podaří zastavit, zažijeme ještě horší časy,“ připustil Steven. „Upřímně řečeno, nejsme dnes s hledáním toho zdroje o nic dál, než jsme byli na začátku.“

„To nezní moc optimisticky.“

Steven přisvědčil. Než zavěsil, ještě si trochu popovídal se Suinými dětmi, Mary a Robinem. Vyptávaly se ho, jestli s nimi příště, až přijede do Skotska, zase půjde do zoo, a vzaly jeho „možná“ jako svatosvatý příslib.

Ulice kolem Magnolie byly temné a téměř opuštěné, když tam Steven těsně po půlnoci dorazil. Předchozí sněžení bylo pryč a místo něho nastoupila jasná hvězdná noc, která způsobila, že se chodníky pokryly lesklým náledím. Když došel z parkoviště k restauraci, viděl, že se uvnitř svítí, ale stejně jako minule byly žaluzie spuštěné a na dveřích visel nápis „Zavřeno“. Zaklepal na sklo, ale tentokrát se nic neozvalo. Zkusil to ještě několikrát a už si začínal myslet, že Pelota změnil rozhodnutí.

„Do hajzlu!“ zabručel. Spíš se zoufalství než z jiného důvodu zalomcoval klikou a k jeho překvapení se dveře otevřely. Vešel dovnitř, zastavil se a zavolal Pelotu jménem. Zase žádná odpověď. Rozhlédl se kolem. V restauraci bylo teplo, lampičky na stolech byly rozsvícené a v pozadí zaznívaly něžné tóny Mozartovy hudby. Přešel místností až dozadu a otevřel dveře do kuchyně Tam ležel na podlaze v kaluži krve Pelota.

„Můj Bože!“ vykřikl Steven. Sklonil se dolů, aby prohlédl tělo, zkroucené ve fetální pozici s odvrácenou hlavou. Vzhledem k té spoustě krve se Steven domníval, že Pelota musí být mrtvý, ale mýlil se; Pelota mu slabě stiskl ruku a obrátil k němu tvář. Oči měl doširoka rozevřené a rty se mu v agónii přetáhly přes zuby. Snažil se promluvit, ale z úst se mu valila krev a Steven zjistil, že má do žaludku zapíchnutý nůž.

„Nepokoušej se mluvit, chlapče,“ řekl Steven. Vyvlékl ruku z Pelotova stisku a sáhl do kapsy pro mobil. Vyťukal tři devítky a zavolal nejdřív záchranku a pak policii. Schválně udal jen minimum informací, protože si uvědomoval, že má-li Pelotovi zachránit život, musí teď neprodleně vynaložit veškeré své lékařské schopnosti. Sundal si sako, vyhrnul si rukávy a našel si kuchyňské plastové rukavice. Pak popadl pár čistých plátěných ubrousků a snažil se zastavit krvácení.

Poranění žaludku bývá zlé a to Pelotovo bylo o to horší, že bylo poškozeno i střevo a jeho obsah se vyhrnul do břišní dutiny, což mnohonásobně zvyšovalo nebezpečí infekce. Steven při práci automaticky na raněného mluvil, ujišťoval ho, že pomoc už je na cestě a všechno se brzy spraví. Pelota však upadl do bezvědomí. Steven mu zkusil pulz, pořád tam byl, ale slabý.

S takovým poraněním se Steven naposledy setkal při operaci na Středním východě, ukrytý v jámě na poušti. Jeho pacientem byl tenkrát spolubojovník, jemuž roztrhla břicho nášlapná mina. Ten voják zemřel, protože odborná péče byla příliš daleko. Pelotovy šance by mohly být jen o maličko lepší, kdyby se včas dostal do nemocnice. Ztratil však už obrovské množství krve.

Mozartova Malá noční hudba byla přehlušena mnohem líbeznějším zvukem přijíždějící ambulance. Sbor doplnilo ještě kvílení policejního vozu. Při myšlence na policii začal Steven vedle opatření, která jsou nutná, aby byl zraněný udržen při životě, uvažovat i o kriminálním aspektu toho, co se tu stalo. Pelotovi trčel z břicha nůž s kostěnou rukojetí a ten si tam určitě nezabodl sám. Nebylo nasnadě, že ten pokus o vraždu měl něco společného s Pelotovým rozhodnutím povědět Stevenovi, kdo byl milencem Ann Danbyové? Z té myšlenky ho zamrazilo. Co může být tak významného na utajení milostné aféry? Co na tom může záviset? Manželství? Kariéra? Reputace? Nebo všechno dohromady?

Před vchodem zastavila ambulance a do restaurace vešli dva saniťáci s výbavou pro první pomoc. Když spatřili muže ležícího na zemi, úplně ztuhli. „Ježíši Kriste!“ zděsil se jeden. „Do prdele!“ řekl druhý.

„Někdo ho bodl nožem do břicha, jsou tam poškozená střeva. Nutně potřebuje intravenózní infuzi.“

„A kdo jste vy?“ zeptal se první saniťák podezíravě.

„Jsem lékař a tenhle člověk potřebuje rychlou pomoc.“

„Nikdo nám nic nehlásil o té spoustě krve. Budete muset počkat na speciální posádku.“

Steven na chvíli nevěřil svému sluchu. „Cože?“ vykřikl.

„Máme speciální službu, která zajišťuje případy akutního virového rizika,“ odpověděl chlapík a zadíval se dolů na Pelotu.

„Tohle nemá s virem nic společného! Toho člověka někdo pobodal, proboha, a jestli se nedostane rychle do špitálu, ztratí veškerou naději, že to přežije.“

„My přece jen zavoláme ten specializovaný vůz,“ odpověděl muž, odvedl svého kolegu ven a zanechal Stevena v bezmocném úžasu. Jen odešli, vstoupili dovnitř dva strážníci z policejního vozu. „Sakra! Nikdo nám krucifix neřekl, že je to vražda,“ namítl jeden z nich.

„V tomto okamžiku je to zatím pokus o vraždu,“ řekl Steven přes zaťaté zuby. „Ještě žije, ale musí rychle do nemocnice.“

Přijelo další auto a vešli dva kriminální policisté. „Ustoupil byste laskavě od oběti, pane?“ vyzval ho první.

Steven vzhlédl od své ruky, která tiskla na Pelotovu ránu improvizovaný plátěný tampon. „Jestli ustoupím, tak ten muž zemře,“ prohlásil. „Je to na vás.“

„Jsem si jistý, že záchranáři vědí, co mají dělat, pane. Takže laskavě odstupte zpátky.“

„Záchranáři volají jinou ambulanci,“ pravil chladně Steven. „Já jsem lékař a jsem v tomto okamžiku jediný, kdo stojí mezi ním a tou velkou kuchyní nahoře na nebesích.“

Jeden ze saniťáků se vrátil do restaurace a oznámil: „Bude to trvat tak deset minut. Všechny speciály jsou momentálně v terénu.“

Zatímco se saniťáci krátce domlouvali s policií, Steven se stále snažil zastavit další krvácení. Saniťáci trvali na svém, že se nedotknou nikoho, z koho vyteklo tak ohromné množství krve, rozhodně ne bez speciálních antivirových obleků.

„Tak mi dejte svoje nástroje,“ žádal Steven.

K tomu muži nejevili žádnou ochotu.

„No tak, prokristapána, musím do něj dostat tekutinu. Takhle nevydrží ani těch deset minut.“

Saniťáci otevřeli své brašny s vybavením a Steven se v něm přehraboval. „Potřebuju fyziologický roztok,“ zavrčel. Jeden ze saniťáků pro něj zašel ven. Steven od něj vzal vak, připojil k němu aplikační sadu a požádal policistu, aby plastový zásobník podržel nad pacientem. Sám pak zavedl Pelotovi jehlu do paže.

Steven pracoval, záchranáři přihlíželi a minuty se vlekly jako hodiny. Představení skončilo v okamžiku, kdy se Pelotovi svezla hlava ke straně a rozevřené oči už nic neviděly. Steven zoufale hledal pulz, ale marně. Nechal mu hlavu poklesnout na prsa, pak se pomalu rozhlédl po ostatních a řekl: „Zemřel.“

10

Než Steven skončil s výpovědí na policii, bylo už po třetí hodině ráno. Nemohl jim toho říct moc, kromě toho, že mu měl Pelota pomoct při jeho vyšetřování, ale vzhledem k zásahu kuchyňského nože se k tomu nedostal. Teoreticky nebyl nucen jim říkat vůbec nic, ale Pelota byl zavražděn, a když jde o vraždu, policie dost dobře nesnáší, aby se někdo schovával za svou funkci nebo pozici. Steven si nepřál znepřátelit si ty, které bude třeba v nejbližší budoucnosti potřebovat, a tak jim dal veškeré informace, které mohl. Nechal si však pro sebe své podezření, že byl Pelota možná zabit, aby mu neprozradil identitu pana V. Policisté mu slíbili, že ho budou informovat o každém pokroku, a zavezli ho na místo, kde nechal zaparkované svoje auto.

Jel pomalu k hotelu, kde se okamžitě vrhl na pokojový minibar, našel tam Bombay gin a vylil si celou tu malou lahvičku do sklenice. Přidal jen přiměřené množství toniku a hodil to do sebe. To tedy byla noc, pomyslel si, zatraceně hnusná noc. Svalil se na postel a koukal do stropu. Kdyby jen Pelota přežil aspoň na tak dlouho, aby mu stačil něco říct, bylo by všechno jinak. Touhle dobou už mohl mluvit s Victorem a doplnit do skládačky jeden důležitý kousek.

Ale Pelota je po smrti, a to všechno díky těm zabedněným byrokratům a jejich proklatým odborářským předpisům… Steven si náhle uvědomil, že se nedostane dál, když se nechá unést hněvem a zoufalstvím. Ti saniťáci jsou jen lidé jako každý jiný a tady je reálný svět a žádné televizní drama, kde jsou sestřičky andělé a lékaři světci a kde jsou v sanitních vozech výhradně obětaví hrdinové.

Pravda je taková, že lidé jsou prostě jen lidé a že v této chvíli v Manchesteru každému straší v mozku jen virus. Ti saniťáci asi jednali správně, když se takhle zachovali. A možná, že on udělal chybu, když operátorovi na pohotovosti nedal víc informací o Pelotově smrti; když on ale na to prostě neměl čas. Pelota by byl zemřel ihned, kdyby se byl zdržoval s uváděním podrobností. Ale jaký to má k čertu teď už význam? Bohužel je zase zpátky tam, kde začal, a rozdělovat vinu mu nepomůže – jako vždycky. Připravil si koupel a nalil si další gin, tentokrát slabší.

Jak ležel v bublinkách, začal mít pochybnosti o svém základním přístupu k vyšetřování. Příliš brzy se rozhodl, že hlavní figurou v celé hře bude Victor, a soustředil veškerou pozornost na to, aby jej našel. To bylo pochopitelné, dokud existovala jen dvě ohniska propuknutí viru, ale ve chvíli, kdy se nákaza objevila ve Skotsku, by to měl vzít v úvahu. Teď, ve čtyři hodiny ráno, se mu začalo jevit jako nepravděpodobné, že by právě Victor musel být chybějícím článkem obou ohnisek choroby. Je třeba se smířit s nepříjemnou skutečností: Victor může být falešnou stopou.

Voda začínala chladnout. Steven vstal, důkladně se třel osuškou a přitom stále uvažoval o změně taktiky. I když je tu možnost, že Victor je falešnou stopou, stejně by ho měl najít, aby se o tom ujistil. Jestli je ovšem Victor vrahem Peloty, docela dobře ho může najít policie. A mezitím on, pro případ, že se tak nestane, bude pokračovat v pátrání.

I když se s Ann Danbyovou nikdy nesetkal, měl pro ni jistou slabost. Ona sama a okolnosti kolem ní se ho citově dotýkaly. Nevěděl proč, ale nějak s ní soucítil. Možná to bylo tím, že v její existenci nebylo nic reálného, že v jejích věcech nebylo nic osobního. Lidé ji měli rádi, ale nikdo ji pořádně neznal. Její byt byl jako hotelový pokoj, pohodlný, ale absolutně neosobní. Stejně jako její kancelář.

Každého si držela od těla, přirozeně až na Victora. Co se týkalo Victora, byla diskrétnost sama, až do té míry, že si neponechala ani žádné památky nebo suvenýry z jejich společných chvil. Žádné dopisy ani fotografie člověka, ke kterému zřejmě chovala hluboké city, pouze svazek sonetů s falešným příslibem nehynoucí lásky. Když to uvážil, v jejím bytě bylo vlastně i málo fotografií. Vzpomínal si jen na dvě a z toho jedna byla duplikátem té, kterou měla ve své kanceláři.

Tahle myšlenka Stevena prudce zabrzdila. Proč? tázal se. Proč Ann, která si zásadně na fotografie nepotrpěla, přesto měla dvě kopie té samé fotky, jednu doma a druhou v kanceláři? Ne že by na té fotografii bylo něco pozoruhodného; byl to standardní skupinový snímek při formálním zahájení nudné výstavy. Nic pozoruhodného nebo speciálního na ní nebylo… pokud ovšem… na ní nebyl Victor!

Steven byl tak vzrušený tou nadějí, že se rozhodl hned ráno na začátku pracovního dne zajet do nakladatelství Tyne Brookman a vyptat se Hilary Blackové, kdo jsou všichni ti lidé na fotografii.

„No,“ usmála se Hilary. „Nepozoruji, že by vám u Marie Claire nějak vylepšili účes. Třeba takové světlé tónování nebo sestříhání na ježka..

Steven chvíli nevěděl, o čem to mluví, ale pak si vzpomněl, že poslední věc, na kterou se jí minule zeptal, byla adresa kadeřnictví Ann Danbyové.

„Zbaběle jsem utekl,“ přiznal se.

„A co pro vás můžu udělat dnes?“

„Ty fotografie v Annině kanceláři. Rád bych, kdybyste mi řekla jména lidí, kteří na nich jsou.“

„Hned je přinesu,“ řekla Hilary. Vyběhla a za chviličku byla zpátky s oběma snímky. Položila je na stůl a pak se postavila vedle Stevena.

„Tahleta,“ požádal Steven a ukázal na kopii snímku, na němž si Ann potřásá rukou se starostou.

„Tohle je Cedric Fanshaw, náš ředitel.“ Přejížděla prstem po řadě přihlížejících osob. „Tom Brown, šéf vydavatelství, Martin Beale, který organizoval tu výstavu, a William Spicer, náš místní poslanec. A tohle je starosta, pan Jennings, a samozřejmě Ann.“

Steven se podíval zblízka a ukázal na Spicera. „Toho už jsem viděl, a docela nedávno,“ poznamenal. „Rozhorloval se v televizi.“

„Vycházející hvězda stínového kabinetu,“ dodala Hilary. „Myslím, že jeho píseček je momentálně zdravotnictví.“

„To je ono,“ potvrdil Steven. „Hádal se s labouristickým ministrem o tom, jak se tady zvládá infekce. Obviňoval příslušné orgány z neschopnosti a zničil kariéru šéfa Veřejné zdravotní služby.“

„A zasloužil si to?“ zeptala se Hilary.

„Je to žena a ne, nezasloužila si to. Spicer zřejmě usoudil, že nastal čas předhodit obětního beránka, takže vlkům předhodil Caroline Andersonovou, aby si posílil profil a perspektivu své kariéry.“

„To je u politiků velice neobvyklé.“ poznamenala kysele Hilary.

„No právě. Nevíte, jestli je ženatý?“

„Je. Pamatuju se na volební plakáty s fotografií jeho paní, která se věnuje dobročinnosti, rozdává svačiny chudým nebo štrikuje ponožky pro oběti AIDS a podobně. Nemůžu si vzpomenout na její jméno.“

‚.A jste si naprosto jistá, že Spicerovo křestní jméno je William?“

„To ano. Nevolila jsem ho, ale je mým poslancem. Já žiju na území mlčící většiny, která stále truchlí po Margaret Thatcherové. Zvolili by i šimpanze, jen kdyby si připnul modrou rozetu a hlásal silnou politiku zákona a pořádku.“

Ten popis vyvolal ve Stevenovi představu Anniných rodičů. „Tak jak to, že tady žijete?“

„S manželem jsme se poznali na univerzitě a oba jsme tehdy vyznávali ideály sociální spravedlnosti. Chtěli jsme změnit svět.“ Hilary se při té vzpomínce zasmála. „Skončilo to tak, že mě odkopl, aby si mohl vzít šéfovu dceru a stát se ředitelem firmy, ale já jsem z toho vytěžila dům v ‚lepším prostředí‘.“

„Takový je život,“ utěšil ji Steven.

„Nikdy bych byla nevěřila, jak se můžou lidé změnit.“

„Z dnešních rebelů se obvykle stanou zítřejší plešatí fInanční manažeři,“ usoudil Steven.

„A s touto povzbudivou myšlenkou…“ usmála se významně Hilary.

„Ano, už vás nesmím připravovat o čas. Ještě jednou díky za pomoc.“

„Stále skládáte dohromady Annin život?“

„Stále se pokouším.“

„A co ta nemoc? Nevypadá, že by ustupovala.“

„Možná, že to bude ještě horší,“ připustil Steven.

„Vypadáte unaveně, jestli se neurazíte, že vám to říkám,“ podotkla Hilary.

„Mám za sebou vzrušující noc,“ odpověděl Steven.

„To máte štěstí,“ řekla Hilary.

Na zpáteční cestě do hotelu Steven znovu přemýšlel o mužích na fotografii. Škoda, že Spicer se jmenuje William, a ne Victor, protože jinak by docela hezky zapadl do obrazu. Soudil, že musí být asi docela přitažlivý pro ženy, které fandí toryovským poslancům. Baculaté tváře, vlnité vlasy, zářivý úsměv. Je ženatý, má významné postavení a je zřejmě ctižádostivý. Steven se rozhodl, že nebude na škodu, když si o něm od Sci-Med přece jen vyžádá víc informací. Pořád mu připadalo, že Ann musela mít důvody k tomu, že měla právě tuto fotografii jak ve svém bytě, tak v úřadě. A kromě toho mohla, až na starostu a poslance, vidět všechny ostatní každý všední den v úřadě. Teď si uvědomil, že se zapomněl zeptat na starostovo křestní jméno. Třeba měla Ann slabost pro samorostlé šedesátníky s malým hitlerovským knírkem, kteří mají na krku těžký zlatý řetěz – možná komplex otrokyně. Ne, na starostu zapomeňme.

Steven poslal e-mailem do Sci-Med žádost o informace o Spicerovi a pak založil a dešifroval informaci, kterou si vyžádal už dřív – o výskytu choroby ve Skotsku. Strávil celou hodinu jejím rozebíráním, hledáním možného spojovacího článku – sebetenčího – s některou ze zbylých dvou epidemií, ale nadarmo. Právě se chystal zajet do Městské všeobecné, když přišla informace o Spicerovi.

Hned první řádka mu přinesla pocit, že přece jen stojí za to žít. William Victor Spicer je už sedm let konzervativním poslancem Manchesteru.

„Ale to se podívejme,“ zabručel Steven. „Mám tě, Victore!“ Poslanec získal vzdělání na Ampleforth College, pak studoval klasickou literaturu v Cambridge, načež vstoupil do otcovy firmy, zabývající se exportem a importem. Byl pověřen řízením exportu a svého času byl podroben vyšetřování ministerstva obchodu ohledně skutečné povahy určitých artiklů, vyvážných do arabských zemí jako „automobilové náhradní dily“.

O rok později byl nominován konzervativní stranou jako kandidát na poslance za Manchester a je jím dosud. Zvítězil v tvrdé konkurenci, protože ten post byl všeobecně považován za baštu toryů. Významnou roli v zabezpečení synových voleb údajně sehrál jeho otec. Spicer senior byl dlouhá léta vlivnou osobou v místní obchodní komunitě a v řadách konzervativců.

„Syn půjde také nahoru,“ zamumlal Steven. Spicer se oženil s „Matildou, rozenou Reganovou“ a mají sedmiletou dceru Zoe. Momentálně působí Spicer jako mluvčí v úseku zdravotnictví a všeobecně se o něm uvažuje jako o budoucím ministrovi. Podporuje město Manchester a má rád horskou turistiku. Steven usoudil, že si to žádá skleničku. Teď už nebylo pochyb, že tajemného Victora našel.

Spicer se nedávno vrátil z výpravy do Nepálu, kde onemocněl a o vlásek unikl smrti. Když si Steven tuto informaci pročítal, cítil, jak mu tepe krev až ve spáncích. Spicer a tři jeho společníci, jeden Evropan a dva Nepálci, vážně onemocněli výškovou nemocí v okamžiku, kdy byli vzdáleni několik set mil od nejbližší civilizace. Jediný Spicer byl ještě naživu, když k nim dorazila jiná výprava.

„Vysokohorská nemoc, to mě podrž,“ zasyčel Steven. „Byla to hemoragická horečka, chlapče, a ty jsi ji přežil.“

Všechno to teď dokonale dávalo smysl. Spicer v Nepálu onemocněl hemoragickou horečkou, ale přežil ji a vrátil se domů, aby nakazil Ann Danbyovou virem, který v sobě stále nosil. Bylo jasné, že ji nakazil, když se milovali v ten čtvrtek, kdy se naposledy setkali ale tehdy ji také Spicer odkopl a ona skončila sebevraždou.

Ann tedy už přestává být v ohnisku pátrání, otázkou už není, jak se nakazila – na to už zná odpověď. Teď je otázkou, jak k té nemoci přišel Spicer. Steven však ve změně svého zaměření spatřoval jednu velkou výhodu. Na rozdíl od Barclaye z afrického letadla a od Skota McDougala je Spicer naživu. Je jediným původcem nemoci v celé hře, který může odpovídat na otázky. A to je důvod k optimismu.

Nebude to však snadná plavba. Na Spicera se bude muset jít v glazé rukavičkách. Především bude asi popírat jakýkoliv vztah s Ann Danbyovou, takže Steven bude muset získat jeho důvěru a ujistit ho o naprosté diskrétnosti, co se týče jeho mimomanželského poměru, ať už si o tom člověku osobně myslí cokoliv. Cílem celého procesu musí být přemluvit Spicera ke spolupráci při pátrání, jak se on sám dostal do styku s virem, a ne mu nabourat kariéru nebo zničit manželství.

Steven přemýšlel, jak se se Spicerem nejlépe setkat, a usoudil, že poslanec po svém televizním sporu s labouristou ještě v Manchesteru zůstal a obhlíží, jestli by se z kritiky zdejšího potírání choroby nedal vytlouct ještě nějaký politický kapitál. Jeho manchesterská adresa a telefonní číslo byly uvedeny ve zprávě Sci-Med.

Steven popadl telefon a zvolil číslo.

Vzala to žena. Promluvila sytým kontraaltem a Steven si ji rázem představil, jak stojí u vrátek svého domu a prohlašuje před shromážděnými reportéry, že ať se děje co se děje, ona bude vždy věrně stát po boku svého manžela. Radši tu představu rychle zapudil a zeptal se: „Mohl bych, prosím, mluvit s panem Spicerem?“

„Kdo volá, prosím.“

„Jmenuji se Steven Dunbar.“

„Můj manžel má úřední hodiny vždycky první sobotu v měsíci, pane Dunbare. Tak jestli byste chtěl přijít…? Já se jen podívám, jak má příště –“

„Já nejsem volič, paní Spicerová,“ přerušil ji Steven. „Jste paní Spicerová, že ano?“

„Ano.“

„Já jsem vyšetřovatel inspektorátu Sci-Med. Jedná se o tu virovou nákazu.“

„Tak moment, prosím.“

„William Spicer,“ ozval se hlas, který znal z televizního programu.

Steven ho požádal o schůzku.

„Já ale opravdu nevím, jak bych vám mohl pomoct,“ namítl zaraženě Spicer.

„Nebojte se, já vím, že můžete,“ řekl Steven tajemně.

„No tak tedy dobře. Přijďte sem zítra v jedenáct. Můžu vám věnovat patnáct minut.“

Steven odložil telefon.

V pět hodin odpoledne bylo padesát sedm potvrzených případů a jedenáct dalších úmrtí. Fred Cummings to zavolal Stevenovi a oznámil mu, že ve městě byl vyhlášen mimořádný stav.

„Oprávněně?“ zeptal se Steven.

„Ne, je v tom politika. Do hry se odhodlala vstoupit vláda, takže tento krok podnikáme s podporou Atlantského týmu, abychom odvrátili pozornost od skutečnosti, že Městská všeobecná už není schopna přijmout další virové pacienty. Budeme muset pro nové případy zabrat pár nepoužívaných kostelů.“

„Kostelů?“ zvolal Steven.

„Ano. Vím, že je to politováníhodné a že se to slovutné veřejnosti nebude líbit, ale je to nutné. Nemá cenu cpát virové pacienty do dalších nemocnic, kde stejně nemohou čekat nic jiného než ošetřovatelskou péči. Jen by se stali nebezpečí pro ostatní. Rozumnější je ubytovat je společně, bez kontaktu s ostatními pacienty a obyvatelstvem, a soustředit je v zařízení, kde se o ně bude starat vyškolený personál.“

„A jak jste na tom s vyškoleným personálem?“

„Začíná to být problém,“ přiznal Cummings. „Jsme témě úplně vytížení, ale na naši výzvu o sestry dobrovolnic se nám jich poměrně dost přihlásilo. Volají nám sestry, které v posledních letech přešly na jinou profesi, a nabízej svou pomoc. Také se nám hlásí penzionovaní praktičtí lékaři. A v jednom z kostelů už začala pracovat jako dobrovolná sestra Caroline Andersonová.“

„To je pro ni dobré,“ řekl Steven. „Byl jsem zvědavý, co teď bude dělat. Ve kterém kostele pracuje?“

„U Svatého Judy na Cranston Street.“

„Možná, že se tam za ní zajdu podívat. Prožila si ošklivé chvíle.“

„To jsou prostě ty vrtochy veřejného mínění,“ konstatoval Cummings.

„Ještě jsi mi neřekl, jaká mimořádná opatření zavádíte,“ vzpomněl si Steven.

„V první řadě uzavření podniků pro veřejnost, jako jsou kina, divadla, bary a restaurace. Budeme apelovat na obyvatele, aby se nevydávali na žádnou cestu, která není absolutně nezbytná. Vydáme leták s návodem jednoduchých opatření, kterými lze předcházet nákaze. Také budeme muset trvat na tom, aby všichni mrtví byli spalováni v krematoriu do čtyřiadvaceti hodin. Jednak máme nedostatek míst v márnici, ale hlavně jsou mrtví rezervoárem viru.“

„Zdá se, že si přece jen myslíš, že by to mohlo být přenosné vzduchem,“ usoudil Steven.

„V tom pořád ještě nemáme jistotu,“ řekl Cummings. „Ale v každém případě je to pekelně infekční. Kontakty padají jeden za druhým. Dá se předpokládat, že než z toho budeme venku, bude to ke dvěma stovkám, a to ještě v případě, že nás nepostihne nějaké ošklivé překvapení.“

„Takže ty nové případy jsou všechno kontaktní osoby?“

„To je na tom jediná dobrá věc,“ přisvědčil Cummings. „Žádné nové divoké karty.“

„Díky Bohu.“

„Ještě jedna věc,“ vzpomněl si Cummings. „Tři pacienti se uzdravují, takže teď aspoň víme, že letalita té choroby není stoprocentní.“

„To je dobré,“ řekl Steven. On však ví s jistotou, že existuje ještě čtvrtý. „A jak to vypadá s tím problémem ve Skotsku?“

„Osm případů, tři úmrtí, ale zvládají to dobře. Podle všeho tam nemají starosti s výškovou bytovou zástavbou. Lidé si tam můžou volněji vydechnout.“

„Doufejme, že jim to štěstí vydrží.“

Steven zajel ke kostelu svatého Judy a zjistil, že je obklopen policejním kordonem. V důsledku toho tam bylo na většině míst zakázáno parkování a všude byla natažena pruhovaná páska, až na prostranství před vchodem, který hlídali dva konstáblové a kudy dovnitř zajížděly sanitky. Steven ukázal svůj průkaz a byl vpuštěn dovnitř. Když vcházel pod kamennou klenbu, uvědomil si, že je poprvé v kostele, kde je teplo. Byly tu nainstalovány industriální teplomety, které udržovaly teplotu na běžné nemocniční úrovni. Obrovské červené nápisy varovaly, že vstup je povolen pouze v ochranném oděvu.

V recepční kanceláři seděly dvě unaveně vyhlížející sestry. Pily čaj a na stole před sebou měly otevřený balíček keksů. Představil se a zeptal se, jestli je tam Caroline Andersonová.

Starší sestra se podívala na hodinky a sdělila mu: „Asi za deset minut by měla mít přestávku. Počkáte si?“

Steven přisvědčil, ale nabízený čaj odmítl. „Jak to zvládáte?“ zeptal se.

„Brzy se dostaneme do slepé uličky,“ odpověděla mladší. „Je to děsný pocit.“

„To si dovedu představit. A co ta budova?“

„Pokaždé, když tam vejdu,“ řekla starší sestra a ukázala na kostelní loď, „mám pocit, jako bych vstoupila do scény z Dantova Pekla. Neskutečně strašidelná noční můra.“

Druhá sestra se podívala na hodinky a upozornila kolegyni: „Musíme se jít připravit.“ Obrátila se ke Stevenovi a vysvětlila mu: „Trvá nám dobrých pět minut, než se navlíkneme do těch mundurů. Ale vy tady počkejte, Caroline za vámi přijde, jen co se osprchuje.“

Starší sestra si hodila do pusy ještě poslední sušenku a řekla: „Tak znova do boje.“

„Mnoho zdaru,“ popřál jim Steven.

Po pěti minutách vyšla ze dveří Caroline Andersonová spolu se ženou, která vypadala, že je jí hodně přes třicet. Představila ji jako sestru Kate Linehamovou. Obě měly mokré vlasy a na sobě čisté bílé haleny a kalhoty. Tváře měly ještě rozehřáté ze sprchy.

„Co tady pro všechno na světě děláte?“ zeptala se Caroline.

„Přišel jsem se podívat, co tu děláte vy,“ odpověděl s úsměvem Steven.

„Přihlásila jsem se jako dobrovolnice,“ vysvětlila Caroline. „Zakázali mi dělat to, co jsem uměla nejlíp, ale tohle mi zakázat nemohli. Mám znalosti o přenášení infekce a utírat krev zvládám taky, tak proč ne?“

„Smekám před vámi,“ přiznal Steven.

„Můžete si třeba sundat kabát a pomoct nám,“ nadhodila Caroline. „Máme tady nedostatek personálu.“

„Myslíte to vážně?“

„Máte lékařskou kvalifikaci?“

„Jistě.“

„No, tak ten svůj titul hoďte do popelnice. Tihle lidé nepotřebují vaše schopnosti lékaře, ale pouze ošetřovatelskou péči a správnou aseptickou techniku. Myslíte, že to zvládnete?“

„Můžu se pokusit,“ prohlásil klidně Steven. „Kde chcete, abych začal?“

Teď došlo na obě ženy, aby byly překvapeny. „Vážně?“ zvolala Caroline. „Já jsem si jen dělala legraci.“

„Ale já ne,“ ujistil ji Steven.

„Tak já vám seženu mundur. Jo, a i když jsme oba lékaři, tak v tomhle špitále musíme poslouchat, co nám nařídí tady Kate. Ona je ošetřovatelka specializovaná na infekční choroby. Souhlasíte?“

„Žádný problém,“ odpověděl Steven.

„Vracíme se tam za patnáct minut. Ukážeme vám všechny fígle.“

Caroline našla pro Stevena ochranný oblek a vysvětlila mu, jak funguje respirátor. „Používáme přenosný systém vstup/výstup, který vyvinuli pro podobné situace Švédové,“ informovala ho. „V podstatě je to vlastně systém čistá strana/špinavá strana s vřazenou sprchou. Nic z toho, co zanesete dovnitř, už se odtamtud nesmí vrátit zpátky. Jasné?“

Steven přikývl.

„Jedná se nám jen o to, abychom se snažily udržet pacienty pokud možno v čistotě a v pohodě,“ doplnila ji Kate. „Jediná lékařská procedura, kterou provádíme, je náhrada ztracených tekutin, a to je na tom to nejnebezpečnější. Někteří pacienti jsou v deliriu, takže to praktikujeme tak, že jedna z nás pacienta drží a druhá zavádí jehlu. Některé jsme museli dokonce připoutat, abychom měli jistotu, že kanyla zůstane na místě.“

„Zastáncům lidských práv by se to asi nelíbilo,“ poznamenal Steven.

„No tak ať přijdou a udělají to po svém a my můžeme jít všechny domů a koukat na bednu,“ ohradila se Kate.

11

Steven si naposledy upravil respirátor a přesvědčil se, že nemá škvíry mezi rukávy a rukavicemi. Uklidnil se, že všechno je dobře zabezpečené, a pak následoval Caroline a Kate přes utěsněnou vstupní branku do chrámové lodi. Přesvědčil se, že sestra, která to tam přirovnávala k vidině pekla, nebyla daleko od pravdy. Přes veškeré úsilí ošetřovatelského personálu bylo kolem pořád spousta krve. Musel si stále připomínat, že je v Británii v jedenadvacátém století, a ne v krvavých pozůstatcích nějaké středověké bitvy, jejíž raněné oběti byly shromážděny v kostele na poslední zaopatření.

Kate mu ukázala, kde jsou zásoby tamponů a fyziologického roztoku a také odpadní nádoby. Některé z nich už byly plné nebo přeplněné. Pak ho zavedla k první skupině čtyř lůžek v řadě, která se táhla po celé délce kostela. Leželi na nich dva mladí muži, jeden muž ve středních letech s prokvetlým vousem a jeden sedmdesátník, všichni ve vážném stavu. Žádný z nich nebyl plně při vědomí, ale jeden byl neklidný a škubal hlavou ze strany na stranu, jako by chtěl setřást nějaký hrůzný sen. Kate Stevenovi naznačila, aby začal se starým pánem, a on to udělal.

Postupně se propracovával řadou pacientů a snažil se, jak mohl, aby jim bylo aspoň trochu snesitelně, ale zároveň se sám váhavě vydával po cestě sebepoznání. Výkřiky nemocných, do jisté míry tlumené jeho helmou a vizorem, byly přece jenom zřetelně slyšitelné a odrážely se od stropní klenby a starých kamenných zdí. Soutěžily se zvukem jeho vlastního pracného dýchání a výsledkem uvnitř plastové bubliny byla pekelná směs zvuků.

Uvědomil si, jakou je pro něj úlevou, že většina pacientů je v kómatu nebo v částečném bezvědomí, protože se obával, že uklidňování a slova útěchy by byla nad jeho síly. Ano, pociťoval lítost a soucit, ale zároveň také odpor. To bylo pro něj zarážející odhalení, protože právě odpor, který mu svíral útroby, hrozil, že ho přemůže. Nejradši by se vyzvracel a utíkal pryč. Do těchto pocitů se mísila i provinilost. Nikdy se nepovažoval za nějakou Matku Terezu, ale tohle… tohle bylo něco jiného. Pokusil se přepnout na autopilota a zjistil, že to je jediná možnost, jak vydržet tuhle šichtu až do konce. Uklízel dá] krev a zvratky, měnil dál pomočené a pokálené ložní prádlo a zakázal si příliš na to myslet. Ta práce se musí udělat, tak ji udělá a hotovo.

Tu a tam vrhl pohled na Kate a ostatní sestry a zjistil, že ony projevují daleko víc ohleduplnosti a soucitu. Caroline, která na tento druh práce nebyla navyklá, vypadala, že provádí dokonale profesionální úkony. On sám byl zřejmě stejně ohleduplný, ale to, co se děje v jeho hlavě, ho znepokojovalo. Měl ošklivé podezření, že ty sestry si prostě takové myšlenky, jaké má on, nepřipouštějí. On postupoval jako robot naprogramovaný na přebírání vajec, která nesmí nakřápnout. Zatímco ony k nemocným zřejmě přistupovaly s opravdovým soucitem.

Steven pracoval pět hodin pouze s jedinou dvacetiminutovou přestávkou, dokud se nedostavila noční směna. Oddělení opouštěl jako poslední, protože byl jediný muž ve směně a nebyly tam oddělené sprchy. Když na něj konečně došla řada, strávil v plastové sprchové kabině dlouhý čas. Opíral se o pevný panel a se skloněnou hlavou vychutnával čistou, teplou vodu, která mu proudil po kůži. Snažil se přitom vyrovnat se se vším, co viděl a co cítil.

„Činil jste se dobře,“ pochválila ho Kate, když se konečně vynořil na čisté straně bariéry. „Ty taky, Caroline, ale ty už jsi ostřílený kozák.“

„Díky,“ řekla Caroline. Byla na ní patrná únava, protože toho dne pracovala celých deset hodin.

„No, já jdu domů, už se těším na setkání se starými kamarády Ginem a Tonikem,“ usmála se Kate, vklouzla do kabátu a shledala si své věci. „Co zítra, Caroline?“

„Budu tady.“

„Těší mě, že jsem vás poznala, Stevene. A díky za pomoc.“

„Nebylo jí tak moc,“ řekl Steven. „Taky jsem vás rád poznal.“ Potřásli si rukama a Kate odešla, aniž by se ohlédla.

„Je to fajn ženská,“ poznamenala Caroline.

Steven přikývl.

Venku dorazila ambulance s novým pacientem a Steven s Caroline ustoupili stranou, aby mohli zřízenci v astronautickém odění zanést dovnitř nosítka. Caroline se ujistila, že noční sestry vědí o novém příjmu, a pak vyšla za Stevenem do chladného nočního vzduchu. „Kde budete večeřet?“

„Dám si něco v hotelu,“ řekl Steven. „Ani vlastně nemám moc velký hlad.“

„Po své první směně jsem na tom byla taky tak. Ale něco sníst musíte. Mohla bych nám oběma udělat omeletu. Co tomu říkáte?“

Steven přikývl. „To nezní špatně,“ řekl, ale popravdě stál víc o společnost než o jídlo. Ještě se mu nechtělo zůstat sám se svými myšlenkami. Jel za Carolininým autem městskými ulicemi až k terasovitému svahu, kde měla v nové zástavbě osamocený moderní domek. Zadní stranou byl obrácený ke trati. Právě tam po vyvýšeném náspu projížděl dělnický vlak.

„To je moje vlastní vlaková souprava,“ prohlásila Caroline, když hledala v kabelce klíče.

Steven vešel do vyhřátého domu, ve kterém tiše hučelo ústřední topení. Když Caroline rozsvítila světla a stáhla rolety, proměnil se obývací pokoj rázem v útulný úkryt před vnějším světem. „Něco k pití?“ zeptala se Caroline.

„Jestli máte gin, tak bych si dal,“ odpověděl Steven.

„Já taky. Co kdybyste nám oběma připravil pití a já bych zatím zahájila práci v kuchyni?“ navrhla Caroline. Ukázala na skříňku s nápoji a Steven se do toho pustil.

„Vy tady bydlíte sama?“ zeptal se Steven v kuchyni, kam Caroline donesl drink.

„Teď ano,“ odpověděla. „Rozešli jsme se s Markem, když přišel na to, že nemůžu mít děti. Jsme rozvedení už dva roky. On se před měsícem znovu oženil. Vzal si letušku.“

„To je mi líto,“ řekl tiše Steven, trochu v rozpacích nad Carolininou otevřeností. Nepřišel na nic jiného, co by na to řekl.

Caroline ho z toho osvobodila. Obrátila se a zeptala se: „Tak co vás žere?“

Automaticky zaujal obrannou pozici. „Nic,“ odpověděl vyhýbavě. „Asi jsem pořád ještě trochu v šoku z toho, co jsem viděl v kostele.“

Caroline se na něj zpříma podívala a řekla nevěřícně: „Trochu? Pozorovala jsem vás. Člověk, který vyšel z kostela ven, byl úplně jiný než ten, co tam vstoupil.“

Steven se napil, aby získal čas, ale pak zjistil, že nemá odvahu dál oponovat. „Myslím, že jsem se tam o sobě dověděl pár věcí, které se mi ani trochu nelíbí,“ přiznal se upřímně.

„Tak bych vám radila, abyste je ze sebe rychle vyklopil, než se vám tam zabydlí,“ navrhla mu. „Takový nájemník vám může udělat ze života peklo.“

Trpce se usmál. „Po léta se mi dařilo namlouvat si, že důvodem pro to, že jsem nikdy nepraktikoval medicínu, bylo, že jsem potřeboval v životě víc vzruchu. Potřeboval jsem fyzické úsilí, cestování, dobrodružství, kdejakou pitomou výmluvu. Dnes jsem objevil, že to byla lež. Že jsem sám sebe obelhával. Že jsem utíkal před pravdou.“

„A to je co?“

Steven s obtížemi hledal slova. Až po chvilce začal mluvit. „Myslím, že nemám natolik rád lidi, abych provozoval medicínu tím správným způsobem. Asi v sobě nemám dost citu a milosrdenství.“

„U Svatého Judy jste odváděl dobrou práci. Pozorovala jsem vás.“

„Ale nebyl v tom ten správný cit.“

„Myslíte, že ti pacienti poznají, jestli ve vás je ‚ten pravý cit‘, jak tomu říkáte?“

Steven pokrčil rameny a zamyslel se. „Myslím, že prakticky ne. Zdálo se mi, že převážná část z nich byla úplně mimo, ale když mám být upřímný, tak jsem většinu času strávil tím, že jsem potlačoval nutkání utéct z toho místa co nejdál.“

„Ale neudělal jste to. A to je nejdůležitější. Dělal jste dál přesně to, co my ostatní.“

„Ale musel jsem se překonávat. To je rozdíl.“

„Podle mého tím procházíme všichni,“ tvrdila Caroline.

„Zdálo se mi, že ošetřovatelky se s tím vyrovnávaly úplně přirozeně.“

„Je to prostě jejich profese. Mají nasazený profesionální výraz.“

„Ale to bych měl mít taky.“

„Ne,“ odporovala mu Caroline. „Vy máte lékařský diplom, ale jste badatel a já si dovoluju tvrdit, že jestli se vám podaří přijít na to, odkud ten proklatý virus pochází, tak uděláte mnohem víc dobra než my všichni ostatní dohromady. To se vsaďte!“

Stevena to ještě nepřesvědčilo. Pokrčil rameny a dopil zbytek ginu.

„Věřte mi, Stevene Dunbare,“ pokračovala Caroline. „Já už jsem v životě poznala řadu chladnokrevných lékařů, kteří v sobě neměli ani za mák lidského zájmu o nemocného, ale vy k nim nepatříte. Možná jste až příliš sebekritický, ale máte srdce na pravém místě.“

Steven se poprvé usmál a vzal od ní prázdnou sklenici, kterou mu podávala.

„Dejme si ještě jednu,“ navrhla.

Steven nevěděl, jestli na něj tak zapůsobil ten gin nebo Carolinina slova, ale rozhodně se už cítil daleko uvolněnější a pochutnal si na omeletě i na kalifornském bílém víně, které se objevilo na stole.

„Můžu se zeptat, jaké máte další plány?“ zeptal se, když se s kávou přestěhovali ke krbu.

„Já vlastně nevím. Zřejmě už se se mnou nepočítá, že bych se znovu zapojila do té epidemie, ale já cítím, že do ní nějak zapojená stále jsem, jestli mi rozumíte. Je to moje město, moje zodpovědnost. Až bude po všem, asi se budu ucházet o místo ve Zdravotní péči někde jinde a začnu zase od začátku.“

„Ten poslanec, který vás přinutil k rezignaci…“ začal Steven.

„Spicer? Co je s ním?“

„On je ten Victor, kterého jsem hledal.“

Caroline vykulila oči. „To si děláte blázny?“

Steven zakroutil hlavou. „Kdepak. Je to ten člověk.“

„No vidíte! Kdo hledá, najde.“

„Zítra dopoledne se k němu chystám a otevřeně se ho vyptám na jeho vztah k Ann Danbyové.“

„Vy si pořád myslíte, že to byl on, kdo ji nakazil?“

„Jsem si tím téměř jistý,“ řekl Steven. Pověděl jí o té nešťastné výpravě do Nepálu. „Myslím, že to s vysokohorskou nemocí nemělo co dělat.“

„Ale i když připustíme, že to opravdu byla hemoragická horečka, jak se pro všechno na světě mohl nakazit stejný kmenem filoviru jako ten člověk v letadle a ten chlap ve Skotsku?“

„To právě musím vypátrat,“ připustil Steven. „A nebude zrovna snadné získat Spicerovu spolupráci. Je to politik a ten se musí snažit z nesnází vybruslit. Můžu s vámi počítat, když budu potřebovat pomoct doplnit tu složitou skládačku?“

„Samozřejmě. Pokud nebudu tady, budu u Svatého Judy.“

Steven strávil neklidnou noc, do snů se mu promítaly scény, které zažil v kostele. Byl rád, když do šedivého prosincového rána pronikl den. Zvláštní zbarvení mraků napovídalo, že je na obzoru další sníh. Před odchodem za Spicerem měl dostatek času, aby se mohl v hotelové restauraci nasnídat a přečíst si noviny. Ve většině z nich ovládala titulní stránky stále ještě manchesterská epidemie, stejně jako v předchozích dnech. To samo o sobě znamenalo, že jejich vydavatelé se chystají lovit nová hlediska i v okrajových vodách.

„Je to jenom začátek,“ soudil jeden, když vylíčil sytými barvami, že teď přichází z afrického kontinentu téměř každý měsíc nějaká smrtelná nákaza. Jiné noviny poskytly značný prostor názorům církevních hodnostářů na celou věc, dle kterých jako obvykle všechno zavinila lidská zkaženost. Příští neděli se budou v celé zemi ve všech kostelech sloužit zvláštní mše s modlitbami za nemocné a zemřelé. Zveřejněny byly i další extremistické náboženské názory: jakási obskurní sekta prohlašovala, že epidemie znamená konec světa – taková předpověď už jednou nevyšla na konci tisíciletí. Teď tvrdili, že Bůh zvolil cestu pomalé, plíživé smrti místo náhlého definitivního konce. „Neb Jeho milost je nekonečná,“ uzavřel to v duchu Steven.

Do Spicerova domu dorazil pár minut před jedenáctou. Byla to rozlehlá viktoriánská vila, stojící v příjemném prostředí. Horní patra nabízela panoramatický rozhled přes celé město. Vyšel po krátké příjezdové cestě, vysypané štěrkem, který mu chrastil pod podrážkami, a zazvonil. Když čekal, všiml si štíhlého zeleného nosu jaguára série XK, který vyčuhoval z dvojgaráže vedle domu.

Dveře mu otevřela blonďatá dívčina nordického typu, která při úsměvu odhalila perfektně bílé zuby. „Toprý ten,“ řekla. „Co vy jste chtěl?“

„Dobrý den,“ odpověděl Steven. „Mám schůzku s panem Spicerem. Mé jméno je Dunbar.“

„To je v pořádku, Trudi,“ řekla dáma, která se vynořila za děvčetem. „Já to vyřídím. Já jsem Matilda Spicerová, pane Dunbare. Pojďte prosím dál. Trudi je naše au pair,“ vysvětlila a vedla Stevena do jednoho z předních pokojů. „Victor tu bude hned.“

„Myslel jsem, že se váš manžel jmenuje William, paní Spicerová,“ podivil se Steven.

„To je pravda, ale raději si mezi přáteli a v rodině nechá říkat svým druhým jménem. Když šel do politiky, jeho volebnímu agentovi se zdálo, že Vic Spicer se hodí spíš pro nějakého majitele autobazaru, takže pro voliče je teď William.“

Steven se usmál a paní jej opustila.

V pokoji stálo pianino, starý nástroj z ořechového dřeva s mosaznými svícny na přední desce. Víko bylo otevřené a Steven nahlédl do not, které byly opřeny nad zažloutlými klávesami. Byla to Debussyho Claire de lune. Usoudil z toho, že Spicerova dcera se učí hrát. Nahoře na pianinu byly zarámované fotografie; na té největší byla zachycená celá rodina. Vepředu seděla Matilda s dcerou na klíně, zatímco Spicer stál vzadu s rukou majetnicky položenou na rameni manželky a vystrkoval dopředu energickou výraznou bradu.

Dveře se otevřely a do pokoje vešel Spicer. Měl na sobě tmavomodrý oblek, červeně proužkovanou košili a kaštanově hnědou hedvábnou kravatu. Vlnité vlasy měl sčesané dozadu, kde mu sahaly až k límci. Vypadal mladší než na svých dvaačtyřicet let. Zaujal energický pracovní postoj.

„Můžu vám věnovat jenom pár minut,“ sdělil Stevenovi. „V poledne musím být v televizi. Předpokládám, že máte nějaký průkaz?“

Steven mu podal svoji legitimaci.

„Vy jste lékař?“ otázal se Spicer.

„Především se věnuju výzkumu,“ odpověděl Steven.

„Pojďme si pohovořit do mé pracovny,“ navrhl Spicer. „Ale, jak už jsem vám řekl do telefonu, nedovedu si představit, jak bych vám ve vašem průzkumu mohl být nápomocen.“

Spicer ho zavedl do pracovny, sám se posadil za psací stůl a Stevenovi pokynul, aby si vybral jedno z křesel na druhé straně. Steven si všiml, že ten člověk zaujímá zřejmě pečlivě nastudovanou pózu. Opřel se zády o kožené opěradlo židle, zkřížil nohy, lokty spočinul na opěradlech a sepnul prsty dohromady, zatímco palce se dotýkaly. Něco jako státnický postoj? pomyslel si Steven. Na stole byly další rodinné fotografie a Steven se v duchu ptal, jestli si Spicer objednal bytového architekta, aby mu navrhl pracovnu s „rodinnými symboly“.

„Předpokládám, pane Spicere, že jste seznámen s řetězem událostí, které vedly v Manchesteru ke vzniku problému s virem?“ zeptal se Steven.

„Pokud si vzpomínám, začalo to s tou ženskou Danbyovou,“ odpověděl Spicer. „To, co ze začátku vypadalo na omezenou infekci, se teď rozvinulo do nebývalých rozměrů, což svou nedbalostí zavinili ti, kteří to měli na starosti.“

„Vy byste to zřejmě řešil úplně jinak,“ řekl Steven, který málem upadl na první překážce, protože se stěží ubránil, aby nedal najevo své rozhořčení nad tím, že Spicer mluvil o své bývalé milence Ann jako o „té ženské Danbyové“.

Spicer se trochu zarazil. „Samozřejmě, že já osobně ne – pro takové záležitosti nemám kvalifikaci – ale to není důvod, aby se tolerovala neschopnost těch, kdo ji mají.“

Steven se kousl do jazyka. Musel si stále připomínat, že potřebuje, aby s ním tento muž spolupracoval. „Dozvěděl jsem se, že jste byl nedávno v Nepálu a že jste tam velice těžce onemocněl,“ řekl.

„A co to s tím vším má dělat?“ zeptal se Spicer.

„Mohu se zeptat, kdo stanovil diagnózu vaší nemoci?“

Spicer pokrčil rameny a odpověděl: „Diagnóza v pravém slova smyslu se nekonala, protože jsme s sebou neměli lékaře. Já jsem to přežil, moji tři společníci nikoli; to byl konec. Když jsem se vrátil do civilizace a popsal symptomy nemoci – pokud jsem si vůbec na nějaké dokázal vzpomenout – tak se všeobecně usoudilo, že to byla těžká forma vysokohorské nemoci.“ Pohlédl na hodinky a poznamenal podrážděně: „Podívejte se, já se vám už opravdu nemůžu déle věnovat. Mohl byste laskavě přistoupit k věci?“

„Já myslím, že jste vůbec neměl vysokohorskou nemoc, pane Spícere. Já myslím, že jste onemocněl hemoragickou horečkou.“

Spicer vypadal, že nevěří svým uším. „Hemor…“ zabrebtal. „To myslíte tu nemoc, která je teď tady ve městě? To je ale nesmysl. Zbláznil jste se?“

„Myslím, že jste prodělal hemoragickou horečku a uzdravil se,“ pokračoval Steven. „Jste jeden z mála. Pak jste se vrátil domů a nakazil jste tou nemocí svou milenku, Ann Danbyovou.“

Spicer zbledl a chvíli vypadal jako zvíře zahnané do kouta, ale pak přešel do útoku. „Ahá, teď už tomu rozumím,“ zasyčel. „Vy jste od těch labouristických levičáků, kteřísi takhle naplánovali, jak zaútočit na mne a svého ministra ušetřit další ostudy.“

Steven řekl chladně: „Já nejsem ani levičák ani pravičák, ani nejsem liberál nebo nepříčetný Fantom z cvokárny. Dokonce mě nezastihnete ani ve volební místností, kde je na urně napsáno ‚Pouze pro našeho kandidáta‘. Dlouholetá zkušenost mě naučila nevěřit politikům jakéhokoliv odstínu a barvy, pane Spicere. A teď bychom snad mohli pokračovat.“

„Dunbare, osobně dohlédnu na to, abyste –“

„Šetřte si dech,“ přerušil ho Steven. „Vyhrožování na mne nezabírá. Proč mi prostě neřeknete pravdu a neušetříte nám oběma spoustu času, pokud ovšem ještě po sedmi letech v parlamentu dokážete pravdu rozpoznat.“

„Co si to dovolujete?“ zahřímal Spicer.

„Dovoluju si to, protože vím, že jste měl poměr ‚s tou ženskou Danbyovou‘, jak jste ji před chvílí nestydatě nazval. Byla to po všech stránkách slušná žena a skončila tak, že si kvůli takovému smradovi jako vy vzala život.“

„Já o ní vůbec nic nevím,“ tvrdil Spicer a snažil se ovládnout svůj vztek.

„Dal jste jí svazek Shakespearových sonetů a na volný list jste napsal ‚Mé lásce navěky, V.‘.“

„Já se jmenuju William.“

„Rád si necháváte říkat Victor, Victore.“

„Říkám vám, že tu ženskou neznám,“ opakoval Spicer, celý rudý.

„Je to váš rukopis, dal jsem jej analyzovat,“ lhal Steven a cítil, že začíná mít navrch.

Spicerovi vymizela z obličeje všechna barva. Chvilku jen bezmocně seděl a pak se pomalu opřel rukama o desku psacího stolu. Nakonec svěsil hlavu a řekl tiše: „Tak dobrá. Znal jsem Ann. Takové věci se stávají. Jsem sakra jenom člověk.“

S tím Steven neměl chuť souhlasit.

„Potkali jsme se na nějaké zatraceně odporné výstavě, kterou uspořádali její šéfové, a tam to tak nějak vzniklo. Byla to blbost, to teď vím, ale jak říkám, takové věci se stávají. Snad nechcete tvrdit, že to tak není?“

„To by mě ani nenapadlo,“ suše odpověděl Steven. Někdo tiše zaklepal a vzápětí se dveře otevřely. Nakoukla jimi Matilda Spicerová a řekla: „Nerada vás, chlapci, vyrušuji, ale, drahoušku, ty přijdeš pozdě.“

Spicer ani nevzhlédl. Promluvil podivně krákoravým hlasem: „Matildo, buď tak hodná a zavolej těm lidem od televize, že se omlouvám, ale že dnes nebudu moct vystoupit.“

„Něco se děje?“ zeptala se starostlivě.

„Všechno je v pořádku. Vysvětlím ti to později.“ Dveře se zase zavřely a Spicer řekl: „Dovedete si představit, co tohle způsobí mé ženě? Úplně ji to zničí.“

Steven se na Spicera zadíval, jako kdyby zkoumal nějaký vrcholně nezajímavý druh rybničního planktonu.

„Já mám jediný zájem, přijít na to, odkud ten virus pochází,“ sdělil mu. „Zemřela už spousta lidí. Potřebuju, abyste mi řekl všechno, co víte.“

„Co vám o tom můžu říct, když jsem vůbec nevěděl, že to mám?“

„Především potřebuju, abyste mi dal vzorek krve; musí být otestována na protilátky viru. To nám řekne bez pochyb –“

„Že jsem byl příčinou propuknutí nákazy?“ doplnil ho Spicer. Vyznělo to otřeseně, jako by si poprvé uvědomil plné důsledky té záležitosti.

„Tady v Manchesteru ano,“ přisvědčil Steven.

„A když odmítnu?“

„Takovou možnost nemáte,“ řekl Steven.

„Ale ještě to není dokázáno, že? Mohu být negativní. Chci říct, že se pořád ještě může ukázat, že nemám s nákazou a s Anninou chorobou nic společného?“

„Teoreticky,“ připustil Steven. „Asi tak, jako že v příštích čtyřech týdnech náhle navštíví palác Millenium šest milionů lidí. Chodíval jste s Ann do hor?“

„Začal jsem s tím před rokem. Pro Ann to bylo taky něco nového. Oběma se nám to líbilo.“

„Vídal jste se s ní po řadu víkendů a pak je v jejím diáři dlouhá přestávka. To bylo, když jste odjel do Nepálu?“

Spicer přisvědčil.

„Když jste se vrátil, šel jste s ní ve čtvrtek osmnáctého na večeři. A to bylo naposledy, co jste ji viděl?“ otázal se Steven.

Spicer zaváhal, jako by hledal slova. „Když jsem byl v Nepálu tak blízko smrti, uvědomil jsem si, jak mnoho pro mne znamená moje žena a dcera. Rozhodl jsem se, že jestli se vrátím zpátky, tak to s Ann ukončím. Dovedete to pochopit?“

Steven přikývl a pak se zeptal: „Jak to Ann nesla?“

„Velice špatně.“

„Ale přece jste se s ní ještě ten večer miloval,“ konstatoval chladně Steven.

Spicer polkl. „Nedalo se tomu vyhnout. Prostě mě dostala. Bože, jsem jen člověk.“

Ani v tomto případě s ním Steven nesouhlasil. „To byla ta noc, kdy jste ji nakazil virem,“ prohlásil.

„Kristepane, jak jsem to mohl vědět?“ zvolal Spicer. „Jak, proboha?“

„Vyspal jste se s ní, opustil ji a o pár dní později si Ann vzala život. Je to tak?“

„Uznejte, já jsem netušil, že ta kráva blbá udělá něco takového!“

Stevenovi se mimovolně sbalila ruka v pěst, ale opanoval se. „To asi ne, pane Spicere,“ připustil. Na chvilku se odmlčel a pak vypálil: „Proč jste ale potom zabil Anthonyho Pelotu?“

„O čem to sakra mluvíte?“ vybuchl Spicer.

Steven se na něj upřeně zahleděl a naznačil mu, že na něj jeho řev nijak nezapůsobil. Po několika vteřinách mlčení zaznamenal s určitým uspokojením, že se Spicerův výraz začíná měnit, jeho sebevědomí se hroutí a místo něj se objevuje vysloveně uštvaný pohled.

„Vím, že Ann v ten čtvrtek byla na večeři v Magnolii,“ poznamenal suše Steven. „Pelota byl odhodlán říct mi, s kým na té večeři byla. Byl jste to vy, že?“

„No a kdyby? Ten večer tam muselo být nejméně dvacet jiných lidí,“ namítl Spicer.

„Ti Pelotu nezabili, Spicere, ale vy ano, a nenatáhl jste si rukavice, když jste do něj vrazil ten kuchyňský nůž, viďte?“ Steven vsadil všechno na jednu kartu a teď ze Spicerova výrazu viděl, že se strefil do černého. „On vás vydíral, že?“ zeptal se. „Bylo to tak?“

Z Victora Spicera vyprchala veškerá bojovnost a prostě se zhroutil. „Ten mrňavý Talián mi zavolal,“ řekl téměř neslyšně. „Prozradil mi, že se někdo vyptával. Zahrál mi ohromné divadýlko, jak prý byl diskrétní, a pak mi navrhl, že bych mu snad mohl projevit trochu vděčnosti.“

Steven jen lhostejně přikývl.

„Dohodli jsme se na pěti stech librách, ale když jsem tam přišel, zvedl cenu na tisícovku. To už jsem nevydržel. Věděl jsem, že to tím neskončí. Zmocnil se mě nepříčetný vztek. Pohádali jsme se a začali se rvát. Popadl jsem nůž. Zbytek víte. Co se teď stane?“

„Když mi odpovíte na všechny další otázky, nechám vás chvíli o samotě s vaší ženou, abyste ji připravil na to, co ji čeká. Pak budu muset zavolat policii. Uvědomujete si, že vaše paní byla v nebezpečí, že ten virus dostane taky?“

Spicer vyvalil oči. „Co tím chcete říct?“ zakoktal.

„Když se někdo zotaví z infekce filoviru, po nějaký čas zůstává virus v jeho tělesných tekutinách; tak se nakazila Ann. Jestli jste měl po návratu z Nepálu se svou ženou pohlavní styk, tak si to můžete spočítat.“

Spicer několikrát dlouze vydechl a pak přiznal: „Popravdě řečeno jsem… vzhledem ke své nemoci, ne…“

„Tak se nemusíte obávat,“ uklidnil ho Steven, ale ke svému podivu nezaznamenal ve Spicerově výrazu žádnou velkou úlevu.

12

Edinburgh

Karen Doigová odcházela z kanceláře Paula Grossarta s pocitem, že se jí právě zhroutil a rozpadl celý svět. Jako v mlze sestupovala pomalu ze schodů a prošla dveřmi ven, aniž by cokoliv nebo kohokoliv vnímala. Venku lilo jako z konve, ale ona si toho nevšímala a váhavě kráčela přes parkoviště k místu, kde nechala stát vůz. Zdálo se, že nezaregistrovala ani hlubokou kaluž, ze které si nabrala do bot, když auto odemykala. Usedla do vozu a s nevidoucím pohledem upřeným na přední sklo tak seděla bez hnutí dobrých pět minut. Pak teprve odjela.

Když Karen dorazila k domu, otevřela dveře její matka, Ethel Lodgeová. Hlídala tam svou vnučku Kelly. Bydleli v pěkné vilce, dosti izolované od ostatních v zástavbě Pines na předměstí Edinburghu.

„Ty jsi úplně promočená, zlato,“ zabědovala. „Ukaž, dej mi kabát, ať nám to tu všechno nezacákáš. Dám ho do kuchyně usušit. Ty se zahřej u krbu. Vaří se mi voda, hned udělám čaj.“

Přinesla dva hrnky čaje a jeden podala Karen. „Tak co ti to ten pan Grossart musel osobně sdělit?“ zeptala se. „Je něco nového?“

Karen na ni pohlédla očima plnýma slz. „To tedy je,“ odpověděla tiše. „Peter mě opustil. Utekli s Amy Pattersonovou.“

„Co je sakra zač, ta Amy Pattersonová?“ vykřikla Ethel a pomalu se sesunula na židli.

„Vědecká pracovnice, se kterou Peter odjel do Walesu.“

„Tomu nevěřím.“

„Takhle mi to řekl pan Grossart. Povídal, že je mu to líto, ale že v tom nemůže nic udělat. Když prý mi Peter sám nechtěl říct, co se děje, je to jeho věc. Společnost se prý do rodinných záležitostí nemůže plést.“

„Ale to je přece naprostý nesmysl!“ vykřikla Ethel. „Vy dva jste přece spolu tak šťastní.“

„To jsem si taky myslela,“ pronesla Karen nepřítomně. „Nemůžu… uvěřit, že něco takového udělal.“ Ukryla obličej do dlaní a rameny jí cukalo tiché vzlykání.

„Ach, zlato, to musí být nějaký omyl, Peter by něco takového neudělal. Všechno vám tak dobře klapalo. A víš, jak zbožňuje Kelly. Co ti vlastně ten Grossart přesně pověděl?“

„Já jsem se zeptala, jestli neví, proč mi Peter přestal telefonovat a proč to ani na tom čísle, které mi na tu velšskou pokusnou stanici udal, nikdo nebere, že mi to dělá starost a rozčiluje mě to… Chtěla jsem po něm vysvětlení… a on mi ho dal. Řekl, že ti dva spolu odešli a on že nemá tušení kam. Sám se o tom také jen doslechl.“

Ethel Lodgeová hleděla na dceru a sdílela s ní její trápení, jak to dokáže jen matka. „Já tomu všemu prostě nevěřím,“ prohlásila. „Lidi přece neudělají takovou věc, aniž by si předem něco nenaplánovali. Peter ti přece nedal důvod k podezření, že něco není v pořádku, že ne?“

Karen zakroutila hlavou. „Ne,“ zašeptala. „Absolutně žádný.“

„A nikdo taky nemůže žít jen z lásky, i když se o tom zpívá v písničkách. Potřebuje peníze, oblečení a jídlo a střechu nad hlavou. Podívej se do skříně, co si všechno s sebou vzal, pak zavolej do banky a zjisti, jestli si vybral nějaké peníze.“

Karen se podívala na matku a spatřila v ní vnitřní sílu, o které dříve nic netušila.

„Máš ho ráda, ne?“ zeptala se Ethel.

„Mám.“

„Tak se pusť do boje.“

Karen prohlédla manželův šatník a zjistila, že většina jeho oblečení je tam. Vzal si jen to, co zamýšlel, tedy „úplné minimum“, jak tvrdil, protože „tam na té výzkumné stanici není nikdo, na koho by musel udělat dojem, jedině snad zvířata“. Jak si teď na to vzpomněla, zahnízdilo se v ní semínko neklidu. Třeba Petera s tou ženskou svedl dohromady pocit opuštěnosti trosečníků vysazených v pustém severním Walesu, kde jsou dny krátké a noci dlouhé? Ale i kdyby to tak bylo, určitě by se snad jednalo pouze o fyzickou záležitost. Kvůli něčemu takovému by přece Peter ji a Kelly neopustil… Nebo snad ano?

„Tak co, chybí něco?“ zeptala se jí matka, když sešla dolů do haly.

„Nic.“

„Vidíš. Teď zavolej do banky.“

Karen poslechla, spojila se s bankou a vyptala se na stav konta. „Nic nebylo vybráno,“ ohlásila matce.

„Vypij si ten čaj. Už chladne.“

Karen pomalu upíjela čaj.

Ethel se zadívala z okna na zmoklou zahradu. „Ty znáš tu Pattersonovou?“

„Asi jsem se s ní jednou setkala v létě na podnikovém grilování.“

„Vypadala na to?“

„Na co?“

„Však víš, co myslím.“

„Abych pravdu řekla, připadala mi trochu jako taková myška, typická modrá punčocha. Měla na sobě nějakou sukni, koupenou někde na bazaru, a na nose brejle. Vůbec mi nepřipadalo, že by mohla být Peterův typ. Prý se i s manželem vydávali do přírody pozorovat ptáky. Peter by nerozeznal drozda od ostříže.“

„Jo, tak ona je taky vdaná?“

„No právě. Třeba bych mohla jejímu manželovi zavolat.“ Shora se ozval pláč. „Ach, Kelly,“ zamumlala Karen a dál listovala v telefonním seznamu. „Počkej ještě chviličku.“

„Já za ní zajdu,“ řekla Ethel. „Vypadá to, že už je po obědě vyspinkaná.“

Karen postupně obvolala všechny Pattersonovy v telefonním seznamu a pokaždé se zeptala, jestli má správné číslo. Byla právě u osmé volby, když jí odpověděl skleslý mužský hlas. „Amy bohužel není momentálně přítomna.“ Znělo to zaraženě.

„Vy jste manžel Amy?“ zeptala se ho.

„A kdo jste vy?“

„Karen Doigová, manželka Petera. Předpokládám, že už o tom víte?“

„Já tomu pořád nemůžu uvěřit,“ vyhrkl Patterson.

„Neměl jste žádné podezření?“

„Ne, vůbec ne. Ta telefonická zpráva od Paula Grossarta přišla jako blesk z čistého nebe. A vy?“

„To samé. Poslyšte, možná to v té společnosti nějak popletli,“ napadlo Karen, které se každou minutu vracela nová naděje. „Peter si s sebou nevzal žádné rezervní oblečení a nesáhl na naše bankovní konto.“

„Takže co vy si myslíte?“

„Ti dva odtamtud zmizeli, ale to nemusí nutně znamenat, že spolu utekli. Ti lidé ve společnosti to zřejmě jen předpokládají.“

„Na to jsem nepomyslel,“ přiznal Patterson.

„Já do této chvíle taky ne.“

„Bože, mohli mít třeba nějakou nehodu nebo zabloudit někde v horách… Kdoví, co všechno se mohlo stát?“

„Já myslím, že bychom se měli obrátit na policii,“ usoudila Karen. „Okamžitě.“ Otočila se a pohlédla tázavě na matku, jestli může odejít. Ethel přikývla a Karen se dohodla s Pattersonem, že se za patnáct minut sejdou před policejní stanicí.

„Díky, mami,“ řekla Karen, když položila telefon a začala se chystat.

„Tátovi neuškodí, když si taky jednou udělá čaj sám,“ poznamenala Ethel. „Tak už jdi.“

Karen Iana Pattersona poznala hned, jak ho spatřila. Vzpomněla si na hubeného vážného chlapíka v tričku s nápisem „Zachraňte planetu“, který byl také na tom letním grilování. Teď měl na sobě nepromokavou bundu přes shetlandský svetr, tmavě zelené manšestrové kalhoty a pohorky se silnou podešví. Ruce si nepodali a Karen se zmohla jen na slabý úsměv. „Jdeme dovnitř?“ zeptala se.

V policejní úřadovně museli čekat ve frontě. Páchlo to tam dezinfekcí a zelené stěny byly vyzdobeny spoustou výstrah a vyhlášek, které slibovaly odměnu za informace. Tohle je úplně cizí svět, uvažovala Karen, trpělivě čekající ve frontě, zatímco pán před ní se snažil vysvětlit, proč nemůže předložit svůj řidičský průkaz.

Musela o krok ustoupit, když se muž, který dostal dalších čtyřiadvacet hodin, rozzuřeně otočil a razil si cestu ven. Přistoupila k pultu a vysvětlila seržantovi středního věku, proč jsou s Pattersonem tady.

„V tom vám nemůžeme pomoct,“ vyslovil téměř dřív, než skončila. Sklapl svůj notes, jako kdyby tím chtěl dotvrdit konečnost svého rozhodnutí.

„Jak tohle můžete říct?“ zvolala Karen, vyvedená z míry jeho lhostejností. „Vy musíte něco dělat. Je to vaše povinnost. Zmizeli dva lidé.“

„Oba jsou dospělí. Jestli se rozhodli, že spolu odejdou, tak to není nic nezákonného. Je mi líto, ale my se do rodinných záležitostí takového typu nemůžeme míchat,“ bránil se seržant.

„Ale oni ‚se nerozhodli, že spolu odejdou‘,“ křičela Karen. „Oni zmizeli a možná někde leží zranění. To byste si jistě nechtěl vzít na svědomí. Nemůžete se spojit s velšskou policií a požádat je, aby se přesvědčili?“

Fronta narůstala a to seržanta znervózňovalo. Zvedl telefon a po krátkém rozhovoru řekl: „Chce s vámi mluvit inspektor Grant, madam. Vysvětlí vám, jak policie v těchto případech postupuje.“

Zavedl Karen a Pattersona do malé kanceláře, kde nebylo dost světla, prostoru, ani nic, co by působilo sebemíň přívětivě. Požádal je, ať se posadí, a Karen měla na tvrdé židli pocit, že byli předvoláni ve škole do ředitelny, aby se zpovídali z nějakých lumpáren. Tentokrát se ujal slova Patterson a vysvětlil, co se stalo. Karen ho podle potřeby doplňovala. Grant nakonec moudře pokýval hlavou a řekl jim víceméně totéž, co seržant u pultu. „Policie se skutečně nemůže míchat do rodinných záležitostí.“

„Ale chápete přece, že to, že spolu Peter a Ianova žena utekli, je pouhá domněnka vedení jejich podniku? Stejně dobře mohli mít nějakou nehodu nebo někde v horách leží zranění.“

Grant se na ni zamyšleně zahleděl. „Ten člověk, který vám tvrdil, že spolu utekli, se jmenuje Grossart?“ zeptal se.

„Paul Grossart od firmy Lehman Genomics. Je to ředitel.“

„Telefonní číslo máte?“

Karen mu nadiktovala číslo a Grant si je zapsal. Vstal a odešel do vedlejší místnosti. Když se vrátil, prohlásil: „Je mi líto, ale opravdu v té věci nemůžeme nic dělat.“

„Co vám řekl pan Grossart?“ zeptala se Karen. „Nabídl vám sebemenší důkaz, že spolu Peter a Amy utekli?“

Grant se zatvářil rozpačitě. „No, to ne,“ připustil. „Ale zaměstnavatelé na takové věci mívají čich. Já vím, že je to pro vás těžké, a chápu vás, ale upřímně řečeno, takové věci se stávají častěji, než byste si myslela.“

„Takže nám nepomůžete?“

„Spíš bych řekl, že vám nemůžu pomoct,“ řekl Grant. „Zákon to vidí tak, že tu jde o dva dospělé lidi, a tohle je svobodná země.“

Karen už vyčerpala všechnu energii. Schoulila se a cítila, jak ji zaplavuje vlna beznaděje. Z očí se jí vyhrnuly slzy a hlava jí poklesla.

Zdálo se, že tohle na Granta přece jen zapůsobilo. „Když odjížděli do Walesu, cestovali svými auty?“ zeptal se.

Karen zavrtěla hlavou. „Ne, dopravu zajišťoval podnik.“

„Totéž platí pro vaši ženu, pane?“

Patterson přikývl. „Jeli tam společně.“

„Pan Grossart nehlásil, že by se ztratilo podnikové auto,“ poznamenal Grossart. „Kde je vlastně ta jejich výzkumná stanice?“

Karen se zatvářila nechápavě. Podívala se na Pattersona a ten pokrčil rameny.

„Žádný z vás to neví?“

„Já myslím, že ani Peter to přesně nevěděl,“ odpověděla trochu rozpačitě Karen.

„Amy o tom taky nic neříkala,“ dodal Patterson.

„Takže byste jim ani nemohli napsat nebo něco poslat?“

„Asi ne,“ souhlasila Karen. „Zatím to nebylo zapotřebí. Předpokládám, že bychom jim mohli něco poslat prostřednictvím firmy. Ale měli jsme na ně telefonní číslo. Ze začátku jsme si s Peterem volali každý večer.“

„Aspoň něco. Máte s sebou ta čísla?“

Karen hledala v kabelce a podala mu papírek. Grant se omluvil a na několik minut zmizel. Když se vrátil, oznámil jim:

„Mluvil jsem s panem Grossartem o té dopravě. Domnívá se, že do Walesu odjeli ve služebním landroveru, ale není si jistý.“

„Není si jistý?“ vykřikli Karen a Patterson unisono.

Grantův výraz svědčil o tom, že patrně sdílí jejich překvapení. „Prý mi zavolá znovu a sdělí mi podrobnosti o vozidle a poznávací značce a také rozhodne, jestli budou hlásit jeho ztrátu.“

Karen a Patterson na chvíli zmlkli a snažili se strávit tuto informaci.

„Znovu zdůrazňuji, že s takovouto situací nemůžeme nic dělat, pokud ovšem nebude ohlášena krádež auta, ale… pro případ nějakého… trestného činu, řekněme, bych mohl ty údaje předat našim kolegům ve Walesu. Pokud by se vozidlo ještě vyskytovalo ve Walesu, mohli by se snažit je zadržet a zjistit majitele vozu a účel jeho cesty.“

„Děkujeme vám,“ řekla Karen.

I Patterson přidal svůj dík. „Nikdo opravdu nic neví,“ podotkl.

„Teď co týče toho telefonního čísla, které vám u Lehmanů dali. Údaje o něm jsou tajné, takže vám o adrese nemůžu poskytnout informaci.“ Zatímco to říkal, cvrnkl přes stůl lístek papíru s napsanou adresou.

„To je samozřejmé,“ řekla Karen a schovala papírek do kabelky. „Děkuju, že jste nás přijal, inspektore.“

„Lituju, že jsem vám nemohl pomoct víc,“ pravil Grant. Vstal a šel je vyprovodit ke dveřím.

Venku na chodníku se Karen podívala na papír a četla: „Plas-y-Brenin, Experimentální výzkumná stanice u Capel Curig, Severní Wales.“ Pohlédla na Pattersona. „Jedu tam,“ rozhodla se okamžitě. „Musím mít jistotu. A co vy? Jedete taky?“

„Dobrá,“ odpověděl. „Jsem pro. Pojedeme mým vozem – má pohon na čtyři kola.“

Druhý den ráno zavezla Karen k matce malou Kelly a velikou tašku plnou potřeb nezbytných pro péči o sedmiměsíční dítě. Pevně Ethel objala a řekla: „Nevím, jak ti dost poděkovat.“

„Na to přece babičky jsou, ne?“ usmála se Ethel s Kelly v náručí. „To jsi nevěděla?“

„Zavolám ti, hned jak tam dojedeme.“

„Věnuj tomu tolik času, kolik budeš potřebovat. A buď opatrná!“

Karen přikývla a běžela k autu. Už bylo půl osmé a měla se do osmi vrátit domů, kde na ni bude čekat Ian Patterson. Bála se, že tam nebude včas, protože jenom pomalu popojížděla v hustém provozu, ale přijela jen o pět minut později. Zatočila s autem na cestičku před garáží, zamkla je a pak běžela domů pro tašku s cestovními potřebami, kterou si připravila za dveřmi.

Patterson už na ni čekal za volantem svého landcruiseru. Vyzdobil ho nálepkami ochrany přírody a jednou, která potvrzovala jeho členství v Britské královské společnosti pro ochranu přírody. Když Karen do toyoty nastupovala, v duchu se ptala, jakým asi způsobem provozuje „ochranu velryb a delfínů“.

„Omlouvám se, že jdu pozdě,“ řekla udýchaně. „Kelly trochu zlobila.“

„Nic se neděje,“ uklidnil ji Patterson. Vyjel od chodníku a zamířil na jih.

„Co myslíte, jak dlouho nám to tam bude trvat?“

„Podle mapy je to asi tři sta mil,“ odpověděl Patterson. „Normálně tak pět hodin, ale nejsem si jist, jak bude vypadat cesta. Neznám ty horské silnice, nikdy jsem tam nebyl. Co vy?“

„Já jsem byla jen jednou na dívčím táboře v Llandudno,“ vzpomínala Karen. „Jely jsme tam vlakem. Vím jen, že hodně pršelo.“

„Tak se budeme muset orientovat podle situace,“ soudil Patterson.

Na skotských hranicích se zastavili na kávu a pak na oběd v restauraci u pumpy na M6, i když ani jeden z nich neměl moc hlad. Ale zdálo se jim to prostě jako vhodný důkaz normality. Patterson si dal vepřovou roládu a Karen po svém talíři postrkovala sem a tam salát a snažila se, aby porce vypadala menší než na začátku.

„Jaký z toho všeho máte pocit?“ zeptal se Patterson.

„Mám strach,“ přiznala se Karen. „Vůbec nevím, jak se s tím vyrovnám, jestli přijdeme na to, že spolu ti dva opravdu utekli. A co vy?“

Patterson pokrčil rameny. „Myslím, že přibližně stejný. Prostě se nemůžu přimět, abych si představil život bez ní. Ještě asi týden předtím, než odjela do Walesu, jsme uvažovali o tom, že bychom mohli mít dítě. Celá ta věc mi připadá úplně nesmyslná.“

Karen i tahle informace udělala dobře, protože nesvědčila o tom, že ji Peter opustil.

„Mne trápí jiná věc,“ pravil Patterson. „Jestli se jim skutečně stala nějaká nehoda nebo se dostali do nějakých nesnází… Víte, už je to pět dní, co jsem Amy naposledy slyšel, a ve velšských horách už je zima.“

Tahle myšlenka je pobídla, aby vstali od stolu a vrátili se do auta.

Z temných mraků, které se hromadily a hrozily po celou cestu, co jeli po M6, se spustil prudký déšť, jakmile vyrazili na západ do Walesu. Když míjeli křižovatku s pobřežní silnicí A55, stěrače už liják sotva zvládaly. Vypětí z řízení v tak náročných podmínkách přimělo Pattersona asi po hodině jízdy zabočit na parkoviště kavárny při silnici. „Dáme si horké kafe a prostudujeme mapu.“

V kavárně se mísily těžké výpary z kuchyně a z mokrých kabátů. Pára od servisního pultu stoupala a srážela se na oknech. Posadili se u červeného umakartového stolku a otevřeli silniční atlas, který vzal Patterson s sebou.

„Myslím, že nejlepší by bylo odbočit na křižovatce Llandudno a vydat se na jih přes Vale of Conwy,“ usoudil. „A když pak zamíříme na západ přes Betws-y-coed na A5, tak nás zavede přímo na Capel Curig. Tam se můžeme vyptat, kudy dál.“

Karen souhlasila.

Když Patterson zastavil po páté hodině landcruiser před hotelem v Capel Curig, v srdci velšských hor, byla už tma. Na střechu auta stále vytrvale bubnoval déšť. Spěchali přes rozrytý povrch parkoviště, aby se co nejrychleji ukryli ve vstupní hale, kde bylo sucho a teplo, ale úplně pusto. Rozhlíželi se po nějakém zvonku, ale marně. Karen prostrčila hlavu přepážkou recepce a zkusila zavolat: „Haló!“ Nikdo jí neodpověděl.

Patterson otevřel jakési dveře a nakoukl dovnitř. „Jídelna,“ hlásil a zase zavřel.

Vydali se podle šipky do cocktail barii, ale našli ho také opuštěný. „Myslíte, že tady vybuchla bomba?“

„Podle toho, v jakém stavu jsou některé kusy zařízení, to je docela možné.“

Karen pochopila, co má na mysli. Před dlouhou lavicí potaženou černým plastem, na některých místech pořezaným, stála řada nejrůznějších rozviklaných stolků. Na barovém pultu zůstal poloprázdný půllitr zvětralého piva, popelníky byly plné. Odněkud shora se ozvalo chrchlání a pak pomalé, těžké kroky na schodech. Za barem se objevil malý, tlustý, plešatý člověk s cigaretou v koutku úst. Pronesl cosi ve velštině.

„My nejsme z Walesu,“ řekl Patterson.

„A co chcete?“ zeptal se barman a odložil cigaretu.

Karen mu ukázala papír s adresou výzkumné stanice. „Potřebujeme se dostat na tohle místo,“ řekla. „Můžete nám poradit?“

Barman vzal papír do krátkých tlustých prstů a zíral na něj. „Nejste vy od novin?“ zeptal se.

„Ne, proč myslíte?“ zeptal se Patterson.

„Protože včera v noci to tam shořelo,“ odpověděl. „že prej z toho vostala jen děsná hromada popela.“

Patterson s Karen se na sebe podívali s úžasem. „Byl někdo zraněný?“ zeptala se Karen rozechvěle.

„Ne. Že prej to tam bylo prázdný a tím pádem je to podle mýho trochu záhada,“ prohlásil barman. „Že by to bylo samovznícení, na to zrovna počasí nevypadá, co?“

„Vídal jste ty lidi, co tam pracovali?“

Barman zavrtěl hlavou. Vzal od Karen zase papír a řekl: „Tady se píše ‚u‘ Capel Curig, ale vodtuď je to nahoru do hor zatraceně dlouhej kus cesty.“

„Kdy jste naposledy viděl někoho z té výzkumné stanice?“ zeptal se Patterson.

.’Řek bych, že to muselo bejt… někdy v létě.“

„Takže vy jste vůbec neviděl dva výzkumníky, kteří tam přijeli pracovat asi před čtyřmi týdny?“

‚.To je pro mne ouplná novina.“

„A můžete nám poradit, jak se tam dostaneme?“ zeptala se Karen.

„Ale vono už tam nic nezbylo.“

„My bychom se tam přece jen rádi podívali.“

Barman jim tedy dal instrukce. Vrátili se zpátky do vozu a Karen se nabídla, že bude řídit. „Jestli myslíte,“ svolil Patterson, který už toho měl pro dnešek za volantem v mizerných podmínkách právě dost.

Když dorazili ke křižovatce, na kterou je barman upozornil, snažila se Karen prohlédnout přes čelní sklo. „Říkal, že je to hned za ní vlevo – á, tady to je.“ Stočila toyotu na hrbolatou horskou cestu a začali se pomalu kodrcat nahoru po strmém svahu. Brzy se cesta proměnila v řeku, odnášející dešťovou vodu, která se hrnula z hor.

„Vlastně ani pořádně nevím, proč tohle děláme,“ poznamenal Patterson.

Karen se chvíli zamyslela a pak usoudila: „Prostě jedeme na poslední místo, o kterém víme, že tam byly osoby, které milujeme. Odsud musí vycházet všechno ostatní.“

Trvalo jim skoro padesát minut, než zdolali cestu a dojeli k zuhelnatělým troskám výzkumné stanice. Karen nechala motor v chodu a rozsvícená světla jim umožnila mlčky přehlédnout pozůstatky.

„Nemáte baterku?“ zeptala se nakonec.

Patterson sáhl dozadu a vytáhl velkou svítilnu s gumovou rukojetí.

Karen vypnula motor. Zhasla reflektory, ale nechala svítit obrysová světla, aby ve tmě rozeznali, kde nechali auto.

„To je teda paseka!“ zvolal Patterson, když procházeli mezi troskami. „Zřejmě sem nahoru nemohli vyjet s hasičskou stříkačkou.“

„Jestli o požáru vůbec věděli,“ dodala Karen.

„Ale stejně,“ řekl zamyšleně Patterson. „Ten oheň na tom zapracoval s neuvěřitelnou důkladností. Člověk se musí ptát, co tady vlastně skladovali – snad letecké palivo, jak to tak vypadá.“

Karen pochopila, nač naráží. Ve skořápce budovy nenašli nic, co by bylo k rozeznání. Trochu odstoupila a požádala ho: „Namiřte to světlo sem.“

Patterson pohnul svítilnou a její paprsek ozářil vyhořelé auto. I přes hustý déšť stále ještě páchlo spálenou gumou. „Vypadá to na landrover,“ usoudil Patterson.

„Myslíte, že je to ten, kterým přijel Peter a Amy?“

„Ale proč je pořád tady?“ divil se Patterson. „Když odsud chtěli odjet, museli přece potřebovat vozidlo.“

„Zdejší území asi není zrovna stopařský ráj, že ne?“ doplnila Karen.

Vtom je vyrušil zvuk namáhavě zabírajícího motoru. „Kdo to sakra může být?“ vykřikl Patterson.

Otočili se po zvuku a za chvilku spatřili, jak se vynořila světla dvou reflektorů a nad nimi modré světlo. Byl to landrover policie Severního Walesu a vystoupili z něj dva muži ve žlutých bundách.

„Co tady děláte?“ zeptal se jeden z nich výhrůžně. Namířil světlo baterky rovnou na ně.

Karen si rukou zastínila oči a řekla: „Můj manžel tady pracoval.“

„A moje žena taky,“ dodal Patterson.

„Tak vy jste ti dva, co přijeli ze Skotska?“ zeptal se už mírným tónem policista.

„Jak to víte?“

„Volali nám z lothianské a z pohraniční policie, abychom pátrali po landroveru, který vlastní nějaká firma Lehman Genomics. A ukázalo se, že je to tenhle,“ ukázal na vrak. „Identifikovali jsme ho podle výrobního čísla na podvozku.“

„Takže co z toho plyne pro nás?“

„Nic moc. Jedinou útěchou, kterou vám můžu poskytnout, je fakt, že v době požáru byla budova neobydlená.“ Po chvíli všeobecného mlčení dodal: „Urazili jste dlouhou cestu. Jestli chcete, poptám se u místních taxislužeb.“

„Děkujeme vám,“ řekla Karen s pohledem stále ještě upřeným na popel.

13

WilliamVictor Spicer byl odpoledne vzat do vazby a obviněn z vraždy Anthonyho Peloty. Steven si zatím marně lámal hlavu problémem, jak se Spicerovi podařilo nakazit se tou nemocí. Poslanec nebyl v posledních pěti letech nikde v blízkosti Afriky a nevzpomínal si, že by měl co dělat s někým, kdo tam byl. Absolutně nic z toho, co Spicer Stevenovi v dlouhém rozhovoru pověděl, nepřineslo ani náznak nějaké nové linie pátrání.

Jeho nejhorší obavy, totiž to, že pokud jde o vypuknutí nákazy, je ten člověk spíš falešná stopa než důležitý faktor, se začaly naplňovat. Humphrey Barclay a Victor Spicer i Frank McDougal pořád figurovali jako izolované a nezávislé zdroje epidemie. Zavolal Freda Cummingse a smluvil si s ním schůzku v Městské všeobecné. Potřeboval nějakou odezvu a Caroline pracovala u Svatého Judy; tak mu to pověděl její záznamník.

„S tím Spicerem jsi to odhalil dobře,“ pochválil ho Cummings, když mu Steven pověděl o dopolední akci. „Caneovi lidé vůbec nevěděli, že existuje.“

„Jenže mě to nikam nedovedlo. Spicer jenom nahradil divokou kartu Ann Danbyovou. Pořád máme před sebou virus, který jako by přeskakoval naslepo.“

„Ale oba přece víme, že to není možné.“

Steven přikývl. „Jenže já už si opravdu nedovedu nic vymyslet.“

„Však ty ten spojovací článek najdeš,“ povzbudil ho Cummings. „Někde to tam bude, jak kdosi říkával.“

„Tak ti mockrát děkuju,“ usmál se Steven. „A co se vlastně děje v reálném světě?“

„Další a další případy a začíná se nám to šířit mimo město, jak jsme se obávali. Je tu pohyb lidí, kterému při nejlepší vůli nedokážeme zabránit. Ve městě žije přes dva a půl milionu obyvatel. Všechny lékařské služby ve státě dostaly výstrahu, takže je teď větší šance vyčuchat případy, než tomu bylo ze začátku tady v Manchesteru. Pokud víme, nejsou žádné nové divoké karty, ale u několika případů musíme ještě pátrat po linii kontaktů.“

„Co tomu říkají epidemiologové?“ zeptal se Steven.

„Budou muset uvážit, jestli se tenhle virus přece jen nepřenáší vzduchem.“

„Sakra.“

„Docházejí k podobnému závěru jako my: že těch lidí, kteří onemocněli, je příliš mnoho na to, aby k nákaze docházelo jen prostřednictvím tělních tekutin.“

„Takže co se teď bude dít?“

„Obklíčíme město a spálíme všechny domy,“ odpověděl Cummings, ale když viděl Stevenův výraz, dodal: „Samozřejmě žertuju, ale tohle se dělá při afrických epidemiích a je to velmi účinné.“

„Jenže tuhle volbu my nemáme.“

„Myslím, že maximum, co můžeme dokázat, je uzavírací hodina. Musíme zabránit tomu, aby se lidé shromažďovali na veřejnosti. Už jsme zavřeli velká místa jako kina, fotbalová hřiště, ale zbývá tolik malých podniků, že to nakonec není moc platné. Je ale fakt, že lidé jsou teď hodně vystrašení, a to je pro nás příznivé.“

„Strach je náš přítel,“ povzdechl Steven.

„Dobrý obrat. Musím si ho poznamenat,“ řekl Cummings.

„Co materiální zabezpečení?“

„Se zařízením nemáme problémy. Američané a Švédové nám letecky dodávají špičkové prostředky. Myslím, že Centrum pro výzkum přenosných chorob v nás vidí tak trochu testovací terén pro situaci, kterou už celé roky připravují pro velká americká města. Švédové se pyšní, že jsou experti v mobilních zařízeních už od doby Linköpingu v roce 1990. Nicméně však máme stále větší nedostatek ošetřovatelského personálu, jak jsi sám viděl, ne?“

Steven přikývl.

„Po celé zemi jsme rozeslali výzvy pro dobrovolníky, hlavně lidi, co mají zkušenosti s infekčními chorobami, ale ti jsou vlastně na vymření. Během posledních deseti patnácti let byla většina infekčních oddělení uzavřena.“

„Asi jsme je nepotřebovali, když tolik starých kostelů zeje prázdnotou,“ pravil kysele Steven. „Ty jsou ideální. Teď už k nim potřebujeme jen instalovat vzadu krematorium a je to jako šité na míru.“

Cummings se na něj ze strany zahleděl a řekl vlídně: „Nepřipouštěj si tohle jako svůj problém, Stevene. Ty se musíš od těchto přízemností oddělit a soustředit se na hledání původu. Někde musí existovat.“

„Je těžké oddělit se, když všude kolem umírají lidé a ty nemáš ponětí, kde hledat dál.“

„Však ono ti to dojde. Někdy je třeba víc odvahy k tomu, aby se člověk dokázal distancovat.“

„Co náš vznešený Cane?“

„Ten už to téměř vzdal,“ odpověděl Cummings. „Postupovat striktně podle předpisů, tak jak to dělal celý život, nevedlo vůbec k ničemu. Když jsi přišel na milence Ann Danbyové, kterého on a jeho hoši propásli, a když si vláda povolala experty z Ameriky, utrpěla jeho pýcha obrovskou ránu. Hádám, že brzy přijde na to, že ‚by měl věnovat více času své rodině‘ a bude rezignovat.“

„Další rezignace? To moc neposiluje morálku. Kdo vůbec převzal vedení Veřejné zdravotní péče po Caroline?“ zeptal se Steven.

„Její zástupce, Kinsella. Je celkem dobrý, ale Caroline už vybudovala výborné oddělení, takže on jenom převzal otěže. Škoda, že Spicer využil Carolininu práci ke svým politickým účelům. Ona byla velkým přínosem.“

„To je fakt.“

Steven se vrátil do hotelu a začal se prokousávat všemi údaji, které nasbíral o lidech, označených jako divoké karty. Znovu a znovu pátral po nějakém společném faktoru, který třeba přehlédl, ale počítač stále žádný nezjistil. „Více dat,“ zamumlal. „Musím získat více dat.“

Zavolal do Sci-Med a požádal o další informace o zkoumaných osobách. Ne, řekl jim, nic přesnějšího jim nemůže říct, ale ať pošlou všechno, na co přijdou, i když se to bude zdát bezvýznamné. Lepší je mít informací příliš mnoho než příliš málo.

Steven dlouho a usilovně přemýšlel o tom, co mu radil Cummings, aby se do situace nenechal příliš vtáhnout. Bylo to rozumné a musel s tím souhlasit, ale jeho vnitřní instinkt mu radil něco jiného. Že totiž čekat na inspiraci může kdekoliv jinde. A že by to docela dobře mohl dělat u Svatého Judy.

Usoudil, že Caroline a Kate budou mít pauzu v odpolední směně asi v tutéž dobu jako minule, takže zajel do kostela a čekal, až se objeví. Byl tam asi čtvrt hodiny, než se ty dvě vynořily. Vlasy měly ze sprchy mokré a pod očima tmavé knihy únavy.

„Vážně jsem nečekala, že vás tady ještě spatřím,“ řekla tiše Caroline.

„Zjistil jsem, že mám zase volný večer,“ prohlásil Steven hrdinně, aby potlačil to, co doopravdy cítil.

„To je od vás hezké,“ usmála se Kate. Caroline s ní souhlasila, ale její oči mu napověděly, že rozumí, jak velké úsilí ho to musí stát.

Když se obě ženy po přestávce vrátily ke své práci, Steven se k nim připojil jako pomocník. Jestli se podmínky v kostele přes noc nějak změnily, tak spíš k horšímu. Prudce se zvýšil počet pacientů; přibyla nová řada postelí, takže teď byly tři, a leželo tu okolo šedesáti beznadějně nemocných pacientů.

„Musíme používat bývalou sakristii jako márnici,“ vysvětlila mu Kate Linehamová. „Krematoria to prostě nemohou všechno stihnout. Hromadí se nevyřízené požadavky.“

Steven polkl a mírně přikývl.

„Tak jdeme na to, parťáci,“ vyzvala je Kate.

Steven pracoval zase celou pětihodinovou směnu jako předešlý večer a zase odcházel s Caroline. Cítil se vyčerpaný, ale přitom si uvědomoval, že Caroline pracovala dvakrát delší dobu než on.

„Myslím, že mám doma nějakou masovou konzervu,“ poznamenala Caroline. „A možná ještě nějaké fazole. Co vy na to?“

„I vy jedna svůdnice,“ zasmál se Steven, který zase cítil potřebu společnosti. „Ale já bych nám oběma mohl objednat večeři u mne v hotelu, jestli chcete?“

Caroline zavrtěla hlavou. „Ne, já jsem úplně zničená a taky podle toho vypadám. Pojďme radši domů. Na večeři mě můžete pozvat, až bude po všem.“

„Tak to berte jako závazek.“

„Co vás to popadlo přijít znova do Svatého Judy po tom, jaké jste z toho měl pocity?“ zeptala se Caroline, když čekali, až se jídlo ohřeje.

„Jsem přece jen lékař. Nemůžu stát stranou, když jsme na tom s ošetřovatelským personálem tak bledě,“ odpověděl Steven. „Moje drahocenné pocitečky jsou luxus, který si za této situace nemůžeme dovolit.“

Caroline chápavě a snad i s trochou obdivu přikývla. „A zdálo se vám to dneska o trochu snadnější?“

„Právě jsem se u vás na záchodě vyzvracel, jestli vám to něco říká, ale vy jste toho udělala mnohem víc než já. Jak to vydržíte?“

Caroline uvažovala, co má odpovědět, a Steven v jejích očích spatřil poprvé výraz bezbrannosti. Na chviličku zmizel, jak se pokusila jej potlačit, ale pak se vrátil a už tam zůstal. Dojalo ho to, až se mu stáhlo hrdlo.

„Dneska umřelo devatenáct lidí,“ řekla tiše. „Navršili jsme je v sakristii… jednoho přes druhého… jako pytle brambor. Něčí dcera, něčí syn. Všichni na té hromadě čekají, až je odvezou… a spálí. Nikdy bych nevěřila, že v dnešní Anglii, v tomto století, uvidím něco takového.“

„Kdy jste měla naposledy volný den?“ zeptal se jí mírně Steven.

„Dokud nepřijdou další sestry, tak si nikdo z nás, kdo nemá rodinu, nevybírá volné dny,“ prohlásila Caroline.

„Ale vy z toho onemocníte,“ varoval ji Steven.

„Možná, že bych si to zasloužila. Možná, že kdybych byla spustila poplach okolo toho děvčete, které uteklo na diskotéku, mohlo být všechno jinak.“

„To je nesmysl,“ přerušil ji Steven. „To už jsme přece všechno probrali. Vy jste za daných okolností učinila naprosto správné rozhodnutí. Nemáte si co vyčítat, absolutně nic. Ten poslanec prostě využil vás a celé situace, aby se zviditelnil – ten sobecký mizera.“

„Díky – ale tak docela mě to nepřesvědčuje.“

Stevenovo utěšování přerušil signál mobilu v kapse jeho saka. Vyšel si pro něj ven do haly a poslechl si ho tam. Když se vrátil, Caroline hned poznala, že se něco děje.

„Co se stalo?“ zeptala se.

„Zdá se, že se vyskytla nová divoká karta v Hullu,“ odpověděl Steven, stále ještě strnulý nad tou zprávou. „Sci-Med ještě pošle detaily, ale Zdravotní péče nemůže najít žádný kontakt. Zdá se jim, že je to ten nejpádnější důkaz o případu, který vznikl spontánně.“

„Krucinál,“ vzdychla Caroline. ‚.Kdy už tohle skončí?“

Steven na ni chvilku tupě zíral a pak odpověděl: „Skončí to, až zničíme ten zdroj, odizolujeme všechny kontakty a zastavíme šíření, tak jako u každé epidemie. Tomu musíme věřit.“

Caroline pomalu přikývla, ale zdálo se, že je myšlenkami jinde.

„Vy nevěříte?“

„Ale ano,“ odpověděla slabě. „Promiňte. Já jsem tak pekelně unavená. Nedokážu správně uvažovat.“

„Není divu.“

„Stevene, řekněte mi nějaký vtip. Mám pocit, že už jsem se celé týdny nezasmála.“

„To znám.“

„No tak, sem s tím vtipem.“

Chvíli přemýšlel a pak začal: „Sedí takový malý lední medvídek na skále a kouká, jak kolem plavou kusy ledu. Najednou se obrátí na maminku, která sedí vedle. ‚Mami, já jsem lední medvěd?‘ ‚Samozřejmě, že jsi lední medvěd,‘ ujistí ho matka a pohladí ho po hlavičce. Za chvíli medvídě opakuje otázku a dostane stejnou odpověď. A ještě za menší chvilku se medvídek znovu zeptá. Tentokrát už matka ztratí trpělivost ‚Samozřejmě, že jsi lední medvěd,‘ utrhne se na něj. ‚Já jsem lední medvěd,, tvůj táta je lední medvěd, tvůj brácha je taky lední medvěd. Všichni jsme lední medvědi. Tak co to plácáš za nesmysly?‘ ‚No jo,‘ povzdechne si medvídek. ‚Tak proč mi je do hajzlu taková zima?‘“

Caroline se nejdřív koutky úst slabě zvlnily do úsměvu a pak se dala do smíchu. Chechtala se, až se za boky popadala. Steven se už začínal obávat, aby nedostala hysterický záchvat. Ale ve skutečnosti ten vtípek zafungoval jako uvolnění bezpečnostní záklopky pro všechny její napjaté emoce. „Panebože,“ zalykala se a po tvářích se jí řinuly slzy. „To bylo perfektní, Dunbare. Naprosto skvělé.“

„Rád jsem posloužil, madam,“ pravil Steven. „Mohu posloužit ještě něčím?“

„Můžete nám oběma nalít panáka a na pár hodin vyhodit celý svět za dveře.“

Když Steven dorazil zpátky do hotelu, bylo už pozdě, ale přece jen si zapnul laptop s novou informací ze Sci-Med a podrobně ji studoval. Odložil na později nové údaje o Barclayiovi a ostatních, které si vyžádal, a soustředil se na novou divokou kartu. Snadno pochopil, proč Zdravotní péče došla ke takovým závěrům. Pacientka byla totiž sestra Mary Xavier, benediktinská jeptiška, která žila v uzavřeném kontemplativním řádu. Sestry měly minimální nebo vůbec žádný styk s vnějším světem. Zdravotní péče zjistila, že sestra Mary za poslední měsíce vůbec nevyšla mimo hranici kláštera ani se nesetkala s nikým z okolního světa.

Počáteční zklamání se změnilo v pozitivní pocit vzrušení: Mary Xavier musí v sobě mít klíč k záhadě. Je to jeptiška: nemůže mít žádné tajné milence, žádné náhodné vztahy s cizinci, žádné cesty do ciziny a žádný možný kontakt s divokými zvířaty. Když přijde na to, jak se sestra Mary Xavier nemocí nakazila, bude mít vyřešenou záhadu epidemie.

Dověděl se, že nemocná jeptiška se narodila jako Helen Frances Dooley v městě Enniscorthy v Irské republice. Když jí byly čtyři roky, ztratila oba rodiče. Nyní je jí třicet šest a posledních jedenáct let žije v uzavřeném řádu. Onemocněla před osmi dny, a když se její stav horšil, byl povolán praktický lékař, který má sestry na starosti. Díky současné publicitě nemoci okamžitě poznal, o co jde, a spustil poplach. Co se týče izolace pacientky a kontaktů, měla Zdravotní péče mimořádně snadnou situaci. Jeptišky už všechno zařídily samy. Odpovídá to nakonec jejich způsobu života. Úřady však přece jen povolaly jednu ze švédských mobilních laboratoří, aby se postarala o kontaminovaný diagnostický materiál, a její posádka už zjistila, že sestra Mary má také nový kmen filoviru.

Steven vyrazil hned po snídani a podařilo se mu ujet těch více než devadesát mil do Hullu v dobrém čase. Ale téměř stejně dlouho mu trvalo, než našel klášter, který ležel v zalesněném údolí asi osm mil na severozápad od města. Nebyly tam žádné ukazatele; nebylo toho zapotřebí, protože sestry nepřijímaly návštěvy ani nechtěly být rušeny ve svém soukromí. Když konečně našel starou budovu, která musela být asi svého času nádherným sídlem, shledal, že policie všechny přístupy zahradila obvyklou kostkovanou páskou.

Dva policisté se ukrývali před deštěm v policejním voze. Vedle budovy spatřil i švédskou mobilní laboratoř. Steven policistům ukázal svůj průkaz a zeptal se, jaká je situace. Sdělil mu, že pacientka je ošetřována v západním křídle, v přízemí, které je od ostatních částí domu odizolováno. Švédská laboratorní posádka zřídila zvláštní vchod tak, že staré francouzské okno na boku budovy proměnila v bezpečnostní tunel. S výjimkou sester, které se starají o sestru Mary, se všechny jeptišky věnují svým normálním denním povinnostem a žádají, aby jejich život byl co nejméně narušován.

Steven došel k hlavnímu vchodu pod kamenným obloukem a zaklepal na těžké dubové dveře. Nikdo neotvíral, ale on to z nějakého důvodu ani nečekal. Otočil mosaznou klikou a vstoupil do temné haly, zavánějící plísní, s prošlapanými koberci a s obrovskými a ohavnými kusy nábytku. Pouze kříž na stěně naznačoval, že to není útulná rezidence hraběte Draculy.

V pozadí přešla se skloněnou hlavou a rukama schovanýma v rukávech postarší jeptiška, ale nevšimla si, že tam Steven stojí, a byla pryč, než mohl cokoliv říct. Kráčel pomalu chodbou až k místu, kde se rozvětvovala napravo a nalevo, a tam se zastavil. Nechtělo se mu proniknout dál, a tak na křižovatce čekal, až se objeví někdo další. Konečně k němu přišla mladá jeptiška v brýlích s tlustými skly, která vypadala i přes objemné roucho neuvěřitelně křehce.

„Kdo jste?“ zeptala se nevlídně. „Tady nemáte co dělat.“

„Omlouvám se. Klepal jsem, ale nikdo nepřišel ke dveřím. Jmenuji se Steven Dunbar. Rád bych mluvil s matkou představenou, je-li to možné?“ Podal jeptišce průkaz a ona si jej přidržela těsně před očima a trochu se natočila za světlem, aby jej dokázala přečíst.

„Počkejte tady. Zeptám se velebné matky.“

Steven sledoval dívku, která zaklepala na dveře asi dvacet metrů vzdálené, na pravé straně chodby. Na chviličku zmizela. Pak se zase objevila a mávala na něj přehnaným kroužením paže. Steven si domyslel, že je to proto, že ho z té vzdálenosti vůbec nevidí. Přešel k ní a ona mu pokynula, aby vstoupil do malé, přesně čtvercové místnosti s klenutým stropem. Matka představená vstala od psacího stolku z růžového dřeva a šla ho uvítat – i když to, že vstala, s její výškou nic podstatného neudělalo. Steven si všiml, že jí značnou část pravé tváře pokrývá rudé mateřské znamení a levou stranu má znetvořenou velikou jizvou.

Její hlas však byl měkký a příjemný. „Doktore Dunbare, co pro vás mohu udělat?“

„Snažím se přijít na to,jak se mohla sestra Mary nakazit, ctihodná matko. Potřeboval bych se vás zeptat, kde se pohybovala a s kým v poslední době přišla do styku.“

„Jak už jsem řekla těm lidem, co tu byli před vámi, mladý muži, sestra Mary se pohybovala výlučně v tomto domě a stýkala se výlučně s ostatními sestrami.“

„Ale při vší úctě, tohle není možné, matko představená,“ tvrdil Steven. „Musí existovat nějaké spojení s okolním světem. Jinak by to znamenalo, že ten virus vznikl tady v klášteře, že došlo ke spontánnímu Stvoření.“

„Před Bohem je všechno možné, doktore.“

„Chcete snad tvrdil, že Bůh stvořil virus jen za tím účelem, aby zabil sestru Mary Xavier?“ zeptal se Steven, trochu podrážděný vyrovnaností a absolutním smířením věřících.

„Já netvrdím, že On ho stvořil přesně takhle.“

„Ale jak by jej mohl stvořit, matko představená? Viry, jako ten, co infikoval sestru Mary, nemohou existovat mimo živého hostitele. Jejich jedinou úlohou je zabíjet.“

„Možná jedinou úlohou, o které víme, doktore.“

Steven shovívavě přikývl. „Říkáte, že už se vás někdo vyptával na pohyby sestry Mary?“

„Lidé ze Zdravotní péče také trvali na tom, že naše sestra musela během posledních několika týdnů přijít do kontaktu s vnějším světem. Ale prostá pravda je, že neopustila tyto zdi ještě mnohem déle. Ani se nesetkala s nikým jiným než se sestrami a snad s knězem, který nás sem přichází zpovídat. Za to vám ručím svým slovem.“

„Doufám, že tomu knězi se daří dobře, matko představená?“

„Až na to, že si dělá starost o zdraví sestry Mary. Sám otec O’Donnell se těší takovému zdraví, jaké se dá u sedmdesátiletého člověka očekávat.“

Steven přemítal, jestli mu matka představená čte myšlenky. Inteligentní výraz jejích očí svědčil o tom, že tomu tak je a že mu taky proto schválně předhodila knězův věk. Rozhodl se, že nebude požadovat, aby u něj byl proveden test na protilátky. „Jen tak pro zajímavost, matko představená, kdy vlastně sestra Mary naposledy vyšla z kláštera?“ zeptal se.

„Náš řád je kontemplativní, doktore. Raději odtud nevycházíme vůbec. Spíš se modlíme za svět a za každého, kdo v něm žije.“

„Chápu,“ řekl Steven. „Takže sestra Mary neopustila tyto zdi v posledních deseti letech ani jednou?“

„To bych nemohla tak úplně tvrdit,“ odpověděla jeptiška. „Sestra Mary nebyla docela zdravá. Minulý rok se lékaři v Hullu rozhodli, že potřebuje operaci, takže na několik dnů odešla do Nemocnice svatého Tomáše v Hullu. Operovali ji před devíti měsíci. Bůh dopustil, aby se nám vrátila živá a zdravá.“

„Dobrá,“ přisvědčil Steven. „Co jí vlastně bylo?“

„Ztrácela energii a snadno se unavila. Často musela zápasit o dech. Někdy nás vyděsila a poplašila, protože téměř zkolabovala. Ale od té operace je zase zdravá a čilá, díkybohu.“

„Tu energii bude potřebovat, má-li překonat virus,“ konstatoval Steven.

Ozvalo se zaklepání na dveře a objevila se jeptiška, která vyřizovala, že si matku představenou naléhavě žádá sestra Mary.

„Ale ovšem,“ řekl Steven, když se omlouvala. Sledoval obě jeptišky, jak spěchají po chodbě do západního křídla, a pak odešel z budovy. Sedl si do vozu a přemýšlel, jak se mohl někdo, kdo po devět měsíců neopustil klášter, nakazit virovou hemoragickou horečkou. Právě když si přiznával porážku, uslyšel, že začíná cinkat jediný zvonek, a instinktivně věděl, že je to umíráček za Mary Xavier.

14

Když Steven naslouchal ponurému vyzvánění umíráčku, zmocnila se ho myšlenka na to, že možná odzvonil všemu, co se kdy naučil o mechanismech virové infekce. Žádný z nich mu teď totiž nedával smysl. Viry potřebují živého hostitele, aby mohly přežít a množit se. Nemají schopnost vést nezávislou existenci, ani jako jednoduchá spící spára, tak jak to dovedou některé bakterie. Sestra Mary musela chytit infekci od nějakého živého zdroje, jinak bude třeba od základu přepracovat učebnice. Při té myšlence se musel usmát. Učebnice jsou opravdu stále přepisovány, děje se to pokaždé, když se objeví nějaký nový fakt, který zaujme pozici expertního názoru.

Steven byl odhodlán držet se logické linie. Žádná z ostatních jeptišek neonemocněla, takže to Mary Xavier musela získat mimo klášter. Zůstává ovšem ten malý nepříjemný fakt, že mimo klášter nebyla celých devět měsíců. Steven zoufale zaklel, sklonil hlavu a opřel se čelem o volant. Zvuk zvonu a bubnování deště na střechu se mu nepřestávaly posmívat.

Z náhlého impulzu se rozhodl, že pojede do Hullu a vyptá se v Nemocnici svatého Tomáše, jakou nemocí sestra Mary trpěla a na co byla posléze operována. Nevěděl sice, jak by mu to mohlo pomoct, ale aspoň o pacientce, která je divokou kartou, nashromáždí víc informací. Dokud se neobjeví nějaké odpovědi, nikdo nemůže říct, co je relevantní, a co ne. A konečně, dělat aspoň něco je lepší než nedělat nic.

Pan Clifford Sykes-Taylor, člen Královské lékařské společnosti, rozhodně nepovažoval za vhodné, aby cokoli prozrazoval o svém pacientovi, a vyjádřil to naprosto nesmlouvavými slovy. Steven si vyslechl přednášku o zanedbávání principů lékařského tajemství a o narušování vztahů mezi lékařem a pacientem. Sykes-Taylor byl malý a podsaditý, ale plný sebedůvěry a jeho hřmící hlas neodpovídal jeho výšce. V uplatnění vlastní osobnosti mu zřejmě pomáhal tečkovaný motýlek.

Steven uvažoval, že sice nejspíš potřebuje bedýnku, na které stojí během operace, ale nikdo si rozhodně nemůže stěžovat, že ho špatně slyší.

„Já však mám plné oprávnění vám tyto otázky položit,“ podotkl klidně.

Sykes-Taylor vzdychl a řekl: „No ano, oprávnění, ano, ovšem, oprávnění, pořád jen samé oprávnění. Ale musím říct, že se mi uplatňování nějakého oprávnění v této věci vůbec nezamlouvá. Vidím v tom zradu pacientovy důvěry a podle mých pravidel je pacient na prvním místě. Zatím jste mi nepředložil jediný dobrý důvod, proč bych vám měl cokoli povědět.“

„Pokud si to přejete, dám vám hned tři,“ prohlásil Steven. „Za prvé, jsem lékař stejně jako vy a ta informace se nedostane dál. Za druhé, zákon mi dává právo vás k tomu přinutit, když bude třeba. A za třetí, vaše pacientka je mrtvá. Před hodinou zemřela.“

Sykes-Taylor se zatvářil zaraženě a pak vyplašeně. „Doufám, že jste mi sem nepřišel tvrdit, že moje operace sehrála v její smrti nějakou úlohu?“ zeptal se ostražitě a přešel do obrany.

Tak tohle je epitaf lékaře nad mrtvým pacientem, pomyslel si Steven. „Ne, pane Sykesi-Taylore, nic takového nechci tvrdit. Ale nutně potřebuju vědět, proč vlastně sestra Mary Xavier potřebovala vaše služby?“

Na Sykes-Taylorově tváři se rozhostil výraz úlevy. „Dneska vás lidé žalují i za to, že jste se na ně křivě podíval,“ vysvětlil a poprvé se mu podařilo napolo se usmát. „To zatracené zákonné pojištění vyrostlo v posledním roce až do nebe, to vám můžu říct. Někdy se sám divím, proč se vůbec namáhám ty parchanty operovat, když vezmu v úvahu vděk, který se mi za to dostane.“

Stevena udivil ten náhlý úpadek starostlivosti o blaho pacientů, ale ve vlastním zájmu se rozhodl to nekomentovat. Sykes-Taylor už totiž vstal a otevřel svou kartotéku. Vrátil se ke stolu, rozevřel tlusté lepenkové desky, nasadil si brýle na čtení a začal referovat.

„Ach ano, ta milá sestřička měla problém se srdíčkem – už to trvalo asi pět let. Projevovalo se to obvyklými příznaky, poklesem výkonnosti, dušností a tak dále. Diagnóz byla stanovena jako nedostatečnost mitrální chlopně – pracovala jen asi na sedmdesát procent výkonu, ale až do začátku toho roku nebyla považována za prvořadý případ. Při vyšetření v prosinci minulého roku se však projevilo, že je chlopeň čím dál víc ochablá a stenóza se zhoršuje; obávali jsme se možnosti, že selže úplně, takž jsme ji zařadili do pořadníku na operaci. Byla přijata v únoru. Nebyla v nemocnici dlouho, operace byla jednoduchá a podle našeho úsudku velice úspěšná. Odcházela odsud jako nový člověk a pokud vím, neměla od té doby žádné problémy – až na skutečnost, že je teď mrtvá.“

„Její smrt neměla nic společného se srdcem.“

„Díkybohu za to,“ oddychl si Sykes-Taylor.

Mléko lidské laskavosti se nekazí, pomyslel si Steven. Prší jako kapky jemného nebeského deště…

Z Hullu odjížděl v totální depresi. Když se sem dnes ráno vypravil, byl si tak jistý, že to bude den, kdy dosáhne významného pokroku, a vida, teď si to sviští v dešti zase zpátky a za společnici má místo odpovědi zřejmě neřešitelnou hádanku.

Když přijížděl na předměstí Manchesteru a mířil do centra, spatřil všude na stojanech novinových stánků jako vábničku slovo „Katastrofa“. Ze zvědavosti zastavil a koupil si jedny noviny, zjistil však, že jde pouze o obchodní katastrofu manchesterských Vánoc. Tržby v obchodech klesly proti minulému roku o šedesát procent. Strach vyhnal lidi i z obchodů. To je dobře, pomyslel si. Prožijme si staromódní Vánoce, lidičky – jako za starých časů.

Včera večer si nestačil přečíst všechny nové materiály o divokých kartách, které mu poslali ze Sci-Med, a tak se do nich hned po příchodu pustil. Bylo tam toho spousta o Humphreym Barclayovi, počínaje školní docházkou až po zubní záznamy. Za posledních deset let byl dvakrát pokutován za rychlou jízdu a v roce 1997 mu vytrhli zub moudrosti.

Tahle poslední informace Stevenovi připomněla něco, co bylo v původní zprávě o Barclayovi, že totiž byl v poslední době také nemocný a to bylo důvodem jeho chabých výsledků v ročním hodnocení. Podíval se do složky a zjistil, že Barclay začátkem tohoto roku prodělal operaci srdce. Stejně jako u sestry Mary to byla běžná operace a plně se z ní zotavil. Nebyly tam však žádné další podrobnosti.

Stevenovo uspokojení, že našel aspoň nějaký, i když slabý spojovací článek mezi těmi dvěma divokými kartami, podstatně tlumil fakt, že to sotva může mít nějaký význam. Barclay i Mary Xavier podstoupili v posledním roce úspěšnou srdeční operaci a oba se z ní plně zotavili. No a co má být? Téměř nesměle si řekl, že by měl prohlédnout záznamy o Ann Danbyové, a nijak ho nepřekvapilo, že nenašel ani zmínku o nějaké operaci. A její zdravotní záznamy se zdály být kompletní.

Už chtěl hledisko operace vypustit jako pouhou náhodu, když si uvědomil, že úloha Ann Danbyové se změnila. Už nebyla divokou kartou, stala se kontaktní osobou, protože nemoc dostala od Victora Spicera. Skutečnou divokou kartou v manchesterském balíku byl teď Spicer. Na Spicerovy zdravotní záznamy by se měl podívat, ale ještě je neměl k dispozici. Totéž platilo i o Franku McDougalovi. Steven se spojil se Sci-Med a vyžádal si podrobnější informaci o nemoci Barclaye a o zdravotnických údajích McDougala. Co se týče Spicera, půjde toho člověka navštívit a zjistí to sám.

Když Steven projížděl městem, bylo mu nápadné, jak je klidné. Bylo teprve krátce po sedmé, ale město vypadalo, jako by byly tři hodiny ráno. Bylo také nebývale temné. Četné neonové nápisy byly vypnuty, protože podniky, do kterých měly zvát hosty, byly až na další uzavřeny a na dveřích byly cedulky VZHLEDEM K MIMOŘÁDNÝM OPATŘENÍM ZAVŘENO. Hospody zůstaly otevřené podle úvahy majitelů, protože úřady usoudily, že jejich uzavření by znamenalo prohibici, opatření, které v minulosti nebylo ve velké oblibě. Autobusy stále jezdily, ale jízdní řády byly omezené a noční linky byly zrušeny úplně.

Po cestě k Spicerovu domu potkal Steven tři ambulance, modré majáčky měly zapnuté, protože svážely po městě pacienty, ale sirén nebylo vzhledem k řídkému provozu třeba. To mlčení dodalo situaci surrealistický nádech. Když pomyslel na jejich cíl, musel Steven pomyslet taky na Caroline, jestli dnes večer pracuje. Rozhodl se, že až si promluví s Matildou Spicerovou, zajede ještě do Svatého Judy.

Když mu paní Spicerová otevřela dveře, zaskočilo ho, jak vypadá. Už to nebyla sebevědomá žena politika s připraveným úsměvem a šarmem. Zřejmě ji špatně zařadil mezi tradiční, stoické toryovské ženy. Místo toho tu stála bledá, vyčerpaná ženská s uštvaným výrazem, který svědčil o tom, že se už dlouho pořádně nevyspala.

„To jste vy!“ vykřikla, když spatřila Stevena. „Co vy tady sakra pohledáváte?“

„Je mi líto. Strašně nerad vás obtěžuju, paní Spicerová, ale nutně potřebuju nějaké informace o vašem manželovi,“ vysvětlil jí Steven.

„Tak proč sejdete ptát mne?“ vyjela na něj. „Co já o něm sakra vím? Já jsem zřejmě ta poslední osoba na světě, která může vědět, coje zač.“

„Omlouvám se. Vím, že to pro vás není snadné.“

„Snadné!“ opakovala po něm. „Dokážete si vůbec představit, co tohle všechno provádí se mnou a s mojí dcerou? Ztratily jsme všechno, úplně všechno. Objevíte se na scéně vy, a abrakadabra, naše životy vyletí do vzduchu jako obláček kouře. Já už nemám manžela, Zoe už nemá otce, charity, pro které jsem pracovala, už mě nechtějí znát, dokonce i tu au pair její agentura odvolala – že prý už umístění u nás pro ni není vhodné.“

„To mě velice mrzí,“ opakoval Steven. „Domníval jsem se, že za takové situace přispěchají na pomoc přátelé a příbuzní.“

„Ale ano.“ ušklíbla se Matilda, „to oni přispěchali, ale k němu. Victorův otec víceméně usoudil, že celá ta věc je moje chyba. Kdybych byla lepší žena, tak se jeho drahý synáček nemusel poohlížet jinde – tak nějak se vyjádřil.“

„Jaký otec, takový syn,“ pravil Steven zhnuseně.

„Tak co jste se mě vlastně chtěl zeptat?“

„Potřebuju vědět, jestli váš manžel v uplynulém roce podstoupil nějakou operaci,“ řekl jí Steven.

„Ano, podstoupil,“ odpověděla Matilda, která se s očividným úsilím snažila uklidnit. „V únoru mu operovali srdce.“

„Úspěšně?“

„Bohužel ano.“

„Mohu se zeptat, kde ho operovali?“

„Dal se operovat v Londýně.“

„Soukromě?“

Matylda jmenovala známé soukromé sanatorium. „Máme pojištění,“ dodala.

„Zajisté,“ podotkl Steven.

„No, jestli už nic nemáte, musím už opravdu… musím přichystat Vánoce,“ řekla s výrazem, který ve Stevenovi vyvolal představu, jaké asi ty Vánoce budou, a pocit, že to všechno zavinil on.

Zdvořile Matildě poděkoval za pomoc a popřál jí všechno dobré, i když to za daných okolností vyznělo poněkud hluše. Matilda, která neprojevila žádný zájem, proč jí právě tyto otázky položil, mu věnovala slabý úsměv, zastíněný smutkem a sebelítostí, a zavřela za sebou dveře.

Cestou k autu zaslechl Steven váhavé tóny klavíru, kterými začíná skladba Clair de lune. Ohlédl se a skrze větve poloozdobeného vánočního stromu u okna spatřil Zoe Spicerovou. Seděla na krajíčku stoličky u piana, soustředěná na svou hru. Za ní stála matka a zírala do prázdna.

Ta scéna ho přiměla k úvaze, jak náhle dovede udeřit katastrofa. Matilda Spicerová žila až dosud zřejmě v pohodě, sebejistotě a bezpečí. Možná už se dokonce viděla jako žena ministra v některé budoucí vládě. A pak najednou, jak sama řekla, abrakadabra! Nic z toho všeho už tu není. Míček se odrazí, tak to na světě chodí, nastane průser a zbydou ti… oči pro pláč.

Po cestě do hotelu nemyslel Steven na nic jiného než na tři divoké karty a tři operace srdce. Ta shoda se teď rozšířila, ale na druhé straně se stále pro pochopení, jak ti tři lidé přišli k viru, jevila jako irelevantní. Fakt, že všichni prodělali operaci – ostatně úspěšnou operaci – byl jedinou věcí, kterou měli společnou. A co se týče operací samotných, byly provedeny v různých nemocnicích, v různých oblastech státu, různými chirurgy a v různý čas. Jediné, co by se z toho dalo vyvodit, bylo, že lidé, kteří prodělali operaci, jsou náchylnější k infekci, ale to pořád nic neříkalo o tom, kde se ta infekce vzala. Musí tu být ještě nějaké další pojítko.

Jakmile se Steven vrátil, požádal hotelovou kuchyni, aby mu připravila něco jako piknikový koš s večeří pro dvě osoby a dvě láhve dobrého vína. Když Caroline nerada chodí na večeři ven – a dalo se čekat, že po další desetihodinové směně u Svatého Judy to zase tak bude – přijde večeře za ní. Domluvil se, že si ji vyzvedne u přepážky při odjezdu po desáté hodině. Zatím šel nahoru přesvědčit se, jestli nedošly nějaké další zprávy ze Sci-Med.

První zpráva obsahovala laboratorní výsledky rozboru krve Victora Spicera. Byla v ní zjištěna vysoká hladina protilátek nového filoviru, což dokazovalo, že byl nedávno tímto kmenem infikován. Steven spokojeně zamručel: bylo příjemné vidět, že se dva volné konce šňůry spojily dohromady. Teď už nebylo pochyb, že zdrojem manchesterské epidemie byl Spicer.

Došly i další informace o Barclayově zdravotním stavu. Jako dítě prodělal revmatickou horečku, což se v pozdější době projevilo nedostatečností pulmonální srdeční chlopně. V posledních dvou letech se jeho stav zhoršil natolik, že to vyžadovalo operaci, a ta se uskutečnila letos v březnu. Operace byla úspěšná a až do chvíle, kdy se nakazil filovirem, se Barclay těšil lepšímu zdraví než v řadě předešlých let.

„Stejně jako sestra Mary Xavier,“ zamumlal Steven. „Proděláš úspěšnou srdeční operaci, cítíš se jako rybička, a náhle jsi po smrti.“

Matilda Spicerová mu o povaze Victorovy operace neřekla nic bližšího a Stevenovi se nechtělo ji za daných okolností znovu obtěžovat. Zapamatoval si však název nemocnice, takže požádal Sci-Med, aby se s ní spojila a vyžádala si detaily.

Už se chystal odjet ke Svatému Judovi, když dorazily podrobnosti o Franku McDougalovi. Steven prolétl obrazovku s napjatým očekáváním a našel to, co hledal. I McDougal měl potíže se srdcem. V prosinci 1999 mu zjistili, že trpí degenerací aortální chlopně spojenou s věkem. Její chirurgická úprava byla provedena v dubnu tohoto roku a byla tak úspěšná, že McDougal už v létě téhož roku zdolal čtrnáct hor ve skotských Munros, které mají výšku přes tři tisíce stop.

„Prokristapána,“ zašeptal Steven. Nepředstíral, že chápe, co v tom vězí, ale nadšení z odhaleného spojení mezi divokými kartami bylo víc než vítané a přesahovalo všechno očekávání. Čtyři divoké karty, čtyři srdeční onemocnění a čtyři operace, to už bylo na náhodu příliš mnoho.

Když se Caroline v doprovodu Kate Linehamové vynořila z šatny, vypadala ještě unavenější. Určitě i zhubla, pomyslel si Steven, měla propadlé tváře.

Kate se ji snažila přesvědčit, aby si nazítří vzala volno. „Dělej něco jiného,“ radila jí. „Ať je to co chce, jen když to bude změna.“

„Ne, já přijdu. Nevím, že by sis ty vzala volno.“

„Já jsem na takovou práci zvyklá víc než ty.“

„Na takovou práci nemůže být zvyklý nikdo,“ namítla Caroline s neústupným pohledem.

„To máš pravdu,“ souhlasila Kate. „Ale nemá cenu, abys z toho onemocněla.“ Obrátila se na Stevena a řekla: „Tak já jdu. Dohlédněte na to, ať se tahle ženská dostane brzy do postele.“

Caroline musela ráno nechat svoje auto doma, protože odmítlo nastartovat, takže ji Steven odvezl svým vozem. „Perný den?“ zeptal se, ačkoliv její obličej mluvil za všechno.

„Ten nejhorší. Víte, začínám se ptát, k čemu to všechno je. Ode dne, kdy jsem u Svatého Judy začala, se jen u tří lidí projevily známky uzdravování. Všichni ostatní zemřeli. A my nemůžeme dělat nic jiného než utírat krev, zvratky, moč a výkaly… celý den, den ode dne, znova a znova… A oni pak stejně umřou.“

Steven se na ni koutkem oka zadíval a viděl, jak se jí z očí volně hrnou slzy. Bez vzlyků a beze změny výrazu tváře.

„Kate má pravdu. Potřebujete si vzít volno,“ řekl mírně.

„Ani nápad,“ odpověděla rezolutně. „Aspoň do té doby, než přijdou nějaké další dobrovolnice.“

„Jste si úplně jistá, že to neděláte z nějakého nemístného pocitu viny?“ zeptal se Steven co nejpřívětivěji.

„Ze začátku možná ano,“ přisvědčila bez námitek a překvapivě. „Ale teď už ne.“

„Tak tedy proč?“

„Víte, myslím, že je to prostě proto, že doufám, že kdybych to někdy potřebovala já, udělal by to zase někdo pro mne,“ vysvětlila. „To je asi nejlepší důvod, který si dokážu vymyslet.“

„Myslím, že jste k sobě nespravedlivá,“ podotkl Steven. „Ale nechci vás přivádět do rozpaků tvrzením, že jste výjimečná lidská bytost. Místo toho vám jen uchystám večeři.“

„Vážně?“

„Vážně.“

Zbytek cesty proběhl mlčky. Caroline si opřela hlavu a zavřela oči.

Jídlo, které jim v hotelu nachystali, bylo bohaté, i když už přirozeně vychladlo. Ale protože byli oba hladoví a na úpravě jim zas tak příliš nezáleželo, tak moc to nevadilo.

„Ani jste mi ještě neřekl, jak jste strávil den vy,“ poznamenala Caroline, když už seděli u krbu a dopíjeli první láhev vína.

Steven jí vylíčil, co všechno objevil.

„Operace srdce?“ zvolala. „Co to proboha může mít společného s virem?“

„Já vím, že je to bizarní,“ souhlasil Steven. „Ale zároveň je to nesporný fakt a myslím, že ta shoda je příliš výrazná, než abych ji ignoroval.“

Caroline měla přesto pochyby. „Dobrá, kdyby je operovali všechny v jedné nemocnici a ve stejnou dobu, tak bych to možná chápala. Ale tak to nebylo. A taky ten časový faktor vůbec neodpovídá. Virus má inkubační dobu okolo sedmi až deseti dnů, takže jak si to vlastně před stavujete?“

„Já nevím,“ přiznal se Steven. „Myslím, že si budu muset promluvit s chirurgem, abych získal pojem, co se přitom vlastně děje.“

„A co kdybychom si zatím otevřeli tu druhou láhev vína?“

„Hned tu bude voda z Lethe.“

Po nějaké chvíli se Caroline sesunula z křesla a usadila se na koberci před krbem u Stevenových nohou. Opřela si hlavu o jeho koleno. „Za jak dlouho jsou Vánoce?“ zeptala se. „Úplně jsem ztratila pojem.“

„Za deset dní.“ Její otázka mu připomněla Jenny. Nezdálo se mu pravděpodobné, že bude moct být u ní. Bude muset promluvit se Sue a zjistit, jak by to unesla.

„Kde je budete trávit?“ zeptala se Caroline, jako by mu četla myšlenky.

„Asi tady. A vy?“

„U Svatého Judy,“ řekla tiše. „Budu vršit na hromadu mrtvá těla. Ráda bych věděla, jak se s tím Bůh může vyrovnat.“

Něžně ji pohladil po vlasech a ona slastně povzdechla. „Bože, to už je doba, co mi tohle někdo udělal,“ zašeptala. Víno a teplo ji přimělo zavřít oči. Netrvalo dlouho a tvrdě usnula. Steven se trochu uhnul, aby mohl vstát. Vzal ji do náruče a nesl ji nahoru do ložnice. Tam jí zul boty a uvolnil šaty. Potom ji položil do postele a pečlivě ji zachumlal přikrývkou. Ústřední topení se samo vypnulo a v pokoji bylo chladno.

Caroline se ospale zavrtěla, a aniž by otevřela oči, zeptala se: „Neukládáte mě náhodou do postele?“

„Přece jsem to slíbil Kate,“ zašeptal Steven, zhasl světlo a zavřel dveře.

Příliš mnoho toho vypil, než aby pomyslel na cestu autem do hotelu, takže se uložil na pohovku v obývacím pokoji. Asi po čtyřech hodinách ho probudila bolest ve strnulém krku. Důkladně si ho masíroval a přitom se ploužil k oknu. Roztáhl závěsy a setřel zapocené sklo. Ve světle pouliční lampy spatřil, že venku padají veliké sněhové vločky a vytvářejí na ulici a na zahradě bílý koberec. Otřásl se a podíval se na hodinky; byly čtyři hodiny ráno. Nebyl to právě nejlepší čas pro optimistické pocity, ale něco v tom způsobu, jakým sníh tiše pokrýval město, v něm vyvolalo paralelu s virem a oživilo myšlenky na Dobro a Zlo.

„Musí vám být zima,“ promluvila za ním Caroline. „Ani jsem vám nepřipravila deky.“

Steven se ohlédl a uviděl ji stát ve dveřích. „Je mi dobře. Nemůžete spát?“

„Trápí mě ošklivé sny. Potřebuju kafe. Co vy?“

Přikývl a zatáhl zase závěs. Caroline uvařila kávu a pak si sedli na pohovku, objímali rukama hrnky a dívali se do krbu, který Caroline zapnula naplno.

„Mám z toho ze všeho takový špatný pocit,“ řekla.

„To je před svítáním obvyklé.“

„Možná, že ani žádné svítání nebude. Víte o tom, že za poslední týden stoupl ve městě počet sebevražd?“

„To nevím.“

„Říkají, že je to z pocitu provinění. Příbuzní těch, kteří umírají na tu nemoc, se cítí bezmocní, protože jim nemůžou nijak pomoct – nemůžou své blízké ani řádně pohřbít, je to zakázáno.“

Otřásla se a Steven ji objal paží kolem ramen.

„Pokládal byste mne za moc troufalou, kdybych vás požádala, abychom si teď vlezli do postele spolu?“ zeptala se s pohledem stále upřeným do krbu.

„Ne,“ řekl popravdě Steven.

„Tak mám pocit, že nám nezbývá moc času,“ zašeptala.

15

„Teď bych se asi měla stydět, ale nestydím se,“ poznamenala Caroline, když ráno dávala chleba do topinkovače.

„Správně,“ souhlasil Steven, objal ji zezadu a vtiskl jí polibek na šíji. „Já se taky nestydím.“

„To je asi ten starý dobrý válečný duch, o kterém se toho tolik povídá,“ řekla zamyšleně. „Po dobu trvání válečného stavu jsou normální pravidla společenských styků pozastavena.“

„Můj regiment se vydává na pochod za svítání,“ oznámil Steven.

„Jenže tentokrát válka připochodovala až k nám.“

Místo odpovědi ji políbil na vlasy.

Po snídani se pokusil nastartovat Carolinino auto, ale zjistil, že má vybitou baterii. Když se mu nepodařilo ji přesvědčit, aby si vzala den volna, trval aspoň na tom, aby si na cestu ke Svatému Judovi vzala jeho vůz. On že se zatím pokusí zařídit něco s tím jejím.

„Uvidíme se ještě?“ zeptala se.

„Jestli chceš.“

„Tak se tedy uvidíme.“

Soused, který pozoroval, jak se Steven snaží nastartovat Carolinino auto, vyšel, ještě v županu, ven a nabídl mu svoji nabíječku baterií. Stevenovi se za půl hodiny podařilo baterii vzkřísit a uvést auto do pohybu. Cestou do Městské všeobecné se zastavil v servisu a nechal baterii přeměřit. Mechanik prohlásil, že je definitivně kaput: „Ta vám nevydrží nabitá ani pár hodin, šéfe.“ Takže Steven koupil novou a dal ji namontovat.

Když nakonec dojel do nemocnice, našel v kanceláři George Byarse s vyhrnutými rukávy, jak se pachtí se sloupci čísel. „No konečně,“ přivítal ho.

„Obával jsem se, aby nebylo příliš mnoho kuchařů,“ omlouval se Steven. „Snažil jsem se pro změnu soustředit na svou vlastní práci.“

„Ale moc úspěšný jste asi nebyl, podle zpráv, které mám od Svatého Judy.“

Steven jenom pokrčil rameny. „Jsou věci, kterým prostě neutečete.“

„Jsem rád, že to vidíte takhle,“ řekl Byars. „Někdy začínám o některých členech své profese mít pochybnosti.“

Steven se rozhodl, že ho do tohoto tématu nebude nutit. Místo toho se zeptal: „Jak to vypadá v přední linii?“

„Hůř, než bychom si přáli. Někdy mám pocit, že stojím na můstku Titaniku a teplota klesá. Máme zoufalý nedostatek sester a taky už nemáme kam uložit oběti. Zatím jsme využili tři kostely a dvě školy a všechny jsou prakticky plné. Další krok bude zavřít městské střední školy a zapojit je také.“

„Proč právě střední školy?“ podivil se Steven.

„Časy se změnily,“ vysvětlil mu Byars. „Dneska chodí do práce oba rodiče. Kdybychom nechali doma stovky malých dětí, byl by z toho velký sociální problém. Děti ze středních škol jsou už dost staré, aby se o sebe dovedly postarat, než rodiče přijdou z práce.“

Steven přikývl. „A co ty dobrovolné ošetřovatelky, které jsme čekali?“

„Těch je čím dál tím míň.“ Byars pokrčil rameny. „Není divu. Dívat se, jak lidi umírají, a nebýt schopná jim jakkoliv pomoct, to není zvlášť povznášející činnost. Kromě toho už jsme přišli o dvě sestry, které se nakazily virem.“

„Dvě?“ vykřikl Steven.

„Veřejnost o tom neví, stejně jako o dalších věcech, které se dnes dějí.“

„Takže se některé věci před tiskem tají?“

„Někdo to tají,“ opravil ho Byars. „Neptejte se mě kdo, ale mám podezření, že jde o nátlak z vládních kruhů.“

„To rozhodně nepřispěje ke kvalitě senzačních novinových titulků,“ poznamenal Steven.

„A co vy? Máte nějaké úspěchy?“

„Řekněme, že jsem optimističtější než před několika dny, ale chce to ještě spoustu práce. Proto jsem vlastně tady. Potřebuju si pohovořit s nějakým kardiochirurgem – prosím, neptejte se proč. Můžete mi v tom pomoct?“

Byars zvedl telefon a zavolal někomu místní linkou. Po krátkém rozhovoru položil sluchátko a řekl: „Náš pan Giles vám s radostí poskytne veškerou pomoc, kterou potřebujete.“ Poradil Stevenovi, jak se dostane na oddělení hrudní chirurgie.

Steven mu s úsměvem poděkoval. Za posledních pár týdnů si Byarse oblíbil a získal k němu respekt. Ulevilo se mu, že krizový tým odhadl jeho kvality a ponechával ho ve funkci koordinátora.

Na kardiologii přivítala Stevena pozoruhodná dáma, která se představila jako sekretářka Martina Gilese. „Očekává vás,“ řekla krátce. „Můžete jít rovnou dál.“

Na první pohled vypadal Giles spíš jako boxer těžké váhy než jako chirurg. Ale když promluvil, bylo jasné, že je to vzdělaný a výmluvný člověk. „Tak co byste potřeboval?“ zeptal se, a jak složil ruce na stůl, vyboulila se mu svalnatá ramena. Jestli měl nějaký krk, tak ten jako by zmizel a jeho hlava vypadala jako dělová koule posazená na cimbuří.

„Potřeboval bych se dovědět něco o moderní chirurgii srdce. Jaká je nabídka a jak to přesně děláte.“

„To záleží na tom, o jaký zdravotní problém jde. Může to spravit pouhých pár štychů na správném místě, anebo taky kompletní srdeční a plicní transplantace.“

„Omlouvám se, že jsem tak málo konkrétní. Ale nemám ponětí, jak jsou dnes srdeční operace obecně rozšířené a kolika lidem prospívají.“

„Každé kardiochirurgické oddělení v zemi má dlouhatánský seznam čekatelů,“ pravil Giles. „Kardiochirurgie se stala běžnou záležitostí.“

„Řekněme, že se k vám dostaví pacient, který v dětství prodělal revmatickou horečku, a to vedlo k jeho současným problémům se srdcem. Povězte mi o tom.“

„To se dřív stávalo velice často,“ začal Giles. „Revmatická horečka už teď není tak běžná, jak bývala, ale často měla za následek bakteremii, a ta zas způsobila bakteriální zánět jedné nebo i několika srdečních chlopní, což vede ke stenóze. Můžeme se na ten problém podívat z několika hledisek. Pokud poškození není příliš velké, můžeme se pokusit o mechanickou opravu poškození tkáně – sešití narušených částí dohromady, pokud je to možné. Když je však chlopeň celkově poškozena, musíme uvažovat o její náhradě, buď mechanickou, plastovou anebo organickou tkání, když je dosažitelná.“

„A když je chlopeň poškozená věkem?“ zeptal se Steven, který si vzpomněl na lékařskou zprávu Franka McDougala.

„V tom případě máme tytéž možnosti. Věkové defekty se většinou týkají levé strany srdce, mitrálních a aortálních chlopní, zatímco infekce postihuje spíš pravou stranu, ale v obou případech to řešíme buď opravou, nebo náhradou, podle situace, přičemž dáváme přednost opravě.“

„A říkáte, že je to běžný postup?“

„Nedávno jsem četl v jednom žurnálu, že v rozvinutých zemích se provede 225 tisíc operací chlopně za rok a 60 tisíc pacientů dostane náhradní chlopeň.“

„Hrozí nějaké pooperační komplikace?“

„Každá operace s sebou přirozeně nese určité riziko, ale operace chlopní má vysoké procento úspěšnosti. Převážná většina pacientů se úplně zotaví a připadají si jako noví lidé.“

„A ti, kteří nejsou tak úspěšní?“

„Vždycky je tu určité malé riziko – mrtvice, krvácení, infekce, ledvinového selhání, a někdy i infarktu a smrti, ale to jsou výjimky.“

„Nevykazují pacienti po operaci srdce zvýšenou citlivost na nějaké sekundární onemocnění?“

„Sekundární onemocnění?“ podivil se Giles.

„Třeba na virové infekce a podobně.“

„Já takovou zkušenost nemám, ovšem může se to týkat pacientů s transplantací srdce, kterým byla uměle snížena imunitní hladina kvůli riziku odmítnutí cizí tkáně. U nemocných s náhradou chlopní jsem zvýšenou citlivost sám nepozoroval a ani jsem o ní neslyšel od jiných chirurgů z oboru. Kdysi v osmdesátých letech byly určité problémy s chlopněmi Björk-Shileye, které se snadno trhaly, ale ten model byl stažen z oběhu v roce 1986, jestli se dobře pamatuju.“

„Ne, tuhle věc jsem neměl na mysli.“

„V tom případě lituju, že vám nemůžu posloužit. Náhrada chlopní je jednou z nejvíce uspokojivých a prospěšných operací, které jsou schopny zlepšit kvalitu života pacientů.“

Steven přikývl a vstal. „Děkuju vám, že jste mě tak rychle přijal. Vážím si toho.“

„Rádo se stalo,“ odpověděl Giles. „Jsem vám kdykoli k dispozici.“

Steven se usmál a řekl: „Doufal jsem, že to řeknete, protože není vyloučeno, že vás budu muset ještě vyhledat.“

Když se Steven vrátil do hotelu, zavolal Sue do Dumfriesshire a oznámil jí, že je vysoce nepravděpodobné, že by se k nim na Vánoce dostal.

„Já jsem to tak napůl očekávala,“ přiznala Sue. „Vypadá to, že je situace čím dál horší. Už jsem Jenny připravila na to, že ti ubozí lidé budou asi tatínka potřebovat o něco déle.“

„Díky, Sue. Jak myslíš, že to ponese?“

„Tvoje dcera je na svůj věk pozoruhodně vyspělá slečna. Ale jestli to nestihneš, myslím, že bys jí to měl oznámit sám.“

„Udělám to,“ slíbil Steven. Sotva položil telefon, už zase zvonil. Byla to služba ze Sci-Med. „Doktor Dunbar? Pan Macmillan by byl rád, kdybyste se vrátil do Londýna, a to co nejdříve, což je eufemistický výraz pro ‚okamžitě‘.“

Steven zajel ke Carolininu domu a nechal jí před domem její auto. Dovnitř vložil vzkaz, že musí okamžitě odjet do Londýna. Sám si zavolal taxíka a požádal, aby ho zavezl na letiště. Byl v Londýně za čtyři hodiny potom, co dostal vzkaz, a do Macmillanovy kanceláře vstoupil ve čtvrt na pět.

Macmillan se usmál a přiznal se: „Podcenil jsem vás. Dával jsem vám ještě tak dvě hodiny. Svolal jsem schůzi na sedmou. Třeba byste se zatím chtěl…“

Něco v Macmillanově chování Stevenovi naznačilo, že by neměl klást příliš mnoho otázek. Usmál se a řekl, že se vrátí v sedm. Trochu se prošel, užil si podvečerní tlačenici s vánoční náladou ve vzduchu, která se tak lišila od nepřirozeného ticha v Manchesteru. Našel vinárnu, kde hrály koledy, a dal si sklenici chardonnay. Dal by sice přednost pořádnému panáku ginu, ale řekl si, že musí být na schůzi střízlivý a čilý. Macmillan neříkal nic o tom, jestli Stevena požádá, aby referoval o svých výsledcích, ale bylo to pravděpodobné.

Když se podle dohody vrátil do Sci-Med, našel Macmillana samotného.

„Ta schůze se nekoná tady,“ informoval ho Macmillan, když viděl jeho tázavý pohled. „Bude na úřadě ministra vnitra.“

Když tam dorazili, překvapilo Stevena, že tam jsou kromě ministra vnitra, který vypadal velmi ustaraně, ještě další dva ministři. Dohromady bylo přítomno osm lidí. Když byli představováni, Steven postupně každého z nich pozdravil úklonou hlavy.

„Popravdě řečeno, Dunbare, nebyli jsme k vám tak docela upřímní,“ začal Macmillan.

Steven zachoval kamennou tvář a čekal, co z Macmillana vyleze dál. Tep se mu však zrychlil.

„V minulosti bývalo u Sci-Med vždycky dobrým zvykem předávat našim lidem každou důležitou informaci, hned jak došla. Tentokrát jsme však byli nuceni nechat si něco pro sebe.“

„No, říká se, že zpověď přináší duši úlevu,“ poznamenal Steven.

„To rozhodnutí nepadlo jen tak lehce,“ řekl Macmillan. „Bylo učiněno na nejvyšší úrovni po dohodě s osobami, které jsou zde přítomny. Když chorobou onemocněla sestra Mary Xavier, žena, která vedla izolovaný život v uzavřeném klášteře, zdálo se nám, že vaše hledání společného spojovacího faktoru zřejmě neuspěje. Člověk nemusí být epidemiologem, aby mu došlo, že prostě žádný takový faktor není. Dopad tohoto závěru by ovšem byl obrovský: znamenal by, že naši zemi zasáhl smrtelný virus, který se může objevit kdekoliv a kdykoliv a nepotřebuje k tomu souvislý řetěz infekce.“

„A co jste mi tedy neřekli?“

„Pověděli jsme vám o sestře Mary, ale neřekli jsme vám o dalších. Ve skutečnosti se po celé Británii vyskytlo čtrnáct nových divokých karet. Všechny bez jakéhokoliv vzájemného propojení.“

Steven zbledl, když slyšel to číslo.

„Díky bdělosti zdravotnických orgánů byli tito lidé rychle izolováni, ale může to být jen špička ledovce a pak nás čeká národní katastrofa, jakou jsme tu ještě neměli,“ prohlásil Macmillan.

„Kroky, které musíme podniknout, jsou drakonické,“ dodal ministr vnitra. „Stojíme před rozhodnutím vyhlásit celostátní mimořádný stav se vším, co k tomu patří.“

„Nuže, pánové, vidím, že už jste si udělali na povahu viru jednotný názor,“ konstatoval Steven.

„O sestře Mary jsme vás informovali, protože jsme doufali, že tam budete pátrat, a než nás seznámíte se svými nálezy, dojdete ke stejnému závěru,“ řekl Macmillan. „Proto jsem vás sem dnes pozval. Mám za to, že souhlasíte, že se pravděpodobně nepodaří vystopovat zdroj viru?“

„Ne, nesouhlasím,“ odpověděl k údivu všech přítomných Steven. „Myslím totiž, že existuje.“

„Ale ta jeptiška přece nikdy neopustila klášter?“

„Ale ano, opustila. Před devíti měsíci jí v místní nemocnici operovali srdce.“

„No tak tedy byla mimo klášter před devíti měsíci,“ prohlásil suše zástupce Britské lékařské společnosti. „Pokud jde o virus, tak v tom není žádný rozdíl.“

„Jenže další divoké karty, aspoň ty, o kterých jsem byl informován,“ podotkl Steven a vrhl pohled na Macmillana, „prodělaly v poslední době také operace srdce.“

„A vy si myslíte, že to může mít nějaký význam?“ zeptal se ministr vnitra.

„V tuto chvíli ještě nevím přesně jaký, ale myslím si, že ano.“

Přítomní lékařští experti postupně procházeli stejnou logickou cestou, jakou si prošel Steven, a všichni došli k názoru, že mezi srdeční operací a onemocněním na virus nemůže být žádné logické spojení. Steven je všechny trpělivě vyslechl, kýval, když poukazovali na rozdílné geografické údaje, rozdílné nemocnice a různé chirurgy, na rozdílná data provedení operací a různé diagnózy, které je odůvodnily.

„Nesporným faktem zůstává, že všichni prodělali operaci srdce,“ dodal Steven, když konečně protesty dozněly. „A je to jediný faktor, který je všem společný.“

„Co si o tom myslíte vy, Macmillane?“ zeptal se ministr vnitra.

„Za těchto okolností se domnívám, že to nejmenší, co můžeme udělat, je podívat se na zdravotní minulost zbylých divokých karet, o kterých jsme doktora Dunbara neinformovali.“

„Takže máme vyhlášení mimořádných opatření odložit?“ zeptal se ministr vnitra všech přítomných.

„Pokud vím, tak u těch pacientů byly sledovány zdravotní záznamy za posledních čtyřicet dva dnů, což je dvojnásobek předpokládané doby inkubace toho viru,“ řekl ministr zdravotnictví.

„Tak tedy dobře, doporučím ministerskému předsedovi odložit vyhlášení mimořádného stavu o… jak dlouho?“

„O týden,“ navrhli největší skeptikové. Jiné návrhy byly na dva týdny a měsíc, takže se došlo ke kompromisu deseti dnů.

„Co na ten termín říkáte vy, doktore Dunbare?“ zeptal se ministr vnitra. „Můžete nám zdroj toho zatraceného moru dodat do deseti dnů?“

„Můžu se o to pokusit,“ odpověděl Steven.

„Když budete cokoliv potřebovat, od pomoci sekretariátu až po leteckou dopravu, stačí jen říct.“

První, o co Steven po skončení schůze požádal, bylo jídlo. Od snídaně nic nejedl, a teď měl v plánu pracovat celou noc. Chtěl využít prostředky a počítače Sci-Med a shromáždit informace o neohlášených případech divokých karet. Dostal k dispozici malý tým výkonných úředníků, aby mu pomáhali s faxem a telefonním spojením. Okolo deváté, když mu přinesli objednanou Čínu, už telefonní linky jen bzučely.

Jedl u pultu s počítačem a přitom pracoval na nové databázi, připravené zpracovávat informace o dalších pacientech, jak budou přicházet. Macmillan se přišel podívat a zastihl ho s plnými ústy. Chtěl se hlavně přesvědčit, jestli má Steven všechno, co potřebuje. A když Steven přisvědčil, že ano, usoudil, že nemá cenu, aby tam zůstával. Steven byl téhož názoru, ale cítil, že Macmillan s odchodem váhá.

Po chvíli rozpačitého mlčení si Macmillan odkašlal a promluvil: „Dlužím vám omluvu za ty nedodané informace. Když začalo být patrné, že asi bude nutné vyhlásit výjimečný stav, bylo jednohlasně přijato rozhodnutí, že už tyto čtyři stěny nesmějí opustit žádné další informace o krizi. Prostě jsme nemohli riskovat, že to vyjde najevo a způsobí to paniku na burze a kdovíco ještě.“

„Rozumím.“

„Zavolejte mi, když na něco přijdete.“

Okolo půlnoci už bylo jasné, že operace srdce je skutečně společným faktorem. V průběhu posledního roku bylo devět ze čtrnácti divokých karet operováno na srdce. O zbylých pěti dosud nedošly informace. Steven zatelefonoval do Manchesteru Caroline, aby se omluvil, že musel tak náhle odjet, a aby jí oznámil, že už konečně učinil nějaký pokrok. Nikdo však telefon nebral. Podíval se na hodinky a zadoufal, že příčinou je jen to, že tvrdě usnula.

„Takže co z toho můžeme uzavřít?“ zeptal se Macmillan, když mu Steven svoje novinky zavolal.

Steven se hluboce nadýchl a prohlásil: „Myslím, že z toho můžeme uzavřít, že jim ten virus nějakým způsobem předala samotná operace.“

„Chcete snad tvrdit, že se tím novým filovirem nakazili jakožto postoperační infekcí?“ pronesl nevěřícně Macmillan.

„Ne tak doslova, spíš něco v tom smyslu,“ odpověděl Steven. „Teď však musíme pátrat po nějakém společném faktoru, po něčem, co se při operacích těchto pacientů odlišovalo od stovek, ba tisíců ostatních, kteří v posledním roce nebo dvou letech prodělali stejnou operaci.“

Okolo třetí zrána se Stevenovi a jeho týmu podařilo získat přesné detaily o pěti operacích, i když se přitom v této ranní hodině museli utkat s velmi nevrlými lidmi.

Steven zavolal znovu Macmillanovi, jakmile měl čas informace vyhodnotit. „Vypadá to, že společným faktorem je náhradní srdeční chlopeň. Zatím víme, že byla nahražena pěti pacientům. U žádného nebyla provedena pouhá operační úprava.“

„Panebože,“ zvolal Macmillan. „Kontaminované srdeční chlopně? To je neuvěřitelné. Vedl jste si výborně.“

„Ještě nejsem zdaleka z bláta venku,“ upozornil ho Steven. „Ještě pořád musíme nějak vysvětlit to několikaměsíční zpoždění, než infekce propukla, a zejména jak došlo ke kontaminaci chlopní.“

„A zrovna virem, se kterým se předtím ještě nikdo nesetkal,“ dodal Macmillan.

„Právě.“

„Nu, ponechám řešení těchto záhad vašim schopným rukám,“ řekl Macmillan. „Zatím jdu s těmito zprávami probudit ministerského předsedu.“

Steven nařídil svým spolupracovníkům, aby si okamžitě vyžádali informace o typech a druzích chlopní, užívaných při srdečních operacích. Mezitím došly detaily o dalších třech pacientech: všichni prodělali operaci srdce s náhradou poškozené chlopně.

„Vypadá to dobře, lidičky,“ prohlásil Steven a s povděkem přijal od jednoho z úředníků hrnek kávy. „Dalo by se uvažovat o snídani se šampaňským.“

Krátce před rozedněním došel fax s technickými detaily o chlopních používaných při chirurgických náhradách. Při operaci Humphreye Barclaye byla použita chlopeň z lidské tkáně. Imunologická příbuznost byla značně vysoká a dokonalá a nemuselo se sáhnout po opatřeních proti odmítnutí. Steven tiše zaklel.

V šest třicet, s pocitem naprosté deprese, zavolal Macmillanovi a řekl mu to. „Narazili jsme na zeď. Mám prvních pět výsledků. Všichni měli voperovanou chlopeň z lidské tkáně.“

„Ale jak je to možné?“ zvolal Macmillan, jako by prosil bohy o slitování.

„Já nevím,“ přiznal se Steven.

„Jeden kontaminovaný dárce by byla možnost, ale všichni ti lidé přece nemohli dostat srdeční chlopně od téže osoby!“

„Moje matematika mi říká totéž,“ souhlasil chmurně Steven. Už ho zcela zmáhala únava.

„Jděte se vyspat. Promluvíme si později.“

16

Steven si vzal domů taxíka. Byt byl už po řadu dní prázdný a tak chladný, že se vzduch uvnitř zdál vlhký. Zapnul topení, pak dal vařit vodu v konvi, a zatímco čekal, až bude vřít, třel si paže. Bylo po půl osmé. Zavolá Caroline dřív, než se pokusí trochu se vyspat. Ale telefon pořád nikdo nebral. Steven zamyšleně poklepal na sluchátko a uvažoval, kde by asi mohla být. Když už schoulený u elektrického krbu upíjel kávu, měnila se jeho zvědavost ve znepokojení a nakonec ve starost. Zkusil zavolat George Byarse do Městské všeobecné, ale ten ještě nebyl v práci. Rozhodl se, že počká a zkusí to znova. Jeho třetí pokus v 8.45 byl úspěšný.

Vysvětlil Byarsovi, že se nemůže dovolat Caroline Andersonové. „Nezměnila si snad směny?“ zeptal se.

Pauza, která následovala, byla mnohem výmluvnější než jakákoliv odpověď Mluvila za celé svazky a Stevenovi se křečovitě stáhl žaludek.

„Včera večer jsem se vás snažil zastihnout v hotelu,“ pronesl tiše Byars. „Caroline také onemocněla.“

„Ježíši, to snad ne,“ zašeptal Steven.

„Je mi to líto,“ řekl Byars.

„Je jisté, že se jedná o ten virus?“

„Zřejmě o tom není pochyb.“

„Kde je?“

„U Svatého Judy. Sestra Linehamová trvala na tom, že ji bude ošetřovat osobně.“

Steven bez dalšího slova položil telefon. Měl pocit, že se proti němu spolčilo absolutně všechno a že bojuje s nepřekonatelnými překážkami. V tuto chvíli záviděl lidem, kteří věří v Boha, v jakéhokoliv boha, protože ti se aspoň mají o co opřít, k čemu se obrátit a koho v časech nepřízně poprosit o pomoc. On cítil jen zničující hlubokou osamělost, přecházející v zoufalství. Teď nepřicházelo v úvahu, že by dokázal usnout. Mimo jiné musel uvážit možnost, že sám také virem onemocní vzhledem k tomu, že se s Caroline miloval. I když ona v té době byla ještě úplně v pořádku a riziko bylo malé. Při té myšlence ho zamrazilo v zádech. Ale v tom nemohl naprosto nic dělat. Nezbývalo než čekat a vidět – qué set-á será, nebo také, jak říkávala jeho babička, „co tě čeká, to tě nemine“. Vypil další hrnek kávy, aby si zvýšil hladinu kofeinu, zatímco vymýšlel nejrychlejší cestu, jak se dostat do Manchesteru.

Vzpomněl si, že ho ministr vnitra ujišťoval, že může požadovat ‚jakékoliv prostředky“. Zavolal tedy do Sci-Med a požádal o laptop připojitelný na mobilní telefon, protože jeho vlastní zůstal v Manchesteru. Také si vyžádal okamžité přistavení auta se šoférem. To nebylo tak úplně v duchu ministrovy nabídky, ale aspoň bude v Manchesteru dřív, než se něco stane. Dvacet minut na to stál před jeho domem silný jaguár a vedle něj čekal řidič v šedé uniformě.

Steven si sedl dozadu, a když vůz vyrazil na dálnici, vyžádal si na počítači poslední informace ze Sci-Med. Teď už byly k dispozici informace o devíti pacientech a všichni dostali chlopeň z lidské tkáně. „Do hajzlu,“ ulevil si nahlas.

Šofér se na něj v zrcátku zahleděl a zeptal se: „Nějaké problémy?“

„Ale, strávíte týdny řešením skládačky, a když už dostanete správnou odpověď, zjistíte, že do ní nemůže zapadnout,“ postěžoval si Steven.

„Třeba si jen myslíte, že nemůže.“

„Já vím, že je nemožná.“

„Vyloučil jste všechny další možnosti?“

„Ano.“

„Tak to, co zůstává, musí být pravda, ať se zdá být jakkoliv nemožná. Tak to říkal Sherlock,“ prohlásil řidič.

„Vy jste Holmesův fanda?“ zeptal se Steven.

„To byl opravdový detektiv, ne takový, jaké nám dnes předvádějí v televizi a za které musí jejich práci dělat divák sám. Počítám, že starej Sherlock by to těm dnešním chlapíkům dokázal pěkně vytmavit. Lord Lucan by byl k ničemu, než bys řekl švec.“

Jsem si jistý, že i mně by to vytmavil, pomyslel si Steven, když vyklepával na počítači žádost o podrobnosti o dárcích tkáně. Měl sice podezření, že to provádí jen tak z nedostatku jiných možností, ale opravdu nevěděl, co jiného si počít. Nakonec určitě skončí u seznamu jakýchsi nebožtíků, ale aspoň bude administrativa kompletní.

Když dojížděli na předměstí Manchesteru, zeptal se ho řidič, kam přesně má zajet. Steven mu řekl, že ke Svatému Judovi, a pomáhal mu vyznat se ve městě.

„Chcete, abych na vás počkal?“

Steven řekl, že nechce.

„To jsem rád. Tady z toho místa mi fakt naskakuje husí kůže.“

Steven pochopil, co tím míní. Ulice po celém městě byly strašidelně tiché. „Tady zahněte doleva.“

Řidič zajel před kostel svatého Judy, těsně před policejní bariéru, a řekl: „Zlomte vaz, ať už budete dělat cokoliv, a pamatujte, co řekl starý Sherlock. Že to, co zůstane, je pravda.“

Steven se usmál a poděkoval mu. Když uviděl, že jeho auto z půjčovny stojí stále na místě, kde ho Caroline zaparkovala, stáhlo se mu hrdlo. Ošetřovatelkám na sesterně vysvětlil, kdo je a proč je tady, oblékl se do ochranného oděvu a vešel do prostor pacientů. Pokleslo mu srdce: už byl zase uprostřed hrůzného snu. Jediná útěcha byla, že počty pacientů nestouply, ale i to bylo důsledkem toho, že už bylo fyzicky nemožné nacpat tam víc lidí.

Chvíli nemohl poznat, která ze tří zakuklených postav v oranžových oblecích je Kate Linehamová, ale pak ji rozeznal podle chůze, když šla k odpadní nádobě vyhodit nějaké zakrvácené tampony. Přistoupil k ní a obrátil se k ní en face, aby přes vizor viděla, kdo je.

Okamžitě věděla, proč tu je. „Tamhle,“ řekla a pokynula mu, aby ji následoval. „Zařídili jsme své kamarádce malý vlastní koutek.“

„To je dobře.“

Vedla ho do zadní části lodě ke koutku za dvěma opěrnými kamennými pilíři. Caroline ležela na lehátku u zadní stěny. Nad ní bylo mozaikové okno, představující Vzkříšení, a deska se jmény občanů města, kteří padli v obou válkách. Caroline měla zavřené oči, ale rty se jí pohybovaly, jako kdyby je měla suché, takže Steven odhadl, že nespí. Poklekl na zem vedle ní a položil jí zlehka ruku na paži.

Obrátila k němu hlavu a otevřela oči. Steven se na ni přes okénko vizoru usmál. „Tak jak je?“ zeptal se.

„Ale výborně,“ řekla, jako by žertovnou otázku oplácela žertovnou odpovědí. „Ráda tě vidím.“

Steven ji lehce poplácal po paži. „Musel jsem odjet do Londýna,“ vysvětlil jí. „Ty jsi asi nečetla vzkaz, který jsem ti nechal v autě.“

Zakroutila hlavou. „Ne, myslela jsem, že jsi vzal roha.“

„Přijel jsem, hned jak jsem se to dověděl. Budu tady, jak mě budeš potřebovat – hodlám s tebou jít na každém kroku tvojí cesty. Ty to překonáš, já vím, že to dokážeš.“

Místo odpovědi se jenom matně usmála a slabě mu stiskla ruku.

„Teď si trochu odpočiň,“ řekl a odhrnul jí vlasy z čela. „Za chvíli zas přijdu.“

Znovu vyhledal Kate a zeptal se jí: „Tak co si o tom myslíte?“

Omluvně pokrčila rameny. „Těžko říct. Statistika je proti ní, ale jestli něco zmůže něžná a láskyplná péče, musí to překonat.“

Steven přikývl, vděčný za čestnou odpověď, a šel k východu a pod sprchu. Když vyšel ven, zazvonil mu telefon.

„Kde sakra jste?“ ptal se John Macmillan.

„V Manchesteru.“

„Můžu se zeptat proč?“ zeptal se Macmillan se stěží potlačovaným podrážděním.

„Tady je víc viru než kdekoliv jinde,“ odpověděl Steven. „Kromě toho mi na něj právě onemocněla jedna přítelkyně.“

„To mě mrzí,“ řekl už bez nedůtklivosti Macmillan. „Máme těžkosti se získáváním informací o dárcích. Orgány a tkáně jsou přidělovány přes centrální registr podle počítačových požadavků z nemocnic a klinik. Samotné nemocnice obvykle žádné personální údaje o donorech nedostanou.“

„Na jménech stejně příliš nezáleží,“ přiznal Steven. „Ale uvítal bych data o tom registru. Nemohl by mi někdo poslat e-mail o tom, co víte?“

„Jistě. Co budete dělat mezitím?“

„Znovu si musím pohovořit s kardiochirurgem. V tom všem musí být něco, co jsem přehlédl.“

Steven zoufale potřeboval spánek, ale přece jen si domluvil na poledne schůzku s Martinem Gilesem z Městské všeobecné. Udržoval se v bdělosti neustálými dávkami kávy. Domníval se, že se mu to celkem dobře daří, až do chvíle, kdy ho chirurg uvítal slovy: „Panebože, vy ale vypadáte příšerně.“

Steven nad tím mávl rukou a požádal Gilese o další podrobnosti o náhradách srdeční chlopně, o způsobu, jak se vybírá mezi nabídkami, a podobně.

„V podstatě nejlepší jsou tkáňové náhrady,“ prohlásil Giles. „A z nich nejlépe lidské, pokud jsou k mání. Samozřejmě jen tehdy, když přesně vyhovují typem tkáně. Ideální je náhrada pacientovy chlopně jeho vlastní tkání. V takovém případě odpadají problémy s odmítnutím a nemusíme pacienty podrobovat imunosupresivní terapii, která s sebou téměř vždycky nese problémy. Mechanické chlopně z kovu, plastu, karbonových vláken a podobně jsou celkem dobré, ale průtok krve přes ně není zdaleka tak dobrý jako přes tkáňové, protože mají omezený úhel otevření. Pacienti také většinou musí po zbytek života užívat protisrážlivé prostředky. Dalším faktorem je věk. Pacientovi středního věku dáme tkáňovou chlopeň, ale staršímu asi mechanickou.“

„Můžeme se ještě trochu vrátit zpátky? Říkal jste, že nejlepší jsou tkáňové chlopně, a pokud možno lidské.“

„Ano.“

„Znamená to, že existuje jiná alternativa než lidská tkáň?“

„Ano. Používají se také chlopně ze speciálně ošetřených prasat.“

„Z prasat? A co odmítavá reakce na cizí tkáň?“ zeptal se Steven.

„Proto jsem řekl ze ‚speciálně ošetřených‘,“ řekl Giles. „Prasečí chlopně se ovlivňují chemikálií zvanou gluteraldehyd, aby byly přijatelnější. Samotné chlopně bývají někdy trochu slabé a často je nutné jim poskytnout pomocnou výztuž – říká se tomu stenting. Ty chlopně zdaleka nejsou tak dobré jako kompatibilní lidské, ale používají se často a s velmi dobrým procentem úspěšnosti, když se to tak vezme – i když mohou vzniknout problémy například pro židy.“

Steven se usmál. „Předpokládám, že jsou tkáňové chlopně testovány na případné problémy jako AIDS, hepatitidu, nemoc šílených krav a takové věci.“

„To se můžete spolehnout,“ pravil Giles ohnivě. „Nestojíme o soudní stíhání.“

Steven mu znova poděkoval za pomoc a jel zpátky do hotelu. Položil se na postel a za chvíli cítil, jak jeho končetiny nabývají dvojnásobné váhy, až se nakonec očekávaný spánek stal realitou. Jeho mysl však stále znepokojovaly konfliktní argumenty. Logika trvala na tom, že náhradní srdeční chlopně musejí být důvodem epidemie, protože jsou jediným společným faktorem pacientů – divokých karet. Avšak osmnáct náhradních chlopní nemohlo pocházet z jednoho infikovaného lidského srdce. Když už se propadal do hlubokého spánku, poslední obraz, který spatřil, byl řidič, který říkal: „Možná, že si jen myslíte, že to není možné.“

Za pouhé čtyři hodiny ho ze spánku vytrhla pokojská, která na chodbě upustila něco, co znělo jako kovový podnos naložený zbytky z královského banketu. Chvíli ležel a zíral na strop, ale pak poznal, že už nedokáže znovu usnout. Vstal, osprchoval se a objednal si od pokojové služby omeletu a salát. Zapnul laptop a připojil e-mail.

Přeskočil omluvy, že dosud nejsou k dispozici jména dárců, a začal pročítat základní údaje o tom, jak jsou poskytovány transplantované orgány a tkáně a jakým způsobem se požadují a hledají v centrálním registru. Napadlo ho, že registr už je sám o sobě spojovací článek. Musí jím projít všechny náhradní chlopně, aspoň papírově, když ne fyzicky. Obrátil se na Sci-Med, aby se spojila s operátory registru a požádala je, aby prověřili své záznamy z hlediska jakýchkoliv společných faktorů u pacientů – divokých karet.

Po hodině a půl dostal odpověď Nejdřív opět omluvy, že stále ještě nejsou k dispozici jména dárců, ale tentokrát s vysvětlením. Koordinátor centrálního registru, který se požadavkem měl zabývat, onemocněl a byl poslán domů. Naneštěstí si s sebou odnesl disketu s údaji o záznamech dárců. Jeho kolegové se usilovně snaží se s ním urychleně spojit. Co se týče Stevenova požadavku na hledání společného faktoru všech divokých karet, jeden takový faktor už se objevil. Náhradní chlopně všech těchto pacientů zařizoval jeden koordinátor, jakýsi Greg Allan, a zvláštní shodou okolností je to právě ten koordinátor, který dnes onemocněl.

„Ale, ale, ale,“ zamumlal Steven. „Napadá mě, že bych měl chudáka nemocného pana Allana navštívit s nějakým dárečkem.“

Zavolal Sci-Med a vyžádal si urgentně adresu Grega Allana. Za čtyři minuty se ozvala služba: „Mám ji, ale moc vám to nepomůže. Zdá se, že tam momentálně není.“

„Myslel jsem, že je nemocný a šel si domů lehnout?“

„To si jeho kolegové mysleli taky a všichni tvrdí, že když odcházel, vypadal opravdu špatně. Ale když se s ním chtěli domluvit ohledně té diskety, zjistili, že doma není a jeho žena prý ho neviděla od rána, kdy odešel do práce.“

„Stejně mi dejte tu adresu,“ požádal Steven a zapsal si ji. Bylo to v Leedsu. Projednou měl štěstí. Z Manchesteru je to do Leedsu blíž než z Londýna. Mohl by být u Allanova bydliště za hodinu. Otázkou však je, jestli tam Allan bude. Pověděl úředníkovi ve službě o svých plánech a požádal ho, aby zavolal místní policii a požádal ji o okamžité pátrání po Allanově vozu. „Dejte jim číslo na můj mobil, hned jak ho najdou, ať mě zavolají.“

„Chcete, aby ho zatkli?“

„Ne, jenom aby ho našli. On o těch srdečních chlopních ví něco, co my nevíme, a já chci, aby mi to pověděl osobně.“

Steven zabočil na Braidmoor Crescent v Leedsu těsně po půl osmé. V oknech Allanova bungalovu svítilo světlo, tak zaklepal na dveře. Otevřela mu ustaraná žena, které mohlo být něco přes třicet let. Když spatřila cizího člověka přitiskla si ruce na ústa a vyhrkla: „Greg, že ano? Vy jste ho našli? Co se stalo? Kde je?“

Omluvil se, že jí na její otázky nemůže odpovědět, protože sám je pouze další z těch, kdo by rádi jejího manžela našli. Prokázal se jí legitimací a požádal, jestli může na pár minut dovnitř.

Když Stevena uvedla do obývacího pokoje, změnilo se její chování z paniky ve vyjukanou zmatenost. „Co se to proboha děje?“ ptala se. „Kde je Greg? Nejdřív mi jeho kolegové řeknou, že je nemocný a měl by být tady, pak prohlásí, že s ním nutně musí mluvit. Pak se na něj vyptává policie a teď vy. O co vlastně jde?“

Steven jí pověděl, kdo je a co je náplní jeho práce.

„Ale co má virová epidemie co dělat s Gregem? On je úředník, zabývá se požadavky na transplantace a vybírá potenciální dárce pro příjemce.“

„Jak dlouho už tohle dělá, paní Allanová?“

„Asi tak šest let. Ale vy jste mi vlastně pořád ještě neodpověděl.“

„Jen proto, že nemůžu,“ přiznal se Steven. „Ještě pořádně neznám odpověď, ale váš manžel byl koordinátorem operací, přesněji čtrnácti náhrad srdeční chlopně, jejichž příjemci zemřeli na nákazu novým virem.“

Paní Allanová vykulila oči a ztuhla. „Ale… to je příšerné,“ zakoktala. „Jak se to mohlo stát?“

„Já jsem právě doufal, že mi s tím bude schopen pomoct váš manžel. Jenomže on tu není.“

Paní Allanová se pomalu vymaňovala z šoku a Steven se snažil uhodnout, co se jí honí v hlavě. Krátce vyhlédla z okna ven na cestu, kde stál nový Ford Focus, a on uhádl, že je její. Neměl potuchy, do jaké špinavosti se Greg Allan zapletl, jestli se zapletl, ale podle jeho zkušeností byly v takových podvodech vždycky peníze. Rád by věděl, jestli ve finanční situaci u Allanů došlo v poslední době k nějakým změnám.

„Jaké auto má váš manžel, paní Allanová?“ zeptal se proto nevinně.

„BMW. Proč?“

Steven sledoval, jak se v očích paní Allanové začíná odrážet další myšlenkový proces. „Jen pro případ, že by se objevil v ulici, až budu odjíždět,“ pravil vlídně. „Nové? Nebo staré?“

„Nové,“ řekla hluše. „Stříbrné, série 5.“

„To je pěkné auto.“ Cítil, že mu už už chce něco říct, ale vtom zazvonil jeho mobil a ten okamžik byl pryč. „Omluvte mě na chvilku,“ řekl a spojil hovor. Byla to místní policie. „Vy jste žádal o vystopování Gregoryho Allana.“

„Ano.“ Steven pevně přitiskl rukou sluchátko k uchu, aby nebylo nic slyšet.

„Tak myslím, že byste radši měl přijet sem, do lesa na východním konci Gaylen Parku,“ řekl policista. „Auto je tady a zřejmě jsme našli i jeho.“

Steven upadl do rozpaků. Vypadalo to, že Allan je mrtvý, a on tady sedí kousíček od jeho manželky. Snažil se usilovně udržet svou tvář bez výrazu a řekl do telefonu: „Rozuměl jsem. Jedu tam.“

„Nějaké zprávy o Gregovi?“ zeptala se paní Allanová.

„Ještě ne,“ zalhal Steven. „Ale já teď musím odejít.“ Když se s ní loučil, podařilo se mu uhnout jejímu pohledu. Měl pocit, že ta zpráva by neměla přijít od něj.

O patnáct minut později uviděl Steven na kraji lesa, obklopujícího malý park, řadu policejních vozidel, zaparkovaných poblíž Allanova stříbrného BMW. Policisté stáli v hloučku a domlouvali se o něčem, ale nevyvíjeli žádnou aktivitu. Ohlásil se jim a velící inspektor mu řekl: „Čekali jsme na vás, až přijedete. Ničeho jsme se nedotkli.“

Steven usoudil, že Sci-Med použila veškerý vliv ministerstva vnitra, aby místní policii varovala. „Výborně. Tak co tady máte?“

Inspektor ho vedl mezi stromy až na malou paseku, ozářenou policejními reflektory. „Předpokládám, že je to váš člověk?“ Ukázal nahoru. Steven spatřil muže, který visel z holých větví buku. „Zřejmě se rozhodl udělat letos ozdobu vánočního stromu sám ze sebe,“ poznamenal policista.

Steven neodpověděl. Allan měl rudou tvář a z úst mu visel vyplazený jazyk, takže vypadal jako odporný chrlič na gotickém kostele. Skutečnost, že se pověsil na moderním červeném tažném laně se žlutými proužky, celou tragédii trochu zlehčovala a asi svedla policistu k té ošklivé poznámce.

„Chudák mizerná,“ řekl Steven.

„Tak už ho můžeme sundat?“

Steven přikývl. „Jistě.“ Se zachmuřenou tváří přihlížel, jak Allana odřízli a spustili dolů na zem. Policejní lékař se svým týmem už čekal a hned se pustili do práce. Mohli to být klidně mechanici v autokarosárně, kteří začínají novou směnu. Byli lhostejní, nevzrušení, odpočinutí. Prostě další mrtvola, další pracovní den. Policejní lékař oficiálně prohlásil Allana za mrtvého a inspektor se Stevena zeptal, jestli může potvrdit, že mrtvý muž je Gregory Allan.

„Obávám se, že nemůžu. Nikdy jsem se s ním nesetkal.“

„Můžeme se zeptat, co provedl?“ zeptal se inspektor, který se Stevenem podřepl vedle mrtvoly.

„Zeptat se můžete,“ odpověděl Steven, který téměř fascinovaně hleděl na Allanův obličej a sám se ptal, co ho mohlo vést k tak hroznému konci. „Ale momentálně nemám ani já nejmenší tušení. Kéž bych měl.“

Vyprázdnili Allanovy kapsy na prostěradlo a jeden z policistů řekl: „Je tu nějaký vzkaz, pane.“ Papír byl očividně vlhký a muž ho držel jen za růžek, když jej předával.

Inspektor si navlékl rukavice, lehce lístek vzal a opatrně rozevřel. „Je to pro jeho ženu. Píše tu jen: Je mi líto. Zřejmě moc neplýtval slovy. Je to mokré, protože to pomočil, když mu povolily svěrače.“

„Nemá v kapsách nějakou disketu?“ zeptal se Steven. Zakroutili hlavami. „Co ve voze?“

Inspektor nařídil: „Podívejte se tam ještě, Edwardsi, ano?“

Edwards, vysoký zrzavý chlapík v bílém plastovém overalu, který mu byl o dvě čísla menší, zašel k BMW a důkladně jej prohledával. Když se vrátil, Allanova mrtvola už byla zazipovaná do transportního vaku a připravená pro převoz do márnice.

„V postranní kapse u sedadla spolujezdce,“ řekl. Podal disketu inspektorovi a ten ji předal Stevenovi.

„Chcete, abych vám to podepsal?“

„Vzhledem k tomu, kde máte kamarády, to není třeba,“ odpověděl inspektor. „Nechcete na to dárkové balení?“

„To by bylo ohromné,“ řekl Steven a vsunul disketu do kapsy. „Moc vám děkuju za pomoc.“

17

Karen Doigová a Ian Patterson odcházeli z policejní stanice v Capel Curigu v totální depresi. Vrchní inspektor jim právě sdělil, že v posledních týdnech si u žádné z místních služeb nikdo z výzkumné stanice taxi neobjednal. Jak a proč Amy s Petrem zmizeli, zůstává tajemstvím a policie v tom za daných okolností nemůže nic dělat. Stejně jako skotská policie dodržuje zásadu nezasahovat do rodinných záležitostí.

„Nevěřím, že z těch z hor dolů odešli pěšky,“ zavrtěla Karen hlavou.

Patterson zabručel cosi na souhlas.

„Nehledě na to, že na pochod po velšských horách v zimě nebyli vybaveni – aspoň Peter nebyl.“

„Amy také ne.“

„Tak co by asi nejspíš udělali?“ pokračovala Karen. „Pokud spolu opravdu chtěli utéct do slunné budoucnosti, proč si nevzali landrover a nenechali ho někde na letištním parkovišti?“

„Já vím, prostě to nedává smysl,“ souhlasil Patterson.

„A já pořád nevěřím, že to udělali,“ znovu tvrdila Karen.

„No, ale kde potom jsou?“

Karen se zastavila a pohlédla na Pattersona. Její hněv už se rozplynul a místo něj nastoupila beznaděj. Oči jí zaplavily slzy. „Já nevím,“ vzlykla. ‚já prostě nevím.“

Patterson jí pro útěchu položil ruku kolem ramen. Na chvilku se zastavili. „Hele, co kdybychom se šli někam napít a přitom uvážili, co si počneme dál?“ navrhl.

Karen si otřela oči kapesníkem a beze slova přikývla. Přešli ulici a zamířili k hotelu, kde se zastavili už při příjezdu. Rozhodli se, že tady i přespí, místo aby hledali nějaké ubytování po cestě.

„Tak co, našli jste to?“ zeptal se barman, který jim poradil cestu k výzkumné stanici.

Patterson řekl, že našli, a požádal o dvě brandy.

Barman si všiml, že si Karen pořád ještě utírá oči, a tak se obrátil a bez dalších otázek nalil brandy. Vrátil se za bar a začal zase číst své noviny.

„Já nevím, co víc bychom ještě mohli udělat,“ konstatoval Patterson. „Když je nikdo neviděl a ani policie nechce pomoct…“

Karen se zhluboka nadechla a podařilo se jí dát se zase dohromady. Pak prohlásila: „Neuvěřím, že mě Peter opustil, dokud neuvidím nějaký důkaz. V téhle zatracené díře musí přece být někdo, kdo něco ví. Promiňte –“ Vyskočila a vyběhla z místnosti.

„Není jí něco?“ zeptal se barman přes okraj novin.

„Je bezradná,“ odpověděl Patterson. ‚.Manžel jí beze stopy zmizel.“

„Jen tak beze všeho? To je mi jí líto.“

„Ne, ono to nebylo ‚jen tak beze všeho‘. On a moje žena pracovali společně na té výzkumné stanici, na kterou jsme se vás vyptávali. Ale za celou dobu je nikdo ze zdejších lidí neviděl a pak najednou zmizeli úplně. Landrover, kterým přicestovali do Walesu, zůstal i při požáru u pokusné stanice. Ti dva si neobjednali auto u žádné ze zdejších taxislužeb a my nemůžeme přijít na to, jak vlastně tu výzkumnou stanici opustili.“

„Možná, že v tomhle bych vám mohl pomoct,“ poznamenal barman.

„Ale vy jste je přece taky neviděl,“ namítl Patterson.

„To ne, ale vy jste nebyli první, kdo se na cestu ke stanici vyptával.“

Karen se vrátila a sedla si ke stolu. Měla umytý a nalíčený obličej.

„Povídejte dál, prosím vás,“ vyzval Patterson barmana.

„Asi před desíti dny sem přišli čtyři lidi a vyptávali se na cestu. Dva chlapi a dvě ženský. Pamatuju se na ně, protože se jim nezdálo kafe, víte?“

Karen, která pochopila, o čem je řeč, vytáhla z kabelky fotku svého muže a ukázala ji barmanovi. „Byl jeden z těch mužů tenhle?“

„Ne,“ odpověděl barman téměř dřív, než se podíval. „Tohle byli Američani.“

„Američani,“ opakoval po něm bezvýrazně Patterson. „Myslíte jako, že to byli turisti?“

„To bych neřek. Chlapi byli Američani, ale ženský byly Welšanky a podle toho, jak mluvily, byly tady někde z okolí.“

„Ale neznal jste je?“

„Nikdy předtím ani potom jsem je neviděl.“

„A oni se ptali na výzkumnou stanici?“

„No jistě. I když mi to tenkrát přišlo divný. Nikdo z nich nevypadal na nějakýho vědátora, rozumíte. Vypadali úplně normálně.“

„Asi vám neprozradili, proč se chtějí na tu výzkumnou stanici dostat?“ zeptal se Patterson s trochou naděje.

„To bohužel ne.“

Karen se zeptala, jestli by si vzpomněl na přesné datum, a on jí nabídl dvě možnosti. „Buď to bylo pondělí nebo úterý, ale který z nich, to už nevím.“

Karen se obrátila na Pattersona: „To by znamenalo asi tak deset dní potom, co sem Peter s Amy přijeli.“

Patterson přisvědčil a dodal: „A asi v tu dobu, kdy oba dva přestali telefonovat.“

Karen se zas podívala na barmana. „Tohle je opravdu moc důležité. Můžete si ještě na něco o těch lidech vzpomenout?“

„Už moc ne,“ odpověděl. „Nebyli zrovna moc naladěný na nějaký vybavování. Zůstali tady na jídlo, stěžovali si na kafe a pak odfrčeli. Pokud se pamatuju, nedali mi ani podělaný dýško.“

„Jak platili?“ chytila se té poznámky Karen.

To si musel chvilku rozmyslet. „Mám dojem, že kreditkama. Dneska tak platí devadesát procent lidí,“ řekl.

„Tak to byste měl mít o té platbě záznam,“ řekla Karen a v očích se jí objevila naděje.

Barman pokrčil rameny: „To asi jo. Tyhle věci má v péči moje stará.“

„Mohl byste se jí prosím zeptat? Je to vážně strašně důležité.“

Barman se vyšoural zpoza baru a odešel přibližně na čtyři minuty. Když přicházel zpátky, dohadoval se s drobnou šedovlasou ženou, které říkal Megan. Ta s sebou nesla malou hranatou kovovou schránku, kterou si pevně tiskla na prsa.

„Megan má strach, že jste vod berňáku. Že nejste?“

„To tedy určitě nejsme,“ ujistila ji Karen.

„Ani nápad,“ dodal Patterson.

Paní otevřela schránku a vyndala na barový pult svazek potvrzenek. Její muž si nasadil brýle s černými obroučkami a začal je přebírat, přičemž si pilně olizoval prsty, aby mu žádná neušla.

Karen měla pocit, že sleduje zpomalený film o růstu trávy. Měla sto chutí popadnout svazek a prolistovat jej sama, ale opanovala se a omezila se jenom na to, že pohlédla na Pattersona a obrátila oči k nebi.

„Tuhleta to je,“ prohlásil muž. „Je to vona.“ Zvedl papír blíž k brýlím a namáhavě četl: „American Express. J. Clyde Miller. Říká vám to něco?“

Karen a Patterson zakroutili hlavami. „Můžu se podívat?“ požádala Karen. Pak si však něčeho všimla a její výraz se změnil. „Koukněte se!“ řekla a podala potvrzenku Pattersonovi. „Používal firemní kreditku. A podívejte se na její jméno.“

Patterson s rozšířenýma očima četl nahlas: „Lehman Genomics.“

„Ohromně jste nám pomohli,“ ocenila Karen oba manžele za pultem.

„Nevím, jak bychom vám dost poděkovali,“ dodal Patterson.

„Takže myslíte, že ty lidi budete moct vystopovat?“

„Byli zaměstnanci téže firmy jako můj manžel – aspoň ten, co platil tou kartou. Musí něco vědět. Vy říkáte, že ty ženy byly místní?“

„Vypadalo to tak.“

Karen se podívala na Pattersona a řekla: „Zdá se, že ještě domů nejedeme.“

„Tak budete chtít něco k večeři?“ zeptala se Megan.

Karen se usmála a usoudila, že to nejmenší, co pro ni s Pattersonem mohou udělat, je povečeřet v hotelu. „To tedy budeme,“ souhlasila.

Při jídle si s Pattersonem domlouvali plány na zítřejší den. „Asi bychom hned ráno měli zavolat Paulu Grossartoyi a vyptat se ho na adresy těch žen.“

„Grossart nám ale zatím moc ochotně nepomáhal,“ uvažoval Patterson.

„Myslíte, že by mohl odmítnout?“

„Myslím, že je to docela možné. Získal jsem dojem, jako by si chtěl nad Peterem a Amy mýt ruce.“

„Ježíšmarjá!“ vykřikl barman, který už zase četl noviny. Zavolal na Megan něco ve velštině a ta se hned objevila a utírala si ruce do utěrky. Přistrčil jí noviny s článkem a oba souhlasně kývali hlavami.

„To je vona!“ křičel barman a bušil do novin, jako by nevěřil svým očím. „Tohle je jedna z těch ženskejch, co sem přišly s těma Amerikánama.“

Karen a Patterson přistoupili blíž a barman jim ukázal obrázek ženy středního věku.

„Leží v Caernarfonský všeobecný,“ hlásil muž. „Tady píšou, že bude asi první velšskej případ manchesterskýho viru.“

Manchester

Jakmile se Steven vrátil do hotelového pokoje, ihned vsunul disketu do laptopu a zažíval příjemné rozechvění. Kéž by konečně držel v ruce klíč k epidemii. Ta disketa musí být životně důležitá, když se kvůli ní Greg Allan rozhodl, že si v chladném a temném lese týden před Vánocemi vezme život.

Disketa obsahovala jediný nepojmenovaný soubor napsaný ve Wordu. Steven ho otevřel a díval se, jak se vynořuje první stránka. Nadpis zněl SNĚHOVÁ KOULE 2000. Pod ní následoval ve sloupci nalevo seznam jmen. Každému z nich ve sloupci vpravo odpovídala adresa nemocnice nebo kliniky. Ze všeho nejdřív si všiml, že lokality jsou hezky rozptýlené po celém Spojeném království. Ke každému údaji bylo také připojeno datum. Steven rychle projel záznam až do konce, aby se přesvědčil, nejsou-li v dokumentu nějaké další údaje, ale nebylo tam už nic. Jediným obsahem byl tento seznam. Poznal, že některá jména patří pacientům – divokým kartám, takže už začínal věřit, že získal tu pravou disketu. Když seznam prozkoumal podrobněji, zjistil, že je tam skutečně všech čtrnáct divokých karet, ale překvapující byla jedna věc: vypadalo to, že tam nejsou rozlišeni dárci a příjemci. Jestli v tom seznamu mají být i jména dárců, kteří posloužili při dodávce srdečních chlopní, jak předpokládal, jak to, že nebyli dárci spojeni s případnými příjemci? Nic tady nenapovídalo, kdo je kdo.

Celkem to bylo padesát šest jmen, tedy sudé číslo, takže teoreticky to mohlo být dvacet osm dárců a dvacet osm příjemců, ale s určitostí se to říct nedalo. Steven cítil, jak v něm stoupá příval trpkého a hlubokého rozčarování. Nebylo tu nic, co by mu pomohlo zjistit, proč tak prudce vybuchla nákaza, ani nic, co by vysvětlilo, proč Greg Allan spáchal sebevraždu, sotva si někdo zcela rutinně vyžádal podrobnosti o dárcích. Pro tu chvíli měl hádanek až po krk. Rozhodl se zajít podívat, jak se daří Caroline.

Když dojel do Svatého Judy, Kate Linehamová už odešla domů, takže musel znovu vysvětlovat – tentokrát noční směně, kdo je a proč sem přišel.

„Obávám se, že doktorce Andersonové se nedaří moc dobře,“ informovala ho jedna ze sester. „Kate říkala, že měla opravdu špatné odpoledne, ale pak se trochu zotavila a momentálně klidně odpočívá. Kate nařídila, abychom ji zavolali, kdyby se něco změnilo.“

„Tak bych ji neměl vyrušovat?“ zeptal se Steven.

„Neuškodí, když u ní chvilku posedíte, jestli se vám chce,“ mínila sestřička. „Pacienty často potěší, když se probudí a najdou vedle sebe přátelskou tvář.“

Steven souhlasil, že to udělá. Než vešel do kostelní lodi, šel se převléct do ochranného oděvu. Když spatřil Caroline, šokovalo ho, jaká se s ní od rána udála změna. Pleť jí zežloutla, rty se jí zúžily a popraskaly, ačkoliv jí po obou stranách nosu prýštily cestičky potu.

Podřepl k ní, namočil houbu do umyvadla vedle postele a něžně jí stíral pot. Caroline se trochu pohnula, tak chviličku počkal a tišil ji: „Spinkej, miláčku, hezky spinkej. Všechno se zase spraví.“

Caroline se zase pohnula, jako kdyby ji něco trápilo.

„Představ si sluníčko… žitné pole… bílé plachty nad modrou vodou… Krásné výlety, na které se spolu v létě vypravíme…“

Jedna ze sester k němu přistoupila a položila mu ruku na rameno. „Všechno v pořádku?“ zašeptala.

Steven přikývl, protože viděl, že se Caroline zase zklidnila, a slyšel, že teď zhluboka a pravidelně dýchá. Oči mu zabloudily na pamětní desku nad její postelí a na jména těch, kteří padli „v kruté válečné řeži“. Když si je pročítal, pomyslel si, že oni aspoň proti sobě měli skutečného nepřítele, kterého mohli vidět a bojovat s ním, na rozdíl od těch ubožáků tady v kostele, kteří byli zasaženi nepřítelem bez barvy, bez vůně, bez podoby. Ten nepřítel má jediný úkol – množit se a přitom zabíjet tělo, ve kterém se usídlil. Radují se, plesají, všechna v světě stvoření…

Steven tak u Caroline seděl asi půl hodiny, držel ji za ruku a tišil ji, když zase začala být neklidná, jako by ve spánku zápasila se zlým snem. Snažil se ji přitom uklidňovat, ale tentokrát bez výsledku. Po chvilce cítil, jak jejím tělem začíná zmítat křeč, a jen tak tak jí stačil k obličeji podložit misku, která zachytila krvavé zvratky, jež jí vyrazily z úst.

„To nic, to nic, miláčku,“ konejšil ji.

Caroline zvracela tak dlouho, až už jí v žaludku nic nezůstalo. Ve tváři se jí odrážela bolest, jak ji znova a znova přepadaly křeče. Když konečně ustaly, hlava jí vyčerpaně klesla dozadu na polštář a z nosu se jí spustila krev. Setřel ji a namočil houbu. Najednou otevřela oči a zablesklo v nich, že ho poznala.

„To jsi ty,“ hlesla. „Bože, mně je zle.“

„Ale vítězíš,“ řekl Steven s maximální přesvědčivostí, jakou ze sebe dokázal dostat. „Jen vydrž.“

Chtěla něco odpovědět, ale přišly další křeče a Steven jí opět podložil misku. Přestože jí prudká žaludeční nevolnost zmítala celým tělem, vypravila ze sebe jen trošku zakrvavených hlenů.

„Ježíši,“ naříkala a pevně si rukama sevřela žaludek, jako by se pokoušela potlačit bolest. Zase začala silně krvácet z nosu, a když tentokrát otevřela oči, všiml si Steven, že krvácí i ze spojivek, takže jí bělmo očí postupně červená. Vstal a mávl na jednu ze sester. Požádal ji, aby u Caroline chvíli zůstala, a sám šel vylít misky a vyprat krví a hlenem nasáklé houby.

Když se vrátil, poznamenala sestra: „Asi bych měla zavolat Kate.“

Steven věděl, že přišla krize. Zase poklekl vedle Caroline a všemožně se snažil utěšit ji něžnými slovy a láskyplnou péčí.

Když křeče na chvilku ustaly, vypravila ze sebe trhaně: „Pamatuju se, jak jsem ti řekla, že doufám, že když to někdy budu potřebovat, bude u mne někdo, kdo o mne bude pečovat… Nepředstavovala jsem si, že to budeš ty.“

„Zřejmě sis vytáhla krátké dřívko,“ řekl Steven.

Její slaboučký pokus o úsměv přerušila nová křeč.

„Myslím, že do tebe budu muset vpravit trochu tekutiny, miláčku,“ zamumlal Steven a sáhl po lahvi s fyziologickým roztokem. „Ztratila jsi jí příliš mnoho.“

„Buď… opatrný,“ varovala ho. „Zrovna teď… tak úplně neručím… za to, co dělám.“

„Zkus si trochu odpočinout.“

„Nemáš ani tušení… jak směšně to zní,“ zasténala Caroline, tvář se jí stáhla bolestí a kolena si nevědomky přitáhla k hrudi.

Sestra přistoupila ke Stevenovi a zašeptala: „Kate už jede. Můžu něčím pomoct?“

Steven ji požádal, aby Caroline přidržela pevně ruku, až jí bude zapichovat jehlu. Když už byla jehla bezpečně zavedená, rozhlížel se kolem po něčem, na co by mohl zavěsit vak s fyziologickým roztokem, a nakonec ho zachytil za roh pamětní desky v sousedství jména jakéhosi seržanta Morrise Holmese, který zemřel za Vlast a Krále v bitvě u Ypres. A vedle nápisu: Na tvou nehynoucí památku, Morrisi.

Steven na chvíli začal trochu doufat, protože Caroline přepadaly křeče méně často a nakonec přestaly docela, takže se mohla uvolnit do mezního stavu mezi spánkem a bezvědomím. Ale jeho optimismus netrval dlouho: nevolnost se vrátila a začala zase zvracet. Když se konečně zklidnila, zamumlala: „Jako kdyby ve mně něco prasklo. Cítila jsem, jak to povolilo.“

„Co jsi cítila?“

„Myslím, že to byla… moje pružinka,“ odpověděla Caroline s úsměvem tak vzdáleným, že Stevena až zamrazilo. V té chvíli věděl, že od něj odplouvá do dálky.

„Budeš zase v pořádku,“ promlouval k ní, ačkoliv mu slova vázla v hrdle, a než mohl mluvit dál, musel polknout. „Teď už jsi z nejhoršího venku, křeče ustaly a začínáš se zotavovat. Musíš hodně odpočívat a nabírat síly.“

Uvědomil si, že přišla Kate Linehamová a že tam stojí ještě s jednou sestrou. Rozhodla se však, že nevstoupí do Carolinina zorného pole a nepromluví na ni.

Caroline hleděla na Stevena a on si v jejích očích přečetl, že jí ze života zbývají už jen minuty. Takový pohled vídal v očích smrtelně zraněných vojáků. Bylo to téměř odevzdané vyrovnání se s nevyhnutelností. „Ach, miláčku,“ mluvil k ní dál a vzal ji za ruku. „Zůstaň tu. Prosím, zůstaň tady.“

„Vtip, Stevene.“

Tázavě se na ni podíval.

„Pověz mi… ten vtip.“

Steven pochopil, oč ho žádá, a pomalu sejmul svou kápi a vizor. Položil se vedle ní na polštář a přiložil svou tvář k její. Políbil jí ruku a začal povídat. „Na skále seděl malý lední medvídek a díval se, jak po vodě plavou ledové kry…“

Když došel až k pointě, cítil, jak mu Caroline lehounce stiskla ruku. Neodvážil se na ni pohlédnout, aby neviděla, jak mu po tvářích proudí slzy. Dokázal jí místo odpovědi jenom stisknout ruku, zůstat nehybně vedle ní a nenávidět celý svět a jeho filozofii. „Radují se, plesají.“ Jak to, že nikdo nechápe, jak je ve skutečnosti svět odporný? Žádný podělaný Disneyland, jaký z něj ti blbci dělají! Vlci se žerou navzájem. Zabij, aby tě nezabili. Příroda, to jsou zkrvavené zuby a zobáky od krve. Všechno je to zatracená noční můra!

Bouřlivý nápor vzteku a žalu, který Stevena zaplavil, pozvolna opadával. Zhluboka se nadechl, aby se zase ovládl. První krok udělala Kate; sklonila se dolů a lehce mu položila ruku na rameno. „Odešla, Stevene,“ řekla něžně. „Caroline nám umřela.“

Přikývl a pomalu se zvedl. Znovu si nasadil kápi a vizor a přijal Katinu soustrast tak, že jí krátce stiskl obě ruce. Pak se vydal k východu a ke sprchám.

Když byl zase zpátky ve svém pokoji, podařilo se mu zkonzumovat větší část z láhve ginu, než upadl do spánku – nebo možná do bezvědomí, které ho pro dnešek ušetřilo všech dalších bolestí. Čekaly však na něj, když ho druhý den v deset ráno probudila pokojská, která přišla uklízet.

„Dobrá,“ řekl a sevřel víčka proti světlu. „Jen mi nechte koupelnu.“ A pak ho náhle přepadla hrůza, že se uklízečka chystá zapnout vysavač, a to byl zvuk, který nenáviděl, i když neměl kocovinu – byl si jistý, že peklo je určitě zaplaveno zvukem spousty vysavačů. Pro jistotu otevřel jedno oko a spatřil ji, jak táhne kabel vysavače přes celý pokoj. To ho vymrštilo z postele a už bos klusal po podlaze směrem ke koupelně. Tam v bezpečí zůstal tak dlouho, dokud neměl jistotu, že pokojská musí být pryč i se svým strašidelným strojem. Pak si objednal pomerančový džus, kávu a aspirin. Zatímco na to všechno čekal, oblékl se.

I když ho trápila bolest hlavy, věděl, že dnešek pro něj bude klíčovým dnem. Chtělo se mu truchlit po Caroline. Ve skutečnosti si přál oddat se bezuzdnému zármutku, sebelítosti a smutku – ale to si nemohl dovolit. Prošel takovým osobním peklem, když přišel o Lisu. Tehdy pro něj svět ztratil jakýkoli smysl a význam a i teď v sobě pocítil podobné znaky a symptomy. Nemohl připustit, aby ho zase zavedly na takovou cestu, to by také mohl skončit v nějakém ústavu, kde by jen tupě zíral do zdi. Bude se muset se Carolininou smrtí vyrovnat tak, že se ji pokusí pokud možno vytěsnit ze své mysli. Snad mu pomůže, když se vrhne do práce; musí se rozhodnout, co si počne se seznamem Grega Allana.

Předpokládal, že mu nemocnice o nových jménech nebudou ochotné poskytnout potřebné informace, a tak raději požádal o pomoc Sci-Med. Doufal, že až zjistí, kdo byli dárci, pochopí, co měli společného.

Když mu vyžádaná informace došla, nemohl ze sebe vypravit ani slovo.

„Jste si tím absolutně jistí?“ zeptal se konečně. „Úplně všichni?“

„Naprosto. Jsou to všechno příjemci. Na tom seznamu nejsou vůbec žádní dárci.“

„Ale co jim teda sakra vlastně dali?“ podivil se hlasitě Steven.

„No přece srdeční chlopně,“ odpověděl dotčeně úředník ve službě.

„Díky, ale tak jsem to zrovna nemyslel,“ odsekl Steven. A pak najednou pochopil význam toho, co se právě dozvěděl. „Panebože!“ vykřikl. „Je tam Macmillan?“ Jakmile ho spojili, vyhrkl: „Ten seznam od Grega Allana. Jsou to všechno recipienti!“

„Já vím,“ řekl Macmillan. „Zrovna mi to řekli.“

„Ale chápete to? Osmnáct lidí z toho seznamu onemocnělo na virus. Těch ostatních…“ aritmetika se s jeho kocovinou příliš nesnášela, „…třicet osm to patrně taky dostane. Chápete? Jsou to potenciální divoké karty! Ti lidé prodělali stejnou operaci jako ti druzí, ale zatím neonemocněli. Musíme je izolovat. Jakmile to uděláme, už na nás nikde nevybafnou nečekané nákazy.“

„Ovšem, vím, co máte na mysli,“ odpověděl Macmillan. „Jestli máte pravdu, může vláda na vyhlašování mimořádného stavu zapomenout.“

„To určitě. Může se zase vrátit k problematice honů na lišky a eura.“

„A možná taky k výdajům za cesty služebními vozy do Manchesteru,“ vrátil mu to Macmillan. „Mimochodem, jak se daří vaší přítelkyni?“

„Dnes časně ráno zemřela,“ sdělil mu suše Steven.

„Bože, to je mi líto. To bylo ode mne bezohledné,“ řekl Macmillan.

„Nemohl jste to vědět,“ poznamenal Steven.

Následovalo dlouhé mlčení a pak řekl Macmillan: „Změníme téma. Předpokládám, že nemáte tušení, jaké by mohlo být spojení mezi těmi lidmi na seznamu a filovirem?“

„Ještě ne,“ odpověděl Steven. „Ale Greg Allan je znal. Jsem přesvědčen, že proto se zabil.“

„Škoda, že neuznal za vhodné nám o nich povědět, než se zabil,“ uzavřel zasmušile Macmillan a pak zavěsil.

Steven se znovu pustil do úvah o padesáti šesti lidech na seznamu. Ti všichni dostali lidskou srdeční chlopeň, a to samo je dokázalo vydat na pospas běsnění strašné infekce, i když ne okamžitě. To zpoždění bylo samo o sobě záhadnou překážkou. A druhá byla ta, že jestliže padesát šest lidí obdrželo chlopně z lidské tkáně, musí někde existovat přinejmenším čtrnáct dárců, lidí, kteří na různých místech země zahynuli pravděpodobně při autonehodách a kteří mezi sebou neměli vůbec žádné spojení, ale přece všichni byli přenašeči téhož druhu zbrusu nového filoviru… To je – absolutní nesmysl, rozhodl. Jiné slovo pro to neexistuje.

18

Ulevilo se mu, že se zbavil pout takzvané logiky. Hlavní otázka, kterou by si teď měl položit, zněla: Co na těch srdečních chlopních, které pacienti dostali, bylo špatného? Po chvíli uvažování došel k závěru, že existuje pouze jeden způsob, jak to s jistotou odhalit. Bude muset nějak získat jednu z transplantovaných chlopní z oběti, která byla divokou kartou, a podrobit ji všestrannému prozkoumání.

To bude nejen riskantní – pitva mrtvé oběti filoviru je nebezpečná procedura – ale taky obtížné, vzhledem k tomu, že oběti filoviru byly co nejrychleji spalovány. Zavolal Sci-Med, dotázal se, jak to vlastně s divokými kartami vypadá, a vysvětlil, proč to potřebuje vědět.

„Všichni byli spáleni v krematoriu, až na dva.“

„Co je to za výjimky?“ zeptal se Steven.

„Jeden případ vypadá nadějně, zdá se, že by to mohl být jeden z těch, kteří to přežijí.“

Steven na okamžik zavřel oči a představil si, že by takovým případem byla Caroline. Rychle tu myšlenku zaplašil z hlavy.

„Ten druhý případ je ta jeptiška, sestra Mary Xavier. Ta spálena nebyla.“

„Cože?“ zvolal Steven.

„Vyžádali si pro ni mimořádné povolení – její řád má zřejmě přísné náboženské námitky proti kremaci. Vzhledem ke zvláštním okolnostem a vzhledem k tomu, že klášter je tak izolovaný, dostaly sestry povolení pochovat ji do země.“

„Neměl jsem tušení, že se u něčeho takového, jako je filovirus, povolují výjimky,“ poznamenal jízlivě Steven.

„Tak to rozhodli přímo v Hullu,“ odpověděl úředník. „Ale stejně museli myslím splnit určité podmínky. Tělo zapečetěné do nepropustného pytle, rakev s olověnou izolační vrstvou a takové ty věci. Ale byla by to možnost, nemyslíte?“

„Docela slibná,“ souhlasil Steven. Poděkoval za informaci a ukončil hovor. Mezitím už všechno podrobně promýšlel. Požadavek na exhumaci sestry Mary Xavier určitě narazí na velký odpor a obvinění z necitelnosti, ale další alternativou by bylo pouze čekat, jestli onemocní a zemře další divoká karta. To může trvat třeba týden nebo dva, možná i delší čas, a on potřebuje prozkoumat srdeční chlopně co nejdřív. Rozhodl se, že podá požadavek a přiměje Sci-Med, aby získala souhlas a vyřídila formality. On sám si pak bude muset poradit s případnou palbou kritiky.

Zbývala ještě jedna záležitost, kterou by měla Sci-Med rozjet: podrobné prozkoumání finanční situace Grega Allana v době jeho smrti. Steven potřeboval zejména vědět, jestli na jeho konto nebyly proplaceny nějaké mimořádné sumy peněz. Jestli ano, bude se muset uhodit na Allanovu ženu a zjistit, kolik toho ví o vedlejším zdroji příjmů svého manžela.

Okolo páté odpoledne došlo svolení k exhumaci, které bylo vydáno i přes značný odpor místní radnice a nejvyšších představitelů římskokatolické církve, kteří to považovali za znesvěcení. Odpor církevních představitelů zesílil ještě víc, když se dozvěděli, že se na místo má vrátit mobilní jednotka, která byla v provozu po stanovení jeptiščiny diagnózy. Ta má být využita k provedení pitvy a odebrání náhradní srdeční chlopně, místo aby bylo tělo převezeno někam pryč. Jediným zatím nevyřešeným problémem bylo najít patologa, který by byl ochoten pitvu provést.

„Ukázalo se, že je to neskutečně obtížné,“ informoval ho Macmillan.

„No dobrá. Tak to udělám sám,“ rozhodl se Steven.

„Ale vy přece nejste patolog.“

„To není nutné,“ odpověděl Steven. „Všechno, co je potřeba, je otevřít hrudní koš a vyndat mitrální chlopeň. Jsem lékař a jsem plně kompetentní to provést. Za těchto okolností by vlastně ani nebylo fér žádat to po někom jiném.“

„No, jestli si vážně myslíte…“ řekl váhavě Macmillan.

„Doufám, že Porton bude ochoten provést všestrannou analýzu chlopně?“

„V tom není žádný problém. A švédská posádka si vezme na starost její bezpečný transport.“

„Tak domluveno,“ pravil Steven. „A já bych tam měl co nejdřív odjet.“

„Kdy to chcete provést?“

„Dnes v noci, jestli tam do té doby stačíte dopravit mobilní jednotku,“ odpověděl Steven.

„Zařídím to,“ slíbil Macmillan. „Jo, ještě něco. Před půl hodinou došla pitevní zpráva Grega Allana. Udušení způsobené uškrcením.“

„Není to zrovna nejlepší způsob ukončení života,“ mínil Steven. „Musel asi špatně skočit.“

„Policie mluvila s jeho ženou. Nebyl k tomu právě nejvhodnější čas, ale nabyli dojmu, že nevěděla nic o tom, že by byl zapletený do něčeho ilegálního. Věděla, že v poslední době mají nějak víc peněz, ale on jí vysvětlil, že dostává podíl ze zisku za dobré pracovní výsledky.“

„To musel být jediný,“ poznamenal kysele Steven.

„Zřejmě.“

Steven se rozhodl, že než odjede do Hullu, vyřídí ještě jednu věc. Zavolal Fredu Cummingsovi a požádal ho, jestli by mu mohl věnovat pár minut.

„Jistě,“ řekl Cummings. „Co pro tebe můžu udělat?“

„Vím, že už jsme o tom určitě mluvili, ale musím se tě zeptat ještě jednou. Opravdu není možné, že by virus přetrval nějakou dobu ve spící formě, než někoho nakazí?“

„Za normálních okolností ne,“ odpověděl Cummings. „Aby virus mohl žít, musí se rozmnožovat. Vezmi mu jeho buněčného hostitele, a zemře.“

„A co kdyby byl uvnitř toho buněčného hostitele?“

„To jako myslíš, že by spal uvnitř buněk a nemnožil se?“ přemýšlel nahlas Cummings.

„Asi něco takového.“

„U bakterií existuje stav, zvaný lysogenie,“ uvažoval zamyšleně Cummings. „I bakterie mají své trápení s viry. Některé bakteriální viry jsou schopné vstoupit do bakteriální buňky a zapojit se do DNA hostitele. A pak, když se množí DNA bakterie, množí se i virus, ale regulovaným způsobem, takže nezpůsobí žádnou škodu. A příležitostně, když se stane něco mimořádného, co virus stimuluje, pustí se do nekontrolovaného množení a tak zabije svého hostitele.“

„Tak po nějaké takové situaci jsem pátral,“ řekl Steven. „Jak že tomu říkáte?“

„Lysogenie,“ odpověděl Cummings. „Ale dochází k tomu jen u bakterií a určitých bakteriálních virů.“

„No, možná, že stojíme před nějakým novým objevem,“ nadhodil Steven.

„Když o tom tak uvažuju, může vlastně taková situace nastat i u člověka.“

„Pokračuj,“ vyzval ho Steven.

„Uvažoval jsem o viru Herpes Simplex,“ řekl Cummings. „Víš, to je ten, co dělá opary. Zdá se, že zůstává ve spící formě v mukóze rtů, ale najednou ho vyprovokuje něco, třeba sluneční záření nebo stres, k činnosti. Zatím to ještě nikdo nedokázal uspokojivě vysvětlit.“

„To je námět k přemýšlení,“ poznamenal Steven.

Steven si cestou do Hullu v hloubi srdce přiznával, že byl příliš zbrklý, když se nabídl, že provede pitvu Mary Xavier. Nebylo to poprvé, co si musel připomenout, i když trochu pozdě, že není svobodný muž bez závazků, který je k dispozici, jakmile zatroubí polnice. Ve skutečnosti je osamělý rodič, kterému by mělo záležet na blahu jeho dcery. Jenny přece potřebuje živého tatínka, a ne mrtvého hrdinu, a on už tady zase provokuje nebezpečí a propadá vzrušení, které vyhledával celý život. Chystá se provést operaci, před kterou by váhali i zkušení patologové s mnohaletou praxí. „Ach, Jenny, kočičko moje,“ mumlal tiše. „Tvůj táta je pěknej idiot.“

Teď už ale couvnout nemůže, takže to nejlepší, co může dělat, je promyslet si všechna rizika, která má před sebou, a snažit se je omezit na minimum. Teoreticky to bylo jednoduché. Musí dbát, aby nepřišel do kontaktu s tím rezervoárem filoviru, kterým bude mrtvola Mary Xavier. Sebemenší množství viru představuje smrtelné nebezpečí. Jeho částice jsou neviditelné nejen pouhým okem, ale i při tisícinásobném zvětšení obyčejného světelného mikroskopu. Jejich přítomnost odhalí pouze rozlišovací schopnost elektronového mikroskopu. To, že nepředstavují vlastně žádnou fyzikální substanci, znamená, že nepodléhají zákonům tíže ani napětí, a proto nemají prakticky žádnou stabilitu. Kapička tekutiny jich může přenést miliony tak lehce, že mohou zůstat ve vzduchu celé hodiny. A takových kapiček může sebemenší pohyb vzduchu rozptýlit celé mraky všemi směry.

Jediná útěcha, kterou Steven měl, byl fakt, že poznání nepřítele je asi nejúčinnější zbraní proti němu. Věděl, jak smrtelný může filovirus být. V žádném případě ho nikdy nesmí podceňovat. Musí mít na sobě kompletní ochranný oblek s kuklou, vizorem a respirátorem a všechny spoje musí být překontrolovány, aby dokonale těsnily. Navlékne si dvoje rukavice a jako zvláštní pojistku si na levou ruku obleče ještě drátěnou rukavici, která by ji ochránila, kdyby mu náhodou sklouzl nůž nebo skalpel.

V duchu si podrobně promýšlel celý postup, který musí dodržet, aby vyňal srdce Mary Xavier. Nejdřív otevřít středním řezem hrudní koš, potom resekce žeber, aby se dostal nad srdce. Pak odpreparovat ze srdce přilehlé tkáně a vyjmout vlastní orgán. Umístí jej na nerezovou misku, opláchne jej čistým sterilním fyziologickým roztokem a pak jej teprve čerstvými nástroji rozřízne a vyjme mitrální chlopeň. Tu pak vloží do vzduchotěsného kontejneru, v němž bude dopravena do laboratoří v Portonu. A hotovo. Úplná brnkačka. Jen kdyby o tom dokázal přesvědčit i svůj žaludek.

Než Steven dojel do kláštera, probral si v duchu celou patologii několikrát. Před klášterem byly zaparkované dva policejní vozy, mechanické rypadlo a dva transportéry, připojené ke švédské mobilní laboratoři, která, jak viděl, už tu byla znovu zřízena. Vystoupil a přešel ke skupině mužů, kteří postávali kolem vozidel.

„Já jsem inspektor Jordan,“ představil se jeden z policistů. „Vy jste ten patolog?“

„Ano,“ odpověděl Steven. „Všechno je připraveno?“

„Jeptišky se rozhodly projevit svůj nesouhlas najevo tím, že se od celé záležitosti budou distancovat.“

„To se dá myslím pochopit,“ přisvědčil Steven. „Ovlivní to něco?“

„Myslím, že ne, krom toho, že tu nikdo nedostane ani hrnek čaje,“ řekl Jordan. Rozhlédl se po skupině lidí. „Důležité je, abychom se předem dohodli, kdo bude co dělat, takže já nejdřív projdu plán celé akce. Tady pan Frost z naší rady bude obsluhovat rypadlo, které odkryje hrob a vyzvedne rakev. Za vlastní vyproštění budou zodpovídat doktor Laarsen se spolupracovníky, ale vzhledem k váze olověné schránky jim s ní bude muset ještě pomáhat pan Frost s rypadlem. Doktor Laarsen a jeho lidé budou dohlížet na transport rakve do mobilní jednotky. Tam bude pan Grieve z pohřebního ústavu, který je expertem na zajišťování vysoce riskantních rakví, a bude radit při otvírání bezpečnostního víka. Pak odejde a dostaví se pomocníci doktora Laarsena, kteří vyjmou mrtvolu. Pak ji převezme doktor Dunbar a provede na ní pitevní zákrok. Až s tím bude hotov, budeme opakovat celý postup v opačném pořadí. Jsou všichni spokojení?“

„Spokojení“ není asi právě vhodné slovo, pomyslel si Dunbar. Vlastně je to vysloveně nevhodné slovo. Ale přikývl i se všemi ostatními na souhlas.

„Tak tedy, pane Froste, můžete začít.“

Bagrista nastartoval a do nočního vzduchu začaly stoupat dieslové výpary. Malý žlutý stroj se pohnul a pomalu se sunul po dvou kovových housenkových pásech směrem ke hřbitovu, který byl vzadu za klášterem. Tam už reflektory ozařovaly zástěny okolo hrobu sestry Mary Xavier. Jeden z Laarsenových lidí byl pověřen, aby Stevenovi opatřil ochranné oblečení. Předal mu je venku mimo mobilní laboratoř, zatímco ostatní se slavnostně zařadili za rypadlem jako členové katedrálního sboru, kráčející na mši.

Po jeptiškách nebylo ani stopy. Když však Steven přecházel přes hřbitov k zástěnám a připojil se k ostatním, jako by na sobě cítil upřené oči matky Augustiny. Možná, že to byla jen jeho fantazie, ale přímo jako by ji viděl v horním patře kláštera, jak stojí ve tmě za oknem, tmavá skvrna na tváři jí poskytuje bezděčnou masku a ona mlčky zatracuje a proklíná to, co podnítil. Pocítil téměř úlevu, když vstoupil mezi zástěny, které ho před tím pohledem kryly.

Frost už v kabině rypadla ovládal obě páky jako loutka v televizním seriálu. Rypadlo se vzpínalo a škrábalo půdu a jeho malá lopatka vršila trhanými pohyby po straně rostoucí hromádku země. Náhle se ozval nervy drásající zvuk, když lopatka narazila na víko rakve. Tím byla práce rypadla rázem ukončena a jeho motor ztichl. Do hrobu se ponořili dva Laarsenovi muži a začali ručně odstraňovat hlínu, aby se pod rakev mohly umístit smyčky lan na její vyzvednutí.

Když už uplynulo pár minut, Laarsen se sklonil nad hrob a zeptal se svých mužů, co jim trvá tak dlouho. Jeden z nich mu odpověděl, že se mu nedaří dostat na své straně lano dostatečně daleko pod rakev, aby rakev nesklouzla.

„Jak daleko je zasunuté?“ zeptal se netrpělivě Laarsen.

„Deset centimetrů, víc ne,“ odpověděl chlapík.

„To bude stačit.“ usoudil Laarsen. „Pojďte ven.“

Oba muži vylezli z hrobu a připevnili konce lan nahoru k lopatě rypadla.

„Teď prosím co nejopatrněji, pane Froste,“ přikázal inspektor Jordan. Jenže hydraulika malého rypadla opravdu plynulý pohyb nedovolovala. Když se rakev odlepila ode dna hrobu, všichni okolo se prudce nadechli. „Pomalu, pomalu!“ varoval Jordan, když se vynořovala z hrobu. „Měli bychom tomu trošku pomoct.“

Položil ruku na víko, aby zmírnil zhoupnutí rakve, až se dostane přes okraj hrobu. Laarsenovi pomocníci k ní přistoupili na druhém konci, aby zajistili její stabilitu. „Je venku,“ řekl Jordan.

Bagrista to považoval za pokyn, aby začal rypadlem s rakví otáčet a složil ji vedle hrobu. Při náhlém škubnutí hydrauliky se špatně zajištěný konec lana uvolnil, rakev vyklouzla ze smyčky a zřítila se dolů přímo na nohu muže, který stál na tom konci. Praštění jeho kostí přehlušilo dokonce i zvuk stroje, stejně jako jeho zoufalý řev.

Následovalo několik horečných minut, které zraněnému muži musely připadat jako hodiny, než nervózní pomocníci na rakev znovu upevnili smyčku. Z toho spěchu a obtížnosti, že mají k dispozici tak těsný prostor mezi dnem rakve a zraněnou nohou, jim prsty ztuhly jako kolíky. Konečně bylo lano upevněno a bagrista zvedl rakev z uvězněné nohy. Steven raněného ošetřil a ulevil mu, jak mohl, dokud nepřijela ambulance, kterou zavolal inspektor. Nemohl se ubránit myšlence, že tohle byla ta nejnešťastnější věc, jaká je mohla potkat před začátkem operace, která je čekala. Všichni z toho budou vyvedení z míry. Především Laarsena tížil pocit viny, že špatně odhadl bezpečnost lana. Jordan měl také pocit, že nese za celé neštěstí hlavní zodpovědnost. Bagrista si vyčítal, že špatně propočetl pohyb stroje, a všichni ostatní se cítili provinile, že u toho prostě byli. Všem se ulevilo, když dorazila sanitka a zbavila je trýznivé přítomnosti raněného.

Rakev byla naložena na lopatu bagru a ten s ní pomalu a jen pár desítek centimetrů nad zemí přejel až k mobilní laboratoři. Pak ji s určitými obtížemi dostali dovnitř. Steven se rozhodl, že se při otvírání rakve a vynětí mrtvoly nebude uvnitř plést. Místo toho se chvíli venku procházel sem a tam, aby se uklidnil a aby si ještě jednou promyslel, co bude dělat.

„Máte ji tam,“ oznámil mu Laarsen, který se vynořil z laboratoře. „Položili jsme ji na stůl, ale nevyndali jsme ji z toho pytle. To jste si, myslím, ani nepřál, že?“

„Asi ne,“ souhlasil Steven. Nebylo potřeba odhalovat celé tělo jako pro kompletní posmrtné ohledání. Bude stačit obnažení hrudní oblasti, a čím méně bude tělem prolezlým filovirem hýbat, tím líp. Steven uzavřel spoje na svém obleku, nasadil si kuklu a vizor. Laarsen ho celého osobně důkladně překontroloval a poklepáním na rameno mu potvrdil, že je všechno v pořádku.

Steven vstoupil do laboratoře přes plastový vzduchotěsný vchod a utěsnil ho za sebou. Najednou si s údivem uvědomil naprosté ticho. Rypadlo už přestalo pracovat a ani generátor osvětlení nebylo uvnitř buňky slyšet. Tělo sestry Mary Xavier leželo v zapečetěném pytli na operačním stole.

Steven odstranil pečeť nad zipem a začal jej rozepínat. Po několika centimetrech se zip zasekl a nechtěl se pohnout dál. S kletbami se s ním potýkal a říkal si, že tahle záležitost je snad od začátku prokletá. Pak si uvědomil, jak je takový myšlenkový postup nebezpečný, a na chvilku se zastavil, aby se trochu uklidnil. Začal se rozhlížet, jestli by nenašel nějakou mechanickou pomůcku. Našel excizní klíšťky a prostrčil je otvorem jezdce zipu tak, aby za něj mohl zatáhnout oběma rukama. Podařilo se mu posunout zip o dalších pár centimetrů, ale pouze s velkou námahou. Přesto však pokračoval dál, dokud nebyl zip úplně otevřený. Jeho dech pod helmou supěl, jako kdyby běžel maraton.

Ještě jednou zkontroloval rukavice a manžety a ujistil se, že se při tom zápasu se zipem nikde neprotrhly. Navlékl si drátěnou rukavici a pak otevřel vak a odhalil tělo. Počasí bylo chladné, takže rozklad v hrobě byl minimální, ale modrošedá kůže nad hrudní oblastí byla napnutá, a to mu v hlavě ihned rozeznělo varovné signály. Téměř určitě to bude způsobeno nahromaděním mrtvolných plynů, které nemohly z těla unikat. Jakmile provede první řez, plyny prudce vyrazí ven a s nimi mračno filovirových částeček.

„Sakra.“ zamumlal a začal přemýšlet, co s tím. Tak usilovně hledal inspiraci, že cítil, jak mu ve spáncích tepe krev. Sundal drátěnou rukavici a šel pátrat do skříněk s nástroji. To, co tam našel, mu vnuklo nápad, jak se zbavit plynů. Připojil dvoucestnou plastovou stříkačku k dlouhé plastové hadičce, jejíž konec ponořil do nádoby naplněné dezinfekčním roztokem. Na stříkačku nasadil silnou jehlu a zkontroloval všechny spoje. Zamýšlel zapíchnout jehlu do hrudního koše Mary Xavier a vypustit z něj plyn. Ten projde hadičkou do dezinfekčního roztoku, který zabije virus a plyn nechá vybublat na povrch.

Nastal okamžik, kdy Steven poprvé ve svém životě zažíval něco, co později přirovnal k herecké trémě. Na chvíli nebyl schopen dělat nic jiného, než stát bez hnutí na místě. Představoval si, co se stane, když se ukáže, že pokožka sestry Mary je tak křehká, že na ni jehla bude mít tentýž účinek jako na nafouknutý balon.

Vteřiny utíkaly, až konečně sebral veškerou odvahu, kterou měl, a zabodl jehlu do šedé kůže. K jeho nesmírné úlevě se jehla udržela na místě a dezinfekční roztok začal v nádobě prudce bublat, jak jím procházel unikající plyn. Na okamžik se začal obávat, že nádoba přeteče a plyn se rozptýlí přímo do vzduchu, ale když chvíli sledoval otřásající se nádobu, viděl, že průtok se pomalu snižuje a nakonec bubliny ustaly úplně.

Vytáhl jehlu, znovu si navlékl drátěnou rukavici a vybral si vhodný nůž pro první incizi. Polohlasem poprosil sestru Mary o odpuštění a otevřel její hrudník. A bez dalšího incidentu se mu podařilo vyjmout srdce. Když vyřízl mitrální chlopeň a vložil ji do bezpečnostní schránky, zašil řez velkými stehy a hojně polil dezinfekčním roztokem. Pak teprve zase uzavřel vak. Se zipem měl opět stejné potíže jako předtím, a než uzávěr dotáhl až na konec a polil jej další dezinfekcí, byl úplně zpocený.

Všechny použité nástroje a pomůcky uložil do nerezového pouzdra, aby mohly být později vysterilizovány v autoklávu, a pak ještě vystříkal dezinfekcí celou buňku.

Když se vynořil z laboratoře, čekal na něj venku už jeden z Laarsenových spolupracovníků. Steven zůstal klidně stát, zatímco mu postříkal celý oděv dezinfekcí. Když skončil, sejmul Steven kápi a vizor a zhluboka se nadýchl nočního vzduchu. Nevadilo mu, že je chladný a vlhký. Chutnal báječně a opojně.

„Jak to šlo?“ zeptal se Laarsen.

„Mám to,“ odpověděl Steven.

„Můžeme ji uložit zase zpátky?“ zeptal se Jordan.

Steven přikývl a řekl prostě jen: „Ano.“ Na nějaké povídání se necítil. Nezbývala mu už na něj žádná energie a všechno, na co dokázal myslet, byl dopis pro Jenny.

Chtěl jí napsat, že na ni moc myslí a že jí přeje, aby si užila šťastné Vánoce.

19

Než se Steven dostal zpátky do Manchesteru, byly čtyři hodiny ráno. Přesto hned sedl a napsal dopis dcerce. Svěřil se jí, jak moc se mu po ní stýská a jak je mu líto, že s ní na Štědrý den nemůže být. Slíbil však, že jí zavolá, a už se těší, že mu poví, co všechno jí Santa přinesl, a také co dostaly druhé dvě děti. Až bude s touhle svou prací hotov, bude za ní jezdit mnohem častěji, sliboval. A na léto spolu naplánují spoustu pěkných věcí. Na jejich oblíbené pláži v Sandyhills postaví společně s Robinem a Mary ten největší hrad z písku, jaký svět viděl, a bude obehnaný tak hlubokým vodním příkopem, že se v něm budou cachtat všichni najednou.

Víčka měl čím dál tím těžší, ale snažil se udržet vzhůru, dokud mu do počítače nepřijde zpráva od Sci-Med. Konečně přišla a oznámila mu výskyt dvou nových případů divokých karet. Jeden případ byl v Prestonu, druhý v Exeteru. Obě jména byla na seznamu Grega Allana a příslušné zdravotní instituce na ně byly připraveny. Následovaly chorobopisy obou pacientů. Steven se ani nenamáhal je otevřít. Prostě si lehl, zavřel oči a upadl do hlubokého spánku.

Cedulka Nerušit, kterou si prozřetelně zavěsil na dveře, vykonala svou službu, takže prospal nerušeně celé dopoledne do půl dvanácté. Cítil se mnohem líp než řadu dní předtím a ještě si chvíli poležel. Přemýšlel o poslední zprávě Sci-Med a hlavně o blahopřání Johna Macmillana. Měl tak napilno – hlavně úsilím vymazat si z hlavy věci, kterými si nemohl dovolit se obírat, že nestačil plně docenit svůj úspěch v tom, co je při každé epidemii nejdůležitější – identifikaci zdroje nákazy. Ještě sice nepochopil, proč jsou tím zdrojem lidé na Allanově seznamu, ale říkal si, že to už je akademická otázka ve srovnání s faktem, že šíření nákazy je teď pod kontrolou. Divoké karty už nejsou divokými kartami. Zdravotníci přesně vědí, kdo tito lidé jsou a kde bydlí. Jsou připraveni na každý nový případ choroby a jsou schopni jej izolovat dřív, než nakazí někoho dalšího. Steven vstal, dal si v klidu sprchu, oblékl se a začal myslet na jídlo. Rozhodl se, že si dnes udělá volno. Zasloužil si to.

Nechtělo se mu snídat nebo obědvat v hotelu, takže si usmyslel, že si vyjde na procházku a nají se někde, kde se mu bude líbit. Nebe bylo jasné a modré, a ačkoliv teplota poklesla skoro k nule, bylo počasí na procházku ideální. Pochodoval téměř hodinu a pak se rozhodl pro oběd v hostinci, který mu připadal, že by mohl mít útulný ráz. Než vešel dovnitř, koupil si noviny, aby si zkrátil čas při čekání na jídlo.

Upíjel pivo a shledával, že i noviny sdílejí jeho dobrou náladu. V posledních několika dnech poklesl v Manchesteru počet nových případů, a i když byla veřejnost stále vybízena k bdělosti, ze zpráv vyznívala opatrná naděje, že to nejhorší je už odbyto. Zdravotní orgány v jiných oblastech s úspěchem izolovaly nové případy, pokud se vyskytly, a vláda vydala prohlášení, že zdroj nákazy byl identifikován a podnikají se kroky k jeho likvidaci. Žádné bližší podrobnosti však nebyly uvedeny. Nad tímto dodatkem se Steven musel usmát.

Servírka mu přinesla jídlo a Steven se podivil, jak je tam klidno. On byl jediný host, který si poručil oběd, jinak na stoličkách u baru seděli ještě další dva, zřejmě pravidelní zákazníci.

„Takhle už to trvá několik týdnů,“ vysvětlila mu. „Nejhorší Vánoce, jaké jsme kdy měli.“

Steven s porozuměním pokývl. „Ale vypadá to, že teď už to bude lepší,“ a ukázal na noviny.

„Však už by bylo na čase. Nebýt té pitomé doktorky, co ze začátku nechala všechny ty mladé z diskotéky courat po městě, mohlo to skončit už dávno. No, řekněte, prosím vás…“

Steven měl pocit, jako by dostal ránu do žaludku. Naštěstí jeho vztek téměř okamžitě překonalo vědomí, že ať řekne cokoliv, bude tahle ženská a bezpočet dalších lidí pořád přesvědčená, že manchesterskou epidemii zavinila Carolinina chyba. Tohle jí provedl Spicer a on s tím nedokáže pranic udělat. Jedinou útěchou pro něj bylo, že samotný Spicer půjde na dlouhou dobu do vězení. Přál mu, aby bylo hodně nepříjemné. Ale jeho dobrá nálada byla stejně pryč a s ní i jeho hlad. Položil pod netknutý talíř desetilibrovku a odešel.

Trvalo mu dalších pár hodin bezcílného procházení, než se uklidnil a zjistil, že teď už má opravdu veliký hlad. Přestal hledat další rázovitý hostinec, a když narazil na malou čajovnu, spokojil se s topinkou a sýrem a obešel se bez konverzace.

Navečer zavolal Macmillanovi a ten mu sdělil, že mitrální chlopeň sestry Mary Xavier došla v pořádku do Portonu. Práce na její analýze už začaly, ale příliš rychlé výsledky se nedají očekávat. S tím materiálem je třeba zacházet za nejpřísnějších bezpečnostních opatření a bezpečnost znamená vždycky pomalý postup.

„Co kdybyste si vzal pár dní dovolenou?“ navrhl Macmillan. „Kdyby se něco dělo, zavoláme vám na mobil. Jeďte do Skotska za dcerkou.“

„To nemůžu,“ řekl Steven. „Přišel jsem do styku s virem. Nemůžu si dovolit takové riziko.“

„No ovšem,“ připustil zaraženě Macmillan. „To byla ode mne pitomost.“

„Ale pár dní dovolené si myslím přece jen vezmu. Určitě mě napadne něco, co bych mohl podniknout.“

„Fajn,“ řekl Macmillan. „A teď z jiného konce. Dnes ráno jsem dostal dopis od ministerského předsedy. Jako všichni ostatní posílá i on svoje díky. Vyhlásit mimořádný stav by nebyla žádná legrace.“

„To asi ne,“ připustil Steven.

Zašel si dolů do baru na drink a při něm uvažoval, co podnikne zítra. Vypadnout z Manchesteru mu připadalo jako dobrý nápad. Potřebuje se od toho všeho dostat pryč, i kdyby to mělo být jen na pár hodin. Pryč od lidí, někam, kde by mohl koukat do nebe a dýchat čerstvý vzduch. Napadlo ho, že vlastně není tak moc daleko od Jezerní oblasti. Zdálo se mu, jako by uplynula celá věčnost od doby, kdy byl naposled v kraji, kde vyrůstal. Pro začátek by tam mohl zajet autem na den a projít se po horách. Čím víc o tom uvažoval, tím víc se mu ta myšlenka zamlouvala. Jako chlapci mu turistika v Cumbrijských horách vždycky pomáhala nacházet ve věcech novou perspektivu. A to právě teď nutně potřeboval, najít nějakou perspektivu, nový pohled ve správných proporcích na celou tu záležitost.

Steven si objednal ještě jeden drink, odešel s ním od baru a sedl si v opuštěném koutku, kde si začal promýšlet celkovou situaci. Na straně pozitiv stálo, že identifikoval zdroj nákazy a dostalo se mu za to díků od samotného ministerského předsedy. Jeho nechuť k politikům nedokázala úplně potlačit pocit zadostiučinění. Na druhé straně má ještě strašně daleko k vysvětlení vlastní příčiny a nejasné věci jsou vždycky důvodem ke starosti.

Smrt Caroline v něm zanechala ránu, se kterou se pořád ještě nedokázal vyrovnat. S jistým úspěchem se mu dařilo zastrčit ji ve svém vědomí někam dozadu až do chvíle, kdy ta servírka vynesla na povrch odpornou pravdu. Nejenže Caroline kvůli viru přišla o život, ale spousta lidí jí bude navždy vyčítat propuknutí nákazy. Victor Spicer jí zničil kariéru a nepřímo zavinil její smrt. Zasloužil se však také o to, že ji bude znevažovat i historie. Když si Steven tohle uvědomil, neskutečně ho to rozčililo. Jediným proviněním Caroline bylo, že použila zdravý rozum místo toho, aby postupovala jako bezmyšlenkovitý automat.

Není žádnou útěchou vědět, že tohle je směr, kterým se začíná ubírat celá země. Krůček po krůčku je zdravý rozum nahrazován politickou korektností. Trochu dřív, než to bylo v plánu, jsou teď lidmi budoucnosti Země jedinci pokorní, tedy hloupí a špatně informovaní. Když Steven pomyslel na práci, kterou Caroline a ostatní sestry dělaly u Svatého Judy, zmocnil se ho pocit provinění. Pravda je, že epidemie ustupuje, ale ještě nekončí. Caroline je mrtvá, ale Kate a ostatní sestry pro nemocné stále dělají, co je v jejich silách, zatímco on si tady sedí u ginu s tonikem. Ano, teď už ví, co si počne se zbytkem večera.

Když Steven dorazil ke Svatému Judovi, Kate právě pila kávu z otlučeného hrníčku s medvídkem. Nejistě se na něj podívala a odpověděla mu na pozdrav.

„Ahoj, jak se máte?“ zeptala se bezvýrazně.

„Dobře. A co nového u vás?“

„Je to o moc lepší teď, když už je známý zdroj infekce. To se vám povedlo.“

Ostatní sestry v místnosti se také připojily k blahopřání. „Já vím moc dobře, kdo jsou ti praví hrdinové v téhle záležitosti,“ prohlásil Steven. „Vlastně jsou to hrdinky, ne hrdinové. Řeknu vám upřímně, že nechápu, jak to všechno zvládáte, pořád, den za dnem.“

„Asi sme tak blbý, že neumíme nic jinýho, pane,“ ozvala se jedna ze sester jako nějaké venkovské trdlo.

„Ale né, Mavis,“ odpověděla jí druhá podobným tónem. „Já to vidím tak, že v kydání hoven jsme ouplný umělkyně, jako –“

„Nechte toho, vy dvě,“ napomenula je Kate.

Všechny tři sestry se začaly řehtat a Steven se k nim nakonec přidal.

„Vidíte, a jeden mizerný chlap vám přišel nabídnout svoje mizerné služby, pokud nepohrdnete,“ řekl.

„Nikdy neodmítneme jednoho kydače navíc,“ odpověděla Kate.

Potěšilo ho, že kostel byl zaplněný už jen ze tří čtvrtin, což potvrzovalo to, o čem psaly noviny. Kate mu ukázala, kde má začít pracovat, a on se do toho pustil, obsluhoval jednoho pacienta po druhém a snažil se, aby byli v čistotě a v pohodě. Ale když se dostal k předposlední posteli v řadě, zachvěl se hrůzou: ležela tam Trudi, mladá au pair od Spicerů.

Prohlížel si ji dlouho a důkladně v naději, že se třeba zmýlil, ale v hloubi duše věděl, že to tak není. Byla jen napolo při vědomí, měla splihlé vlasy a hodně zhubla, ale byla to ta dívka, která mu otevřela dveře při jeho první návštěvě u Spicerů. Vzpomněl si, jak se Spicer zatvářil, když ho Steven upozornil, že mohl nakazit virem svou paní. Teď tomu porozuměl. Na Spicerovi nebyla vidět opravdová úleva, když mu řekl, že se se svou ženou nemiloval, a teď bylo jasné proč. Měl románek s Trudi a uvědomil si, že ji ohrozil. Možná, že to byl i důvod, proč pustil k vodě Ann Danbyovou; prostě změnil působiště.

„Ten parchant!“ zašeptal Steven. „Mizernej parchant!“

Na konci směny odcházel Steven společně s Kate. Kate si všimla, že mu něco vrtá hlavou, a zeptala se, co. Pověděl jí o Trudi a její reakce se dala očekávat. „Ten svinskej hajzl!“

„Ano, to je asi všecko, co se o něm dá říct.“

„Víte, já jsem si jistá, že je osobně zodpovědný za to, co se stalo s Caroline,“ dodala tiše Kate. „Ona si prostě nedopřála ani trochu úlevy, a ať říkala, co chtěla, bylo to proto, že ji ten chlap obvinil z šíření nákazy. Měla pocit, že si musí odpykat něco, co nebyla její chyba.“

Steven přikývl na souhlas.

„Říká se, že žalobu proti němu zredukovali,“ prohodila Kate.

„Cože?“ vykřikl Steven a odmítal věřit svému sluchu.

„Kolují pověsti, že to zredukují na zabití.“

„Ale vždyť to byla vražda,“ trval na svém.

„Možná nebyla, pokud jste poslanec a máte vlivného tatíčka a přátele na vysokých místech.“

Steven strávil neklidnou noc, ale když se ráno vzbudil a za okny svítilo slunce, rozhodl se, že uskuteční svůj původní plán. Zajede si do Cumbrie a dopřeje si volný den na čerstvém jasném horském vzduchu. Věděl, že hory v něm vyvolávají pocit vlastní nepatrnosti a při pomyšlení na časový rozměr jejich tvorby mu jeho vlastní životní běh připadá jako vydechnutí do vesmíru. On sám pak na tváři světa stejně bezvýznamný jako zrnko písku. A přesně takový pocit si přál zažít. Vždycky mu to přineslo určité osvobození.

Nakonec prochodil celých pět hodin, s jedinou přestávkou, kdy se vysoko nad Windermere posadil na skálu a snědl obložené chleby, které si předtím koupil. Dlouho tam však nezůstal, protože cítil, jak mu při teplotě pod nulou rychle prochládá tělo a mrznou prsty. Když se vrátil k autu, padalo už šero a svaly na lýtkách a stehnech mu hlásily, že mají za sebou tvrdý den.

Z náhlého impulzu se rozhodl, že na zpáteční cestě udělá okliku a pojede přes Glenriddding, městečko, kde vyrůstal. Jeho příbuzní dávno zemřeli a nebyl tam nikdo, koho by chtěl spatřit. Ale jezero Ullswater, na jehož břehu městečko leželo, se nezměnilo a potěšilo ho, když se prošel po jeho severním břehu. To místo v něm probudilo vzpomínky na šťastné dětství a na kamarády dlouhých letních dnů.

I když ten volný den Stevenovi pomohl zbavit se nejhoršího napětí, myšlenkami se stále vracel k tomu, co mu sdělila Kate. Že totiž Spicerovo obvinění bude sníženo. Přes veškerou snahu se mu její slova znova a znova přehrávala v hlavě po celou cestu zpátky do Manchesteru. Ten člověk přece zapíchl Pelotu kuchyňským nožem v jeho vlastním restaurantu. Jak tedy může státní zástupce vůbec uvažovat o zmírnění obžaloby?

Rozhořčení Stevena stále neopouštělo, ale taky si už dokázal snadno představit, jak dokážou ten případ prezentovat mazaní advokáti. Pelota ho vydíral, to bude hlavní argument obhajoby. Ten fakt nikdo nezpochybní, takže proti němu u soudu nikdo nebude nic namítat. Až s tím obhájce vyrukuje, Pelotovi to rozhodně nezíská sympatie. Spicerův advokát bude tvrdit, že se jeho klient rozhodl udělat správnou věc a oznámit vše policii. Přizná, že se nejdřív vydal za Pelotou, aby mu to sdělil. Když Pelota viděl, že mu hrozí prozrazení, začal ho ohrožovat nožem. Následovala rvačka, při níž byl Pelota nožem náhodně zasažen. Panebože, vždyť ono je možné, že z toho Spicer vyvázne s nějakým malým trestem místo doživotí, se kterým Steven počítal! A třeba si dokonce vyslouží sympatie veřejnosti.

Neodbytné myšlenky na Spicera a jeho roli ve smrti Caroline pronásledovaly Stevena celý večer. Až to nakonec vyústilo k rozhodnutí o tom, jak naloží s druhým dnem svého volna. Možná to není ten nejrozumnější nápad na světě, ale pokusí se navštívit Spicera ve vězení. Spicer je jediný člověk, který může napravit křivdu, spáchanou na Carolinině reputaci. Taky je tu ještě možnost, že ten hajzlík netuší, co provedl Trudi. Měl by se to dovědět. A taky se to doví.

Stevena už přemáhala únava, ale než šel do postele, zapnul ještě svůj počítač a dověděl se, že už přišly první výsledky z Portonu. Laboratoř vyhodnotila test na kompatibilitu tkání u mitrální chlopně, vyňaté z Mary Xavier, a potvrdila vysokou shodnost – prakticky perfektní.

„To rád slyším,“ zabručel Steven.

„Spicer asi bude chtít, aby byl přítomen jeho advokát,“ upozornil ředitel věznice, když mu Steven předložil svou žádost.

„Jde o naprosto neoficiální rozhovor,“ ujistil ho Steven. „Výslech pod dozorem policie nepřipadá v úvahu, mohlo by vyjít najevo něco, co by ho usvědčilo ještě víc. Chci si s ním jen promluvit.“

„Jo, promluvit,“ opakoval ředitel s chápavým úsměvem. „Ale on taky může odmítnout se s vámi setkat.“

„To může. Ale neuškodilo by, kdyby si myslel, že pro ten požadavek jsou určité oficiální důvody…?“

Ředitelův úsměv se ještě rozšířil. „Výborně, ať je tedy po vašem, já to zkusím. Ale když bude chtít advokáta, tak ho dostane. Rozumíte?“

„Rozumím.“

Ředitel se naklonil přes stůl a řekl: „Ostatně je docela pravděpodobné, že ho chtít nebude. Od té doby, co byla žaloba zredukovaná, se zdá, že našemu panu Spicerovi náramně stouplo sebevědomí.“

„Takže je to pravda?“

„Ale ovšem,“ přikývl ředitel. „Tak to bývá, když vaši kamarádíčci na vysokých místech zaplatí nejlepšího justičního radu v zemi a zdejší státní návladní začíná trávit čím dál tím víc času na záchodě.“

„Ale já jsem slyšel, že v tomhle státě neexistuje ovlivňování soudu,“ namítl Steven.

„Stejně jako neexistují třídní rozdíly,“ pravil suše ředitel a sáhl po telefonu.

Zanedlouho došla telefonická zpráva, že Spicer čeká ve výslechové místnosti.

„Zavedu vás tam,“ nabídl se ředitel.

I přes ten vězeňský mundur vypadá Spicer pěkně a úhledně, pomyslel si Steven, hned jak ho uvedli do místnosti. „Oceňuji, že jste mě přijal,“ řekl.

„Řekněme, že za to může moje zvědavost,“ odpověděl Spicer se sebevědomým úsměvem, ze kterého bylo Stevenovi přímo nanic.

„Slyšel jsem, že vám snížili obvinění,“ prohodil.

„Vždycky jsem měl velkou důvěru v britskou justici a taky mě nezklamala.“

„Zavraždil jste Anthonyho Pelotu, aby mlčel, a co víc, jste zodpovědný za smrt víc než stovky občanů tohoto města.“

Spicerův úsměv pohasl. „Měli bychom si něco vyjasnit,“ zasyčel a naklonil se přes holý stůl, který je od sebe odděloval. „Já jsem se žádným způsobem nemohl dovědět o tom, že mám ten proklatý virus, a vy to víte. Moje zdravotní problémy jsou důvěrné, a jestli se z nich do novin dostane sebemenší zmínka, poženu vás za to k zodpovědnosti a zažaluju vás, až zmodráte.“

„Také jste ve snaze získat pochybné politické zásluhy zničil reputaci doktorky Caroline Andersenové.“

Spicer se pohodlně opřel o židli. „Tak proto jste tady,“ řekl s chápavým úšklebkem. „Poslala vás, abyste zkusil zachránit její kariéru.“

„Ona je mrtvá,“ oznámil mu Steven. „Zemřela při ošetřování obětí viru.“

Spicer na něj tázavě pohlédl, jako by mu začalo docházet něco, co mu dosud ušlo. „Aha, a vy jste pro ni měl slabost, že jo?“

„Myslím, že jsem ji miloval,“ pravil suše Steven.

Spicer polkl. „Proč tady vlastně jste?“ zeptal se, očividně znepokojený.

„Chci, abyste veřejně přiznal, že jste se v případu Caroline zmýlil.“

„To pro vás tak moc znamenala?“ prohodil Spicer povýšeně. „Ne, to nepřichází v úvahu. Udělala chybné rozhodnutí. Měla dát hledat všechny ty děti, které se zúčastnily diskotéky.“

„To by ani v nejmenším nepomohlo. Ve skutečnosti použila zdravý rozum a zabránila panice. Byla to dobrá a oddaná lékařka. A tak by se na ni mělo vzpomínat.“

„Nedá se nic dělat, Dunbare. Já musím myslet na svou prestiž.“

Když Spicer spatřil na Stevenově tváři výraz naprostého úžasu, musel se usmát. „No dobrá, měl jsem poměr, přiznávám. Nejsem ani první ani poslední. A pak si přijde takový zmetek a pokouší se mě vydírat. A když se mi snaží zabránit, abych šel na policii, nechá se přitom náhodně zabít. Moc lidí pro něj plakat nebude. Je docela možné, že se mi to úplně promine. O mém obhájci se dokonce povídá, že ho vzhledem k množství soudců, které přivedl k slzám, hodlá sponzorovat firma Kleenex.“

Steven se neusmál. Cítil, že už ho odpor ze Spicera úplně zahlcuje. „Trudi je u Svatého Judy,“ poznamenal. „Taky onemocněla na virus.“

Spicer zmlkl a zbledl. „Tak?“ řekl konečně, ale jeho snahu o hrdinský postoj zradil chraplavý hlas.

„Oba dobře víme, jak k němu přišla.“

„I kdyby to, nač narážíte, byla pravda – a já to ani na vteřinu nepřipouštím – nemůžete s tím vůbec nic dělat. Jak jsem řekl, moje zdravotní záznamy jsou důvěrné a já jsem o tom v tu dobu nemohl mít tušení.“

Steven se na Spicera podíval, jako by to byl nějaký odporný hmyz lezoucí po podlaze, ale neřekl nic. Spicera to však donutilo k tomu, že se nahnul nad stůl a opakoval: „Nemůžete dělat nic, Dunbare.“

„Vaše zdravotní záznamy nemůžu sice vyzradit ani nemůžu zastavit toho vašeho prohnaného obhájce, který hodlá snížit vaše obvinění, ale na druhé straně nejsem tak docela bez vlivu.“

„Co to má znamenat?“

„Bylo by od vás naivní věřit, že o vašem podílu na propuknutí nákazy nikdo neví nebo že se nezačnou šířit řeči.“

„No a co? Nemohou s tím vylézt na veřejnost o nic víc než vy.“

„Myslím, že přece jen půjdete do vězení – sice ne na tak dlouho, jak jsem doufal, to přiznávám, ale půjdete.“

„Jo? Já se budu držet své verze.“

„A tady právě přijde ke slovu můj vliv.“

„Na co to pořád narážíte?“ zeptal se nejistě Spicer.

Teď se zase nahnul přes stůl Steven. „Jen na tohle. Buď veřejně přiznáte, že jste Caroline obvinil z neschopnosti neprávem, a očistíte její jméno, nebo já zařídím, kde a jak strávíte svůj trest. A věřte, vy svinskej parchante, že dohlídnu na to, aby se tam váš zadek stal větší atrakcí než Blackpoolský zábavní park.“

Spicer zbledl. Pokusil se vykoktat něco na odpověď, ale nevypravil ze sebe ani slovo.

„Je to na vás,“ dodal Steven. Vstal a zaklepal na dveře. Dozorce okamžitě otevřel, a než mohl Spicer cokoliv říct, byl Steven pryč.

Steven se teď potřeboval něčeho napít. Okamžitě zapadl do nejbližší hospody a hodil do sebe velký gin. Byl sám na sebe dopálený, že dovolil, aby ho Spicer rozzuřil; uvědomoval si, že chybělo nebezpečně málo, a byl by toho chlapa zmlátil. Už si chtěl objednat další drink, když mu zazvonil mobil a přivábil tak nevrlé pohledy ostatních zákazníků.

Vyšel ven a poslechl si, co mu sdělil Macmillan. „Máme další divokou kartu.“

Stevenovi se v hlavě rozezněly varovné zvonky. Proč mu volá osobně Macmillan? „Kde?“ zeptal se.

„Severní Wales.“

„A dál?“ Steven měl ošklivé tušení, že uslyší špatné zprávy.

„Ta žena není na seznamu.“

Steven zavřel oči a chtělo se mu říct: „Do prdele.“ Nahlas však vydechl jenom: „Panebože.“

„To tedy ano,“ pravil Macmillan. „Uvědomujete si, co to znamená?“

„Že pořád ještě nejsme z bryndy venku.“

„Také tak se to dá říct, ačkoliv ministerský předseda použil jiný výraz, když jsem mu to před patnácti minutami oznámil. Svolává znovu národní komisi pro výjimečný stav.“

„To se dá pochopit,“ připustil Steven rezignovaně.

„Napadá vás něco?“

„Zatím jen zvažuju, jestli těch seznamů nebylo víc,“ navrhl nesměle Steven.

„Proč ale potom nebyly na disketě? Zůstala tam spousta prázdného místa.“

„Nevím, ale stojí za to si to zjistit.“

„Požádám spolupracovníky Grega Allana, aby pročesali jeho věci do nejmenších podrobností. Pro případ, že by tam byla další disketa,“ řekl Macmillan.

„Jste si naprosto jistý, že ta žena na tom seznamu není?“ zeptal se Steven. „Mohla by mít jiné příjmení, jestli se v poslední době provdala.“

„Byla provdaná dvacet let. A co je ještě důležitější, v životě neprodělala operaci srdce.“

Steven si připadal, jako by mu na ramena dolehla váha celého světa. „Chápu. Pošlete mi podrobnosti, ano?“

„Už jsou na cestě,“ zavrčel Macmillan a zavěsil. Když se Steven vrátil do hotelu a zapojil laptop, už tam na něj čekaly informace o novém případu. Nemocná žena je jakási Maureen Williamsová, zdravotní sestra v důchodu, žijící se svým manželem, řidičem náklaďáku, ve vesnici Port Dinorwick v Menai Straits. Momentálně je v izolaci v Caernarfonské všeobecné nemocnici a místní představitelé Zdravotní služby přísně sledují její sousedy a příbuzné.

Materiál představoval depresivní čtení. Steven nedokázal najít jedinou věc, která by spojovala Maureen Williamsovou s kterýmkoli dalším případem. Nikdy nepřišla do styku s žádnou z epidemií, neměla žádné problémy se srdcem. „Tak jak to ksakru mohla chytit?“ vykřikl hlasitě. „Ježíši Kriste! Přestaň mě už zkoušet!“

Sedl si na postel a hleděl na podlahu, zhluboka dýchal a snažil se uklidnit. Nejradši ze všeho by podepsal svou rezignaci a odprejsknul někam do háje… Ale ta myšlenka neměla dlouhé trvání. Jestli má rezignovat, tak to může udělat, až skončí tenhle úkol, a ne uprostřed něj, a určitě ne dřív, než se s ním poctivě vyrovná. Což znamená, že se musí vrátit zase na začátek. Vstal a začal chodit po pokoji.

Bez ohledu na ten nový nález pořád nedokázal přijmout, a nepřijme, názor, že se nějaký virus může objevit jen tak z čistého nebe a infikovat, jak se mu zlíbí. Musí tu být nějaké spojení. Jenže on je prostě nevidí.

„Ještě ne!“

Vyštěkl ta slova vzdorně a téměř bezděky si začal skládat věci do tašky. Pojede do Severního Walesu.

20

Steven přijel do Caernarfonu pozdě. Řídil bez přestávky a cítil potřebu protáhnout si trochu nohy. Zaparkoval tedy na pobřeží a prošel se od přístavu kolem hradeb Caernarfonského hradu, který střežil Menai Straits. Asi v polovině obchůzky se zastavil, opřel se o zábradlí a díval se dolů na chladnou temnou vodu, dorážející na kamenitý břeh. Do šera, které už ho obklopovalo, zaznělo houkání mlhového signálu odněkud z Anglesey. Otřásl se chladem, promasíroval si paže a vrátil se do auta, které ho zavezlo do Caernarfonské všeobecné.

V téhle noční době byli ve službě jen mladší lékaři, a tak si Steven promluvil s tím, který měl dohled nad speciální jednotkou, kde byla izolovaná Maureen Williamsová.

„Já vám toho vlastně nemůžu říct o moc víc, než že je na tom moc špatně,“ informoval ho lékař.

„V posledních čtyřiadvaceti hodinách se patrně nepřišlo na žádnou možnost jejího kontaktu s chorobou?“ zeptal se Steven.

„Vůbec ne. Je naprostá záhada, jak to mohla dostat. V posledním roce nevytáhla paty z Walesu a Y Felinheli není zrovna vyhlášená mezinárodní letecká křižovatka.“

„Ee Felin…?“

„Promiňte, to je velšský název Port Dinorwicku. Tam bydlí.“

„Je vůbec při vědomí?“

„Chvílemi ano.“

„Ví o tom, co jí je?“

„Od nás ne, ale řekli jsme to samozřejmě jejímu manželovi a noviny se to také nějak domákly, takže to není úplné tajemství.“

„A jak to ten její manžel přijal?“

„Dost zvláštně,“ řekl doktor a zamyšleně si poťukával tužkou o přední zuby. „Byl jsem při tom, když mu to šéf oznámil, a on utrousil něco velice podivného. Povídal: ‚Parchanti. Věděli to celou tu dobu.‘“

„Co věděli?“

„Ptali jsme se ho samozřejmě také, ale víc jsme z něj nedostali. Patrně to zatloukl.“

„To je zajímavé,“ pravil Steven, kterému svitla naděje, že by Williams mohl o nemoci své ženy něco vědět. „Máte na něj adresu?“

Doktor se podíval do složky a našel mu ji.

„Jiní příbuzní tu nejsou?“ ptal se Steven.

„Třikrát volala nějaká ženská. V ten den, co jsme Williamsovou přijali, Je to známá, ne příbuzná. Jmenuje se Mair Jonesová. Vypadalo to, že jí na tom moc záleží, ale naposledy už zavolala jenom, že by ráda nechala vzkaz. Že prý máme paní Williamsové vyřídit, že jede pro každý případ na dovolenou.“

„Pro jaký případ?“

„Nemám tuchy. Že prý paní Williamsová už bude vědět, o co jde.“

Steven přikývl. Teď byl rád, že do Walesu jel. Dozvěděl se pár věcí, kterých se mohl chytit. Vstal a slíbil, že asi přijde zase ráno. „Našel by se tu nějaký hotel, kde mě teď v noci ubytují?“

„V Severním Walesu?“ vykřikl lékař a předstíral, že padá do mdlob. „Tady, kde jsou už před půlnocí všechny dveře zamčené na závoru před ďáblem? Zkuste nádraží, ale moc bych na to nesázel.“

Když Steven vypadl ven, zůstal stát a přemýšlel o tom, co se dověděl. Uvažoval, jestli má, nebo nemá čekat až do rána, než začne pátrat. Jestli ten Williams něco ví – aspoň něco málo – musí s ním mluvit, a čím dřív, tím líp. Poznámka, která mu uklouzla, o parchantech, kteří něco celou dobu věděli, si žádala vysvětlení.

Podíval se na hodinky. Bylo čtvrt na dvě. Ale když může být v té mrazivé noci vzhůru a pracovat on, nevidí důvod, proč by se mělo dovolit panu Williamsovi, aby si nerušeně chrápal v posteli. Půjde ho navštívit.

Steven si prostudoval mapu a potěšilo ho, že Port Dinorwick je odsud jen slabou čtvrthodinku jízdy. Doufal, že to nebude moc velká vesnice, protože venku asi nebude nikdo, koho by se mohl ptát na cestu.

Čím víc na to myslel, tím víc si sliboval od návštěvy u pana Williamse v tuto nekřesťanskou hodinu. Policejní síly na celém světě vědí, jaký účinek má zaklepání na dveře uprostřed noci. Obvykle daleko větší než návštěva v kteroukoliv denní hodinu. Když se lidem přeruší spánek, jsou dezorientovaní a nedokážou tak přesvědčivě lhát.

Ulevilo se mu, když zjistil, že Port Dinorwick je relativně malý. Seděl na úpatí prudkého svahu, z něhož sestupovala četná schodiště a kroucená silnička dolů k přístavu a k loděnici. Steven zaparkoval na hlavní ulici a začal svůj průzkum sestupem po příkré dlážděné ulici, přičemž musel dávat dobrý pozor, aby na hladkých kamenech neuklouzl po náledí. Vybavil se mu nějaký starý příběh. Malé městečko, obloha bez hvězd a černočerná tma…

Na konci uličky sešel Steven k přístavu a studoval názvy dalších ulic, které k němu vedly. Hned třetí byla ta, kterou hledal, a číslo dvanáct, dům Williamsů, byl čtvrtý v řadě. Na dveřích nebyl žádný zvonek, tak třikrát pořádně udeřil těžkým klepadlem a čekal. Musel pak klepnout ještě jednou, než se dočkal odpovědi.

„Dobrá, dobrá. Však už jdu. Co jste zač a co tu sakra v tuhle hodinu pohledáváte?“

„Jsem inspektor Sci-Med,“ prohlásil se Steven co nejúředněji.

„Cože?“

„Otevřete dveře, prosím.“

Dveře se otevřely a za nimi se objevil vysoký, šlachovitý zrzavý chlapík v nedbale přehozeném kostkovaném županu. Protíral si rozespalé oči. „Co jste to říkal, že jste?“

Steven mu ukázal svůj průkaz. „Musím vám položit pár otázek.“

„A vo čempak?“

„O tom, jak vaše žena přišla k infekci filoviru,“ odpověděl Steven a vešel dovnitř, dřív než mu v tom mohl Williams zabránit.

„Jak to mám sakra vědět?“ zeptal se Williams, který se začínal vzpamatovávat, a zavřel dveře. „Já sem šofér náklaďáku, a žádnej zatracenej doktor.“ Vedl ho do malého zakrámovaného obýváku a shodil z křesel hromadu novin a časopisů.

„Protože když jste se dovědělo nemoci své ženy, tak jste něco řekl. ‚Parchanti. Oni to věděli celou tu dobu.‘ Co jste tím myslel? Co věděli ti parchanti, pane Williamsi?“

Williams byl zmatený. Klekl si, snažil se zapálit oheň v kamnech a dal si přitom načas. „Jo?“ zeptal se nakonec. „Byl jsem rozčilenej. Už ani nevím, co jsem řek.“

Steven se na Williamse pronikavě zahleděl a jeho tmavé oči ho usvědčovaly ze lži.

„Pro koho ste povídal, že děláte?“ zeptal se Williams.

„Jsem vyšetřovatel inspektorátu Sci-Med,“ odpověděl Steven.

„A co je to za vyšetřovatele?“

Steven vytáhl z podpaží zbraň. Nenamířil ji na Williamse, jen ji nechal ležet na dlani. „Vyšetřovatel, který je ozbrojený,“ dodal.

Williams vyvalil oči. „Ježíši,“ vykřikl.

„Vláda Jejího Veličenstva má jen krůček k tomu, aby vyhlásila výjimečný stav, a to všechno proto, že nemůžeme přijít na to, odkud se ten virus bere. Vy o tom víte víc, než jste řekl, a to mě zlobí, pane Williamsi. Povězte mi, co víte.“

Výhrůžka měla očekávaný efekt. Williams, který nedokázal spustit oči z pistole, vykoktal: „Tak dobrá, prokristapána. Jen dejte tu věc pryč. Řeknu vám všechno.“

Než Williams spustil, musel si nejdřív odkašlat a sebrat se. Steven trpělivě čekal.

„Byli to dva Američani,“ začal Williams. „Najali Maureen a ještě jednu ženskou.“

„Na co?“

„Jednalo se o ošetřování, budou se prej starat o dva nemocný lidi.“

„A proč vybrali zrovna je? Vaše žena už přece byla v důchodu.“

„Potřebovali speciální služby. Maureen a ta druhá ženská byly obě sestřičky trénovaný na infekci. A sestry z infekce jsou dneska ceněný nad zlato. Řekli jim, že je to moc důležitý.“

„Řekli jim taky, co těm dvěma pacientům je?“ zeptal se Steven.

„Přesně ne, ale nařídili jim, aby při ošetřování zachovávaly největší opatrnost.“

„Ale proč by někdo, kdo má všech pět pohromadě, takovou práci vzal?“

Williams se podíval na zem a pak řekl téměř neslyšně: „Tři tisíce liber pro každou, to byl ten důvod.“

Teď byl zase překvapený Steven. Tiše hvízdl. „A součástí úmluvy bylo, že o tom nesmějí nikomu nic říct?“

Williams přikývl.

„Co to bylo zač, ti Američani?“

„To nevím.“

„Jak jim zaplatili?“

„V hotovosti a dopředu.“

.’Kde byli ti pacienti?“

„Někde v horách nad Capel Curig. Ani to neměly nikomu prozradit, ale Maureen mi tohle řekla.“

Steven na Williamse chvíli mlčky hleděl. Ten si zakryl rukama oči a začal vzlykat. „Teď o ni přijdu. Nikdy jsem ani na minutu nevěřil, že se něco takovýho může stát. Chtěli jsme za ty prachy jet do Austrálie za Malcolmem a jeho ženou. Už jsme je deset let neviděli.“

„Máte pořád ještě naději,“ řekl tiše Steven. Co potřeboval, to dostal, takže už nebylo nutné hrát si na tvrdého chlapa. Toho muže mu bylo líto. Nejspíš to vypadalo, že ten vítaný příspěvek do Williamsovy domácnosti padne na pohřeb jeho ženy.

„Řekla vám Maureen něco o pacientech, které ošetřovala?“ zeptal se.

Williams zavrtěl hlavou. „Povídala, ať se jí na to radši neptám.“

„Co ta druhá ošetřovatelka? Nejmenovala se náhodou Mair Jonesová?“

Williams přikývl. „Jo, je to vona. Vodjela na Mallorku. Počítám, že měla nahnáno, že ten virus taky dostane. Chtěla si naposledy užít slunce, pro případ, že k tomu dojde.“

Jen pro ten případ, pomyslel si Steven.

„Dáte si hrnek čaje?“ zeptal se Williams.

„Rád.“

Když se Steven vrátil do auta, zatelefonoval noční službě ve Sci-Med a informoval je o Mair Jonesové. Žádal, aby ji vyhledali na Mallorce a dopravili ji pokud možno ihned zpátky do Británie.

„Z jakého důvodu?“

„Má životně důležitou informaci o virové epidemii. Snažte se překonat všechny překážky a dostaňte ji zpátky pod jakoukoliv záminkou – nasaďte na to speciální jednotku, a když to bude nutné, ať ji třeba unesou.“

„Chcete mluvit s panem Macmillanem?“

„On je tam?“ vykřikl Steven a automaticky pohlédl na hodinky. Bylo po půl třetí.

„Je tady celou noc.“

Macmillan se ozval: „Dunbare, kde jste?“

„Jsem ve Walesu. Vy nějak dlouho ponocujete.“

„Měli jsme dlouhou schůzi Národní rady pro mimořádný stav. Nemohli jsme se dohodnout, takže je to stále ještě otevřené.“

„To je dobře,“ oznámil mu Steven. „Maureen Williamsová není divoká karta. Je to kontaktní osoba.“

„Vy víte, jak to dostala?“ zvolal Macmillan.

„Vím jen to, že se nakazila od někoho jiného. Momentálně je to trochu komplikované.“ Pověděl Macmillanovi, co se dověděl, a také o nutnosti najít Mair Jonesovou.

„Myslím, že ministr vnitra je pořád ještě v úřadě,“ řekl mu Macmillan. „Promluvím s ním a zdůrazním mu, jak je důležité, aby byla nalezena.“

„Dobře.“

„Co budete zatím dělat vy?“

„Ráno se vrátím do nemocnice a uvidím, jestli paní Williamsová bude při vědomí.“

Steven se rozhodl, že pojede raději do Bangoru, než aby se vracel do Caernarfonu. Domníval se, že v těchto časných ranních hodinách najde hotel spíš ve větším městě, a to se také splnilo. Že by dostal něco k jídlu, na to nebyla naděje, ale aspoň bude mít na zbytek noci postel a koupelnu s horkou vodou. V pokoji byla elektrická konvice, sáčky čaje, kávy, cukru a sušené smetany a pár keksů. Dal si horkou koupel a pak povečeřel instantní kávu s dietními sušenkami. Naštěstí byl tak unavený, že rychle usnul a schoval si zbývající hlad až na ráno.

Odborný lékař, který měl na starosti speciální jednotku v Caernarfonské všeobecné, doktor Charles Runcie, už byl o Stevenově zájmu na případu informován. S úsměvem mu podal ruku. „Asi vám však nebudu schopen říct víc, než vám včera večer sdělil můj kolega Roger Morton,“ poznamenal.

„Zato já vám něco prozradím,“ řekl Steven. Seznámil Runcieho se svým zjištěním, že Maureen Williamsová není divokou kartou.

„Ošetřovatelská služba?“ zvolal Runcie. „Ale co se proboha stalo s jejich pacienty?“

„To právě musíme zjistit,“ prohlásil Steven. „Už se rozběhlo i pátrání po Mair Jonesové. Sem asi osobně nikdy nepřišla?“

Lékař zakroutil hlavou. „Myslím, že ne. Nebylo by jí to nic platné. Informace podáváme jen rodině.“

„Jaké jsou šance, že dostaneme nějakou informaci z paní Williamsové?“

„Špatné,“ odpověděl Runcie. „Upřímně řečeno, nevěřím, že by vydržela déle než –“

Zvenku bylo slyšet nějaký hluk, pak se rozletěly dveře a objevila se jakási žena. Měla uštvaný výraz a snažila se ze sebe setřást jinou ženu.

„Omlouvám se, doktore Runcie, ale tahle paní trvá na tom, že musí mluvit s paní Williamsovou. Prý si myslí, že ona něco ví o zmizení jejího manžela.“

‚.Obávám se, že paní Williamsová je v takovém zdravotním stavu, že nemůže přijímat žádné návštěvy,“ pravil klidně Runcie. Vstal ze židle. „Paní…?“

„Doigová, Karen Doigová. Nezlobte se, že jsem sem tak vtrhla, ale nic jiného mi nezbývalo. Dva dny se pokoušíme navštívit paní Williamsovou a už si nevím rady – oba dva si nevíme rady,“ dodala. Ukázala na člověka, který zřejmě v rozpacích postával v pozadí. „Tohle je Ian Patterson. Jeho žena Amy a můj manžel Peter zmizeli z výzkumné stanice u Capel Curig, kde pracovali, a paní Williamsová o tom má něco vědět.“

Runcie pohlédl na Stevena a řekl: „Je mi líto, ale zdá se, že se dnes ráno celý svět zbláznil.“

Stevenův pobavený odstup se rázem změnil, když uslyšel zmínku o Capel Curig. Pominul Runcieho omluvu a zeptal se: „Co je to za výzkumnou stanici?“

Teď se zase Runcie zatvářil pobaveně. Obrátil se na svou sekretářku, která se snažila trochu se upravit: „Claire, nemohla byste nám mohla přinést kávu?“

„Peter a Amy společně pracují pro společnost Lehman Genomics, na okraji Edinburghu,“ vysvětlila Kate. „Společnost je vyslala na výzkumnou stanici tady ve Walesu a teď oba dva náhle zmizeli. Jejich zaměstnavatel tvrdí, že spolu utekli, ale nám se to nechce věřit, dokud nezjistíme víc než to, co nám tvrdí lidé od Lehmanů. Rozjeli jsme se sem pátrat sami.“

„Jak s tím souvisí paní Williamsová?“ zeptal se Steven.

„Byla jednou ze skupiny čtyř lidí, kteří se asi před deseti dny zastavili v Capel Curig a vyptávali se na cestu k výzkumné stanici. Byli to dva Američani a dvě místní ženy a jedna z nich byla paní Williamsová. Podařilo se nám zjistit, že přinejmenším jeden z těch mužů byl Lehmanovým zaměstnancem, ale když jsme do toho podniku zavolali, popřeli, že by o tom cokoli věděli.“

Steven začínal tušit, že se jeho štěstí opět vrací. „Paní Doigová, vy ani netušíte, jakou službu jste naší zemi prokázali tím, že jste sem dnes ráno přišli.“

Karen nebyla jediná, kdo se zatvářil překvapeně, ale Steven už mezitím telefonoval do Sci-Med. „Potřebuju zjistit všechno o Lehman Genomics,“ požadoval.

Runcie musel odejít, ale dal Stevenovi svou pracovnu k dispozici, na jak dlouho bude potřebovat. Steven celých třicet minut podrobně vyslýchal Karen a Iana Pattersona a snažil se přijít na to, jestli je nějaká souvislost mezi onou společností a virovou epidemií. Neřekl o tom nic, ale bylo mu už jasné, že Peter Doig a Amy Pattersonová byli těmi dvěma pacienty, na jejichž ošetřování byly Maureen Williamsová a Mair Jonesová přijaty.

„To nemáte ani tušení, na čem Peter a Amy pracovali?“ zeptal se.

„Nesměli o tom s nikým mluvit,“ odpověděl Patterson. „U takových výzkumných podniků, jako je Lehman, je utajení velice důležité.“

„Jaké má vaše žena vědecké zaměření?“

„Je imunoložka.“

„Není viroložka?“

„Ne.“

„A Peter?“ obrátil se Steven na Karen.

„Má diplom lékařského laboratorního technika. Nastoupil do Královské nemocnice v Edinburghu, ale otrávilo ho, že je tam tak nízký plat. A pak se asi před devíti měsíci naskytla ta práce u Lehmana.“

Steven přikývl. „On zřejmě také nemluvil o tom, na čem tam pracuje?“

„Bohužel ne, ale mělo to nějaké pojmenování. Říkal tomu Projekt Sněhová koule. Možná, že si to pojmenování vymyslel z legrace sám. Nevím to jistě.“

„Moc vám děkuju,“ pravil Steven procítěně. Má pojítko, které hledal. Soubor na disketě se seznamem jmen příjemců chlopně byl nadepsán SNĚHOVÁ KOULE 2000. „Mohl bych vás dva požádat, abyste mi ukázali cestu k té výzkumné stanici?“

„Ale ona vyhořela,“ oznámil mu Patterson.

„V noci předtím, než jsme tam dorazili,“ dodala Karen. „V té době uvnitř nikdo nebyl. A přitom služební landrover, kterým Peter a Amy přijeli, tedy jeho kostra, tam byl pořád zaparkovaný.“

„Ale oni zmizeli?“ zeptal se Steven.

„Ano, ale nedovedeme si představit, jak. Policie se vyptávala ve všech místních taxikářských firmách, ale nezjistila nic.“

Stevenovi se začal svírat žaludek. Vůbec se mu nelíbilo, co slyšel, ale pokoušel se nedat to na sobě znát. „Myslím, že bych se na to místo přece jen rád zajel podívat,“ prohlásil.

„Nás to tam taky tak hnalo,“ poznamenala Karen.

„Zjistila policie, co zavinilo požár?“ zeptal se Steven.

„Neříkali,“ odpověděl mu Patterson. „Ale v té budově musela být uskladněna spousta hořlavin. Zbyla z ní jen spálená kostra.“

Stevenův tísnivý pocit se ještě prohloubil. „Není nutné, abychom tam jeli všichni. Co kdybychom se domluvili, že se pak sejdeme –“

„Ještě moment,“ přerušila ho Kate. „Vy jste nám pořád neřekl, co o tom víte vy. Kdo vlastně jste a co se to děje?“

„To máte úplnou pravdu a já se omlouvám,“ souhlasil Steven. „Ale jestli mi ještě popřejete chvilku strpení, slibuju vám, že vám potom povím všechno, co budu moct.“

Karen a Patterson váhavě svolili, teprve když jim Steven závazně slíbil, že se s nimi večer opět setká. Pak mu vysvětlili, jak se dostane k výzkumné stanici.

Jakmile Steven nasedl do auta, ihned zavolal Sci-Med a zeptal se, jestli už mají nějaké informace o Lehman Genomics.

„Je to solidní biotechnologická firma. Mateřská organizace je americká. V posledních letech jí vzrostl zisk o třicet procent, řada licencí na výrobky, vede si dobře na trhu. Silný výzkumný kolektiv, který se údajně zabývá transplantací zvířecích orgánů. Britskou odbočku vede Paul Grossart, někdejší docent biochemie na Leicesterské univerzitě. Je vám to k něčemu?“

„Transplantace zvířecích orgánů,“ opakoval pomalu Steven. „K tomu tam nejsou žádné podrobnosti?“

„Říká se, že v poslední době rozjeli velký zvířecí projekt.“

„To bych řekl,“ zabručel Steven. „Jmenuje se to Sněhová koule. Z Portonu nic nového o chlopni sestry Mary?“

„Ne. Co byste ještě chtěl? Říkají, že byla v pořádku. Byla v dobrém funkčním stavu a imunologicky jí perfektně vyhovovala.“

„Požádejte je, aby zjistili sekvenci DNA,“ řekl Steven. „Co nejrychleji.“

„Po čem to jdete?“

„Nechte je, ať nám to řeknou oni.“

„Dobře, vy určujete, kam se má střílet. Ještě něco?“

„Momentálně ne.“

„Slyšel jsem, že zvláštní jednotka našla Mair Jonesovou na Mallorce. Dnes večer by se měla vrátit do Británie.“

21

Steven jel podle pokynů, které mu dali, a o tři hodiny později už byl nahoře ve welšských kopcích. S ohrnutým límcem a s rameny sevřenými proti ostrému větru obhlížel ohořelé zbytky výzkumné stanice. Jeho dřívější stísněný pocit ještě více zesílil při pohledu na pokroucenou kovovou kostru landroveru.

Na rozdíl od Karen Doigové a Iana Pattersona, kteří v jeho nálezu na místě viděli záhadu, se obával, že dokazuje jediné: že odtamtud Peter Doig a Amy Pattersonová nikdy neodjeli. Určitě jsou – respektive jejich těla jsou – stále ještě tady. Policie nenašla žádné lidské pozůstatky, ale on měl podezření, že právě tak to pro ni bylo nachystáno. Když nenajdou nic podezřelého, nebudou se už o zbytek budovy zajímat. Ruina tam zůstane, ale stále bude vlastnictvím Lehmana, který ji nechá navěky nedotčenou. Steven zkoumal kamennou dlažbu, ze které už byly při prvním ohledávání odklizeny zřícené trosky, ale popel a saze se usadily ve všech spárách, takže se nedalo odhadnout, jestli se s některými kameny před požárem hýbalo. Začal ohledávat první z přízemních místností, ale když vyzvedl čtvrtý těžký kámen, rozhodl se, že to není práce pro člověka jeho ražení. Zavolal na pomoc místní policii.

Uplynuly dvě hodiny, než jeden ze strážníků, kteří prováděli výkop, vykřikl, že něco našel. Ukazoval do výšky lidský femur, jako by to byla čerstvě ulovená ryba. Veškerý hovor na chvíli ztichl a bylo slyšet jen vítr, který se proháněl mezi troskami. „Je jich tu víc,“ oznámil strážník téměř omluvně.

Stevena nijak nepotěšilo, že se jeho nejhorší obavy splnily. Jak se domníval, vyhořelá budova skrývala místo předchozí kremace.

„Téměř dokonalá vražda,“ usoudil inspektor, který velel operaci. Byl viditelně v rozpacích, že policie přehlédla možné vysvětlení, proč je tady stále ještě landrover.

„Ne,“ namítl Steven, který přihlížel, jak strážník vytahuje z jámy jednu kost po druhé a ukládá je na plachtu, rozprostřenou vedle. „Ba ne, tohle byla přirozená smrt.“

„Cože? Jak tohle můžete tvrdit?“

„Tohle jsou tělesné pozůstatky dvou výzkumných pracovníků, kteří sem byli posláni služebně. Myslím, že onemocněli stejným virem jako ten, co napadl Manchester – jak, to se mě moc ptáte. Byla jim poskytnuta odborná ošetřovatelská péče, ale oni přesto zemřeli. Jejich zaměstnavatelé si usmysleli zatajit jejich smrt tím, že je spálí, jejich pozůstatky pohřbí pod podlahou a pak že podpálí celou budovu.“

„Sakra, vy to máte všechno zatraceně propracované,“ ocenil ho inspektor. „Smím se zeptat, proč to všechno?“

„Zítra,“ řekl smutně Steven. „Zeptejte se mě zítra.“

Vracel se zpátky do Caernarfonu s těžkým srdcem. Bude muset ty novinky sdělit Karen Doigové a Ianu Pattersonovi. Byl s nimi domluvený, že se sejdou v hotelu poblíž zámku, ale teď se mu nechtělo říkat jim to na veřejnosti. Zavolal Charlesu Runciemu z Caernarfonské všeobecné, jestli by mu mohl poskytnout příhodnější prostředí.

„Moji pracovnu?“ zeptal se Runcie.

„To by bylo perfektní,“ souhlasil Steven. „Jestli vám to nevadí, byl bych rád, kdybyste byl při tom.“

„Jak si přejete,“ odpověděl Runcie.

Seznámit ty dva se skutečností bylo opravdu tak ohavné, jak si to Steven představoval. Kareniny oči, když jí sdělil, že Peter je mrtvý, mu zůstanou v paměti hodně dlouho. Potom se rozplakala a Runcie se ze všech sil snažil ji uklidnit. Ian Patterson zpočátku vypadal, že přijal zprávu o smrti své ženy téměř stoicky. Nehybně seděl na židli, beze slova se díval na podlahu, ale pak si Steven všiml, že mu z očí kanou slzy, a hrdlo mu sevřela lítost.

Karen i přes svou bolest stále uvažovala. „Jak si můžete být jistý, když tam byly… jen kosti a popel?“

„Já vím,“ souhlasil Steven. „Abychom měli úplnou jistotu, bude třeba provést analýzu DNA, ale všechny okolnosti svědčí o tom, že jsou to Peter a Amy.“

„Já tomu stejně nerozumím. Jak se mohli tím virem nakazit? A proč by se někdo snažil to zatajit a skrýt?“

„Myslím, že na to nám může dát odpověď Lehman Genomics,“ odpověděl mírně Steven. „Vlastně si myslím, že nám mohou dát odpověď i na to, jak k tomu viru přišel vůbec někdo.“

„Ten pacholek Paul Grossart!“ vybuchla Karen. „Ten celou tu dobu věděl, co se s nimi stalo! A nám chtěl nakukat…“

„Nakonec se z toho bude zodpovídat,“ ujistil ji Steven. „To vám můžu slíbit.“

Přemluvili Karen a Iana, aby v Caernafonu zůstali přes noc a vrátili se do Skotska až druhý den. Jejich prvním přáním bylo odjet domů okamžitě, ale Runcie je přesvědčil, že ani jeden z nich není v takovém stavu, aby podnikl tak dlouhou cestu; měli by počkat do rána. Nehledě na to, že s nimi před odjezdem bude chtít ještě mluvit policie.

Během rozhovoru s Karen a Ianem měl Steven vypnutý telefon. Jakmile jej znovu zapnul, už se hlásila Sci-Med se zprávou, že Mair Jonesová má přiletět z Palmy na manchesterské letiště v půl jedenácté večer. A jestli si s ní přeje mluvit? Steven v duchu usoudil, že po tom rušném dnu, který zažil, je to zřejmě poslední věc, kterou si přeje. Její význam v celé aféře se také po objevení Karen Doigové a Iana Pattersona snížil. Ale když už si s ní tolik lidí dalo takovou námahu, řekl nakonec, že na letiště přijede. Využil té příležitosti, aby si ověřil, že Sci-Med předala jeho požadavek ohledně stanovení sekvence DNA srdeční chlopně do Portonu.

„Analýza už probíhá. Oni se vlastně rozhodli provést takové ověření ještě předtím, než jste o to požádal. Takže budete mít výsledek dřív, než se dalo očekávat. Říkají, že u ní provedou test homologie, jakmile budou mít dostatek sekvenčních údajů, kterými by mohli nakrmit počítač.“

„Přesně o to jsem chtěl požádat,“ řekl Steven.

Letadlo z Mallorky mělo jen pár minut zpoždění. Mair Jonesová, drobná žena s pichlavýma očima a načerno obarvenými vlasy, byla předvedena do hovorny. Policie se zatím postarala o její zavazadla.

„Tak svých patnáct minut slávy už jsem si opravdu užila,“ prohlásila se silným velšským přízvukem. „A kdo jste vlastně vy?“

Steven jí to pověděl a legitimoval se. „Jak vám je?“ zeptal se.

„Hnusně,“ odpověděla, aniž by pochopila vlastní význam té otázky. „Vás by nenaštvalo, kdyby se vám v hotelu časně ráno objevili dva britští policajti a vyzvali vás bez jakéhokoliv vysvětlení, abyste je následoval?“

„Chcete říct, že nevíte, oč se jedná?“ zeptal se užasle Steven.

„Má to nejspíš něco společnýho s chudákem Maureen a s tou službou, co jsme spolu dělaly.“

Steven přikývl a řekl: „Včera jsme ještě neměli ponětí, jak Mauren Williamsová přišla k virové nákaze, ale pak jsem mluvil s jejím manželem a ten mi pověděl o té ošetřovatelské práci, do které jste byla také zapojena. Maureen nebyla v takovém stavu, aby nám mohla povědět, co jsme potřebovali. Zbyla jste jen vy.“

„Chudák Mau,“ vzdychla Mair. „Já jsem tak nějak podlehla panice a utekla jsem za sluníčkem, pro případ, že bych to třeba dostala taky.“

„Ale mohla jste si to odvézt s sebou,“ upozornil ji Steven.

Mair Jonesová zvedla ruce: „Jasně, já vím, já vím, ale já jsem prostě musela zmizet. Co se teď stane?“

„Potřebuju se vás zeptat na pár věcí.“

„Co chcete vědět?“

„Kdo byli vaši pacienti, co se jim stalo a kdo vám zaplatil abyste se o ně staraly.“

„Dostaly jsme zaplaceno na ruku a dopředu,“ potvrdila Mair to, co mu řekl Williams. „Naši pacienti byli jeden muž a jedna žena. Bylo jim oběma okolo třiceti let. Pete a Amy – řekli nám jen jejich křestní jména a jen to, že u nich byla zjištěná hrozně vzácná a hrozně nakažlivá virová infekce. Když jsme dorazily do Capel Curig, byli už na tom oba moc špatně.“

„Co se s nimi stalo?“

Mair vzdychla a podívala se na zem. „Umřeli,“ řekla tiše. „My jsme s Maureen dělaly, co se dalo, ale bohužel to nebylo nic platný.“

„A co potom?“

„Co jako myslíte?“

„Co se s nimi stalo potom?“

„Myslíte s jejich mrtvolama7’ vykřikla Mair, jako by jí položil nějakou neslušnou otázku. „To vážně nevím. Naše práce skončila, tak nás odvezli do Bangoru a tím to pro nás celý skončilo.“

Steven jí řekl: „Peterova žena a manžel Amy se tu včera objevili, takže jsem si mohl dát dohromady dost z toho, co se dělo. Přijeli je do Walesu hledat.“

„Ach bože,“ zděsila se Mair. „O tom jsme neměly ani tuchy. My jsme tak nějak předpokládaly, že to snad jsou manželé. Jeden z těch Amerikánů nám řekl, že to jsou vědci, co se nakazili při svým vědeckým bádání. Nesměly jsme se jich na nic ptát.“

„Peter má doma malou holčičku,“ dodal Steven.

„Ubohá děvenka,“ zamumlala Mair. „My jsme ale fakt nic nevěděly – ne že bysme byly mohly dělat něco víc, i kdyby ano.“ Chvíli mlčky uvažovala a pak se zeptala: „Zatknete mě?“

Steven zavrtěl hlavou. „Ne. Soukromá ošetřovatelská praxe není žádný zločin, i když jste patrně vy a vaše kamarádka byly do něčeho zločinného zatažené.“

„Znamená to, že můžu jít?“

„Musíte zůstat pod zdravotním dohledem,“ oznámil jí Steven.

„A nemusím vracet ty prachy?“

„Ne. Však jste si je zasloužila.“

Mair se smutně usmála: „Když uvážím, co se stalo s Maureen, tak myslím, že snad i zasloužila.“

Steven se rozhodl, že přespí v Manchesteru. Tušil, že se ráno bude muset vydat na sever a vyřídit to s Lehman Genomics, aby mohl vsunout do skládačky poslední součástku. Sněhová koule byla klíčem k celé epidemii a součástí toho projektu bylo, že vypustil na světlo světa nový virus. Než se však rozjede k Lehmanům, potřeboval ještě jednu informaci, a tou byla zpráva z Portonu. Uzavřel sám se sebou sázku, že to vysvětlí otázku, jak mohlo být tolik lidských srdečních chlopní infikováno tímtéž virem. Nepojede na sever, dokud to nebude vědět. Ale ať už budou podrobnosti jakékoliv, bude Lehmanova společnost za to, co způsobila, vyřazena z provozu a Paul Grossart, ředitel společnosti, půjde na dlouhou dobu do vězení. S trochou štěstí budou důkazy stačit na obvinění z vraždy.

Steven se právě holil, když zazvonil jeho mobil. Srdce mu poskočilo, že by to mohly být výsledky z Portonu.

Místo toho se ozval Charles Runcie. „Nevíte nic o Karen Doigové?“

„Ne. Co se stalo?“

„Právě mi volal Ian Patterson. Prý někdy v noci z hotelu zmizela i s jeho autem.“

Steven zavřel oči a bezmocně zasténal: „Do háje, to nám ještě chybělo.“

„Prosím?“

„Vsadím se, že jela na sever,“ řekl Steven. „Chce se dostat k Paulu Grossartovi dřív než policie.“

„Panebože, na tohle jsem nepomyslel.“

„To vám nikdo nemůže vyčítat, doktore.“

„Co budete dělat?“

„Chytím první letadlo, které tam letí, a budu doufat, že se ke Grossartovi dostanu dřív. Patterson asi netuší, kdy odjela?“

„Myslím, že ne. Říkal, že když sešel dolů na snídani a zjistil, že jeho auto je pryč, už tam nebyla.“

Steven zavolal Sci-Med a pověděl jim, co se stalo. „Chcete, abychom se spojili s edinburskou policií?“

„Ne,“ řekl Steven po chvilce uvažování. Nechtěl, aby Grossarta vyplašila policie, která by se mu objevila na prahu. „Je tam Macmillan?“

Steven slyšel, jak ho služba ohlašuje, a pak se ozval Macmillan. „Nic nového z Portonu?“ zeptal se ho.

„Zatím ne. Slyšel jsem, že máte problém?“ Steven mu pověděl o zmizení Karen Doigové. „Myslíte, že je to vážné?“ otázal se Macmillan.

„Ta paní je hluboce rozhořčená a přesvědčená, že Grossart je zodpovědný za smrt jejího manžela.“

„Tak moc, že by zamýšlela provést nějakou hloupost?“

„Těžko říct,“ odpověděl Steven. „Faktem je, že přijela do Walesu a vedla si tam velice energicky. Našla tu výzkumnou stanici a odhalila spojení s Maureen Williamsovou. To samo o sobě svědčí o tom, že je to velice odhodlaná a schopná dáma.“

„Sakra, z toho by mohl být průšvih,“ usoudil Macmillan. „Opravdu nechcete, abychom varovali tamější policii?“

„Ne. Já se pokusím dostat se tam dřív než ona. Chci se setkat s Grossartem a poslechnout si, co bude říkat, ještě než k němu dorazí policie.“

„Určitě budete mít štěstí.“

„Proč mi tohle říkáte?“ zeptal se Steven.

„Dneska je Štědrý den.“

„Do háje. Úplně jsem ztratil pojem o čase. Asi bych měl raději jet. Můžete mi poslat e-mailem údaje o firmě Lehman a o Paulu Grossartovi? Já si to cestou otevřu.“

„Ovšem. Mnoho zdaru.“

Steven musel vyrukovat se svým průkazem a se všemi zvláštními výsadami, které mu slíbil ministr vnitra, aby dostal místo v letadle do Edinburghu. Po dvaceti minutách letu, právě když popíjel pomerančový džus, ho zavolali do pilotní kabiny. Kapitán mu podal sluchátko a řekl: „To je pro vás. Priorita A1.“

„Dunbar,“ ohlásil se Steven.

„Tady je Clive Phelps z Porton Down. Stanovili jsme na té srdeční chlopni pár sekvencí DNA a výsledek je opravdu podivuhodný. Všechny imunologické testy svědčily pro to, že je lidská a pro pacienta perfektně vhodná. Ale ukázalo se, že ta zatracená tkáň vůbec není lidská. Podle DNA pochází z prasete.“

„Děkuju vám,“ řekl Steven a v duchu si poblahopřál k tomu, že vyhrál sázku. „Opravdu moc vám děkuju.“

„Dobré zprávy?“ zeptal se kapitán.

„Přímo fantastické,“ odpověděl Steven s úsměvem. Vrátil se na své místo, spokojený, že teď už je na místě poslední kousek skládačky. Nebylo žádným tajemstvím, že biotechnologické společnosti provádějí pokusy na prasatech s perspektivou jejich využití pro transplantace u lidí. Za nejvyšší výhru v tomto úsilí se považovalo vyšlechtění kmene s geneticky ovlivněným imunitním systémem, který by zaručoval, že lidští jedinci nebudou získané orgány odmítat. Vypadalo to, že Lehman měl úspěch tam, kde ostatní neuspěli, nebo měli přinejlepším jen částečný úspěch. Ale za jakou cenu! Nic není platné, když je cesta do pekla vydlážděna nejlepšími úmysly.

Steven usoudil, že bude nejvýhodnější zastavit se nejdřív v Lehmanových laboratořích. I když byl Štědrý den, byla tu možnost, že Grossart se potýká s výčitkami svědomí u svého pracovního stolu. Nařídil tedy taxikáři, aby ho zavezl do výzkumného centra na jižním okraji města. Na parkovišti stál jen jediný vůz, šest let starý Ford Escort bezpečnostní hlídky s kostkovanou páskou na zadním nárazníku.

„Nikdo tady není, brácho. Je Štědrej den.“

„Myslel jsem, že by tu mohl být pan Grossart,“ poznamenal Steven.

„Ten si podle mýho názoru zaslouží větší voraz než kdo jinej. Poslední tejdny vypadá jako strašidlo.“

„Díky,“ řekl Steven. „Tak já ho zkusím chytit doma.“

Dal taxikáři Grossartovu adresu domů a zeptal se ho: „Je to tady někde poblíž?“

„Ravelston Gardens? To je dočista na druhým konci tohohle podělanýho města,“ zavrčel šofér, který celou cestu od letiště zarytě mlčel.

„Tak to abychom už jeli,“ poznamenal Steven.

Když asi po půl hodině zahnuli do Ravelston Gardens, spatřil Steven asi o třicet metrů dál zelený landcruiser. Nařídil taxikáři, aby zastavil. „Tady to bude stačit,“ řekl. „Kolik to bude?“

„Podle taxametru třicet babek,“ odpověděl řidič. Obrátil se na Stevena s úsměvem, kterým si zřejmě chtěl zajistit spropitné.

„Tady máte čtyřicet,“ pravil Steven. „A kupte si za to k Vánocům trochu důstojnosti.“ Vystoupil z vozu a zanechal řidiče úvaze, jestli to byla lichotka, nebo urážka.

V zemi určitě jezdí tisíce zelených landcruiserů a asi je jich dost i v tak zazobaném prostředí jako toto, ale něco Stevenovi říkalo, že tohle je Petersonova toyota a že ho Karen Doigová přece jen předhonila. A když přišel blíž a spatřil na okénkách nálepky ochránců přírody, které si pamatoval z parkoviště Caernarfonské všeobecné, měl už jistotu. Tohle je komplikace, kterou by si s velkou radostí odpustil.

Z druhé strany ulice vrhl krátký pohled na dům s nadějí, že třeba někoho uvidí v předních oknech. Byl by rád získal aspoň nějaké ponětí o tom, co se tam děje. Jenže jedno okno mělo zatažené záclony a za druhým stál velký vánoční strom. Hlavní problém byl v tom, že si Steven nebyl jistý, v jakém duševním rozpoložení je Karen Doigová a za jakým účelem přijela do Grossartova domu. Jestli tím účelem je nelítostná pomsta, nerad by ji vyprovokoval k akci tím, že by ji poplašil.

Pomalu přešel kolem a všiml si, že po straně je vjezd do garáže, která je od domu odstíněna vysokým křovím. Možná by se tamtudy dal dům obejít nepozorovaně zezadu. Rozhodl se, že to asi bude nejvhodnější možnost. Přesvědčil se, že za ním nikdo nejde, přešel ulici a obrátil se zpátky. Ještě jednou se ohlédl, a když byl vzduch čistý, vklouzl do vjezdu ke garáži a dal se kolem křoví. Na chvilku se zastavil, pak se skrčil a pustil se do běhu dozadu kolem domu.

Lehl si na břicho a kolem rohu se plazil, protože se obával, jestli někdo není vzadu na zahradě, ale nebyl tam nikdo. Na zadní zdi bylo okno, pod kterým mohl snadno podběhnout, aniž by ho viděli, a pak už tam byl zadní vchod, kterým by mu snad mohl vniknout dovnitř. Chvíli ležel pod oknem a naslouchal zvukům uvnitř, ale bylo tam ticho, až příliš ticho. Spíš by ho uklidnily rozčilené hlasy a křik.

Zadní vchod tvořily moderní prosklené dveře, kterými by snad mohl nahlédnout dovnitř, ale jen ze strany, aby ho ještě kryl roh zdi a nebylo na něj vidět ze všech zadních oken. Celou minutu pozoroval, poslouchal a čekal, než usoudil, že není pravděpodobné, že by tam na něj tiše číhal někdo, koho nevidí. Natáhl ruku a opatrně stiskl kliku. Ulevilo se mu, když zjistil, že dveře nejsou zamčené a že se otvírají tiše. Vklouzl dovnitř a zavřel je za sebou. Okamžitě ucítil silný pach benzinu. Pocit, že se děje něco moc ošklivého, mu zrychlil pulz ještě víc, když se přiblížil ke dveřím do haly. Grossart má přece rodinu a dnes je Štědrý den. To ticho je hrozivé… A ten zápach… Už chtěl pokračovat dál, když mlčení přerušil hlas Karen Doigové.

„Tak už jste konečně přišel k sobě, co?“

Steven na moment myslel, že mluví na něj, ale pak zjistil, že hlas vychází z průčelního pokoje na levé straně. Opatrně přistoupil ke dveřím. Byly otevřené dokořán, takže mohl spatřit muže, o kterém předpokládal, že musí být Paul Grossart. Ležel na podlaze před vánočním stromem. Ruce měl svázané dozadu a na čele zaschlou krev. Z toho, co řekla Karen, vyrozuměl Steven, že se Grossart právě probírá z bezvědomí, které mu způsobila rána do hlavy. Oblek, který měl na sobě, byl nasáklý zřejmě benzinem z červeného plastového kanystru, ležícího u jeho nohou.

„Já jsem chtěla, abyste byl při vědomí,“ pokračovala Karen. „Chtěla jsem, abyste pochopil, proč tohle dělám. Byl můj Peter taky při vědomí, když jste ho zapálil?“

„To ne, to ne,“ vyjekl Grossart. „On zemřel na virus – oba dva na něj zemřeli. To vám přísahám. Dělalo se pro ně všechno, co bylo možné, až do konce.“

„Tak vy přísaháte!“ zasyčela Karen. „Zač asi myslíte, že stojí vaše přísaha, vy bastarde? Nakukal jste mi, že můj manžel utekl s jinou ženskou, a přitom jste celou dobu věděl… Vy jste to věděl, vyjeden hajzle!“

„Ne, ne, prosím vás, vy to nechápete. Ono se to všechno tak zvrtlo… Tohle jsem nikdy neměl v úmyslu.“

„To věřím, že ne, teď, když vám chybí deset sekund do pekla.“

Steven zaslechl kovový zvuk cigaretového zapalovače. Vřítil se do pokoje a křičel: „Ne, Karen, nedělejte to!“

Karen leknutím upustila zapalovač, ale ještě než k ní Steven doběhl, už ho zase zvedla. „Ustupte zpátky,“ varovala ho.

„Karen, uvažujte rozumně,“ naléhal na ni Steven. „Přišla jste o Petra a jste nemocná žalem, ale máte přece svou holčičku a ta vás potřebuje. Tohle nesmíte udělat. Nechte spravedlnost, ať si s ním poradí.“

„Přeju si, aby shořel, jako nechal shořet mého Petera,“ procedila Karen mezi zuby. „Chci, aby jeho děti byly na Štědrý den bez tatínka, stejně jako Kelly.“

„To vám nepomůže, abyste se cítila líp,“ přesvědčoval ji Steven. „Pomsta nikdy není sladká. Bude vám chutnat jako jed a skončíte tak, že toho budete po zbytek života litovat.“

Teprve teď se na něj poprvé podívala a on spatřil, že se jí do očí vkrádá pochybnost.

„Dejte mi ten zapalovač,“ požádal ji měkce.

„Jděte zpátky,“ vyzvala ho s novou rozhodností.

„Podívejte se,“ zakoktal Grossart ze země. „Já jsem neměl nic takového v úmyslu. Bůh ví, že ne.“

Steven spatřil, jak Karen znovu přiblížila palec ke kolečku zapalovače. „Karen, aspoň ho vyslechněte,“ naléhal. Palec zase ochabl.

„Podařilo se nám vypěstovat prasečí kmen s geneticky pozměněným imunitním systémem. Ta zvířata byla perfektními dárci pro lidské transplantáty,“ spustil Grossart.

„To byl ten projekt Sněhová koule?“ zeptal se Steven.

„Ano. Všechny laboratorní testy svědčily pro to, že jsme dosáhli vítězství, takže jsme přestřihli všechny zbývající rudé pásky. Získali jsme souhlas jednoho z koordinátorů v transplantačním registru.“

„Chcete říct, že jste ho podplatili, aby nabízel vaše srdeční chlopně jako vhodné lidské transplantáty,“ podotkl Steven pohrdavě.

„Když chcete,“ připustil Grossart. „Kristepane, provedli jsme na nich všechny testy, které existují. Vypadaly naprosto spolehlivě.“

„Jenže nebyly,“ dodal Steven.

„Ne,“ přisvědčil Grossart. „Jeden z našich amerických virologů našel v genomu našich prasat sekvenci DNA, která se zatraceně blízce podobala Ebole. Prasatům to neškodilo, ale bylo nebezpečí, že by se mohla náhle zaktivizovat v lidském organismu. Celou věc jsme okamžitě zastavili, ale pro pacienty, kteří už dostali chlopně, bylo už příliš pozdě.“

„A Peter s Amy?“ zeptala se Karen.

„Oni oba na tom projektu pracovali. Rutinní vyšetření krve ukázalo, že se v jejich tělech vytvářejí protilátky na nový virus, a to svědčilo o tom, že se jím nakazili. Rozhodli jsme se, že je na nějakou dobu pošleme pryč a budeme sledovat, jestli se z toho něco nevyvine. Proto odjeli na tu výzkumnou stanici ve Walesu. Bohužel, oba tím virem skutečně onemocněli. Hned jak ohlásili, že jim není dobře, vstoupili do akce dva z našich amerických spolupracovníků, kteří už na to byli připraveni, a jeli zajistit, aby jim bylo poskytnuto řádné ošetření a všechno, co budou potřebovat. Ale oni přesto oba zemřeli. Je mi to líto.“

„Líto!“ vykřikla Karen. „Ani jste nezařídili, abych se s ním mohla rozloučit.“

Grossart zakroutil hlavou. „To by bylo strašně nebezpečné. Vždyť se nakazila i jedna z těch dvou ošetřovatelek.“

„A je na tom moc špatně,“ doplnil Steven.

Grossart znovu zakroutil hlavou a řekl: „Jakmile se to začalo hroutit, bylo to, jako kdyby se ta záležitost vydala vlastní cestou. Zdálo se nám, že nemůžeme udělat vůbec nic, co by nějak pomohlo.“

S tím Steven zásadně nesouhlasil, ale raději mlčel, aby nepřiměl Karen ke škrtnutí zapalovačem.

„Petera je mi strašlivě líto. Byl to dobrý chlap – každý ho měl rád,“ pokračoval Grossart.

Ta vlídná slova jako by Karen přenesla přes emoční práh. Rázem z ní vyprchal hněv a nahradil ho nepřemožitelný smutek a žal. Upustila zapalovač, zakryla si rukama obličej a dala se do pláče. Steven ji vzal do náruče. Když se aspoň trochu vzpamatovala, poradil jí: „Jeďte domů, Karen. Kelly vás potřebuje. Musíte si začít budovat nový život.“

Mlčky přikývla a odešla, aniž by Grossartovi věnovala jediný pohled.

Steven Grossartovi uvolnil ruce, ale ten zůstal ještě chvíli sedět na podlaze a třel si zápěstí. „Vy mě snad chápete, ne?“ vyhrkl. „Jakmile byl ten džin z láhve venku, opravdu jsme nemohli nic dělat. Nikdy jsme nikomu nechtěli ublížit – naopak, snažíme se o záchranu životů, nechceme je brát. Byla to prostě taková… nešťastná záležitost.“

Stevenovi potemněly oči zlostí. „To se pletete,“ řekl suše. „Já vás naopak vůbec nechápu. Vy jste mohli udělat spoustu věcí, abyste chránili životy, ale to by bylo znamenalo, že vás za vaši chamtivost a nepoctivost stihne trest, takže jste radši byli zticha. Spousta lidí zbytečně umřela proto, že jsme nevěděli, odkud se berou divoké karty. To jste nám mohli říct vy, ale neudělali jste to.“

Grossart náhle vypadal jako králík oslepený reflektory auta.

„Vy jste věděli, co se tady děje. Znali jste lidi, kteří zemřou, a nechali jste to tak. Ta znalost z toho činí zlý úmysl. Vy i všichni ti chamtiví bastardi, čímž myslím vaše kolegy, budete obžalováni z vraždy.“

„Vy tomu nerozumíte,“ blekotal Grossart a pomalu vstával ze země.

„Dejte se trochu do pořádku, než zavolám policii,“ vyzval ho Steven. „Kde máte ženu a rodinu?“

„Jsou u Juniny matky. Musel jsem jí říct, co se stalo.“

„A ona to taky nepochopila, že?“ pravil Steven ironicky. „Jděte se převléct.“

Steven přistoupil k telefonu a Grossart se zatím nejistě postavil. Přitom však zavrávoral a skácel se pozpátku na vánoční strom. Sahal po větvích, ale podařilo se mu pouze zachytit rozvod elektrického osvětlení a strhnout strom dolů. Steven uslyšel ránu, otočil se a viděl, co se stalo. Rozběhl se Grossartovi na pomoc. Kabel, který Grossart držel v ruce, se přetrhl a jiskra z elektrického zkratu způsobila, že benzinové výpary, které Grossarta zahalovaly, vyšlehly v plameny.

Steven zacouval zpátky a zakryl si oči před horkou vlnou, která ho zasáhla. Když pak znovu viděl, spatřil před sebou Grossartovu pohřební hranici. Zavolal telefonem hasiče a zatím se snažil dusit plameny, jak mohl, s pomocí hasicího přístroje, který našel v kuchyni. Podařilo se mu lokalizovat požár na prostor okenního výklenku, ale pak se hasicí přístroj vyčerpal a on musel přejít na kbelíky vody z kuchyně, když předtím vypnul elektrický proud.

I když Grossartova smrt byla nehoda, určitě při vyšetřování dojde na nepříjemnou otázku, jak to, že byly jeho šaty nasáklé benzinem. Odpovědi mohou přivést Karen Doigovou do vězení. Steven se rozhodl, že to nedopustí. Na chvilku ponechal doutnající hranici jejímu osudu a zašel do zahradní kůlny. Doufal, že tam najde různé zahradní nářadí. Vybral z něj těžkou motorovou pilu, zanesl ji do domu a položil ji na kuchyňský stůl vedle červeného kanystru. Ať si z toho vyšetřovatelé vyberou, co budou umět.

Steven zavolal Macmillanovi a podal mu informace o tom, co se stalo.

„Udělal jste dobře,“ pravil vážně Macmillan. „S tím Grossartem je to škoda –já bych dal přednost jeho ukřižování. Ale budou další.“

„A budou?“ zeptal se Steven. Ta otázka v sobě obsahovala nevyřčenou narážku na minulé politické krycí zásahy v takzvaném veřejném zájmu.

„Slibuju, že ano,“ odpověděl Macmillan. „Tady nedopustíme žádné ústupky. Sci-Med se o to plně zasadí. Máte mé slovo.“

„I když se to strýčku Samovi nebude líbit?“

„Přesně tak,“ ujistil ho Macmillan.

„No dobrá.“

„Jo, a Stevene?“

„Ano?“

„Veselé Vánoce.“

Když Steven zavěsil, začal uvažovat, kde stráví Vánoce. Za Jenny jet nemohl, protože ještě přibližně deset dní nebude mít jistotu, že nechytil virus, takže může docela dobře zůstat v Edinburghu.

Najít na Štědrý večer místo k pobytu nebylo snadné. Trvalo mu půldruhé hodiny, než našel hotel, kde byli ochotni ho ubytovat pod podmínkou, že nebude toho večera ani nazítří vyžadovat večeři. Steven si řekl, že hlavní je mít kam složit hlavu, a pak vyšel ven, aby si obstaral nějaké jídlo. Vrátil se do svého pokoje navíc i s lahví ginu a několika toniky, pro případ, že by hotelový bar zabrala nějaká soukromá společnost. Dole u recepce koupil taky náruč novin, aby se zorientoval, co se děje ve světě.

Na druhé straně The Times našel článek nadepsaný „Zneuctěný poslanec doznává svou chybu“. Psalo se v něm, že William Victor Spicer, kterého vbrzku čeká soud pro zabití člověka, který ho vydíral, přiznává, že úmyslně překroutil význam rozhodnutí, které učinila doktorka Caroline Andersonová, tehdy ředitelka Veřejné zdravotní péče ve městě, pro vypuknutí infekce. Nyní uznává, že působení doktorky Andersonové při krizi bylo naprosto bezchybné a že dokonce obětovala život v boji za záchranu životů manchesterských obyvatel. Rád by se touto cestou omluvil jejím přátelům a rodině za utrpení, které jim způsobil.

Steven se prvně po mnoha dnech usmál. Spočinul hlavou na opěradle křesla a vzhlédl k bezvýrazné obloze. „Zdravím tě, Caroline,“ zašeptal. „Šťastné a veselé Vánoce, lásko.“

Doslov

Downing Street,

Londýn

„Velvyslanec Spojených států amerických, pane.“

„Děkuji vám, Ellen. Pojďte dál, Charlesi. A přeji vám šťastný Nový rok.“

„Vám také, pane předsedo vlády,“ odpověděl Charles Greely, vysoký, uhlazený vyslanec u britského dvora. Elegantní světle šedý oblek zdůrazňoval jeho hladkou snědou tvář.

„Byl jste o Vánocích doma?“ zeptal se předseda vlády.

„Ano, byl, pane. Nemohl jsem odolat svodům Kalifornie na konci prosince.“

„Předpokládám, že chcete hovořit o požadavku, který jsme vznesli na vaši vládu ohledně tě Lehmanovy aféry,“ řekl předseda vlády a pokynul Greelymu, aby si sedl.

Američan se posadil, ale celé jeho chování prozrazovalo určité rozpaky. „Vskutku, pane předsedo,“ začal. Chviličku se odmlčel a zcela zbytečně si odkašlal. „Velmi podrobně jsme to o svátcích s prezidentem a jeho poradci probírali a věřte mi, pane, že jsem je nenechal na pochybách o tom, jak vážně britská vláda tuto záležitost posuzuje.“

„Nuže?“

„Nuže, pane, prezident si plně uvědomuje, jak těžká byla ta epidemie, a ani v nejmenším nechce podcenit to, co se stalo, ale byl by rád, pane… kdybyste mohl celou tu záležitost posoudit spíše jako věc soukromého sektoru, že totiž několik soukromých osobností zavinilo svou lačností vážné škody na životech a zdraví, které následovaly. Samozřejmě je naprosto pochopitelné, že si přejete, aby tyto osoby byly potrestány – a přísně potrestány – ovšem aby američtí občané byli zde ve Velké Británii postaveni před soud pro… zabití, to jste měl na mysli?“

Předseda vlády přikývl.

„Prezident by rád věděl, zda byste nemohl vzít v úvahu skutečnost, jak negativní publicitu by to pro obě naše vlády mělo?“

Předseda vlády se dlouze a upřeně na Greelyho zahleděl, a pak se zeptal: „A náš druhý požadavek?“

Greely se opět zatvářil rozpačitě. „Nuže, pane,“ začal váhavě. „Prezident by rád upozornil na to, že kdyby se Lehmanovi v USA odebraly veškeré licence, úplně by to tu společnost zničilo. Chápe, že odebrání britských licencí je naprosto ve vaší pravomoci, a také to, že se dá očekávat přerušení veškerých operací ve Spojeném království, ale se vší úctou žádá, abyste uvážil svůj názor na existenci Lehmanových podniků v USA.“

„Chcete asi říct, že v tom jsou velké peníze?“

„Promiňte, pane, ale nemyslím, že by to byla jen otázka peněz. Jsou tu i jiné faktory.“

„Jaké jiné faktory?“

„Lehmanovy podniky jsou jednou z největších biotechnologických organizací v USA a tím i ve světě. Když Lehmanovy podniky v USA zaniknou, zaniknou i tisíce pracovních míst po celém světě. Výzkumný potenciál takové organizace, když bereme v úvahu, že do jeho budoucnosti byl vložen kapitál ve výši mnoha milionů, je zřejmě nesmírný. Kdyby měly být jeho laboratoře zavřeny, znamenalo by to těžkou ránu pro celou lékařskou vědu.“

Předseda vlády chvíli na Greelyho mlčky hleděl a snažil se strávit to, co právě vyslechl. Pak se předklonil kupředu a řekl: „Pane velvyslanče, tato společnost zacházela s mou zemí tak, jak je zvyklá zacházet s mnoha zeměmi třetího světa – jako s laboratoří pro své výzkumy. Využila občany Spojeného království jako pokusná zvířata nato, aby naplnila své chamtivé cíle.“

Greely polkl, ale neřekl nic.

„Vím, že se mezi vědci říká, že jestli se něco může udělat, tak se to udělá, ať se proti tomu staví sebetvrdší zákony. Dobře, přijímám, ale chci, aby zaznělo hlasité a jasné poselství, že pokud to uděláte, stane se vám toto.“

Greely přikývl.

„Prosím, předejte panu prezidentovi mé poručení a mé pozdravy. Vyřiďte mu, že žádám, aby všechny Lehmanovy licence byly revokovány; aby veškerá aktiva, která ještě mají, předali jako kompenzaci rodinám, které utrpěly ztráty. A žádám, aby Vance a Klein byli postaveni před soud tady v Anglii. Vyjádřil jsem se jasně?“

Greely znovu polkl a pak řekl: „Ovšem, pane.“ Pomalu se zvedl. „Pane, vzhledem k rozdílným názorům obou našich vlád na daný problém, které podle mého názoru budeme moci časem vyřešit, a vzhledem k mimořádné harmonii, které jsme se vždycky těšili – myslíte, že existuje nějaký prostor pro kompromis, o kterém bych mohl prezidenta informovat?“

„Neexistuje,“ odsekl předseda vlády.

Greely se zarazil. Tohle nebyl diplomatický jazyk. „Tak tvrdý postoj, pane, vyvolává otázku –“

„Asi uvažujete o formulaci ‚jinak‘,“ řekl předseda vlády. „Můžete panu prezidentovi vyřídit, že pro vládu Jejího Veličenstva je toto záležitost prvořadého významu. Řekl bych, že je téměř stejně významná, jako je pro něj otázka globálního raketového systému obrany.“

Zdálo se, že Greely chvilku zcela přestal dýchat. Pak ale lehce přikývl, že pochopil, a odešel.

Po šesti hodinách se předseda vlády usmál nad poselstvím, které dostal. Zavolal Johnu Macmillanovi do Sci-Med. „Potvrdili svůj souhlas,“ sdělil mu. „Vaši rezignaci trhám na kousky.“

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai