Fentonova zima

Ken McClure

(2003)

Hodnocení:

*

Štítky:

Romány, Literatura světová

V nemocnici princezny Marie se začnou množit záhadná úmrtí a Tom Fenton, lékař, který se nedávno vrátil z Afriky zpět do deštivé Anglie, propadá pokušení pustit se do pátrání na vlastní pěst.

Ken McCLURE

Fentonova zima

Z anglického originálu Fenton’s Winter

přeložila Libuše Chocholová

Vydalo nakladatelství Alpress, s. r. o.,

v edici Klokan

Frýdek-Místek 2003

Vydání první v nakladatelství Alpress

Copyright © Ken Begg, 1989

Translation © Libuše Chocholová, 1996

ISBN 80-7218-846-1

Prolog

Mechanický pohon pomalu uzavřel dveře sterilizátoru. Jejich dokonalé utěsnění bylo pojištěno ještě pevným sevřením postranních krytů a hned nato začala vakuová pumpa odsávat zevnitř vzduch. Po čtyřech minutách ji automatický kontrolní systém zastavil a otevřel ventil. Do přístroje začala proudit vařící pára z centrálního nemocničního zdroje a teplota stoupala až na 126 °C. Vakuum zajišťovalo, aby pára pronikla i do těch nejnepatrnějších skulinek a štěrbinek sterilizovaného obsahu, předala tam svou skrytou horkost, a zničila tak veškeré stopy mikrobiálního života. Houževnatá pára vytáhla ven i ten nejdrobnější virus, ukrytý v nejzazším koutku záhybu. Nebylo před ní úkrytu ani úniku, neznala milosrdenství. Po dosažení požadované teploty se rozsvítilo oranžové světýlko a spustil se měřič času. Relé se zapínalo a vypínalo tak, aby se teplota udržovala stále na 126 °C.

Když proběhla asi polovina cyklu, vrátila se sestra Moira Kincaidová z oběda a svraštila obočí. Přistoupila ke sterilizátoru, který nikdo neobsluhoval, a vzala kartu, zavěšenou po straně přístroje. Ukazováčkem sledovala jednotlivé zapsané řádky a mračila se pořád víc. Poslední záznam zněl: devět patnáct; osm balíčků chirurgického obvazového materiálu, čtrnáct balíčků nástrojů, rukavice, pláště; normální cyklus; obsah vyzvednut v jedenáct třicet; podepsán J. MacLean. Žádný další záznam už nenásledoval, takže nebylo jasné, co bylo vlastně do sterilizátoru vloženo a kým. To byly hned dva prohřešky a Moira Kincaidová byla znechucena. V Nemocnici princezny Marie byla pověřena vedením Ústředního sterilizačního oddělení, což znamenalo, že měla vědět všechno o všem, co se jejího království týkalo. Potrpěla si na puntičkářské dodržování předpisů. Tyhle předpisy právě někdo porušil a ten někdo, rozhodla se, zažije moc nepříjemné odpoledne.

Zřízenec sterilizace John MacLean se vracel z oběda a pískal si, ale sotva uviděl kyselý pohled, který ho vítal, uvízla mu melodie na rtech.

„Stalo se něco?“ zeptal se opatrně.

Moira Kincaidová poklepala kartou na stěnu sterilizátoru a chvilku významně mlčela. „Tady běží autokláv, ale na kartě není žádný záznam.“

MacLean si s úlevou oddechl. „Tak za to já nemůžu,“ řekl. „Když jsem odcházel na oběd, byl prázdnej. A kromě toho tu ke sterilizaci nic nebylo.“

Moira Kincaidová vypadala zaraženě. „Takový dojem jsem měla taky,“ pronesla pomalu.

„Jestli to nebyl MacDonald, sestro.“

„MacDonald?“

MacLean se rozpačitě ohlédl. „Von si tu Harry někdy nechá vysterilizovat ten svůj aparát na vaření piva,“ vysvětloval vystrašeně.

„Až se vrátí, ať ke mně hned přijde,“ přikázala Moira Kincaidová, otočila se na podpatku a odpochodovala po dlaždičkách do své kanceláře.

Zavřela za sebou dveře a na chvilku se o ně musela opřít, než ze sebe dlouze vypustila zadržovaný dech. Byla ráda, že bude mít pár minut k dobru, než přijde MacDonald. Aspoň se trochu uklidní a srovná si věci v hlavě. MacDonaldovi musí pořádně zvednout mandle, ale tím to zřejmě skončí, protože po pravdě řečeno, MacLean a MacDonald jsou nejlepší zřízenci, které tu od doby, co převzala oddělení, měla. Nerada by některého z nich ztratila. Práce spojená s přípravou sterilního obvazového materiálu a nástrojů nevyžadovala vysoce kvalifikovaný nemocniční personál, stačila k tomu průměrná inteligence. Takže z celého jejího sedmičlenného týmu – pět žen a dva muži – nikdo kvalifikací moc nevynikal. Prvořadým úkolem však bylo zajistit, aby mezi nimi panoval soulad; vyloučit všechny žabomyší spory a vzájemnou nevraživost, dřív než se rozvinou, a stále zdůrazňovat, jak je jejich práce životně důležitá. Nesterilní balíček chirurgických nástrojů pro operační sál by znamenal skoro jistě infekci a smrt nevinných pacientů. A kdyby takový případ nastal, odnesla by si to jen jediná hlava: ta její. Z přemítání ji vyrušilo zaklepání na dveře. „Dále.“

„Chtěla jste mi něco, sestro?“

Moira Kincaidová se otočila na židli. „Pojďte dál, MacDonalde. A zavřete dveře.“ Hleděla mu upřeně do očí, dokud je nesklopil k zemi. „Dobře si zapamatujte tohle,“ začala. „Já osobně nemám námitky proti tomu, abyste si vysterilizoval v autoklávu ty své pivní instrumenty, ale na jedné věci trvám, a to si od teď zapište za uši: každé uvedení sterilizátoru do chodu musí obsluha řádně zaznamenat a podepsat.“

„Promiňte… ale já vám asi nerozumím,“ ozval se muž.

To Moiru Kincaidovou popudilo. „Autokláv číslo tři. Váš domácí pivovárek, člověče. Vůbec jste nezapsal zapojení.“

„Ale já ten autokláv nespustil,“ ohradil se muž.

„Tak kdo teda…“ Moira Kincaidová nedořekla, vyskočila a hnala MacDonalda před sebou do hlavního sterilizačního sálu. U sterilizátoru číslo tři se sešli s MacLeanem.

„Jak dlouho to má ještě trvat?“

„Asi tři minuty.“ Mlčky čekali, zatímco bezpečnostní systémy přístroje vysílaly do jeho silikonového mozku informace o situaci uvnitř komory. Sledovali, jak ručička tlakoměru klesá na nulu i mučivě pomalý sestup ukazatele teploty. Konečně se ozval bzučák a rozsvítilo zelené světlo povolující otevřít dveře.

„Fajn, tak se na to podíváme. Otevřte to.“

MacLean stlačil západku dveří a ocelové kryty uvolnily tlak na hermetický uzávěr. Vzduchotěsné spojení se slabým heknutím povolilo. Když se těžké dveře otevřely, vyhrnul se z nich zbytek páry a jako oblak stoupal vzhůru.

„Tak co je tam, Johne?“

MacLean neodpovídal.

Třeštil oči stále víc a víc, až mu nakonec selhal zrak a on se zhroutil na dlaždičky před sterilizátorem. V pádu narazil hlavou na roh dveřního krytu. Ozvalo se ošklivé zapraskání a z rány na čele mu začala na dlažbu prýštit krev. Moira Kincaidová s Harrym MacDonaldem mu chtěli honem pomoct, ale jakmile se rozplynula pára, jejich zájem o kolegu rázem vyprchal: uvnitř, v komoře sterilizátoru spočívalo, uvařené jako v tlakovém hrnci, mrtvé tělo muže.

MacDonald se dopotácel k nejbližší výlevce a vyklopil do ní oběd. Moira Kincaidová si zaryla nehty do tváří, jak se podvědomě snažila odpoutat od té hrozné podívané pozornost. Nic však nemohlo popřít fakt, že toho muže poznává. Ačkoliv mu od lícních kostí odpadávalo maso a oči byly koagulované, věděla naprosto jistě, že se dívá na mrtvolu dr. Neila Munroa z oddělení biochemie.

1

Skoro v každé místnosti oddělení biochemie postávaly hloučky, v nichž se probírala tragédie, Tom Fenton se však k žádnému z nich nepřipojil. Sklidil laboratorní stůl, umyl si ruce a navlékl si nepromokavý oděv.

Velká honda chytila na první pokus, takže jen zapnul světla a vyrazil do podvečerního dopravního ruchu. Když se blížil k centru města, nacpal se před něj dvoupatrový autobus. Musel prudce zabrzdit a trochu srovnat výchylku zadního kola, ale nijak ho to nevyvedlo z míry. Obratně prokličkoval hustým provozem v dopravní špičce na Princess Street a ani se neobtěžoval pohlédnout nahoru na hrad. Za ty dva roky, co pracoval v Edinburku, vynechal ten pohled poprvé.

Když vešel do bytu, bylo tam chladno a prázdno. „Jenny!“ zavolal a svlékal si přitom rukavice. „Jenny!“ Nahlédl do kuchyně, ale pak si vzpomněl, že Jenny má dnes dlouhou službu, a potichu zaklel. Aniž ze sebe stáhl ostatní součásti koženého oděvu, nalil si pořádnou sklenici whisky Bells a stoupl si s ní k oknu. Chvilku sklenicí pohupoval v ruce a sledoval uspěchané figurky dole, pak do sebe whisky hodil jediným rychlým pohybem. Palčivý pocit, kterým mu zaplavila hrdlo, mu udělal dobře. Náhle se prudce otočil a praštil prázdnou sklenicí do krbu; nemohl vydržet to strašné ticho. Ale téměř vzápětí se zastyděl za to, co provedl, a s tlumeným klením začal sbírat střepy. Jakmile s tím byl hotov, svlékl si kožený oblek, nalil si nový drink, usadil se do křesla a nohy si položil na lavičku u krbu. Když hladina whisky v láhvi klesla na polovinu, usnul.

Těsně po půl desáté probralo Fentona k mátožnému vědomí chrastění klíčů v zámku a otvírání dveří do bytu. Do pokoje vešla asi pětadvacetiletá blondýnka, které pod kabátem vykukovala ošetřovatelská uniforma. Na chvilku zůstala stát mezi dveřmi a pak řekla: „Bože, Tome, celou cestu domů jsem utíkala a teď ani nevím, co mám říct.“

Fenton pokýval hlavou.

„Je to tak příšerné, že si pořád myslím, že to nemůže být pravda. Jak někdo mohl… Nejde o nějakou absurdní náhodu?“

„Vyloučeno. Byla to vražda. Někdo nacpal Neila do autoklávu a zmáčknul ty správné knoflíky,“ odpověděl Fenton.

„Ale proč? Proboha, jaký k tomu mohli mít důvod?“

„Žádný. Musel to být blázen, šílenec.“ Fenton sundal nohy z lavičky a posadil se v křesle rovně.

„Dal sis něco k jídlu?“

„Neměl jsem hlad.“

„Já taky nemám, ale uvaříme si kafe.“ Jenny se sklonila a políbila ho na temeno hlavy. Jak se narovnávala, odstranila láhev whisky, kterou měl Fenton u křesla. Za pár minut byla zpátky se dvěma kouřícími šálky kávy. Fenton popadl ten svůj do obou rukou a pomalu upíjel, dokud rituál společného pití kávy znovu nenastolil pocit normality.

„Má policie nějakou teorii?“ zeptala se Jenny.

„Jestli má, mně se s ní nesvěřili.“

„Předpokládám, že v laboratoři mluvili s každým?“

„Nejmíň dvakrát.“

„A co bude teď?“

„Pojedeme dál, jakoby se nic…“ Fenton se zarazil v půlce věty a položil si ruku na čelo. Jenny se natáhla a ruku mu stiskla. Řekla tiše: „Já vím, Neil byl tvůj nejlepší kamarád.“

Tomovi Fentonovi bylo dvacet devět let. Na Glasgowské univerzitě absolvoval obor biochemie a pak v tomtéž městě nastoupil do Západní nemocnice jako biochemik se základní aprobací. O rok později se setkal s dívkou, která se stala jeho ženou. S Louisou. Louisini rodiče, jako vystřižení ze starého románu, s dceřinou volbou nesouhlasili, protože se jim zdálo, že Fenton nepochází z dost dobré rodiny, ale svatbě nedokázali zabránit. To mu darovalo nejšťastnější rok v jeho životě. Louisa ho svou něhou a šarmem vtáhla do kouzelného přediva lásky, která nezná hranic. Lásky, která se později proměnila v jeho neštěstí, když Louisa i s dítětem, které čekala, přišla o život při silniční nehodě.

Fenton byl k neutišení. Jako by zapadl do nekonečné bažiny zoufalství, které ho dohnalo až na samou hranici zdravého rozumu. Hrozilo dokonce, že ho svrhne přes ni. Nakonec ho čas, slzy a pořádné dávky whisky přivedly zase zpět mezi lidi, ale už jako někoho jiného. Šťastný a bezstarostný Tom Fenton byl nadobro pryč. Jeho místo zaujal nerudný a nepřístupný chlapík bez elánu a bez ambic.

Louisin duch ho neodbytně provázel celý další rok. A tehdy Fenton učinil své první důležité rozhodnutí. Přihlásil se na roční zahraniční stáž a za čtyři měsíce už byl na cestě do jedné nemocnice v Zambii.

Afrika mu prospěla. Během prvního roku se mu vrátil ztracený pocit sebejistoty a na Louisů už mohl myslet, aniž propadal zoufalství. Občas už o ní dokonce dokázal hovořit. Líbil se mu tamní život i podnebí, takže si smlouvu ještě dvakrát prodloužil a pobyl v Africe celkem tři roky. Potom však náhle došel k rozhodnutí, že je načase vrátit se do Skotska a navázat zase na svůj dřívější život. Panující ekonomické poměry a povážlivá situace státní zdravotní péče způsobily, že nemohl hned najít práci, a tak byl nejprve nucen vzít na rok místo asistenta výzkumného projektu, na který byl při Edinburské univerzitě vypsán grant. Teprve pak se dostal do své současné funkce v Nemocnici princezny Marie.

Po roce akademického poklidu byl pro něj náhlý návrat do náročných požadavků rušné nemocniční laboratoře trochu šokující. Nápor však zvládl a stal se z něho spolehlivý a svědomitý člen laboratorního týmu. Fakt, že Nemocnice princezny Marie byla dětským zařízením, ho uspokojoval. Zdálo se mu, že péčí o zdraví dětských pacientů aspoň nějak kompenzuje ztrátu vlastního dítěte.

Za rok dal dohromady zálohu na vlastní byt v městské čtvrti Comely Bank a jednoho krásného májového rána se do něj za pomoci Neila Munroa a dvou dalších kolegů z laboratoře nastěhoval. Byt se nacházel v nejvyšším patře úctyhodného činžáku, postaveného na přelomu století, a vyznačoval se vysokými štukovými stropy, které ho obzvlášť okouzlily. Okna byla obrácena k jihu a za těch vzácných příležitostí, kdy se v Edinburku vyjasnilo, dovolovala slunci zářit dovnitř už od poledních hodin. Odměnou za to, že musel k svému bytu zdolat čtyři patra schodů, mu byla nádherná vyhlídka. Když nastal podzim a on pozoroval, jak se dole ve žlutých slunečních paprscích těžce vznáší kouř z doutnajícího listí, připadalo mu, že pochopil, co chtěl Keats, který kdysi v této části města také bydlel, vyjádřit oním „závojem mlh a plodností vyzrálou“.

V posledním roce se Fenton sblížil s Jenny, která v nemocnici pracovala jako ošetřovatelka. Louise se vůbec nepodobala, ale od prvního okamžiku, kdy se s ní setkal, ho silně přitahovala. Byl to snadný, nenáročný a dobrý vztah. O svatbě se nemluvilo, Jenny se nicméně nastěhovala k němu do bytu a oba nechávali věci běžet, tak jak se vyvinou.

Jenny Buchanové bylo čtyřiadvacet. Narodila se v malé rybářské vesničce Findochty při Morayském zálivu a byla nejmladší ze tří dětí. Její otec, George Buchan, byl celý život rybářem. Když jí bylo čtrnáct, zahynul za bouře na moři a zanechal její matce Ellen na krku celou rodinu. Naštěstí to netrvalo dlouho, protože oba starší bratři, lan a Grant, začali brzy pracovat a nastoupili do rybářské flotily, aby jako jejich otec vyjížděli na lov ryb z přístavu v Buckie. Měli svůj vlastní člun, Margaret Ross, a postupně oblažili Jenny třemi synovci a dvěma neteřemi. Jenny sama po skončení školy odjela do Aberdeenu, vychodila ošetřovatelský kurz v Královské nemocnici a potom se posunula ještě dál na jih do edinburské Nemocnice princezny Marie. První rok bydlela v ubytovně pro ošetřovatelky, ale pak si s dvěma dalšími sestřičkami pronajaly byt a vedly v něm společný život v tradičním, příjemně bezstarostném chaosu.

S Tomem Fentonem se poznala v nemocnici na večírku a zaujal ji především tím, že mu zřejmě působilo upřímné potěšení jen tak s ní sedět a povídat si. Upoutaly ji na něm tmavé, smutné oči a rozhodla se, že musí zjistit, co se za nimi skrývá. Po třetí schůzce jí vyprávěl o Louise a jí se v té chvíli ozvaly v hlavě varovné signály. Jestli se Tom Fenton rozhodl zasvětit svůj život vzpomínkám na mrtvou ženu, ani ji nenapadne si s ním začínat. Ale ukázalo se, že si s tím nemusí tolik lámat hlavu. Po idylickém pikniku na pobřeží si ji Fenton odvedl k sobě domů a miloval se s ní tak něžně a pozorně, že se do něj zamilovala až po uši. Přesto se však rozhodla, že si musí vyjasnit, na čem je. Když jedné noci leželi ve tmě vedle sebe, otočila se k němu a prohlásila: „Já jsem Jenny, ne Louisa. Víš naprosto jistě, že si to uvědomuješ?“ Fenton ji ubezpečil, že ano.

Ještě než zazvonil budíček, probudil je déšť, provázený ostrým únorovým větrem. „Kolik je hodin?“ zeptal se Fenton.

„Sedm deset.“

„Jakou máš dnes službu?“

„Začínám ve dvě.“

„Chceš tím snad naznačit, že mám vstávat sám?“

„Přesně tak.“

„Panebože, slyšíš, jak leje?“

Jenny se zavrtala pod přikrývku.

Fenton se pomalu svezl na kraj postele a chvíli zůstal sedět s hlavou v dlaních. „Je mi děsně.“

Jenny se k němu natáhla a políbila ho na holá záda. „To máš z té whisky.“

„Chceš kafe?“

„Ano, prosím.“

Fenton se vrátil s dvěma hrnky a znovu se posadil na kraj postele, aby si kávu vypili spolu.

„Máš přes víkend službu na telefonu?“

„Zítra.“

Jenny postavila hrnek na noční stolek a vzala Fentona za ruku. „Budeš ale opatrný viď?“

Fenton na ni překvapeně pohlédl. „Jak to myslíš?“

„Sám jsi říkal, že Neilovi to musel udělat nějaký šílenec. Takže si dávej pozor, to je všechno.“

Fenton vypadal zaraženě. „Vidíš,“ zahučel, „na to jsem vůbec nepomyslel.“

Déšť šlehal Fentonovi do okénka přilby, když se na své hondě hnal ulicemi edinburského georgiánského Nového Města, přecpaného kancelářemi městských podnikatelů, lékařů a právníků. Povrch vozovky byl mokrý a hrozilo, že motorka při sebemenším pokusu o brždění dostane na dlažbě smyk. Pobláznění mašinami na dvou kolech, které okolo dvacítky prožívá skoro každý mužský, vydrželo Fentonovi natrvalo. Jeho vášeň k motocyklům nepolevila, až na krátké období, kdy podlehl svodům tepla a sucha uvnitř postaršího volkswagenu brouka. Mezi auty, která by si mohl při svých finančních možnostech dovolit, neexistovalo jediné, jež by mu dopřálo podobné pocity, jako míval tehdy, když se ručička na otáčkoměru jeho hondy vyšplhala až do červeného sektoru. Historky o tom, jak někoho načapali, jak si to městem uháněl v rodinném fordu pětasedmdesátkou, zbledly k bezvýznamnosti ve srovnání s Fentonovým postihem za to, že vjížděl do edinburského předměstí z Forth Road Bridge sto sedmdesátkou. Když mu dopravní policajti vypisovali pokutový blok, nedokázali úplně potlačit uznalé pohledy. Soudce ovšem toto nadšení rozhodně nesdílel. Málem mu zaskočilo, když uslyšel, ze je řidič stíhán za „překročení maximální povolené rychlosti o téměř 110 kilometrů za hodinu“. Jeho výtka, že člověk ve Fentonově věku by už snad mohl „mít trochu rozum“, Fentona ranila víc než celá pokuta.

Do nemocnice dorazil Fenton za dvě minuty devět. Vytlačil motocykl úzkou cestičkou po straně laboratoře a zaparkoval ho na malém dvorku pod stříšku z vlnitého plechu. Nemocnice princezny Marie, stojící v městském centru, se neměla kam rozrůstat a kde přistavovat nové budovy, a tak stejně jako univerzita řešila situaci skupováním sousedních parcel a domů. Oddělení biochemie sídlilo vlastně v jedné z řadových viktoriánských vil, které nemocnice získala asi před dvaceti lety. Vnitřek byl pochopitelně z gruntu přestavěn, ale vnější fasáda zůstala, jak byla, z kamene zčernalého roky okolního provozu.

Fenton otevřel tmavomodré dveře a ve vstupní hale si u plechových skříněk svlékl kožený oděv. Susan Danielsová, jedna z technických asistentek, ho zahlédla přes vnitřní skleněné dveře a otevřela je. „Shání se po vás doktor Tyson,“ oznámila mu. Fenton si zapnul bílý plášť, vystoupil po schodech k hornímu bytu a zaklepal na dveře s tabulkou „Přednosta biochemického oddělení“.

„Dále.“

Když Fenton vstoupil, vzhlédl k němu Charles Tyson přes brýle od stolu. „To je počasí, co?“

Fenton vyjádřil souhlas.

„Dneska tu budeme mít policii valnou část dne, jestli ne celý,“ poznamenal Tyson. „Budeme si muset koukat s prací nějak poradit i za jejich přítomnosti.“

„Jistě.“

„Požádal jsem, aby nám přednostně přidělili zástup, ale do té doby…“

„Jistě,“ přitakal znovu Fenton.

„Rád bych, aby sis promluvil s Neilovou laborantkou. Buď tak hodný, zjisti, na co je třeba dohlédnout a co udělat. Řeknu lanoví Fergusonovi, aby tě zatím zastoupil v hematologické laboratoři.“

Fenton přikývl a chystal se k odchodu. Když došel ke dveřím, Tyson ho zarazil: „Jo, ještě něco.“

„Copak?“

„Neilův pohřeb. Bude někdy koncem příštího týdne, až úřady uvolní jeho ostatky. Nemůžeme tam jít všichni, laboratoř musí zůstat v provozu. Co kdybys šel ty, pak Alex Ross a já?“

„Dobrá,“ odpověděl chladně Fenton.

Odešel chodbou v prvním patře do místnosti, která byla kdysi malou ložnicí, leč v době ne tak dávné se proměnila v laboratoř Neila Munroa. Začal vyprazdňovat zásuvky a zastavil se, až když objevil vlastní fotku, na níž držel právě ulovenou rybu. Vybavil si ten zážitek. V listopadu jeli s Munroem na ryby na Loch Lomond. Vyjeli z Edinburku v šest ráno, aby si v osm stihli v Balmaha vyzvednout najatý člun. Tuhle rybu, malou štiku, chytili toho dne u Endrickovy mělčiny prakticky na první návnadu a Munro ten okamžik zvěčnil na film.

Pak už žádné ryby nebraly a brzy po poledni se počasí pokazilo. Než se vrátili do Mac Farlanova kotviště, byli promočení až na kůži.

Fenton zastrčil fotografii do náprsní kapsy a dál probíral obsah stolu. Už měl v práci poslední zásuvku, když přišla Susan Danielsová. „Slyšela jsem, že přebíráte Neilovu práci,“ řekla. „Můžeme si promluvit?“

„Ještě tak pět minut a přijdu za vámi.“

Listiny na stole třídil do tří hromad. Na jedné byly Munrooyy osobní věci, na druhé laboratorní záznamy a na třetí „různé“. Osobní hromádka byla ze všech nejmenší: vědecká kalkulačka, diář Edinburské univerzity, ohmataný výtisk Biochemických hodnot v klinické medicíně od R. D. Easthama, pár pohlednic a hrstka per a tužek. Fenton to všechno vložil do velké obálky a fixem nadepsal „Neil“. To, co shromáždil jako „různé“, bylo určeno většinou do koše. Šlo hlavně o strojem psané oběžníky s pozvánkami na semináře a schůze a propagační obchodní katalogy. Zatímco Fenton čekal, až se vrátí Susan, začal se propracovávat hromádkou laboratorní dokumentace. Většinou se týkala nového automatizovaného analyzátoru krve, který mělo oddělení poslední tři měsíce přidělený k otestování. Neil fungoval jako styčný důstojník mezi společností Saxon Medical a příslušnými úřady, které udělují licence. Podle kopií zpráv, které Fenton našel, se při zkouškách nevyskytly žádné problémy. Předběžné i průběžné zprávy, které Munro podal, byly bezvýhradně kladné.

Fenton se soustředil na Munroovu osobní knihu laboratorních protokolů a snažil se v záznamech zachytit nějakou nit; nebylo to snadné, protože z nich nevyplývalo, z čeho zapsaná data vyšla a co znamenají. Munro měl, stejně jako ostatní vedoucí pracovníci, vlastní výzkumný projekt. K takové činnosti byli všichni vybízeni, ale vzhledem k nabitému provozu nemocniční laboratoře to obvykle mohlo být jen něco malého a nepříliš náročného. Fenton se přestal pokoušet o rozluštění údajů, přistoupil k oknu a zahleděl se ven. Pořád ještě pršelo, ale obloha se už začala trochu jasnit. Když se otočil zpátky, Susan právě vešla.

„Omlouvám se. Zase si mě předvolali policajti.“

Fenton přikývl.

„Zdá se mi, že to opravdu nemá žádný smysl. Kdo by chtěl Neila zabít?“ řekla dívka.

Fenton se znovu zadíval z okna. „Vtip je ovšem v tom, že ho někdo opravdu zabil.“

„Radši vám teda poreferuju, na čem Neil pracoval,“ navrhla Susan.

„Víte, jaký byl jeho vlastní výzkumný projekt?“

„To tedy nevím. Je to důležité?“

„Možná není. Jen jsem myslel, že to třeba budete vědět.“

„O tom on nemluvil, ale pravda je, že nad tím posledních pár týdnů trávil stále víc času.“

„Opravdu?“

„Poslední týden nebo tak nějak se na to dokonce tak upnul, že jsem se ho ptala, jestli se něco neděje.“

„A co on na to?“

„Jenom zakroutil hlavou a řekl, že to třeba nebude ani nic důležitého.“

Fenton kývl. Tohle bylo pro Munroa typické. Ačkoliv pár přátel měl, byl povahou samotář a nikdy necítil potřebu někomu se svěřovat, pokud to nebylo nezbytně nutné. V posledních týdnech se s ním Fenton ani moc nevídal. Vlastně se od chvíle, kdy se k němu do bytu nastěhovala Jenny, společensky stýkali jen málo. Ale to by se určitě zase změnilo v dubnu, až by začala rybářská sezóna.

„Vidím, že jste prováděli testy na Saxonově krevním analyzátoru,“ konstatoval Fenton a prohlížel si příslušné záznamy.

„Ve spolupráci s Nigelem. Ten nás instruoval, jak s ním zacházet.“

Nigel Saxon byl hlavním obchodním zástupcem firmy Saxon Medical, který se po dobu testování zapojil do práce oddělení. Byl to jako většina podobných agentů příjemný a vstřícný člověk. Skutečnost, že měl i velkorysou povahu a že to byl šéfův syn, z něj v laboratoři udělala populární osobnost.

„Zdá se, že se Neilovi ten přístroj zamlouval,“ konstatoval Fenton a pohlédl na Munroovu předběžnou zprávu.

„Všem se nám zamlouvá,“ podotkla Susan.

„V čem jsou vlastně jeho hlavní přednosti?“

Otevřela jednu ze skříněk na zdi a vyndala z ní hrst něčeho, co vypadalo jako kuličky z plastické hmoty. „Tadyhle tím se provádí testování,“ řekla. „Ty kuličky jsou vyrobeny ze speciální plastické hmoty. Když se s nimi dotknete pacientovy pokožky, naplní se díky vzlínavosti kapilár krví. Stačí jen malinké píchnutí, není třeba napichovat žílu.“

„Ale co ten objem?“

„Ten přístroji stačí, aby vyhodnotil standardní hodnoty.“

„Klobouk dolů,“ řekl uznale Fenton. „Jak daleko je teď testování?“

„Už jsme s ním skončili. Zbývá jen sepsat závěrečnou zprávu, kterou musí podepsat doktor Tyson.“

„Máte tady všechny údaje?“

„Data z poslední série testů mám ještě u sebe v sešitě. Odpoledne je přinesu.“

„Zajdu k vám dolů, rád bych ten přístroj viděl v činnosti. Máte ještě něco, co bych měl vědět?“

„Neil dělal nějaké speciální krevní testy pro doktora Michaelsona z oddělení metabolismu. Snad by bylo dobré, kdybyste se s ním spojil a promluvil s ním.“

Fenton přisvědčil a poznamenal si to do bloku na stole. „Ještě něco?“

„Na příští týden jsou vypsány dva bypassy. Neil měl při operacích zabezpečovat veškeré laboratorní záležitosti.“

To si Fenton také poznamenal. Pak se podíval na hodinky a navrhl: „Co kdybyste si zašla na oběd? Jestli si ještě na něco vzpomenete, dejte mi vědět.“ Susan se odešla najíst; on se také zvedl a znovu se vrátil k oknu, aby prozkoumal počasí. Pršet už přestalo.

Fenton si vyhrnul límec, aby ochránil obličej před ledovým větrem. Rozhodl se, že si odpustí nemocniční kantýnu. Tušil, že to tam bude jen hučet, jak se bude přetřásat Neilova smrt, a k tomu přibude ještě hromada čerstvých drbů z dneška. Dal se opačným směrem, i když si nebyl ani trochu jistý, kam vlastně jde. Zastavil se, když došel ke vchodu do parku. Vešel dovnitř, byl pod stromy docela sám. V červnu by byly rozlehlé travnaté plochy obsazené spoustou lidí, kteří si sem přicházeli v poledne sníst oběd jako při pikniku, ale za studeného únorového dne to tu zelo prázdnotou.

Nějaký pták vyprostil z mokré a větrem ošlehané trávy pěkného červa, popadl ho do zobáku a odletěl. Na smrti člověka je děsné to, že život jde klidně dál, jako by jí nebylo, pomyslel si Fenton. Došel až na konec parku. Když se vracel zase na ulici, pustil železnou bránu, až za ním hlučně zaklapla. Pak se začal rozhlížet po nějaké inspiraci. Zahlédl vývěsní štít Croftovy hospody a zamířil přes ulici k ní.

Jakmile vešel, obklopilo ho náhle takové ticho, že ho tváře ošlehané větrem začaly úplně pálit. Bez valného výsledku si prsty prohrábl vlasy a přistoupil k opuštěnému baru, aby si prohlédl uválený jídelní lístek. Barmanka si poklepávala propisovačkou o zuby.

„Klobásu s hranolky a jedno pivo k tomu.“

„Já jsem jenom přes jídlo, pití dostanete zvlášť,“ řeklo zasmušilé děvče s výrazem, který naznačoval, že tohle už opakuje aspoň po mi-lionté.

Fenton se obrátil na druhou dívku u baru. „Pivo, prosím vás.“

„Skol nebo Carlsberg?“

„Carlsberg.“

Z pípy vylezla jenom bublina pěny. „Sud je prázdnej.“

„Tak dobrá. Dejte mi tedy Skol.“

Fenton spatřil na zdi za barem ceduli, která hlásala: „Tento podnik byl v celoroční soutěži Daily News prohlášen za nejlepší restauraci.“ Nejspíš jenom majitelem, pomyslel si Fenton.

„Jéje, ahoj,“ ozval se za ním hlas. Obrátil se a spatřil Steva Kelly ho z transfuzní stanice. „To jsem nevěděl, že sem chodíš na oběd.“

„Jsem tu prvně,“ pravil Fenton.

„Já taky. Sedím tamhle u krbu. Přijď tam za mnou, až dostaneš jídlo.“

Fenton a Kelly seděli na židlích z umělé kůže před umělým krbem. Pozorovali, jak umělé plameny šlehají k ornamentům s koňskými motivy z umělé mosazi.

„Pivovary tyhlety podniky opravdu znamenitě zvelebují,“ poznamenal Kelly beze stopy úsměvu. Fenton se zakuckal pivem a Kelly se zasmál.

Fentonovi se pod vidličkou smekla klobáska a rozhodila brambůrky kolem dokola. Jeden přistál Kellymu v klíně a on si jej rychle hodil do pusy.

„Můžeš mít i ty ostatní, jestli na ně máš chuť,“ podotkl Fenton a odložil příbor.

„Děkuju, nechci, právě jsem to ochutnal.“

„Co sem přivedlo tebe?“ zeptal se Fenton.

„Rozkoukával jsem se tu v okolí, kam vzít na oběd jednu sestřičku z oddělení sedm.“

„Myslíš něco, kde by nehrozilo nebezpečí, že na tebe kápne žena?“

„Přesně tak.“

„No, klidu je v tomhle podniku opravdu dost.“

„To jo, ale neměl jsem právě v úmyslu ji hned taky otrávit jídlem.“

„To je tedy fakt.“

Pár minut mlčky popíjeli pivo a pak se Kelly zeptal: „Tak co myslíš, Tome, kdo je ten cvok?“

Fenton nespouštěl oči z plamenů. „To bych namouduši taky rád věděl.“

„Munro byl tvůj kamarád, ne?“

Fenton přikývl.

„Mrzíme to.“

Fenton se napil piva.

„Kdo převezme jeho projekty?“ zeptal se Kelly.

„Zatím zřejmě já.“

„Takže tu krev budeš chtít?“

Fenton se zarazil. „Jakou krev?“

„Munro mi v pondělí volal. Potřeboval od nás nějakou krev.“

„Radši s tím ještě počkej, než přijdu na to, k čemu ji chtěl.“

„Dobrá.“

„Dáš si ještě pivo?“

„Už ne.“

Vstali a zamířili k východu. „Mohli byste laskavě vrátit sklenice k pultu?“ vyzvala je lenivě unuděná barmanka.

„Nemohli,“ pravil suše Kelly. Odešli.

Fenton počkal, až si Kelly pozapíná kabát až ke krku. Sám na ochranu před větrem vtáhl hlavu mezi ramena. Kelly se zeptal: „Dáš mi tedy vědět ohledně té krve?“ Fenton přisvědčil a pak se rozešli.

Fenton byl rád, že má teď vítr v zádech. Když se pomalu vracel do nemocnice, opíral se o něj jako o polštář. Tentokrát nešel přes park, ale vzal to ulicemi se zástavbou viktoriánských domů. Byly to budovy z černého kamene, které v létě působily chladně, teď v zimě však temně a hrozivě. Holé větve stromů před jejich průčelími se zmítaly ve větru jako čarodějnice v agónii. Když docházel k laboratoři, musel počkat, dokud na cestičku vedle ní nezahne stříbrošedý ford. Jedno z předních kol zapadlo do hluboké louže a postříkalo mu nohy. Obrátil oči k nebi, ale pak si všiml, že vůz řídí Nigel Saxon. Saxon zastavil a se zkroušeným výrazem stočil dolů okénko. „Věřte mi, já strašně nerad.“

Fenton se usmál; na Saxona se člověk prostě nemohl zlobit. Počkal, až zaparkuje, a díval se, jak spěšně přeskakuje kaluže, aby ho dohonil. Saxon na každého působil jako prototyp vysloužilého ragbyového útočníka a také jím ve skutečnosti byl. Až asi do pětadvaceti let stále oddaně hrál za svou školu; pak si uvědomil, že k tomu, aby se mohl jít po zápase napít a oslavovat, nemusí nutně podstupovat dřinu při vlastní hře. Teď mu bylo dvaatřicet, začínal vypadat malinko omšele, byl si toho vědom a snášel to vcelku zvesela. Jakžtakž se mu podařilo schrastit skromný titul strojního inženýra a pak vstoupil do otcovy společnosti Saxon Medical. Tam jeho inženýrské schopnosti zcela ignorovali a víc si cenili jeho příjemné osobnosti a sebejistoty, které ho činily nepostradatelným v oblasti prodeje a styků se zákazníky. Saxon by nikdy neuznal, že jeho největší talent spočívá v tom, že nad ním zákazníci pociťují převahu; Fenton to pokládal za ironii.

„Máte na tváři rtěnku,“ upozornil ho Fenton.

Saxon hrábl do kapsy pro kapesník a přitom vytrousil na chodník hrst drobných. Když mu je Fenton pomáhal sbírat, upoutalo ho cosi, co nevypadalo jako mince, spíš jako stříbrný medailon s rytinou stromu. „To je pěkné,“ řekl a podal to Saxonovi. Najednou si překvapeně uvědomil, jak zpytavě na něj Saxon hledí. Jako kdyby mu byl právě položil otázku a teď čekal na odpověď.

Saxon si nepřítomně otíral tvář.

„Na té druhé,“ poradil mu Fenton.

Když přišli do laboratoře, čekali tam tři policisté. „Pan Fenton?“ zeptal se jeden z nich. Fenton přikývl. „Jestli se vám to hodí, rád by s vámi ještě jednou mluvil inspektor Jamieson.“

„Jistě, budu tady na stočtyřce.“

„Víte, já tomu pořád nemůžu uvěřit,“ přiznal se Saxon, když s Fentonem stoupali po schodech do prvního patra. „Pořád mám pocit, že se Neil najednou objeví.“ Fenton přikývl a snažil se nedat Saxonovi najevo, že si o tom nepřeje mluvit.

„Uvažoval jsem o tom, že bychom si spolu mohli pohovořit o analyzátoru krve,“ pravil Saxon.

Fenton odpověděl, že mu to chtěl právě navrhnout. Má domluveno se Susan, že se dnes odpoledne přijde podívat, jak přístroj pracuje.

Saxon se nabídl, že se k nim připojí, a chtěl vědět kdy.

„Jen co odbudu tu policii.“ Když Fenton zavřel dveře, slyšel už zase déšť bubnovat do oken. Nebe bylo jako z olova. Ohodnotil počasí jistým sprostým výrazem, pak vzal Munroův výzkumný zápisník a znovu se v něm zkoušel vyznat. Rád by věděl, kvůli čemu si Munro v transfuzní stanici objednal tu krev a co s ní chtěl vlastně dělat. Kelly mu neřekl, o jaké množství krve Neil žádal, a on se zapomněl zeptat. Zvedl telefon a požádal sekretářku laboratoře, aby se podívala na oficiální žádanku.

Zatímco čekal na odpověď, ozvalo se zaklepání na dveře. Byl to inspektor Jamieson se svým seržantem, na jehož jméno si už Fenton nevzpomínal. Naznačil jim, aby šli dál, že se jim bude hned věnovat.

„Který den jste říkal?“ ozval se z telefonu sekretářčin hlas.

„Pondělí.“

„Tak jsem si to pamatovala dobře. Ale nic tady nemám.“

„Jste si tím naprosto jistá?“

„Třikrát jsem to překontrolovala.“

„Tak jsem to možná spletl já,“ pravil zamyšleně Fenton. Neilova objednávka byla tedy soukromá, nešla obvyklými kanály. Začíná to být čím dál tím zajímavější. Uvědomil si, že na něj policista vyčkávavě hledí, a hodil to zatím za hlavu.

Hned při prvním setkání byl Jamieson Fentonovi nesympatický, i když pořádné nevěděl proč. Možná, říkal si, je mi nesympatický každý, kdo klade strašnou spoustu zcela nesmyslných otázek.

„Rád bych s vámi prošel některé z těch bodů ještě jednou, pane,“ začal Jamieson.

„Pokud na tom trváte.“

„Bohužel na tom trvám, pane.“ Bylo to řečeno s vemlouvavým úsměvem.

Aha, tak antipatie jsou vzájemné, pomyslel si Fenton.

Jamieson, který měřil stěží sto šedesát centimetrů, byl sice na příslušníka edinburské policie trochu malý, ale co mu chybělo na výšce, doháněl šířkou. Rozložitá ramena měl nacpaná v tvídovém saku; vytvářela solidní základnu pro silný krk a hlavu, která se vzhledem k hustému porostu šedivých vlasů zdála ještě větší, než byla. Pěstoval si malý zastřižený knírek a ten mu spolu s keprovými kalhotami a kostkovanou košilí dodával vzhled anglického majitele venkovské usedlosti, oděného na víkend. Hlas ho však prozrazoval. Zněl skotsky a agresivně.

Jak rozhovor pokračoval, rostlo Fentonovo přesvědčení, že odpovídá pořád dokolečka na tytéž otázky. Protože nevěděl nic o policejních metodách, štvalo ho to a dospěl k závěru, že to snad má být takový rutinní gambit: otravovat vyšetřovaného tak dlouho, až ho vyvedou z míry, a pak pátrat po rozporech v jeho výpovědi. Ještě víc ho štvalo, že s ním zřejmě zacházejí jako s nějakým laboratorním zvířetem. Odpovídal stále povrchněji a v duchu čím dál tím víc ztrácel trpělivost. Ovšem, že Neil neměl žádné nepřátele. On sám nemá nejmenší tušení, proč by ho někdo chtěl zabít. Jim se snad nezdá nanejvýš pravděpodobné, že zločin musel spáchat nějaký vyšinutý psychopat? Proč ztrácejí čas takhle pitomými otázkami? Copak policajti nemají ani trochu představivosti?

„Slečna Danielsová nás informovala, že doktor Munro byl v posledních pár týdnech něčím velice zaměstnán, abych použil její slova. Nemáte tušení, oč šlo?“ zeptal se Jamieson.

Fenton odpověděl, že neví.

„Slečna Danielsová se domnívá, že by to snad mohlo mít vztah k jeho vlastnímu výzkumnému projektu.“ Následovala pauza, jako by Jamieson čekal, že k tomu Fenton něco řekne. Když se tak nestalo, pokračoval: „A nevíte náhodou, co to vlastně bylo?“ Fenton opět pravil, že neví. „Ale byl jste přece přítel zemřelého, ne?“ Jamieson nasadil úsměv, o kterém Fenton tušil, že mu bude čím dál tím protivnější. „Ano, to jsem byl, ale na čem pracoval, to nevím.“

„Chápu, pane Fentone,“ pravil Jamieson opět s úsměvem. „Doktor Tyson mi naznačil, že budete dávat rozpracované úkoly doktora Munroa dohromady.“

Fenton připustil, že je to pravda.

„Jistě nás pak laskavě budete informovat, kdybyste snad objevil něco, co by nám pomohlo vytvořit si obrázek o duševním stavu doktora Munroa.“

Fenton sešel dolů a vyhledal Susan v hlavní laboratoři, což byl bývalý viktoriánský salon s arkýřovým oknem. Omluvil se za zdržení. Nigel Saxon už tam byl také a prováděl na přístroji nějaké úpravy podle Susaniných požadavků.

„Tak mi ten zázrak předveďte,“ požádal Fenton.

Susan vzala kuličku z plastické hmoty, kterou už Fenton předtím viděl, a podržela ji nad krevním vzorkem. „Za normálních okolností bychom tohle dělali u pacientova lůžka. Jen bychom mu prostě napíchli kůži jehlou. Teď ovšem používám konvenčně získaný vzorek.“ Dotkla se kuličkou povrchu krve a Fenton spatřil, že se naplňuje. „To je všechno, co je třeba,“ řekla. Vzala kuličku a vložila ji do přístroje. Stiskla tlačítko a analýza začala.

„To je zajímavé,“ řekl Fenton, „ale co se stane, když se změní teplota a dávkovač nabere krve víc či méně? To pak budou výsledky nepřesné.“

„V tom se právě mýlíte, starouši,“ usmál se Saxon. „Ta plastická hmota je speciální. Je termoneutrální; při změnách teploty ani nezměkne, ani neztvrdne. Je pořád stejná. No, co si o tom myslíte teď?“

Fenton připustil, že to na něj zapůsobilo. Saxon zářil uspokojením.

„Ten materiál stojí asi dost peněz,“ prohodil Fenton.

Saxon se zase usmál. „Vlastně ani tolik ne. Je jen nepatrně dražší než běžná plastická hmota.“

„Zřejmě musí mít obrovské možnosti využití i mimo medicínu.“

Saxon potřásl hlavou a řekl: „My jsme si to nejdřív také mysleli, ale pravda je, že není natolik pevná, aby mohla udělat díru do světa v oborech, kde se točí velké peníze, jako třeba v obraně nebo kosmické technologii. Takové požadavky ovšem medicína nemá. Vyrobili jsme z toho materiálu celou škálu zkumavek, lahviček a trubic, které nestojí o moc víc než běžné skleněné. Ale myslím, že jejich výhody ten malý rozdíl v ceně vyváží a že se nemocnice přeorientují na výrobky Saxon.“

„Tu umělou hmotu máte zřejmě patentovanou?“

„Ovšem,“ usmál se Saxon.

„Vypadá to na velkou trefu,“ odhadoval Fenton.

„Taky máme ten dojem. Věříme si natolik, že jsme Nemocnici princezny Marie věnovali zdarma vybavení, které vystačí na tři měsíce.“

„To od vás bylo velkorysé,“ řekl uznale Fenton.

„Nu, vy jste zase byli tak laskaví, že jste náš krevní analyzátor otestovali pro licenční komisi, takže tohle bylo to nejmenší, co jsme mohli udělat narevanš.“

V tiskárně to klaplo a vysunul se proužek papíru, který Susan utrhla z mechanického posunu. „A je to hotové,“ hlásila.

Fenton si vzal papír a podíval se na údaje. „Normální krevní hodnoty,“ usoudil.

„To byl kontrolní vzorek,“ vysvětlila Susan.

„Jak vypadají výsledky v porovnání s těmi, které nám dávají obvyklé analyzátory?“

„Jsou téměř identické, ale Saxonův analyzátor je dokáže vyhodnotit asi z pětiny krevního objemu a v polovičním čase.“

„Třeba by nám Saxon jednu z těch mašinek věnoval také jako reklamní vzorek,“ pokoušel ho Fenton a zajel jazykem do tváře.

Saxon se usmál a prohlásil: „I naše velkorysost má své meze.“

Susan podala Fentonovi složku papírů. „Tady máte poslední výsledky testů. Budete je potřebovat k té zprávě.“

Saxon se na něj obrátil: „Hrozně nerad na vás v téhle situaci naléhám, ale máte už trochu představu, kdy by ta závěrečná zpráva mohla být hotová?“

„Řekl bych, že tak koncem příštího týdne.“

Fenton se sebral a šel nahoru, ale u prvního schodu se zastavil, protože v šachtě schodiště spatřil kalužinku. Podíval se nahoru a viděl, jak z kupole právě padá dešťová kapka a jak potom žbluňkla do loužičky. „To nám ještě chybělo,“ zamumlal a šel sehnat do přípravny skla nějaký kbelík. Postavil jej na místo, kam dopadaly kapky, a pak se zastavil u vedoucího technika. „Alexi, teče nám střecha.“

„Už zase?“ zakroutil Alex Ross hlavou. „Je to sotva dva měsíce, co to opravili.“ Poznamenal si to do záznamníku a řekl, že to předá vedoucímu údržby.

Když se Fenton vrátil do své laboratoře, našel tam v pilné práci lana Fergusona, jednoho ze začínajících biochemiků. Jakmile Fenton vstoupil, zvedl hlavu a vysvětloval mu: „Doktor Tyson mě požádal, abych za vás zaskočil.“

„Ano, říkal mi o tom. Díky. Jak to jde?“

„Je to síla,“ usmál se Ferguson. „Ale myslím, že už je to všechno pod kontrolou. Na pár věcí byste se asi měl podívat sám, ale jinak je to v podstatě běžná rutina.“

Fenton zvedl dvě žádanky, které dal Ferguson stranou, a kývl. „Tohle zařídím,“ řekl. „Jestli chcete, můžete se vrátit ke své práci, já už to dodělám.“

Ferguson vstal a před odchodem uklidil laboratorní stůl. Už chtěl odejít, ale Fenton se ho zeptal: „Nezmiňoval se vám někdy Neil, že objednával krev z transfuzní stanice?“

Ferguson se otočil a zavrtěl hlavou: „Ne, nikdy.“

Fenton se už potřetí pokoušel dovolat doktoru lanu Michaelsonovi. Tentokrát měl úspěch. Zeptal se na speciální krevní zkoušky, které Michaelson požadoval, a ten mu vysvětlil, co má na mysli. „Můžeme ty testy o týden dva odložit, jestli se vám to kvůli těm událostem teď nehodí,“ navrhl Michaelson.

„Ale pro pacienta by asi bylo lepší, kdyby se to provedlo už tento týden, že?“

„To ano.“

Fenton si v duchu převedl požadované testy na pracovní hodiny. „Nějak to uděláme,“ slíbil. Potom se spojil s kardiologickým pracovištěm ohledně připravovaných bypassů a zjistil, že teď na ně čekají už tři pacienti namísto původních dvou. „To nejsou nejlepší zprávy,“ uvažoval. Opět se ho zeptali, jestli to laboratoř zvládne. „Někteří z nás se teď asi doma moc neohřejou,“ odpověděl, „ale nějak už si poradíme.“

Přestože Ferguson většinu ranních krevních testů už udělal, Fenton se celé odpoledne ani nezastavil. Zjišťoval, ze je to dobrá terapie, protože neměl možnost zaobírat se ničím jiným než prací, kterou prováděl. Ale o půl páté ho vyrušily vzrušené hlasy zezdola. Vyhlédl ze své místnosti a zeptal se jedné mladé laborantky, co se děje.

„To Susan,“ odpověděla dívka. „Udělalo se jí zle.“

2

Fenton pospíchal dolů. Susan Danielsová ležela na zemi před dámskými toaletami. Seběhl se kolem ní hlouček lidí a každý radil něco jiného. Pomozte jí vstát! Ne, nehýbejte s ní! Uvolněte jí šaty! Držte ji v teple!

„Co se jí vlastně stalo?“ zeptal se.

„Omdlela, když vyšla ze záchodu,“ řekl někdo.

„A krvácí!“ hlásil druhý.

„Už jsem poslal pro doktora Tysona,“ informoval Fentona Alex Ross. Tyson byl jediný kvalifikovaný lékař z celého kolektivu; ostatní byli čistě výzkumní pracovníci.

Fenton poklekl na zem k dívce a sáhl jí na čelo. Měla ho chladné a vlhké. „Neříkal někdo, že krvácí?“ zeptal se.

Liz Scottová, sekretářka laboratoře, k němu přiklekla a tiše řekla: „Na záchodě je na podlaze plno krve.“

Fenton sáhl bezvládné dívce pod stehna a zjistil, že má sukni mokrou a lepkavou. „Opravdu krvácí,“ konstatoval. „Přineste nějaké ručníky!“ Hlouček se rozptýlil. „Nebyla Susan těhotná?“ zeptal se Fenton Alexe Rosse.

„Jestli byla, nikomu nic neřekla,“ odpověděl hlavní laborant.

„Vypadá to na potrat,“ usoudil Fenton.

„Chudák holka.“

Kdosi podal Fentonovi hromádku čistých plátěných ručníků. Složil jeden a přitiskl ho Susan mezi nohy, pak udělal totéž i s druhým. Ulevilo se mu, když se objevil Charles Tyson a vystřídal ho. Vstal a všiml si, jak sebou jedna z mladých laborantek škubla při pohledu na jeho zakrvácenou ruku.

„Ztratila zřejmě hodně krve,“ pravil Tyson. „Budeme ji muset dopravit do hlavní nemocnice.“

Na pohotovosti předal Tyson Susan do péče dvou sester, které ji zavezly na vyšetřovnu. Tyson s Fentonem zatím čekali venku na dlouhé chodbě. Fenton si opřel hlavu o stěnu a natočil se, aby mohl chodbu přehlédnout po celé její délce. Na druhém konci, asi čtyřicet metrů od nich, leštil zřízenec linoleum elektrickým strojem, kterým vytrvale přejížděl z jedné strany na druhou. Pak se v jeho zorném poli krátce mihla sestřička v růžové uniformě prvního ročníku. Od vysokých viktoriánských stropů se odrážela ozvěna vzdálených dětských hlasů. Začal si prohlížet obrázky disneyovských postaviček, které byly v pravidelných rozestupech rozvěšené na stěnách, aby trochu oživily atmosféru. Jenže ty stěny byly tak vysokánské, že se na nich obrázky úplně ztrácely a vypadaly spíš uboze než povzbudivě.

Po chodbě k nim přispěchala postava v rozevlátém bílém plášti. Lékař spočinul očima na Tysonovi. „Je mi líto, pane kolego, nemohl jsem se sem dostat dřív. Museli jsme ke srážce s minibusem.“

Tyson neúčastně přikývl. „Je tamhle uvnitř,“ řekl.

Fenton viděl, že Tyson váhá, jestli nemá jít se sekundářem do ordinace; pak se však rozhodl nejít. Přece jen už lékařskou praxi nevykonával přes dvacet let.

Těžký vozík, který po chodbě tlačili dva zřízenci, se zrovna ve chvíli, kdy projížděl kolem nich, náhle stočil do strany a přinutil je stáhnout nohy pod sebe. Zřízenci to sváděli jeden na druhého. Tyson se podíval na hodinky a bylo vidět, že je nezvykle popuzený. „No tak, no tak,“ mumlal si. Uběhly další dvě minuty, než se objevila sestra se zřízencem. Nesli transfuzní aparaturu a zřízenec se prohýbal pod tíhou zelené plastikové přepravky se šesti lahvemi krve. Téměř se srazili se sekundářem, který právě vyrazil ze dveří. Nevšímal si jich a přistoupil rovnou k Tysonovi. Fenton viděl, že je mu trapně, a začalo se ho zmocňovat neblahé tušení.

„Hrozně lituju,“ řekl sekundář, jako by sám nemohl uvěřit tomu, co jim má sdělit. „Ale nepodařilo se nám ji zachránit.“

Fentonovi náhle vyrazil po celém těle pot. „Nepodařilo se nám ji zachránit.“ Přesně tohle mu oznámili onu strašnou noc, kdy zemřela Louisa. Ta slova mu zněla v hlavě jako ozvěna a znovu probouzela všechny emoce té pekelné chvíle. Když mu tenkrát tu zprávu zatelefonovali, běžel ulicemi v proudech deště a zoufale se snažil sehnat taxi, jenže počasí se postaralo o to, že všechny vozy byly beznadějně obsazené. Nakonec celé ty tři míle do nemocnice uběhl po svých, a když se objevil v denním jasu světel úrazového oddělení, kapala z něj voda. A to vše jen proto, aby se dozvěděl, že žena i dítě jsou mrtvy. Vybavoval se mu každý pór v obličeji sekundáře, který mu to sdělil, způsob, jakým si stále posunoval rámečky brýlí, a jak se většinou díval dolů na nohy. Teď jen čekal na další obvyklou větu –“Dělali jsme, co jsme mohli“, ale nedočkal se. Místo toho protrhl mlčení Tysonův hlas. „Co to má znamenat – nepodařilo se nám ji zachránit?“ zeptal se chraplavě.

Sekundář trochu zrudl v obličeji. „Lituju,“ řekl a zvedl obě dlaně v obranném gestu. „Zkrátka jsme nedokázali zastavit včas krvácení. Takhle je to jednoduché a tak hrozné.“

„Ale proč ne?“ žasl Tyson.

Sekundář učinil další bezmocné gesto. „Bojím se, že na tohle nebudeme znát odpověď dřív než po pitvě.“

Tyson se pomalu zvedl a prošel kolem sekundáře do ordinace. Fenton šel za ním. Sestra odstoupila od stolu, aby se mohli podívat na mrtvé tělo Susan Danielsové, velice klidné a velice bílé. Fenton si pomyslel, že se zdá mnohem krásnější, než jak mu kdy připadala. Jako bledá, křehká květina, kterou kdosi utrhl a nechal jen tak ležet. Nepotrvá dlouho a květina zvadne a odumře. Zaplavil ho nesmírný žal. Aby alespoň trochu ovládl své emoce, musel zaostřit zrak na nějaký světský a reálný předmět. Hleděl upřeně na tác s operačními nástroji.

Když konečně znovu zvedl oči, spatřil, že jedné ze sester stékají po tvářích slzy. Stiskl jí lehce rameno a pokynul jí, aby šla raději ven. Sám také za okamžik vyšel. Když čekal na Tysona, předstíral, že si pozorně prohlíží jednu z disneyovských figurek.

V pozadí slyšel Tysona, jak se s lékařem domlouvá na provedení pitvy. Pak najednou začal mít pocit, že už není sám. Shlédl dolů a viděl, že si ho prohlíží malý kluk v pyžamu. Teklo mu z nosu. Neříkal nic, jen se na něj jakoby tázavě díval. Fenton se ho zeptal: „Kde ses tu, človíčku, vzal?“

Dítě na něj pořád zíralo a pak řeklo: „Já chci k mamince.“

Fenton se začal opatrně vyptávat, jak se jmenuje, ale než mu to chlapec stačil říct, objevila se rozčilená sestra. „Timothy Watsone! Tak tady jsi!“ Popadla chlapce do náručí a vysvětlovala Fentonovi: „K tomuhle klukovi se stačí jen na okamžik otočit zády a v tu ránu je pryč.“ Chlapeček si strčil palec do pusy a přitulil se sestře k rameni.

„Tak ahoj, Timothy,“ zavolal za ním Fenton, když ho sestra odnášela pryč. Rozhodl se, že se vrátí do laboratoře sám a nebude už čekat na Tysona, který stále ještě o něčem zaujatě diskutoval se sekundářem z pohotovosti.

Když kráčel zpátky do staré vily, byla už venku tma a v kalužích, zbylých po dešti, se odrážely odlesky pouličních sodíkových lamp. Jen co přišel blíž, viděl u arkýřového okna hlavní laboratoře stát tři postavy. Všichni zřejmě čekali, jaké přinese zprávy o Susan. Jeden z nich, Ian Ferguson, sešel ke dveřím a otevřel mu. „Tak jak to s ní vypadá?“ vyptával se. Fenton vešel do haly a zjistil, že tam jsou všichni. „Susan je mrtvá,“ pravil tiše. „Vykrvácela.“

Ferguson a vedoucí laborant Alex Ross šli za Fentonem do přední místnosti, zavřeli za sebou dveře a ostatní nechali v hale. Fenton přešel přes celou místnost až k oknu a položil ruce na radiátor. „Panebože, to je ale zima.“

„Řekli ti, co to bylo?“ zeptal se Ross.

„Ne, myslím, že to sami nevědí. Budou ji pitvat.“ Fenton tušil, že jeho odpověď Rosse neuspokojila; obrátil se a podíval se na něj.

Ross se zeptal: „Byla to ale přirozená smrt, ano? Chci říct, nebyla zavražděna jako Neil?“

Fentona to šokovalo. „Panebože, na to jsem vůbec ani nepomyslel. Předpokládal jsem, že to je nějaká gynekologická záležitost.“

„Já taky,“ připojil se Ferguson.

„Asi máte pravdu,“ usoudil Ross. „To mi jen tak blesklo hlavou.“

„To je ale nápad,“ poznamenal Fenton a otočil se zase zpátky k oknu. Viděl, že už se zase rozpršelo.

V sobotu končila práce v laboratoři v jednu, jen Fenton, který měl službu, zůstal až do nedělního rána. Zvedl telefon, ohlásil do nemocniční centrály svoje jméno a číslo operátoru a oznámil jim, že se chystá jít na oběd. Sehnutý, aby se chránil proti poryvům větru, spěšně kráčel k hlavní nemocniční budově. Vyšel po schodech do jídelny personálu; byla poloprázdná. Rozhlížel se po někom známém, ale spatřil jen Moiru Kincaidovou ze sterilizačního oddělení, a ta už stejně odcházela. Když šla kolem něj, aspoň jí kývl na pozdrav.

Fenton si koupil salát zabalený v celofánu a odnesl si ho ke stolu u okna. Mohl odtamtud pozorovat stromy, ohýbající se ve větru, který dul s takovou silou jako snad ještě nikdy.

„Můžu si přisednout?“ ozvalo se za ním.

Fenton se otočil, spatřil Jenny a usmál se.

Jenny položila na stůl svůj tác a Fenton jí přidržel okraj, aby mohla vyprostit prsty. „To bylo dopoledne,“ stěžovala si. „U nás na oddělení to vypadalo jako na trhu,“ řekla.

Fenton se zasmál, ale nesledoval přesně, co říká. Přemýšlel právě o tom, že Jenny Buchanová je to nejlepší, co ho po dlouhém čase potkalo. „Ani jsem tě ráno neslyšel odcházet,“ poznamenal.

„Spal jsi. A připadalo mi, že by byl hřích té budit.“

Jenny se také dívala ven na déšť, který šlehal do černého kamene, poháněn zuřivým větrem. „Myslíš, že se ti podaří dostat se dnes večer domů?“ zeptala se.

Fenton pokrčil rameny, nespouštěje oči z deště. Právě se chystal odpovědět, když se mu ozvalo v kapse pípátko. Jenom tedy znovu pokrčil rameny. Jenny mu při odchodu kývla na pozdrav. Venku na chodbě zvedl telefon a zavolal ústřednu.

Ačkoliv se biochemická laboratoř zabývala převážně pacienty Nemocnice princezny Marie, vyšetřovala děti i pro jiné městské nemocnice. Fenton dostal informaci, že je na cestě krevní vzorek z porodnického oddělení Královské nemocnice. Šlo o stanovení bilirubinu u novorozenecké žloutenky. Seděl už v přední místnosti, když venku zaslechl klapání dieselového motoru. Věděl, že dorazili. Převzal od řidiče igelitovou tašku, podepsal příjem a odnesl si vzorek nahoru k analýze.

Jakmile měl vzorek založený pro první fázi rozboru, zapnul si rádio a vyladil Radio 3. Chmurná hudba jako by souzněla s šedí sobotního únorového odpoledne. Nastavil na analyzátoru parametry pro další stadium a měl před sebou patnáctiminutovou pauzu. Vydal se tedy chodbou do laboratoře Neila Munroa pro jeho pokusné záznamy. Na okna ustavičně bubnoval déšť. Usadil se a dal se do čtení. S uspokojením si při tom zvuku uvědomil, jak je v laboratoři teplo. Napadlo ho, jestli v dobách, kdy v tom domě bydlela zámožná viktoriánská rodina, byl vůbec někdy tak pohodlný. Teď už nebyly nikde na stěnách patrné stopy po krbech; jediná památka na původní instalace se zachovala na stropě, kde při opravě omítky zapomněli na růžici, na níž kdysi visel lustr. Jinak už byly všude na stropech zářivky, které neladily se štukováním.

Tiskárna analyzátoru zarachotila a vyhodnotila výsledky testů na bilirubin. Fenton si je prohlédl a porovnal se standardními hodnotami na grafu, pověšeném na zdi. „No tak, mladej,“ vyhledal si jméno na žádance, „Johne Taylore, věk tři dny, ty hned tak domů nepůjdeš.“ Zavolal výsledky do porodnice a požádal sestru, která je přijímala, aby mu je pro jistotu přečetla. „V pořádku.“

Musel konstatovat, že s Munroovými zápisy daleko nepokročil, spíš vůbec ne. Rozhodl se proto, že si uvaří kávu. Šel dolů do společenské místnosti zapnout elektrickou konvici. Když sestupoval po točitých schodech, slyšel, jak ve větru rachotí vstupní dveře. Zastavil se před jednou skříňkou a prohlížel si fotografii připevněnou na jejích dvířkách. Na lepicí pásce byla poznámka „Léto ’86“. Snímek udělali v červnu, když byla celá parta z laboratoře na pikniku. Pokud se Fenton pamatoval, byla to jedna z výjimečných příležitostí, kdy se ve Skotsku strefil plánovaný výlet do suchého a slunného dne. Příznivé počasí celou společnost úplně proměnilo, jak o tom svědčily rozesmáté tváře na snímku.

Fenton hleděl na Neila Munroa, jak se tam v pohodě usmívá – a teď je mrtvý; na Susan Danielsovou v tričku a kraťasech, mladou a bezstarostnou – a teď také mrtvou. Přemýšlel o její smrti a o tom, co říkal Alex Ross. Tohle snad přece nemohla být vražda. Ale ta myšlenka už byla jednou vyslovena; nedala se odehnat. Dva lidé z laboratoře a oba zavražděni? Avšak úvaha o takové možnosti, byť i letmá, zplodila další myšlenku, chladnější než ledový vítr, který se násilně dral dovnitř spárami okolo dveří. Jestli někdo zabil dva pracovníky laboratoře, neznamená to, že tím zabijákem může být někdo z jejího osazenstva? Někdo z těch lidí, kteří se smějí tady na té fotce? Ne, to je vyloučené.

Když už pil kávu, zazvonil telefon. Otočil se v židli a zvedl sluchátko. Tentokrát byly na cestě čtyři krevní odběry. Podobně zazvonil to odpoledne telefon ještě dvakrát, a tak měl stále napilno až asi do sedmi, kdy se zdálo, že už bude klid. Začal si pohrávat s myšlenkou, že by mohl zajet domů, a nakonec se rozhodl dát si na rozmyšlenou ještě půl hodiny. Před tři čtvrti na osm zavolal Jenny, že jede; potom informoval centrálu, kde bude, kdyby snad nefungoval operátor.

Jakmile otevřel dveře do bytu, uvítala ho vůně, linoucí se z kuchyně. Musel připustit, že je příjemné vrátit se domů do teplého, světlého bytu namísto do chladné a temné němoty, na niž byl uvyklý za dnů před Jenniným příchodem.

„Tak jak bylo?“ zajímala se Jenny.

„Spousta práce,“ odpověděl Fenton a s hekáním si zouval motocyklistické boty. „A ty?“

„Odpoledne bylo trochu klidněji, ale měli jsme jeden příjem na by-pass.“

Fenton si umyl ruce a sedl si s Jenny ke stolu.

„Mám ale jednu špatnou zprávu, Tome,“ řekla Jenny.

„Copak?“ chtěl vědět Fenton.

„Brzy přejdu na noční služby.“

Fenton se zatvářil otráveně. „Co to obnáší?“

„Čtyři noci sloužit, tři noci volno.“

„No, aspoň nevystydne postel,“ poznamenal Fenton. „Jeden z nás tam zřejmě bude vždycky.“

Jenny k němu přistoupila a objala ho kolem krku. „A budeme to hledět zařídit tak, aby tam pokud možno často byli dva.“

Dojedli a umyli spolu nádobí. S kávou se usadili ke krbu. „Podařilo se ti vyluštit něco z Neilových záznamů o výzkumu?“ zeptala se Jenny.

Fenton přiznal, že dosud ne, ale že na to také zatím neměl moc času.

„Myslíš, že Neil šel po něčem důležitém?“

Fenton pokrčil rameny. „To se nedá říct, dokud ty záznamy nevyluštíme, ale rád bych věděl, k čemu potřeboval tu krev.“

„Krev?“

Fenton jí pověděl o Munroově požadavku na transfuzní stanici a o tom, že svou žádost nepodal úřední cestou.

„Ale proč by to dělal?“

„To je další otázka, na kterou neznám odpověď.“

„Když o tom uvažuju, tak mám dojem, že to byl celý Neil. Nechával si dost věcí pro sebe, ne?“

Fenton souhlasil a mocně zívl. Jenny se usmála a zeptala se: „Má to snad být nenápadná narážka?“

Fenton jí dal pusu na čelo a navrhl: „Hajdy do postýlky?“

„Prima nápad.“

Právě když si Fenton stahoval druhou ponožku, zapípal od židle, přes kterou měl přehozené sako, operátor. Nešťastně se popadl za hlavu a pak pohlédl na Jenny, která už byla v posteli. „Panebože, oni snad vidí na dálku.“

Fenton si upevnil řemínek helmy, zastínil si oči před světlem z místnosti a podíval se z okna. Z jeho výrazu Jenny usoudila, že pořád prší.

„Buď opatrný.“

* * *

Fenton se vrátil až v šest ráno. Jenny už vstala a oblékala se do uniformy. Když Fenton vešel, přestala se zapínáním šatů a přistoupila k němu. „Mizerná noc?“ zeptala se a objala ho kolem krku.

„Jedno za druhým.“

I navzdory únavě pocítil Fenton vzrušení z Jenniny blízkosti. Vášnivěji políbil na rty a cítil, že po prvním překvapení na něj reaguje.

Když se od sebe odtrhli, hlesla Jenny. „V šest ráno za chladného zimního dne?“

„Kteroukoli hodinu a za jakéhokoli dne,“ odpověděl Fenton a znovu ji k sobě těsně přivinul.

Jenny se zachichotala. Fentonova ruka jí vklouzla shora pod uniformu a tam nahmatala její plná, teplá ňadra. Převalil ji zády na postel, a když jí ústa přitiskl na rty, cítil, jak se jí svaly v obličeji uvolňují. Rty se jí rozestoupily a on jí bloudil jazykem v poddajné, teplé jeskyni úst. „Já tě chci,“ zamumlal.

„Já ti to věřím, věřím ti,“ smála se Jenny a zápolila se zipem jeho kalhot, aby ho osvobodila. Nadzvedla zadeček, aby jí mohl napůl stáhnout kalhotky, a pak zvedla kolena, zatímco on nad ní poklekl a stáhl je úplně. Jak se nad ní nakláněl, cítila mezi lýtky jeho erekci. „Miluju tě, Jenny Buchanová, ví bůh, že tě miluju.“ A něžně jí přejel rukama vzhůru po vnitřní straně stehen.

Jenny se podívala na hodinky. „Povinnost volá,“ povzdechla. Od Fentona se nedočkala žádné odpovědi. Zvedla se na loktech a pohlédla na něj; tvrdě spal. Tiše vstala, upravila si uniformu, ještě jednou se na něj s úsměvem podívala, políbila ho lehce na čelo a odešla.

* * *

Na středu odpoledne svolal Tyson schůzi do společenské místnosti. Vítr a déšť, které už celý týden bičovaly Edinburk, stále ještě nepolevily. Když se Tyson rozhlížel, jestli jsou tam všichni, okna v rámech jen drnčela. Chyběl ještě Fenton, který dokončoval nějaký urgentní krevní test, ale nakonec se dostavil dřív, než pro něj stačili poslat. Hned jak vešel, všiml si zasmušilých tváří Tysona i inspektora Jamiesona.

„Máme už k dispozici pitevní protokol Susan Danielsové,“ prohlásil Tyson. „Inspektor Jamieson ho oficiálně dostal dnes ráno. Susan neměla potrat, jak si někteří z nás mysleli. Nebyla těhotná. Zemřela proto, že jí přestaly fungovat normální mechanismy srážlivosti krve. Dostala podle všeho masivní dávku dosud neurčené antikoagulační látky, a tak jakmile se u ní vyskytlo nepatrné vnitřní krvácení, nebylo prostředku, který by je zastavil. Těžko si představit, že by si takovou drogu aplikovala sama, takže zůstává jediná možná alternativa – že byla zavražděna.“ Tyson se odmlčel a nechal odeznít vzrušený šepot. Fenton se podíval na Iana Fergusona a ten mu pohled oplatil. Už je to tady, ta noční můra byla pravdivá.

Jamieson vstal a vyjádřil slovy to, čeho se všichni báli. V nemocnici byly spáchány dvě vraždy a obětmi byli v obou případech pracovníci biochemického oddělení. Jelikož to zatím vypadá, že ani jedna z vražd neměla osobní motiv, je třeba počítat s možností, že se po nemocnici volně pohybuje psychopatický vrah, který cítí obzvláštní zášť k této laboratoři. Závěr své řeči Jamieson adresoval všem: „Určitě není nutné to zdůrazňovat, ale má-li někdo z vás sebemenší podezření, sebeneurčitější dojem, sdělte to, prosím, policii. Budeme zde. Neexistuje nic, co by bylo příliš bezvýznamné.“

O možnosti, že by vrahem mohl být docela dobře někdo z laboratoře, se sice nehovořilo, ale ta myšlenka stejně každému vrtala hlavou. Skupina byla malá: i se dvěma umývačkami laboratorního skla jich bylo jen šestnáct. A u nikoho se neprojevovaly žádné podivné rysy, které by mohly zavdat příčinu k podezření. Jeden druhého dobře znali, aspoň měli ten dojem.

Uplynul další den a práce v laboratoři pokračovala jako normálně. Bylo to nezbytné; atmosféra se však dramaticky změnila. Nenucená dobrá nálada, která z laboratoře dělala místo tak příjemné k práci, přes noc úplně vyprchala. Neil Munro a Susan Danielsová byli pryč a na jejich místo nastoupil strach a podezíravost. Policisté přicházeli, odcházeli a zase se vraceli, aby stále a znovu kladli tytéž otázky. Tím se napětí ještě zvyšovalo.

Páteční pohřeb Neila Munroa srazil Fentona duševně znovu na dno. Když spouštěli Munroovu rakev do hrobu, proháněly se po zpustlém hřbitově neúnavný vítr a déšť. Vichr odnášel hlasy modliteb a hrstky hlíny, necitelně dopadající na víko rakve, se téměř vzápětí měnily v bahno. Tyson, Ross a Fenton, kteří tu zastupovali laboratoř, zašli po pohřbu do blízké hospody a mlčky tam upíjeli whisky. Vzadu po krku jim ještě stékala voda a na botách měli nalepenou mokrou trávu ze hřbitova.

Fenton dorazil domů v šest hodin a Jenny už na něj čekala. „Bylo to tak hrozné?“ zeptala se, když viděla jeho obličej.

„Bylo,“ přisvědčil tiše Fenton.

„Chceš zůstat doma a babrat se v tom, nebo si někam vyjdeme?“

Fenton chvíli uvažoval a pak rozhodl: „Jde se ven. Někam, kde je hodně rámusu.“

Byl pátek večer a hledání hlučného podniku v Edinburku jim nedalo moc práce. Vybrali si hospodu na západní straně Princess Street, která slibovala: „Dnes večer živá hudba.“ Prorazili si davem cestu k baru a Jenny pozorovala proměny Fentonova obličeje, jak se marně snažil přilákat pozornost barmanky. Neznala jinou tvář, která by byla nadána takovou mluvností. Oči mu v jedné chvíli jiskřily dobrou náladou a vmžiku se dokázaly proměnit v jezírka smutku. Jeho široká a dobře tvarovaná ústa jako by stále pátrala po nějakém důvodu k chlapeckému smíchu, který na něm milovala nejvíc. Když se otočil od baru, rychle se usmála, aby zamaskovala skutečnost, že ho pozorovala. „Koukej, tady,“ volal Fenton a ukazoval loktem, „tihleti zrovna odcházejí.“

Jenny uviděla pár, který se už chystal vstát, a zamířila k jejich stolu. Fenton ji následoval se sklenicemi ve výši ramen, aby mu do nich někdo nevrazil. Čas od času prohodil: „Dovolíte, prosím?“ Posadil se a pozoroval páteční večerní osazenstvo. Skupiny děvčat, skupiny mladíků, všichni předstírající náramné zaujetí vlastními rozhovory, ale pohledy vystřelované do stran je usvědčovaly. Sem tam někdo osamělý, toho však většinou zajímal spíš alkohol než společnost. A párečky, staré i mladé.

Střídavé a nesouvislé melodie a zvuky náhle rozrazila masivní stěna elektronického rámusu, který rázem znemožnil jakoukoli konverzaci. „Propusť mě,“ dožadoval se podobaný mladík prostřednictvím svého superzesilujícího mikrofonu a svíjel se ve svých černých kožených kalhotách. Na basovém bubnu bylo gotickým písmem napsáno „Synové Satana“. Fenton si s Jenny vyměnil útrpný pohled. Hlava mu třeštila už jen z toho hluku. Viděl, že Jenny hýbe rty, ale nedokázal z nich přečíst, co říká. Písnička skončila, ale v uších jim v náhlém tichu ještě zvonilo. „Mám pocit, že je mi sto let,“ poznamenal Fenton.

„Pojďme odtud,“ navrhla Jenny. Dopili a zvedli se k odchodu, právě když se podobaný mladík chystal otevřít druhou frontu.

Když se vyprostili z kouře a hluku, vítr se ztišil a vzduch svěže a sladce voněl. Kráčeli po ulicích, které ještě nestačily oschnout. „Obávám se, že pán tvého věku už přece jen potřebuje spíš něco intelektuálně povznášejícího,“ s úsměvem pravila Jenny.

Chvíli se procházeli a pak se stočili na širokou a rozlehlou georgiánskou třídu, kde byla většina domů přeměněna v hotely. Všechny spolu navzájem sváděly neonovou bitvu, aby přivábily návštěvníky. Vybrali si hotel Emerald. Bar nebyl přeplněný a hlavně byl klidný. Na stolech byly lampičky se zelenými stínítky a stěny měly dubové obložení jako v knihovně nějakého venkovského sídla.

„Jak to vypadá v laboratoři?“ zeptala se Jenny.

„Příšerně,“ odpověděl Fenton. „Nikdo nic neříká, ale podezíravost jen kvete. Ráno mi jeden z těch mladých přinesl hrnek kafe a představ si, že jsem si vážně pohrával s myšlenkou, jestli ho, až odejde, nemám pro jistotu vylít do umývadla.“

„Ale nemůže tím vrahem být přece jenom někdo zvenčí?“

„Já si to taky myslím, ale policie se zřejmě soustřeďuje právě na laboratoř.“

„A jaký je tedy tvůj názor?“ Fenton potřásl hlavou. „Nemám fakticky ani to nejmenší tušení.“

V pondělí se tajemství, které se policie i nemocnice snažily utajit, náhle a dramaticky provalilo. Scotsman hovořil o „záhadných úmrtích v nemocnici“, zatímco Daily News už psaly o tom, „že chodbami nemocnice se plíží maniak“. Telefonní linky byly celý den blokovány voláním vyplašených příbuzných, kteří si chtěli zprávy ověřit. Tyson si svolal osazenstvo laboratoře a všechny varoval, ať se koukají vyhnout rozhovorům s reportéry a nezhoršují situaci. Oficiální verze měla znít, že dva pracovníci laboratoře zemřeli za podezřelých okolností a že policie věc vyšetřuje. Ven nesmí proniknout žádné detaily. Jenže o detailech vědělo v nemocnici příliš mnoho lidí. V úterý se v novinách objevily titulky „Horor ve sterilizátoru“ a „Dívka umírá v tratolišti krve“.

Představa psychopatického vraha, který se volně pohybuje v městské nemocnici, podněcovala fantazii redaktorů všech novin po celé zemi. Rozhlasoví a televizní reportéři se snažili přimět k rozhovoru každého, kdo měl k Nemocnici princezny Marie i ten sebevzdálenější vztah. V televizi se objevil velitel edinburské policie ve slavnostní uniformě a ujišťoval vyděšenou veřejnost, že policie má situaci plně pod kontrolou a že se dá očekávat brzké zajištění pachatele.

Osobní mínění inspektora Jamiesona však nebylo s optimismem jeho nadřízeného tak úplně ve shodě. Policejní rutina se bude dotud míjet účinkem, dokud se ve vraždění neobjeví nějaká stopa logiky nebo motivu. Jedinou nadějí bylo, že sebejistota vraha poroste, a tím se nějak prozradí. Byla tu ovšem možnost, že se zabiják podobně jako Jack Rozparovač prostě zastaví; Jamieson by však na to svou penzi nevsadil. Urychleně byly natištěny speciální propustky, které měly zamezit v přístupu morbidním zvědavcům, a rozdány zaměstnancům a jejich rodinným příslušníkům, bez nich se nikdo nedostal přes policejní kontroly u vchodů.

Fenton právě vysvětloval Saxonovi, že se vinou toho všeho bohužel zpozdí zpracování dokumentace pro Saxonův krevní analyzátor, když do místnosti vstoupil Ian Ferguson. Saxonova přítomnost ho zřejmě zarazila. Omlouval se: „Odpusťte, jen jsem si chtěl o něčem promluvit.“

Saxon se zvedl. „To nevadí, už jsem stejně na odchodu.“

Ferguson ustoupil, aby Saxon mohl vyjít, a pak zavřel dveře. Vypadal značně rozpačitě.

„Co pro vás můžu udělat?“ zeptal se ho Fenton.

„Vlastně,“ soukal ze sebe Ferguson, „víte… já jsem se rozhodl, že si najdu jiné místo. A chtěl jsem se zeptat, jestli vás smím uvést jako osobu, která o mně může poskytnout reference.“

Fenton na něj chvíli zíral. Tohle bylo to poslední, co by od Fergusona očekával. „Co je to s vámi?“ zeptal se.

Ferguson sklopil oči. Pak řekl: „V Západní všeobecné mají volný flek. Docela bych uvítal změnu. Víc zkušeností a tak…“

„A hlavně máte strach,“ hádal Fenton.

Ferguson se nejdřív zatvářil, že chce odporovat, ale pak prostě jen povzdechl a zeptal se: „Vy snad ne?“

„Mám,“ odpověděl Fenton.

Chvíli panovalo rozpačité mlčení a pak Ferguson řekl: „Teď si asi o mně myslíte, že jsem pořádná baba.“

Fenton se otočil a podíval se mu do očí. „To si vůbec nemyslím. Dokonce vám poskytnu dobré reference, ale co vám neposkytnu, je nadšený potlesk. V téhle nemocnici leží tři sta dětí, a když odejdete, budeme to už těžko zvládat. Samozřejmě, budeme to muset zvládnout, ale o to těžší to bude pro ty, kdo zůstanou.“

„Víte,“ vzdychl Ferguson, „tahle stránka věci mě nenapadla. Nejspíš nepřeháníte, že ne?“

Otázka byla čistě řečnická, ale Fenton na ni přesto odpověděl: „Ne, nepřeháním.“

Když Ferguson odešel, strčil do dveří hlavu Charles Tyson. Vycítil, že něco visí ve vzduchu, a zeptal se: „Co se to tady dělo?“

„Ian má v úmyslu najít si jinou práci.“

„To by byla škoda,“ podotkl Tyson. „Z těch, co tu máme, je jeden z nejlepších.“

„Jo, ale pro nás to mimo jiné znamená, že se budem v těch sračkách plácat ještě mnohem víc.“

Tyson se zašklebil nad Fentonovým výrazem a poznamenal: „Jistě jsi mu to dokázal taky takhle obdivuhodně objasnit.“

Fenton jen zabručel.

„Byl za tebou Nigel Saxon kvůli té zprávě?“ chtěl vědět Tyson.

„Byl, jenže já teď mám práce nad hlavu. Bude to muset počkat.“

„To je v pořádku,“ ubezpečil ho Tyson. „Pacienti mají přednost.“

Fenton přišel domů po sedmé hodině. Jenny se k němu měla s obzvláštní pozorností. „Mám hádat, co po mně budeš chtít, nebo mi to řekneš sama?“ zeptal se.

„Ale jdi, jde jen o kamínka paní Doigové. Řekla jsem, že se jí na ně podíváš. Něco jí tam smrdí.“

„To víš, že ano,“ slíbil Fenton.

„Miluju tě.“

Paní Doigová bydlela hned vedle. Bylo jí přes sedmdesát a žila s dvěma kočkami a starými vzpomínkami. Jenny se jí ujala a cítila za ni osobní zodpovědnost. Fenton si zase vzal na starost technické záležitosti – vyměňoval těsnění u kohoutků, spravoval pojistky a podobně.

Když se navečeřeli, odešli vedle a Fenton s sebou nesl šroubovák a kleště. Starou paní očividně těšilo, že je vidí. „Nedáte si čaj?“ ptala se honem. Fenton už chtěl odmítnout, ale Jenny do něj šťouchla, protože věděla, jak má stará paní ráda pocit, že pro ně také může něco udělat. Zatímco si dámy povídaly, Fenton snímal zadní kryt kamínek, ale našel si přitom čas pozorovat Jenny v akci. On sám by se asi snažil jen tvářit vlídně a šroubovaně konverzovat o počasí, kdežto Jennin zájem a starost o starou paní vypadaly úplně přirozeně. Žertovala s ní, trochu ji škádlila a přiměla ji k smíchu. Za chvíli už stařence viditelně stoupla nálada a začala hovořit docela uvolněně. Fentonovi sevřelo hrdlo dojetí. Věděl, jak ráda by se Jenny vdala a měla děti. Jen kdyby on dokázal překonat tu odpornou mentální zábranu, která spojovala manželství se zoufalstvím nad ztrátou Louisy. Ten nesmyslný, ale neodbytný pocit, že by to znamenalo pokoušet znova osud.

Našel na kamínkách závadu a opravil je. Byla stará jako ostatně všechno v tom bytě: uhlím očazený krb, zašlé lakované tapety a zastaralé elektrické vedení. Všechno to vlastně čekalo, až stará paní zemře, aby se to mohlo dát piyč. „Tak teď je to zase v pořádku,“ oznámil.

Když se opět vrátili do svého bytu, nalil Fenton pití a oba se sklenkami v rukou se usadili ke krbu. Pověděl Jenny o rozhovoru s Ianem Fergusonem.

„Ian Ferguson?“ zvolala Jenny. „To mě ale překvapuje.“

„Proč?“

„On je přece odchovanec soukromé internátní školy. Domnívala jsem se, že při tom, jaký důraz se tam klade na vytříbený charakter, měl by on být ten poslední, kdo bude utíkat z nepříjemné situace.“

„Možná, že ‚charakter‘ je koneckonců spíš něco, co má člověk vrozené,“ namítl suše Fenton.

„Ale ty přece víš, jak to myslím,“ usmála se Jenny Fentonovu socialistickému rozhorlení. „Ostatně my máme na oddělení stejný problém. Teď řádí chřipková epidemie, takže je nás na všechno taky o třetinu míň. Možná, že na ty noční služby budu muset přejít dřív, než jsem čekala. Noční personál zasáhla ta chřipka nejhůř.“

„Lidé si asi spojují tmu s nebezpečím,“ poznamenal Fenton.

Jenny se zvedla a šla zapnout televizor. „Máš nějaké speciální přání, na co se chceš dívat?“ zeptala se.

Fenton odpověděl, že nemá. Raději se ještě jednou pokusí rozluštit poznámky Neila Munroa.

„Moc pracuješ,“ usoudila Jenny. „Až z toho onemocníš, bude to pro laboratoř ještě horší.“

„Jen tak hodinku, slibuju.“

Fenton sebral Munroův sešit, blok a tužky a odnesl si všechno do druhého pokoje, aby na to měl klid. Problém, s nímž se právě potýkal, tkvěl v tom, že v předním pokoji byla pěkná zima. Zapnul si elektrická kamínka a choulil se před nimi, dokud se jim nepodařilo aspoň trochu zavlažit nehybný mrazivý vzduch.

Tak jako předtím zůstával kámen úrazu v tom, že Munro v poznámkách neuvedl, jakých jednotek se dotyčná čísla týkají. Teploty? Objemu? Času? Bez této informace představovaly poznámky jen řadu úhledných sloupců čísel neznámého významu, mezi nimiž se občas vyskytlo i nějaké písmeno. Fenton se snažil porovnat čísla s různými technickými parametry, ale bez úspěchu. Po hodině splnil slovo, které dal Jenny, a sešit odložil. Šel se podívat na televizní zprávy.

3

Timothy Watson, malý pacient ze čtvrtého oddělení Nemocnice princezny Marie, dnes neměl šťastný den. Špatný byl už začátek – nedali mu nic k snídani. A pokračování bylo ještě horší – pán v bílém plášti ho píchl jehlou do ruky a to se předtím dušoval, že ho to nebude bolet. Dospělým se nedá věřit. Protesty mu však brzy ztichly na rtech a začala se ho zmocňovat ospalost způsobená premedikací. Svět se zdál být čím dál lehčí, teplejší, nadýchanější a rozmazanější, až se nakonec rozplynul docela. Teď byla jeho postýlka prázdná, povlaky stažené a jen jeho medvídek seděl našišato na polštáři a trpělivě čekal, až se chlapec vrátí.

O tom, s kým mají tu čest, informoval onu spoustu postav v zeleném, které se teď nad Timothym skláněly ve snaze zbavit ho dusnosti, jež ho trápila už od narození, jen plastový štítek s jeho jménem, který měl přivázaný k zápěstí. Uklidňující pípání monitoru srdeční činnosti znělo pravidelně a synchronní hroty se jeden za druhým řadily na zelené obrazovce osciloskopu. Ze skrytých reproduktorů operačního sálu číslo dvě k tomu zaznívaly tlumené tóny klasické hudby.

James Rogan vzhlédl k sálovým hodinám a spokojeně zamručel: „Dneska bych zase mohl překonat o tři minuty svůj rekord, že jo, sestro?“

„Ano, pane doktore,“ odpověděla sálová sestra Rose Glynnová, aniž zvedla oči. Povinné zasmání přispělo k dalšímu uvolnění atmosféry okolo operačního stolu, atmosféry, která se nemohla ponechávat náhodě. Zelená roucha, stěny v pastelových barvách, tlumená světla, dokonalá teplota a hudba, kterou si zvolil operatér, to všechno přispívalo k vytvoření perfektních podmínek pro chirurgický tým.

„Jak vypadá?“ zeptal se Rogan anesteziologa.

„Stabilní jako skála.“

„Dneska to bude snadný vejdělek, co, sestro?“

„Ano, pane doktore.“

„Tak prosím – Spencer-Wellse!“

Rose Glynnová mu pevně vtiskla do ruky, chráněné rukavicí, kleště, zatímco Rogan komentoval postup operace pro uši svých dvou asistentů. O nástroje žádal uprostřed věty, aniž přerušoval výklad, a Rose Glynnová mu je obratem pleskala do ruky. Ještě se nestalo, že by nějaký pokyn přeslechla; s Roganem takhle pracovala už mockrát.

„Tak, Allane, můžete ho zašít,“ řekl Rogan prvnímu asistentovi. Odstoupil od stolu a stáhl si dramatickým gestem rukavice. Pak teprve prohlásil: „Děkuju všem,“ otočil se na podpatku a předvedl odchod skrze dvoje lítací dveře.

„Kdo byl ten pán v masce, maminko?“ ozval se jeden z asistentů tenkým hláskem, ale zase dost zřetelně, aby ho všichni na sále slyšeli. Na očích za mulovými maskami i na pohybu uší byl znát utajovaný smích. Sestřička žákyňka se dokonce zachichotala a Rose Glynnová ji sjela mrazivým pohledem. „Můžeme začít počítat, pane asistente?“ zeptala se.

„Ano, sestro. Děkuju vám.“

Rose Glynnová se žákyňkou začaly přebírat použité nástroje a tampony, aby zjistily, jestli nic nechybí. Výsledné součty souhlasily, šití bylo dokončeno a pacient mohl být odvezen na pooperační pokoj. Za dvě hodiny nato byl už v postýlce se svým medvídkem a zdravě spal. Rodiče, kteří prožili v nemocnici celý den v úzkostech, mohli odejít domů a také si dopřát klidný spánek, první klidnou noc po mnoha týdnech.

V osm patnáct zpozorovala sestra Carol Milehamová, že Timothy Watson začíná být ve spánku neklidný, a šla se na něj podívat. Odhrnula mu vlasy z čela a zjistila, že je velmi horké. Už se napolo otočila, že půjde pro službu konajícího lékaře, když vtom uslyšela, že z chlapcova krčku vychází bublavý zvuk. Sklonila se, aby si ho poslechla, a vtom mu z úst až na její zástěru vytryskl proud jasně červené krve. Pak se krev začala tiše rozlévat po prostěradlech.

Chirurgický tým a Timothy se znovu neplánovaně sešli na sále číslo čtyři. Tentokrát však byla atmosféra naprosto odlišná. Žádné úsměvy, žádné vtípky a žádná hudba. Nepravidelné blikání monitoru srdeční činnosti působilo na nervy jako zubařská vrtačka. Předpokládaný rytmus hrotů stále vynechával. Rogan přispěchal rovnou z domova, kam mu službu konající lékař zavolal. Když uslyšel zprávu o „masivním vnitřním krvácení“, přimělo ho to k tak překotnému spěchu, že se dostavil v pantoflích.

Timothyho hrudník byl opět otevřen a rozevřen refraktory. „Panebože,“ zamumlal Rogan, „je úplně zalitý… Odsávat, prosím!“

Roganovi asistenti začali odsávat krev podtlakovou odsávačkou a on si zatím pomáhal tampony. Sestra už vyměnila druhou transfuzní soupravu.

„Otřít!“ Rogan obrátil hlavu k Rose Glynnové, aby mu setřela pot z čela a obočí, ale téměř vzápětí mu tam vyrazil znovu. Rogan bitvu prohrával a všichni přítomní to poznali z napětí v jeho hlase. Napětí je stejně nakažlivé jako smích.

„Řine se to z něj jako z řešeta.“ Roganova úzkost přešla v zoufalou bezmocnost. Nevěděl už o ničem, co by mohl udělat. „Sakra, musí mít něco s krví. Nedokážu to prostě zastavit.“

Za čtyři minuty nato naskočil na srdečním monitoru dlouhý nepřerušovaný paprsek. Napětí postupně opadlo a místo něj nastalo ticho. „Děkuju, sestro,“ řekl tiše Rogan. Stáhl si masku a rukavice, tentokrát pomalu a zamyšleně. „Odeberte nějakou krev, prosím, a pošlete ji do hematologické laboratoře.“ Asistent přikývl. Rose Glynnová pohlédla na svou žákyňku a zjistila, že má plné oči slz. Původně si plánovala, že si s ní promluví o tom jejím hihňání při ranní operaci. Teď se rozhodla, že to nechá plavat.

Malcolm Baird, primář hematologie z Nemocnice princezny Marie, zavolal druhý den ráno Roganovi domů osobně. Sdělil mu pouze – podle Roganova názoru trochu tajemně –, že se v půl dvanácté koná u ředitele nemocnice porada všech primářů a že se bude diskutovat o případu malého Watsona. A aby si přinesl celou dokumentaci.

Charles Tyson přišel na poradu jako poslední a dostalo se mu za to spravedlivé odplaty v podobě nejméně pohodlného sedadla. Omluvil se za zpoždění, ale nijak je nevysvětlil. Cyril Fenwick, který v Nemocnici princezny Marie vykonával už sedm let funkci tajemníka pro lékařské záležitosti, zahájil schůzi krátkou rekapitulací onemocnění Timothyho Watsona, které vedlo k jeho přijetí do nemocnice. Pak dal slovo Roganovi, který podal podrobnou zprávu o operaci a o pozdějším tragickém a nakonec smrtelném vnitřním krvácení. Když skončil, vstal Baird a přednesl svou zprávu. „Podrobné hematologické vyšetření krevního vzorku, odebraného malému Watsonovi, jednoznačně prokázalo, že krev ztratila jakoukoli schopnost srážlivosti, stejně tak, jako tomu bylo v případě Danielsová. Zdá se, že příčinou byla masivní dávka nějaké antikoagulační látky.“

Tyson se opřel lokty o stůl a složil hlavu do dlaní. „Tak on ten parchant začal teď už i s pacienty,“ zamumlal.

Okolo stolu zavládlo rozčilení, stísněnost a deprese.

„Co vlastně ti policajti dělají?“ vybuchl George Miles z radiologie.

„Podle mého se bezradně točí dokolečka,“ odpověděl mu Rogan.

„Ono to v takovémhle případě není tak snadné,“ ozval se ortoped Gordon Clyde.

„Já neříkám, že je to snadné,“ vyštěkl Rogan.

Fenwick se vložil do debaty, aby předešel dalšímu rozladění. „Pánové,“ pravil, „teď před námi stojí prvořadý a bezprostřední problém, který si musíme vyjasnit.“ Oči všech se na něj upřely. „Musíme zabránit tomu, aby se o malém Watsonovi dověděl tisk. Jestli se toho zmocní noviny, vypukne mezi příbuznými pacientů nezadržitelná panika.“

„A ta panika bude oprávněná,“ poznamenal Tyson.

„Byl byste tak laskav a tohle nám vysvětlil?“ žádal Rogan.

Tyson chladně pravil: „Jen si prosím nenamlouvejme, že podnikáme kroky, abychom zabránili bezdůvodné panice. Faktem totiž je, že si absolutně nevíme rady, jak zamezit dalšímu zabíjení. Tato nemocnice je fakticky vydána na milost a nemilost šílenci.“

S tím, co Tyson právě vyslovil, nedokázal nikdo z jeho kolegů polemizovat. Zůstalo na Fenwickovi, aby prolomil mlčení. „Samozřejmě, že jsme jak s policií, tak s nejvyššími úředními představiteli diskutovali o možnosti nemocnici uzavřít. Ale nemůžeme to prostě udělat. Jsme příliš velká instituce, muselo by se převážet příliš mnoho pacientů, a kromě toho se policie domnívá, že mezi personálem, který by přešel s pacienty, by téměř s určitostí byl i zabiják. Prostě bychom ten problém jen přestěhovali někam jinam.“

„Takže budeme jen tak dřepět a nedělat nic?“

„Tak jest. A doufat, že policie na něco přijde,“ řekl Fenwick. Roganova zamračená tvář prozrazovala pocity, které sdíleli i ostatní.

„A co rodiče malého Watsona?“ zeptal se Tyson. „Ti už novinářům určitě něco řekli.“

Fenwick se rozpačitě ošil. Chvilku se zabýval svým perem a pak tiše, téměř neslyšně řekl: „Oni o tom ještě nevědí.“

„Cože?“ zařvali zároveň Tyson a Clyde.

„Nebyli plně seznámeni se všemi skutečnostmi, souvisejícími s úmrtím jejich dítěte. Vědí jen to, že chlapec zemřel na pooperační komplikace.“

„Ale to je…“ spustil Rogan, Fenwick ho však přerušil.

„Pane Rogane, nedělejte mi tady přednášku o etice,“ řekl důrazně. „To policie navrhla tento postup a já jsem s tím souhlasil. Neexistuje jiný způsob, jak zaručit, aby rodiče potlačili své rozhořčení a o celé věci pomlčeli. A kolik toho vy řeknete svým pracovníkům, to ponechávám na vaší rozvaze“

„Navrhuji, aby se jim neříkalo nic,“ řekl Clyde.

„Myslím, že Tyson s vámi nebude souhlasit,“ pravil Fenwick. Tyson na ně pohlédl přes brýle a pomalu přikývl. „Pro moje oddělení měla tahle záležitost až do dneška nejtěžší důsledky. Ztratili jsme dva lidi a ostatní museli žít s obavami, že ten zabiják chová mimořádnou zášť proti naší laboratoři, nebo ještě hůř, že by to dokonce mohl být někdo z nás. Tohle poslední úmrtí takovou možnost částečně zpochybňuje. Myslím, že bych o tom měl informovat aspoň některé ze svých spolupracovníků, a tím trochu zmírnit napětí.“

Někteří přítomní souhlasně zabručeli.

„Nezlob se, Tysone,“ řekl Clyde, „to jsem si neuvědomil.“

Tyson odešel ze schůze a kráčel hlavní nemocniční chodbou okolo místnosti, kde zemřela Susan Danielsová. Před ordinací stály dvě sestřičky a se smíchem se bavily o výstředních nápadech některé ze svých kolegyň. Tyson se omluvil a protáhl se kolem nich. Sestřičky rázem přešly do šepotu a tu ho napadlo, jak často se mu tohle stává. To už s sebou nesla funkce primáře; jakmile se přiblížil, měli ostatní tendenci přestat si povídat.

Když se proti větru a šlehajícímu dešti probojoval zase do laboratoře, rozhodl se, že bude o smrti malého Watsona informovat Alexe Rosse, Iana Fergusona a Toma Fentona.

* * *

Když Fenton uslyšel, že vrah zasáhl na jiném místě, zaplavila ho v prvním okamžiku úleva. Ale téměř současné pocítil vlnu výčitek, když si uvědomil, že tu úlevu způsobilo úmrtí dítěte. Pocit viny se ještě zdvojnásobil, sotva si vzpomněl, že Timothy Watson byl ten kluk, který ho oslovil tam na chodbě, právě když zemřela Susan.

Ještě než Tyson odešel z místnosti, zeptal se ho Fenton na osobní výzkumný projekt Neila Munroa. Ví snad, oč v tom projektu šlo? Tyson odpověděl, že neví. Fenton otevřel Munroův poznámkový sešit a ukázal mu stránku nadepsanou písmeny „CT“. „Říkal jsem si jen, jestli to náhodou neznamená Charles Tyson,“ nadhodil.

Následovalo dlouhé mlčení, zatímco Tyson zíral na onu stránku. „To neznamená vůbec nic,“ prohlásil a vyrazil z místnosti, dřív než se ho Fenton stihl na cokoliv dalšího zeptat.

Vešel Ian Ferguson a položil na stůl nějaké klíče. „To jsou klíče od laborky Neila Munroa. Alex Ross mi řekl, abych je dal vám. Zmiňoval se o nějaké zamčené skříni.“

Fenton mu poděkoval. Opravdu se Rosse na tu zamčenou skříň v Munroově pracovně ptal, nehodil se k ní žádný klíč.

„Kdybyste tam náhodou našel elektrické stopky, dejte mi, prosím vás, vědět. Neil ši je ode mne kdysi půjčil a od té doby je nemůžu najít,“ požádal ho Ferguson.

„Jestli chcete, můžu se tam podívat hned,“ nabídl Fenton. Hned vstal a zamířil do Munroovy laboratoře.

Ferguson přihlížel, jak Fenton zkouší klíče. Na třetí pokus uspěl. „Žádné stopky tu nejsou,“ oznámil.

„A sakra.“

Fenton probíral obsah polic: stojánky na zkumavky, trubičky z umělé hmoty a řada hnědých skleněných lahviček s chemikáliemi. Podíval se na štítky: kaliumoxalát, natriumcitrát, heparin, EDTA, warfarin. „Co si o tom myslíte?“ zeptal se Fergusona.

„Jsou to samé antikoagulační látky,“ odpověděl tiše Ferguson.

Fenton přikývl. „To tedy ano.“

„Já tomu nerozumím,“ namítl Ferguson.

Fenton neodpověděl, ale v duchu horečně uvažoval a snažil se pochopit, proč vůbec Munro pracoval s antikoagulancii a proč je měl zamčená, aby se k nim nikdo nedostal. Muselo to mít něco společného s jeho výzkumným projektem, uzavřel nakonec, ale co? Potřeboval čas na přemýšlení, potřeboval dobře zvážit otřesný fakt, že Munro zřejmě pracoval s tímtéž typem látek a chemikálií, jaké byly použity k vraždě dvou lidí v nemocnici. Pohlédl na Fergusona, který si zřejmě myslel totéž, ale čekal, až se on vyjádří první. Fenton řekl: „Myslím, že bude nejlepší, když o tomhle zatím nebudeme s nikým mluvit.“

„Ovšem,“ odvětil Ferguson. „Jak myslíte vy.“

Fenton vzal z police poslední zbývající lahvičku a podíval se na štítek. Dimethylformamid.

„Co je to?“ zeptal se Ferguson.

„Vysoce účinné rozpouštědlo,“ odpověděl Fenton.

V půl šesté se v laboratoři zastavila Jenny, doufala, že ji Fenton sveze domů. Jakmile vstoupila do chodby v přízemí, téměř okamžitě si uvědomila nepřítomnost Susan Danielsové – vždycky, když se tu Jenny objevila, vyšla Susan ze své laboratoře a popovídaly si. Zatímco někdo z mladých šel pro Fentona, prohlížela si Jenny vývěsky na informační tabuli vedle skříněk personálu. Spatřil ji tam Ian Ferguson a právě se s ní chtěl pozdravit, když se nad schody objevil Fenton a volal, že mu to bude ještě asi deset minut trvat.

„Může jít zatím ke mně na kus řeči, než budete hotový,“ navrhl Ferguson.

Jenny si ve Fergusonově laboratoři sedla do otáčivé židle a pozorovala ho, jak do dlouhé řady zkumavek odměřuje malé dávky jakési chemikálie. Už už se chystala, že se ho zeptá, co to vlastně dělá, ale vtom se Ferguson ujal slova sám. Zeptal se jí, jak to vypadá na odděleních. „Máme hrozně moc práce,“ odpověděla Jenny. „Chybí nám zhruba třetina personálu. Lidi mají strach.“ Vzpomněla si přitom, že jí Fenton říkal, že si nové místo hledá i Ferguson, a ocitla se v rozpacích. Prohodila tedy pokud možno ležérně: „Tom mi myslím říkal, že máte přejít na nějakou novou zajímavou práci?“

„Chtěl jsem,“ odpověděl Ferguson, „ale rozmyslel jsem si to. Tom mi vysvětlil, co by to mohlo znamenat pro chod oddělení.“

„Ale jestli šlo o tak dobrou příležitost…“

„Však budou ještě jiné.“

„Chápu,“ řekla Jenny, ale nebyla si tím tak docela jistá. Snad k němu nebyl Fenton příliš tvrdý a nevyvolal v něm výčitky svědomí, které ho pak od jeho záměru odradily? Ferguson se totiž Tomu Fentonovi v mnoha ohledech dost podobal. Byl také vysoký a tmavovlasý a velice inteligentní. V jeho rysech snad bylo víc klasické krásy než ve Fentonových. Fenton měl obličej příliš vstřícný, příliš upřímný a čestný, než aby se dal považovat za krásný, zatímco tvář lana Fergusona se vyznačovala záhadnými a zádumčivými rysy, v jakých si libují ženské časopisy. Jako by byl zahleděn do sebe, ale nevyrůstalo to z ostýchavosti. Jeho oči neprozrazovaly ani v náznaku nedostatek sebejistoty.

Díky zpoždění se Fenton s Jenny vyhnuli návalu, jaký panuje v největší dopravní špičce, a byli doma za necelou čtvrthodinku. Oba cítili, že za sebou mají perný den.

„Co kdybychom se šli najíst někam ven?“ navrhl Fenton.

„A kam?“

„Někam, kde je to pěkné. Už jsme si nevyšli na večeři celou věčnost.“

„Co takhle Queensferry?“

„Proč zrovna Queensferry?“

„Chtěla bych někam, kde je nablízku moře,“ vysvětlila Jenny. „Jenom bych…“ začala váhavě.

„Já vím. Bez motorky. Vezmem si taxíka.“

Fenton vylezl ze sprchy a utíral se osuškou. Tělo měl od léta stále ještě opálené a díky pravidelnému sportování, hlavně squashi a běhání, na něm nebyly vidět žádné známky ochablosti ze sedavého zaměstnání. Omotal si kolem pasu osušku a bos šlapal do ložnice k šatníku s posuvnými dveřmi. Na postel si vyložil oblečení: jasně modrou košili, tmavomodré ponožky, černé boty, tmavomodrou vázanku a tmavomodrý oblek. Když si oblékl sako, povytáhl ramena a podíval se do zrcadla, aby si narovnal kravatu. Prsty si prohrábl vlasy, ale s těmi se nedalo moc pořídit. Byly kudrnaté a neposlušné, v tom to vězelo. Tmavé kučery mu lezly do čela, takže vypadal o pět let mladší. Vydal se za Jenny a cestou zápasil s manžetovými knoflíčky.

Seděla v rohu pohovky, nohy v tenkých punčochách zkřížené, jednou rukou se opírala o koleno a dlaní si podpírala bradu. Měla na sobě těsné, přiléhavé šaty z královsky modré látky; jednoduchost střihu ještě víc zdůrazňovala její hladkou pokožku a vysoké lícní kosti. Hedvábné plavé vlasy si sčesala hladce dozadu a sepnula tmavomodrou sponou. Na krku jí visel zlatý přívěsek ve tvaru hruštičky, Fentonův dárek k Vánocům.

„Tobě to ale sluší,“ řekl uznale Fenton.

„Taky nevypadáte zrovna jako vandrák, Mr. Bond. Zavolal jsi taxíka?“

Když ve vesnici Queensferry, vzdálené asi patnáct kilometrů od centra Edinburku, vystoupili z taxíku, ležel nad hladinou zátoky Firth of Forth hustý mlžný opar. Vysoko nad nimi na Forth Road Bridge problikávala z mlhy světla aut, zatímco velké červené oblouky proslulého starého železničního mostu se mlčky napřahovaly do vlhkého vzduchu. Přešli ulici podívat se přes nábřežní zeď. Ticho přerušovalo jen pravidelné houkání varovných mlhových signálů.

„Při tomhle počasí to působí zvláštně,“ prohodila Jenny a pohlížela dolů na nehybnou hladinu.

„Ale krásně,“ namítl Fenton.

V restauraci vešli do baru a zjistili, že je tam téměř prázdno. „To víte, čtvrtek,“ vysvětloval jim barman. „Ve čtvrtek se tu nic neděje.“

„Kromě voleb,“ poznamenal Fenton. Velký krb na uhlí je k sobě oba přitáhl jako můry k plameni.

Prostudovali jídelní lístek a objednali si. Jenny držela svou sklenici oběma rukama v dlaních. „Včera zemřelo na operačním sále dítě. Slyšel jsi o tom?“ zeptala se.

„Slyšel,“ odpověděl trochu rozpačitě Fenton.

„Víš o tom něco bližšího?“

Fenton neodpověděl.

„No tak, miláčku,“ naléhala Jenny, „já myslím, že víš.“

„Jenny, já…“

„Tak nic neříkej. Jen mě poslouchej. Dneska u oběda se Rose Glynnová zmínila o ‚rozsáhlém krvácení‘, pak jsem zaslechla někoho jiného mluvit o tom, že zpráva z hematologie nebyla zveřejněna. Dala jsem si tedy dvě a dvě dohromady a vyšly mi čtyři.“

„Tři,“ opravil ji Fenton. „Timothy Watson byl třetí obětí. Musím přiznat, že to byl prve hnusný pocit, když ses zeptala a já ti nemohl odpovědět.“

„Jen se uklidni, vždyť jsi mi nic neprozradil. Odvodila jsem si to sama. Takže vrahem není člověk zaujatý speciálně proti vaší laboratoři.“

„Ne, zato je to člověk, který vraždí pětileté děti.“

Jenny zaslechla ve Fentonově hlase takovou hořkost, že se musela zeptat: „Snad jsi toho chlapce neznal?“

„Znal jsem ho natolik, že za tím jménem vidím tvář. Viděl jsem toho chlapečka pobíhat po chodbě v nemocnici ten den, kdy byla zavražděna Susan Danielsová.“

Po půl jedenácté vyšli z restaurace a přešli přes ulici, aby se ještě naposledy podívali na vodu. Fenton sebral hrst štěrku a začal z rozmaru cvrnkat nehtem kamínky do vody. Stáli opřeni o zábradlí a Jenny řekla: „Když o tom tak uvažuješ, nepřipadají ti ta antikoagulancia jako prapodivný vražedný nástroj?“

„Zabíjejí se tak krysy.“

„Krysy?“

Fenton naházel do vody ještě pár kamínků a pozoroval kruhy šířící se na hladině. „Na tom je založen mechanismus působení krysích jedů. Vyřadí z jejich krve schopnost srážlivosti. Pak stačí, aby se zvíře v kanále o něco trochu škráblo, a vykrvácí.“

Nad zátokou zahoukala siréna nějaké lodi. Snažili se ji zahlédnout přes chuchvalce mlhy, ale neviděli nic. Jenny uvažovala: „Stejně si nedovedu představit, jak do těch lidí tu látku dostal, ty ano?“

„Krysy to musí sežrat, tak on to třeba také nějak vpašoval do jídla nebo pití. Připadá mi vyloučené, že by někomu jen tak píchl injekci a ten člověk o tom nevěděl.“

„Pokud onou obětí není pacient, který dostává injekce pravidelně, nebo dítě, které důvěřuje každému, kdo na sobě má nemocniční mundúr.“

„Susan nebyla ani pacient, ani dítě a injekce nedostávala,“ namítl Fenton.

„Víš to jistě?“

Ta otázka přiměla Fentona k zamyšlení. „No, když o tom uvažuju, jistý si být nemůžu. Každý z nás v laboratoři je čas od času preventivně očkován, protože přicházíme do styku s řadou kontaminovaných materiálů.“

Jenny pokračovala: „Řekněme tedy, že Susan dostala velkou dávku antikoagulační látky namísto, dejme tomu, očkování proti tyfu. Ani by to nepoznala, ne?“

„To by ten náš vrah musel být lékař nebo sestra, někdo, kdo má kontakt jak s nemocnicí, tak s laboratoří.“

„Nemůžeš zjistit, jestli Susan v poslední době před smrtí nepodstoupila nějaké očkování?“ zeptala se Jenny.

„Musela by to mít zapsané v kartě v laboratorní kartotéce.“

„A já zase zjistím, kdo měl v posledních týdnech službu v ordinaci pro personál.“

„Právě mě napadlo ještě něco.“ Fenton se na chvíli odmlčel a rozvažoval, jestli to může být důležité, a pak to teprve vyslovil. „Ta ordinace pro personál je těsně vedle Ústředního sterilizačního oddělení, kde zabili Neila.“

„Antikoagulancia nejsou kromě toho na seznamu sledovaných látek; nemusejí se tedy ani zamykat…“

„…takže jsou volně k dispozici a vrah by je ani nemusel vykazovat…“

„Uvažujme ještě dál,“ naléhala Jenny a hladina adrenalinu v krvi jí prudce stoupala. „Řekněme, že Neil šel na sterilizační oddělení za sestrou Kincaidovou a nenašel ji tam. Víme proč: byla na obědě. Šel se podívat, jestli není vedle, a přistihl vraha, který tam prováděl nějaké neplechy s injekcemi.“

„Takže vrah Neila zabil, aby ho umlčel? To zní logicky.“

„Pak to ale musel být chlap. Nedovedu si představit, že by Neila přemohla ženská, co říkáš?“

„Ne, a kromě toho se nenašly stopy po použití zbraně. Máš pravdu. Musel to být chlap a mimochodem dost silný. Neil nebyl žádná třasořitka.“

Když Jenny druhý den ve čtvrt na osm odcházela do nemocnice, byl Fenton ještě v posteli. Dohodli se, že spolu půjdou na oběd a řeknou si navzájem, jaké informace se jim podle plánu podařilo získat. Fenton vstal v osm, umyl se, oblékl a sedl si s pomerančovou šťávou a kávou ke kuchyňskému stolu. Četl přitom Scotsmana, který propadl do schránky na dopisy, když se před snídaní holil. Prolétl první stránku, jestli tam není zmínka o nemocnici. Uklidnila ho krátká zpráva až dole, že vyšetřování příčin náhlé smrti dvou pracovníků biochemického oddělení stále pokračuje.

Fenton počkal až do deseti hodin. Věděl, že v té době má sekretářka laboratoře Liz Scottová nejvíc práce, a pak zašel do kanceláře. „Dobré jitro, Liz. Potrebuju si zjistit, kdy mám zase jít na očkování proti tyfu a paratyfu… Nezdržujte se, najdu si to sám.“

„Díky, mám toho tady teď až nad hlavu.“

Fenton si od ní vzal klíče a přistoupil k registračce u okna. Bubnování deště na okno, po kterém v pruzích stékala špína, téměř přehlušilo zvuk při vytahování horní zásuvky. Listoval kartotékou, až našel, co hledal. Danielsová Susan – věk – váha – výška – krevní skupina – výsledek snímkování – očkování. Poslední záznam: očkování proti tyfu a paratyfu – Fentonovi se zastavilo srdce – 15. února! Dva dny před tím, než zemřela! Přinutil se, aby vypadal klidně, když se obrátil a vracel klíč Liz Scottové. Ale Liz ani nezvedla oči od práce. „Našel jste, co jste chtěl?“ zeptala se.

Místo rovnou do své laboratoře šel Fenton do místnosti Neila Munroa a na chvíli si tam sedl. Má někomu říct, co objevil? A když, tak komu? Tysonovi? Jamiesonovi? Usoudil, že je na to zatím příliš brzy. Potřeboval se dostat ještě o kousek dál. Počká, až co mu u oběda řekne Jenny.

Fenton vyndal chemikálie a pomůcky, které našel v Munroově zamčené skříni, a rozložil si je před sebe na laboratorní stůl. Rozestavil po stole plastové zkumavky, seřadil je do symetrických útvarů a uprostřed nich na sebe postavil dvě malé kádinky. Uvažoval o tom, co zatím ví. Munro požádal transfuzní stanici o krev a pracoval s antikoagulačními prostředky. Už z těchhle dvou skutečností mu bylo nanic. Ale na čem jiném se dá stavět? Na nesmyslných řadách čísel v poznámkovém sešitě a na písmenech CT, o nichž Charles Tyson prohlásil, že s ním nemají nic společného? Tak co tedy znamenají?

Fenton se právě snažil přidat na věž ze dvou kádinek ještě třetí, když se otevřely dveře a věž se zhroutila. Ve dveřích stál Nigel Saxon. „Pardon, to jsem způsobil já?“ zeptal se.

Fenton ho uklidnil a přiznal se, že si jen tak hrál se zkumavkami.

„Aha,“ pravil Nigel Saxon, ale znělo to pochybovačně. „Strašně nerad na vás naléhám, ale…“

„Já vím, ta zpráva o analyzátoru,“ nadhodil Fenton.

„Už jste se stačil podívat na Susaniny poslední výsledky?“

„Prošel jsem to. Všechno se zdá být v pořádku. Až najeden výpadek u pacienta jménem Moran. Susan napsala, že analýza nevyšla. Byl jste při tom, když se ten test prováděl?“

„Byl při tom Neil Munro a já taky,“ odpověděl Saxon. „Usoudili jsme, že oddělení zřejmě poslalo krev v nějakém špatném zásobníku na vzorky.“

„To se stává,“ připustil Fenton.

„To byl jediný problém?“

„Jinak se zdá všechno v pořádku.“ Saxon se šťastně usmál: „No, to je výborné. Tak snad přece jen koncem měsíce dostaneme tu licenci.“

„Tak brzy?“ zvolal Fenton.

Fentonovo překvapení Saxona trochu zarazilo a přivedlo do rozpaků, dokonce se lehce začervenal. „Víte, někdy se byrokratická kolečka dokážou točit docela svižně,“ vysvětloval.

„To tedy musí mít Saxon Medical nějaký kouzelný proutek.“

„Ano, z plastické hmoty.“

Když se Saxon už chystal k odchodu, zeptal se Fenton: „Poslyšte, vzorek Moranovy krve přece musel projít i konvenčním analyzátorem? Myslím stejně jako tím novým?“

„Předpokládám, že ano.“

„A výsledek byl totožný?“

„Pokud vím, tak ano.“

Fenton se s Jenny sešel v jednu hodinu. Když mířil z laboratoře k hlavní budově, stála už u hlavního vchodu. Usmála se na něj; nejdřív však musela nechat projet ambulanci, pak teprve přešla ulici a zavěsila se do něj. „Kam půjdem?“ zeptala se.

„Pojď se nejdřív trochu projít,“ odpověděl Fenton. Nezačali mluvit, dokud nevypadli z rámusu a ruchu hlavní třídy a nezahli do postranní ulice. „Tak jak jsi pokročil?“ zajímala se Jenny.

„Susan Danielsová byla očkovaná proti tyfu dva dny před smrtí,“ řekl Fenton. „Vypadá to, že jsi měla zřejmě pravdu.“

„Nemůžu říct, že by mě to těšilo,“ pravila Jenny. Fenton se jí zeptal, jestli i ona něco zjistila.

„Poslední tři měsíce sloužila na ambulanci pro personál sestra Murphyová.“

„Stará matka Murphyová?“

„Ano, ta.“

„To nezní moc nadějně,“ uvažoval Fenton.

„Ale ještě něco.“ Jenny musela udělat pauzu, protože se zase dostali na hlavní třídu a autobus, který je míjel, hrozně rachotil. „Doktor, který očkoval personál, je nějaký nový nemocniční lékař, jmenuje se Malcolm. Dělá tu teprve asi měsíc a slouží také na oddělení čtyři, kde ležel Timothy Watson.“

„Znáš ho?“

„Jen od vidění. Měří asi metr osmdesát a je to vazba.“

Fenton musel zpomalit a uvolnit cestu ženě s kočárkem. „Víš o něm ještě něco?“

„Jenom že je to jeho první místo ve špitále a že ještě žádnou sestřičku nepozval na rande.“

„Třeba je ženatý.“

„To není.“

„Teplouš?“

„Možná, ale zženštile prý nepůsobí.“

Obloha se zatáhla a Fentonovi dopadla na tvář první kapka deště. Konec jednoho krátkého oddechu, který jim dopřálo počasí. Muž před nimi se zastavil a oblékal si pršiplášť. Stará paní se marně snažila otevřít deštník a málem přitom vypíchla Jenny oko. Fenton deštník opatrně odsunul a za svou snahu si vysloužil nevraživý pohled. Uchýlili se do kavárničky, kde už byl vzduch nasycen výpary z mokrého šatstva. Káva byla vlažná a instantní. „Co teď budeme dělat?“ zeptala se Jenny.

„Musíme to ohlásit policii,“ rozhodl Fenton.

„Jsem ráda, že to říkáš. Z celé té věci jsem k smrti vyděšená.“

Jen co se vrátili do nemocnice, nechal Fenton v sekretariátě pro inspektora Jamiesona vzkaz, že by s ním rád mluvil, jakmile bude volný. Jamieson se v laboratoři objevil hned v půl třetí; Fenton právě vkládal krevní vzorky do centrifugy. Inspektor chvilku sledoval, co Fenton dělá, pak přistoupil ke knihovně a krátil si čas tím, že si přes sklo prohlížel názvy knih. Za chvíli ho to omrzelo a postavil se k oknu.

Fenton zaklapl víko centrifugy a nastavil čas na deset minut. Zašel k umývadlu a umyl si ruce. Jamieson k němu byl stále otočen zády. Jeho silueta se rýsovala v chladném šedém světle okna.

„Omlouvám se,“ řekl Fenton. Jamieson se obrátil a povinně se usmál. „Co pro vás můžu udělat?“ zeptal se.

Fenton mu všechno pověděl. Řekl mu, jak s Jenny dospěli k podezření, že by vrahem mohl být někdo z lékařského personálu, a jak začali shromažďovat důkazy, které by jejich teorii mohly podpořit. Podle jeho názoru všechno nasvědčuje tomu, že do vražd je nějakým způsobem zapletený doktor David Malcolm.

Jamieson pozorně poslouchal a celou dobu si hrál se svým knírkem. Střídavě ho ukazováčkem obracel nahoru a pak ho zase palcem a ukazováčkem přihlazoval.

„Rozumím vám, pane,“ pravil, když Fenton skončil. Nastala dlouhá odmlka. V dálce se ozvalo hřmění, které věštilo nové přívaly deště. Fenton byl zmatený. Nečekal sice, že Jamieson vyskočí vzrušením, ale také si nepředstavoval, že upadne do katatonického tranzu. Konečně Jamieson vstal a prohlásil: „Děkuju vám, pane. Bylo od vás velice správné, že jste nás informoval.“

„A to je všechno?“

„A co jste čekal?“ zeptal se Jamieson, který tentokrát úmyslně vynechal své – „pane“.

„Nějaký komentář, řekl bych. Nebo reakci.“

„Víte, pane, já vyznávám zásadu ‚ševče, drž se svého kopyta‘.“

„Jak tomu mám rozumět?“

„To znamená, že já vám nebudu radit, jak si máte počínat v laboratoři, a vy mi zas nebudete říkat, jak mám dělat svou práci já.“

Fenton pozoroval, že se Jamiesonovi do očí vkrádá vztek, a chystal se mu sdělit, že mu chtěl jenom pomoct. Ale Jamieson to nepřipustil.

„Zkuste laskavě trochu důvěřovat policii. My jsme velice dobře věděli, že slečna Danielsová byla krátce před smrtí očkovaná. Víme také, že ji očkovala sestra Murphyová, protože doktor Malcolm tu ten den nebyl. Víme rovněž, že tu doktor Malcolm nebyl ani v den vraždy doktora Munroa, protože se účastnil semináře v nemocnici Stirling Royal. Po pravdě řečeno, doktora Malcolma jsme ze svého vyšetřování mohli vypustit už před delší dobou. My tohle všechno víme, pane, protože vědět, to je naše práce.“

Fenton byl zdrcený. „Je mi hrozně líto, že jsem vás připravil o čas,“ omlouval se.

„Nic se nestalo, pane,“ odpověděl Jamieson a odešel.

Fenton zůstal sedět obkročmo na dřevěné laboratorní stoličce a pozoroval stružky deště hrnoucí se po špinavých okenních tabulích. Udělal ze sebe pěkného idiota. Teď se snažil tiše se prokousat svým ponížením. Uslyšel, že centrifuga zpomaluje otáčky a upozorňuje ho tak, že vzorky jsou připraveny k analýze.

Když Fenton pověděl Jenny poslední novinky, byla z toho také sklíčená, ale jak měla ve zvyku, snažila se i z téhle zkušenosti vytěžit něco pozitivního. „Aspoň se ukázalo, že policie ví, co dělá.“

Fenton to moc nevnímal a vedl si svou: „Připadal jsem si takhle maličký, když mě Jamieson setřel. Však mu to taky dělalo dobře. To jsem vycítil.“

„To si jen představuješ.“

„Ba ne, nepředstavuju,“ odporoval Fenton. Zíral upřeně na plameny v krbu a v duchu ty pocity znovu prožíval.

Jenny se na něj zadívala a usmála se. „No, když se to tak vezme, nemůžeme mu vlastně nic vyčítat, ne?“ nadhodila. „Opravdu jsme mu lezli do zelí.“

Fenton se vrátil do reality a pokrčil rameny. „Asi máš pravdu,“ povzdechl.

„A když k sobě budeme úplně upřímní,“ Jenny vstala a prohrábla Fentonovi vlasy, „Thomas Fenton nikdy nebyl ten typ, co rád přiznává prohru…“

„Na stolku v předsíni máš nějaký dopis,“ snažil se Fenton změnit téma.

Jenny odešla pro dopis a výkřik z předsíně napověděl Fentonovi, že se tentokrát nejedná o účet. „Tome, to je od mého bratra Granta. Příští den přijede do Edinburku s Jamiem. Pamatuješ? Jamie před časem spadl z tříkolky a nějak si poranil oko. Teď jedou ke specialistovi na oční kliniku.“

„Který den přijedou?“

Jenny se zastavila ve dveřích a pátrala v dopise. „Ve středu – příští středu. Mají být v nemocnici v pátek ráno.“

„Můžou u nás přespat, jestli chceš,“ navrhl jí Fenton.

„Vážně, Tome?“ zvolala Jenny, kterou ta nabídka zřejmě potěšila.

„No jasně.“

4

Nazítří vítr a déšť ještě zesílily. Fenton, který celý život vítr nenáviděl, měl pocit, že už to snad nevydrží. „Copak to nikdy nepřestane?“ zaúpěl, když ráno roztáhl závěsy a spatřil zase jen mokré střechy a prudce se otáčející korouhvičky na komínech. „To zase dostane mašina zabrat.“

Jenny už měla na jazyku malý reklamní šot o výhodách čtyřkolových vozidel, ale pak si to rozmyslela. Nestojí to za to, řekla si při pohledu na černou oblohu. Jestli tohle počasí ještě pár týdnů potrvá, bude Fenton třeba zjara řídit ford escort.

Fenton dorazil do laboratoře a z koženého obleku mu proudem crčela voda. Když ho ze sebe v hale zkřehlýma rukama stahoval, cloumal vítr těžkými předními dveřmi a dopisní schránka na nich hlasitě rachotila. Pověsil oblek, jak nejlíp dokázal, a otevřel vnitřní prosklené dveře. Přitom si dýchal na prsty, aby v nich popohnal krevní oběh.

„Jen dva prstíčky tam strčíme, jen co se ohřejeme,“ zanotoval Ian Ferguson.

„Cože?“

„Vy neznáte pohádku o Smolíčkovi?“

„Aha,“ kývl Fenton a šel za ním do společenské místnosti, kde právě Alex Ross rozmlouval s Mary Tylerovou.

Mary Tylerová dosud pracovala v laboratoři na částečný úvazek, ale po smrti Neila Munroa a Susan Danielsové ji Charles Tyson přemluvil, aby se vrátila k celodenní práci. „Ahoj, Marie, tak už zase musíš vstávat ráno raníčko?“ Marie namítla, že když má ženská tři mrňata, musí vstávat brzy v každém případě. Fenton si nalil hrnek kávy a hřál si na něm prsty.

Přišel Charles Tyson, sklepal si z kabátu kapky deště a nahlédl dovnitř. Požádal Fentona, ať k němu pak zajde. Fenton mu dopřál čas, aby si ve své pracovně v klidu svlékl mokré oblečení, a pak se za ním vydal. Trpělivě čekal, než si primář uspořádá lejstra a usadí se za stolem. „Jde mi o tu zprávu pro Saxona,“ řekl Tyson a stále ještě přerovnával hromádky papírů.

„Nechal jsem ti ji přece na stole,“ řekl Fenton.

„Ale chybí v ní sterilizační záznamy.“

„Jaké sterilizační záznamy?“

„Ve zprávě má být uvedeno, jak probíhala sterilizace plastových odběrných nádobek, používaných pro přístroj.“

„Ale já jsem mezi Neilovými věcmi žádné takové záznamy nenašel.“

„A sakra. Přece o tom musel vědět.“

„Možná že je to pořád ještě na sterilizačním oddělení.“

„Mohl bys to zjistit a dát mi zprávu?“

Fenton přisvědčil a dodal, že se stejně zrovna chystal jít na ředitelství, aby se podíval na nějaké servisní smlouvy. Může se na zpáteční cestě zastavit u sestry Kincaidové. „Nigel Saxon mi řekl, že počítají s tím, že dostanou na ten svůj přístroj licenci už koncem měsíce,“ poznamenal.

„Já jsem to taky slyšel,“ odvětil Tyson, „a podle toho, jakým množstvím telefonátů mě kvůli té zatracené zprávě bombarduje Úřad pro Skotsko, nebude zřejmě jeho odhad přehnaně optimistický. Když jde o Saxona, všechny závory se zvedají.“

„Přítelíčkové na nejvyšších místech?“

Tyson jen zabručel. „Je to docela legrace, když si to člověk představí.“

„A co?“

„No, úředníky ze Skotské správy, jak se s vykasanými rukávy u těch závor tuží.“

Tyson se usmál, ale neřekl k tomu nic.

Při pohledu z okna v přízemí se Fentonovi zdálo, jako by déšť trochu zeslábl, a tak se rozhodl, že k hlavní budově nemocnice přeběhne jen v plášti. Rozběhl se po cestě a bral schody po třech, aby byl co nejdřív pod střechou hlavního vchodu. Uklízečka v zelené kombinéze pulírovala bronzovou desku, zasazenou do dřevěného táflování. Deska měla připomínat nějaká dávno zapomenutá jména. Žena se podívala dolů na jeho nohy a na blátivé šlápoty, které právě udělal na mozaikové podlaze. „Pardon,“ omluvil se. Žena jen zakroutila hlavou a bez komentáře se vrátila ke svému leštění. Když procházel hlavní chodbou; dohadovala se tam sestra se zřízencem o koších na špinavé prádlo.

„Říkám vám to přece! Oddělení deset má dostat…“ To už je měl Fenton za zády a jejich hlasy přehlušily nové zvuky, řinčení nádobí z kuchyní na odděleních, dětský křik a dupání spěchajících kroků. Když dospěl na oddělení, kde pracovala Jenny, právě se objevila s kovovým podnosem v ruce.

„Copak tě sem přivedlo z věže ze slonoviny?“ podivila se.

Fenton jí vysvětlil, že jde vyjasnit, jak jsou zabezpečeny servisní služby laboratorního vybavení.

„A o co jde?“ zajímala se Jenny.

„Máme zastaralé vybavení a nejsou peníze na jeho výměnu.“

„A to je nějaká novinka? Nemáš čas na hrnek čaje?“

„Ale opravdu jenom najeden.“

Fenton právě na sesterně upíjel čaj, když se objevila jedna z žákyněk s popelavě zbledlým obličejem. Jenny spěšně odložila hrnek a vyskočila. „Co se stalo?“ zeptala se.

Vtom už vešla další sestra. „Ta Bella Wilsonová,“ vyhrkla. „Je mrtvá. Ona snad spáchala sebevraždu.“

„To je pomocná síla na oddělení,“ vysvětlila Jenny zmatenému Fentonovi. Následovali druhou sestru do sousední umývárny. Drobná žena středního věku, oblečená v zeleném overalu, se tam zhroutila přes okraj velkého porcelánového dřezu. Oči měla široce rozevřené a bez života; pravá ruka bezvládně visela do kaluže krve v dřezu.

„Podřezala si žíly,“ usoudila ošetřovatelka.

Jenny sáhla mrtvé ženě na krk, aby nahmatala pulz, ale věděla, že je to bezpředmětné. Byla nepochybně mrtvá.

Fenton zíral na křídové bílou tvář pod kšticí čerstvě odbarvených vlasů a připadlo mu, že vypadá jako maska klauna, odložená do divadelního koše.

„Jdu zavolat na ředitelství,“ řekla tiše Jenny.

Fenton zůstal v místnosti sám. Podíval se zblízka na ruku mrtvé ženy. Zápěstí neměla vůbec rozříznuté. Byla pořezaná na dlani. Šel za sestrou, která ji našla, a zeptal se: „Co, prosím vás, Bella Wilsonová dělala, než se pořezala?“

Sestra se zarazila. „Já vlastně nevím,“ zakoktala.

„Tak přemýšlejte,“ vyzval ji Fenton.

„No… no… Vymývala vázy. Teď si vzpomínám, staniční jí nařídila, aby vymyla vázy s kytkama.“

„Kde?“ zeptal se Fenton a rozhlížel se. „Tady?“

„Ne, vedle,“ odpověděla sestra. „V úklidové komoře.“

„Ukažte.“

Fenton šel za sestrou do malé tmavé místnosti, obložené dřevem, která byla silně cítit lyzolem. Než sestra našla za naskládanými smetáky a mopy vypínač, podařilo se mu zakopnout o plechový kbelík. Na zemi spatřili rozbité sklo. Fenton se sehnul a sbíral střepy.

„Asi některou vázu upustila,“ hádala sestra, celá vyděšená z Fentonova chování.

„Nevidíte ještě nějaké střepy?“ ptal se Fenton.

„Tamhle u výlevky.“

Fenton sebral z výlevky zubatý kus skla a spatřil na něm červené skvrny. Tiše zaklel.

„Já tomu vůbec nerozumím,“ přiznala sestra.

„Bella Wilsonová se nešťastnou náhodou řízla o rozbitou vázu a vykrvácela. Nepodřezala si žíly úmyslně. Byla zavražděna. Máme tu další oběť toho zatraceného šílence.“

Fenton našel Jenny v umývárně a svěřil jí, co právě odhalil. Přistoupila k mrtvé a naklonila se nad dřezem, aby si mohla prohlédnout její ruku. Teď sama viděla, že proud rudé krve skutečně prýští z hluboké rány na dlani, a ne ze zápěstí. „A podívej se pořádně na tu krev v dřezu.“

„Co je s ní?“

„Je pořád ještě tekutá. Vůbec se nesrazila.“

* * *

Policie se dostavila na místo velice rychle; vůz mobilní pohotovostní jednotky byl zaparkován za administrativní budovou už od smrti Neila Munroa. Fenton zavolal Tysonovi do laboratoře a vysvětlil mu, že se zdrží a z jakých důvodů. Inspektor Jamieson vešel do inspekčního pokoje a našel ho tam. Když Fenton položil sluchátko, zůstal na něj mlčky koukat. Fenton téměř slyšel, jak mu to v hlavě pracuje.

„Heleme se, pan Fenton,“ zavrčel Jamieson, „nejste vy tak trochu mimo své působiště?“

„Jen jsem tudy procházel,“ vysvětloval schlíple Fenton.

Trvalo to dalších čtyřicet minut, než Fentona nechali z oddělení odejít. Pokračoval v cestě nahoru do administrativního úseku. Na vyřizování té agendy neměl teď nejmenší trpělivost, protože si uvědomoval, jak moc se už opozdil se svou vlastní prací.

Čekal, až mu úřednice přinese příslušnou složku, a vtom se vedle něj vynořil Nigel Saxon. Všiml si jeho sklíčeného obličeje. „Nějaké problémy starouši?“

Fenton mu ty problémy vylíčil. Saxon pro ně neměl příliš pochopení. „Víte, já vždycky rád slyším o problémech, které způsobujou naši konkurenti. Jo, kdybyste si koupili Saxonův analyzátor…“

„Ale tady to patří pod Státní zdravotní péči,“ vysvětlil mu Fenton.

„Co se to proboha zase děje?“ všiml si Saxon srocujících se lidí. Fenton mu to objasnil.

„Další oběť? Panebože!“

Fenton se Saxona zeptal, co tady on vlastně pohledává.

„Jsem pozván na oběd se zdravotní radou – chtějí touto formou poděkovat za to vybavení k jednorázovému použití, které poskytla naše firma,“ odpověděl mu Saxon.

„Bon apetit.“

Úřednice přinesla složku se servisními smlouvami a Fenton listoval stránkami, aby našel příslušný oddíl. Saxon se mu přitom díval přes rameno. „Krucinál,“ řekl najednou tiše Fenton. „Společnost má pravdu. Je tady doložka, že se to nevztahuje na panel hlavního transformátoru. Budeme muset platit.“

Když Fenton přišel do Ústředního sterilizačního oddělení, právě tam dva zřízenci nakládali do sterilizátoru různé předměty z ocelového vozíku. Nasměrovali těžkou klec ke kolejničkám uvnitř komory a pomalu ji sunuli dovnitř. Přitom dávali pozor, aby nic nevypadlo. Na druhém konci místnosti třídily tři ženy v bílých kombinézách a síťkách na hlavě hromadu chirurgických nástrojů. Každý balily jednotlivě a ukládaly na příslušný tác. Fenton se na ně obrátil: „Je tu někde sestra Kincaidová?“

„U sebe v kanceláři, tamhle,“ ukázala jedna z žen nástrojem, který držela v ruce.

Sotva se Fenton objevil za prosklenými dveřmi, vzhlédla Moira Kincaidová od stolu. Zamávala na něj, aby šel dál. Zeptala se, čemu vděčí za to, že ji poctil návštěvou. Fenton vysvětlil, co hledá. „Vždyť je to tady,“ pravila Moira Kincaidová. „Nevěděla jsem, co s tím, ale je tam všechno.“

Fenton prolistoval stránky a řekl: „Vypadá to, že je tam opravdu všechno, co jsem potřeboval.“

„Jsou to jen normální záznamové karty sterilizačních cyklů, použitých pro vzorky doktora

Munroa. Všechny jsou stejné, prostě standardní postup.“

„Pro vás i pro mne jsou to jen kousky papíru, sestro,“ poznamenal Fenton. „Ale pro jiné lidi, a nejsou od nás ani tak moc daleko, můžou znamenat kariéru.“ Byl stále ještě rozzlobený kvůli té klauzuli ve smlouvě, které si administrativní úředníci podle jeho názoru měli při podpisu všimnout. Skleněnou výplní dveří pozoroval, že do sálu přišel vrátný a šuškal něco jednomu ze zřízenců. Ten hned vpadl do kanceláře. „Sestro, už jste to slyšela? Další vražda!“

Moira Kincaidová pohlédla tázavě na Fentona. Přikývl: „Pomocná síla na dvanáctce.“

Když Fenton opouštěl kancelář a zavíral za sebou dveře, uslyšel varovný bzučák a zároveň se daly do pohybu ventilátory. Chvíli postál a pozoroval zřízence, které už viděl prve, jak si na tváře nasazují ochranné štíty a na ruce navlékají silné pracovní rukavice. Přitáhli vozík k jednomu z autoklávů a jeho dveře se otevřely. Celý bíle vykachlíkovaný sál zaplnila pára jako v tureckých lázních a větráky ji pomalu odsávaly. Zřízenci připevnili vozík na vodicí kolejnice a s hekáním vytahovali nákladní klec, u níž se zaseklo jedno kolečko. Fenton se podíval na číslo autoklávů a zjistil, že je to právě ten, ve kterém byl zavražděn Neil Munro. Bezděčně se při té představě otřásl. Lesklá ocelová jeskyně jako by vyzařovala hrozbu, přestože teď bylo její obrovské ústí otevřené a útroby prázdné. Vždyť je to jen stroj, uvažoval. Nemá vlastní rozum, jen poslouchal příkazy. Ale čí? To byla ta otázka.

Fenton prošel lítačkami a dal se po schodech do přízemí. Přitom uvažoval, co mu to na Ústředním sterilizačním oddělení tak intenzivně vadí. Když došel po schodech nahoru, už to věděl: nebyla tam žádná okna. Oddělení sídlilo v suterénu a zářilo tam výhradně umělé osvětlení. Bílé, fluoreskující světlo, v němž každý vypadal smrtelně bledý.

Na Charlese Tysona zprávy o dalším smrtelném případu hluboce zapůsobily. Fenton nepamatoval, že by někdy vypadal tak špatně. Uvědomoval si, že se v Tysonovi od začátku těch vražd odehrála jakási proměna: ten člověk viditelně zestárl. Jeho oblíbené košile pastelových barev mu teď na krku odstávaly, jako by měly límeček o několik čísel větší. V obličeji jako by celý zešedl, a dokonce i tmavé strniště vousů vypadalo na jeho ledově bledých tvářích šedivě. Fenton už se začal obávat, že příčinou té proměny není jen psychický nápor a že za tím třeba vězí i nějaké zdravotní potíže.

Fenton si Tysona vážil. Nebyl si jistý, jestli ho má přímo rád, protože ho, po pravdě řečeno, jako člověka vlastně moc neznal. A asi nebyl sám, protože Tyson byl mimořádně uzavřený muž. Jako vedoucí oddělení byl ovšem skvělý, ale to byla také jediná role, v níž ho všichni znali. Neil Munro mu jednou prozradil, že Tyson byl v armádě a že si odsloužil vojnu v Koreji. Ještě bylo známo, že není ženatý, ale to už bylo opravdu všechno, co se o něm dalo říct.

„Tohle vypadá dobře,“ konstatoval Tyson, když si prohlédl složku, kterou mu Fenton přinesl. Pak ho Fenton informoval o problémech se servisními smlouvami. „Kolik by to mělo stát?“

„Sedm set liber.“

„A to všechno jen proto, že si nějaký ouřada nedal tu práci přečíst si drobný tisk. Na to prakticky praskne všechno, co nemocnice ušetřila tím, že dostala od Saxon Medical bezplatně to jednorázové plastové příslušenství,“ zakroutil Tyson hlavou.

„Můžeš to rozmáznout na příští schůzi rady,“ nadhodil Fenton.

Tyson zase zavrtěl hlavou. „Ne ne, to by se ještě víc semkli dohromady. Kromě toho si teď nechci vedení proti sobě popudit. Uvažoval jsem, že bychom pro laboratoř mohli získat ten nový analyzátor. Zaslechl jsem, že by se dalo něco urvat z jakýchsi charitativních prachů.“

„Jakou to má naději?“

„Kdo ví? Už jsem taky přemýšlel o tom, že by nám pomohlo, kdybychom to jednorázové vybavení mohli použít opakovaně. Když to máme po každém použití vyhodit, vyjde nám to dost draho.“

„Stačilo by pár testů, abych to ověřil,“ nabídl Fenton.

„Ty toho máš teď až nad hlavu.“

„Tohle by snad nezabralo tolik času. Mohl bych přesvědčit lidi z laborky, aby každý dal dobrovolně pár kubíků krve, prohnat vzorky analyzátorem, pak odběrné ampule autoklávovat a nakonec s nimi vzorky znovu přejet. A srovnat výsledky před a po sterilizaci?“

„Jestli máš opravdu dojem, že bys to stihl…,“ uvažoval Tyson.

„To není problém.“

Pozdě odpoledne, právě když Fenton hučel do Marie Tylerové, aby si nechala odebrat trochu krve na nové testy, přišel si Nigel Saxon do laboratoře pro závěrečnou zprávu o krevním analyzátoru. „Ať na vás chce, co chce, Marie, nic mu nedávejte,“ žertoval Saxon. „Co kdybyste se mnou radši šla dneska na večeři…“

„Já jsem spořádaná provdaná ženská,“ ohradila se Marie Tylerová.

„Ty bývají nejhorší,“ ušklíbl se Saxon.

„Když už jste tady, Nigele…“ začal Fenton tónem, který pro Saxona nevěstil nic dobrého.

„Po čem jdete?“ zeptal se podezíravě.

„Po vaší krvi,“ odpověděl Fenton. „Doslova a do písmene.“ Vysvětlil mu svůj nápad, týkající se nových testů na Saxonově analyzátoru. „Možná že by z toho mohl koukat obchod,“ lákal ho. Saxon souhlasil, že se stane jedním z dobrovolníků, a s ním i Marie Tylerová, Ian Ferguson, Alex Ross a další čtyři zaměstnanci.

„Kdy to má být?“ zeptal se Saxon.

„Zastavte se před odchodem, jestli vám to tak vyhovuje,“ odpověděl Fenton. Saxon přikývl, ale bylo vidět, že není zrovna nadšený. Když si vyzvedl od Tysona zprávu, Fenton ho zavedl do malé vedlejší místnosti. „Svlékněte si sako a vyhrňte si rukáv.“ Saxon všechno poslušně provedl, usedl a obě paže položil před sebe na stůl. Vypadal nervózně.

Fenton konečně přestal krámovat v zásuvce a přistoupil k Saxonovi s gumovou hadičkou v ruce. „Tímhle vám teď stáhnu nahoře paži,“ pravil, „můžete si to tam přidržet?“ Saxon si druhou rukou hadičku přidržel. Fenton mu popleskával po vnitřní straně paže, aby žíly dobře vystoupily. Na konec jednorázové desetimililitrové stříkačky nasadil sterilní jehlu, přetřel Saxonovi kůži v okolí vpichu tamponem namočeným v alkoholu a zavedl mu jehlu šikovně do žíly. Do stříkačky začala proudit tmavě rudá krev. Když dosáhla požadované úrovně, Fenton vytáhl jehlu a na místo vpichu přitiskl další tampon. „Tohle si tam chviličku držte,“ přikázal Saxonovi.

Když byl vzorek uložený v ledničce, Fenton podržel Saxonovi sako, aby se zase mohl obléknout. Saxon poznamenal: „Doufám, že otec ocení, jak jsem se obětoval pro společnost!“ Hlasitě se svému výroku zasmál, ale Fenton si všiml, že mu na čele vyrazily kapičky potu. Zřejmě měl strach.

Bylo skoro čtvrt na osm, když byl Fenton konečně hotov se svou dnešní prací. Domníval se, že už zůstal v laboratoři sám, a tak ho překvapil proužek světla pod jedněmi dveřmi v přízemí. Trochu ho to znervóznilo. Přešel halou a zůstal za dveřmi chvíli tiše stát. Nebylo nic slyšet. Opatrně otevřel a nahlédl dovnitř. Seděl tam Alex Ross a něco psal. Vyplašeně vzhlédl. „Panebože, málem jsem z tebe dostal infarkt!“ zvolal.

„Omlouvám se. Co že jsi tu tak dlouho?“

„Měsíční výkazy,“ vysvětloval Ross. „Celý den jsem se k nim nedostal.“

„Nešel by ses napít?“

„To je dobrý nápad.“ Ross odložil pero a promnul si oči. „Pro dnešek už toho mám dost.“

Oba muži spolu urazili kousek cesty k hospodě U bodláku a vmísili se mezi ostatní, kteří si tam zaskočili na večerního panáka. Byla to malá zanedbaná hospůdka, která vydělávala spíš na svých stálých hostech než na náhodných zákaznících. Na zařízení se tu moc nehledělo, vlastně spíš vůbec ne. Byla to zkrátka obyčejná hospoda, hlavně pro skotské chlapy, kde ženské nejsou vůbec vítané. Těžký viktoriánský nálevní pult byl dokonale naleštěný, ale nesl stopy nespočetných generací nedbale típnutých cigaretových špačků. Na podlaze bylo linoleum, kdysi snad zelené, teď však ve sporém osvětlení vypadalo neurčitě tmavé.

U stolků při zdi seděla řada osamělých pijáků, jejichž tváře svědčily o politováníhodné zkušenosti, že život není vždycky peříčko a že nejlepší únik z toho všeho přináší právě ta jantarově žlutá tekutina, kterou mají před sebou ve sklenici. Několik malých hloučků se vybavovalo u baru; byli to většinou muži, kteří se vraceli z práce, často ještě v oblečení, jež prozrazovalo jejich povolání. Hlídač na dráze v čepici se štítkem, muž z bezpečnostní služby, jehož zmuchlaný klobouk měl naznačit, že je ve skutečnosti Burtem Lancasterem z filmu Ponorky se plaví tiše a hluboko; pojišťovací agent v obnošeném pršiplášti a s naditou aktovkou. V rohu seděla hlučná parta studentů, kteří si libovali v dělnickém prostředí, ale svými univerzitními šálami a vázankami dávali najevo určitý odstup.

Oba barmani byli ze staré školy, v bílých zástěrách bez poskvrnky. Ruce se jim nikdy nezastavily. Když nic jiného, tak aspoň znovu a znovu utírali neexistující loužičky na pultě a neustále očima sledovali po celém baru hladiny ve sklenicích, takže už mohli odhadnout, odkud přijde další objednávka. Když se Ross a Fenton blížili k baru, vzhlédl k nim starší z obou barmanů, s úzkými rameny a brýlemi na nose. „Je tam ještě pořád taková zima?“ vyptával se.

„Přímo na zmrznutí,“ odpověděl mu Ross a objednal pro oba whisky.

Jak stáli u baru, díval se Fenton na police, co všechno se tam nabízí k pití. Všiml si, že téměř celý prostor zabírají láhve whisky, velký výběr čistých sladových a téměř všechny známé míchané značky. Ostatní lihoviny byly zastoupeny většinou jen jedinou lahví. Obsah sklenic u pultu byl odrazem sortimentu na policích. Naplnilo ho uspokojením, že některé věci se patrně vůbec nikdy nezmění. Sociologovi by to možná připadalo jako zlý sen, faktem však zůstává, že v určitých oblastech Skotska je pití stále ještě čistě mužskou záležitostí.

Ross zaklonil hlavu a hodil do sebe svou sklenici, odmítl však Fentonovu nabídku, že mu objedná další. Vymluvil se, že by „mu to žena spočítala“. Fenton mu tedy popřál dobrou noc a sám si objednal ještě jednu. Barman mu podal k nahlédnutí i večerník s komentářem, že Rangers si už zas koupili dalšího anglického hráče.

„Vážně?“ podivil se Fenton, který se sice o fotbal ani trochu nezajímal, ale cítil povinnost se k tomu nějak vyjádřit.

„Vono jim to stejně nebude nic platný,“ poznamenal další host u baru a vysvobodil Fentona z konverzace tím, že k sobě připoutal barmanovu pozornost.

Fenton vypil ještě pivo a pak se odebral na záchod. Byl to vlastně dosti špinavý sklep, jehož stěny z holých cihel byly tolikrát obílené, že spáry mezi cihlami už téměř nebylo znát. Trubky a staré železné nádržky, připevněné ke stropu nad pisoárem, byly celé rezavé. Postavil se tam s hlavou natočenou trochu ke straně a snažil se přečíst různé nápisy. Vtom za sebou uslyšel vrznout dveře. Nikdo se však k němu u stěny nepřipojil.

Fenton si s úlevou zatáhl zip u kalhot. Pak se otočil a uviděl tam stát dva chlapy. Upřeně na něj hleděli. Starší z nich, podsaditý chlápek v kožené bundě a džínsech, vykročil směrem k němu. Druhý se zatím opřel o dveře. První muž Fentonovi beze slova zasadil pěstí do žaludku tak prudkou ránu, že to vypadalo na bývalého profesionála. Fenton se s vyvalenýma očima zlomil v pase, ale střetl se s botou vykopnutou přímo proti jeho obličeji. Zaplavila ho prudká bolest z roztříštěné lícní kosti.

Celá akce proběhla v absolutním tichu; žádné špičkování nebo urážlivé poznámky, ani slovo, jen chladná profesionální a bolestivá nakládačka. Noha v botě zasáhla ještě jednou, tentokrát Fentonova žebra, a to už přesáhlo meze jeho vnímavosti k utrpení. Cítil, že ho opouští vědomí. Zoufalství z neschopnosti jakkoli se postavit na odpor bojovalo s úsilím zachytit unikající vědomí. Pomalu klouzal a sesouval se po stěně. Na tváři cítil chladný porcelán pisoáru, až mu nakonec obličej klesl úplně dolů do žlábku. Zápach, který mu vnikl do nosu, ho přiměl ke slabému zvracení, jež se přimísilo do koktejlu z krve a moči. Bota ho zasáhla ještě jednou, ale to už byl Fenton daleko; upadl do stavu, v kterém se zapomíná na všechno.

Čas od času se Fenton krátce probral a pochytil náhodný obraz nebo zvuk. Odraz záblesků modrého světla ve skle, konejšivé kapky deště na čele, něžný dotyk čísi ruky. Knírek, čepice, siréna, jejíž zvuk nezanikal v dálce, světla reflektorů dopadající na nízký strop, hlasy, ale všechno daleko… tak strašně daleko.

Když se Fenton vynořil z temnot a otevřel oči, spatřil, že všechno kolem je nehybné a jasné. Upíral oči vzhůru tak dlouho, až zjistil, že předmět, na který fixuje svou pozornost, je vlastně těleso elektrického osvětlení. Byly v něm mrtvé mouchy. Zhluboka se nadýchl, a tím vzbudil pozornost sestry. Zjistila, že už má otevřené oči. Její hlas zněl měkce a jemně. „Vítáme vás zase mezi námi,“ řekla.

Fenton pohnul rty, aby se zeptal, kde je, a v tom okamžiku se mu do tváře zavrtala celá letka ohnivých šípů. Když sestra uslyšela jeho bolestné heknutí, začala ho jemně konejšit. Ten něžný hlas mu řekl: „Jen klidně ležte. Odpočiňte si. A raději nemluvte.“

Uplynuly tři dny, než si Fenton mohl sednout a zabývat se víceméně přízemními stránkami života, jako bylo neustálé svědění pod těsnými obvazy, které mu fixovaly žebra, jako byla starost o osud jeho motorky a saka, v jehož kapse byl nezaplacený účet za elektřinu. Když se objevila Jenny, pokusil se na ni usmát, ale vzápětí toho litoval, neboť se okamžitě přihlásila bolest z přeražené lícní kosti. Byl schopen podat policistům dost přesný popis mužů, kteří ho přepadli, ale absolutně žádný klíč, jenž by to celé vysvětloval. Vypadalo to jako pouhý bezmyšlenkovitý akt krutého násilí.

Čerstvé hrozny, posilující vína a kartičky s přáním brzkého uzdravení začaly postupně řídnout. Fentonovi bylo brzy natolik dobře, že se cítil k smrti otrávený a se vzrůstající frekvencí oznamoval tuto skutečnost ošetřujícímu personálu, který tohle už jistě musel poslouchat mockrát. Ale jeho neúnavné naléhání se nakonec přece vyplatilo; koncem týdne mu dovolili odjet taxíkem domů pod podmínkou, že se bude šetřit. Dorazil domů právě včas, aby se pozdravil s Jenniným bratrem Grantem a jeho synkem Jamiem, kteří se zrovna chystali k odjezdu. Fenton se zeptal, jak s chlapcem pořídili v nemocnici.

„Chirurgové usoudili, že bude lepší s operací počkat, až bude trochu větší, možná příští rok,“ odpověděl Grant.

Fenton shlédl na chlapečka s páskou na jednom oku; ten si zas prohlížel náplasti na Fentonově obličeji. Oba si uvědomili, že mají něco společného, a okamžitě k sobě pocítili vzájemné sympatie. Fenton se k chlapci sklonil a zajímal se o hasičské auto, které si odvážel domů.

Grant pohlédl na hodinky a upozornil, že už mají s Jamiem nejvyšší čas. Poděkoval Jenny, potřásl si s Fentonem rukou a postrčil Jamieho ze dveří.

Jenny se na Fentona káravě podívala. „Měl jsi ještě zůstat v nemocnici.“

Fenton řekl s úsměvem: „Ale je to fajn, být doma.“

Jenny ho políbila: „Je to fajn, mít tě doma.“

Ve středu už Fenton nudou málem lezl po zdi. Musel ještě pořád trčet doma. Vařil si nespočetné hrnky čaje, mezitím pochodoval sem a tam a občas se podíval z okna, jak prší. Zavolal do laboratoře Charlesů Tysonovi, ale řekli mu, že je na nějaké schůzi. Chvilku pohovořil s lanem Fergusonem, ale když byl ubezpečen, že laboratoř i přes jeho nepřítomnost zvládá všechno dobře, došla mu řeč.

Později odpoledne se u dveří ozval zvonek, a když Fenton otevřel, stál tam Nigel Saxon.

„Tak jak se má náš invalida?“ vyptával se Saxon.

Konverzace se brzy stočila, jak to bylo u Saxona obvyklé, na ženské, auta a chlast, ale Fentona to přece jen potěšilo, dokonce se poprvé po mnoha dnech dokázal smát. Saxon mu rovněž oznámil, že pro všechny v laboratoři pořádá večeři na oslavu úspěšného završení zkoušek Saxonova analyzátoru.

„Kdy to bude?“ zeptal se Fenton.

„V sobotu večer.“

„A kde?“

„V hotelu Grange. Není to daleko od laboratoře, takže to bude v dosahu operátora a personál může v případě potřeby odběhnout a zase se vrátit.“

V pátek ráno šel Fenton ke svému lékaři a ten ho uznal za schopného vrátit se do práce. Protože v posledním roce neměl potřebu doktora vyhledat, zapomněl se přehlásit k praktickému lékaři v blízkosti svého bydliště a musel jet přes celé město k tomu, u něhož se zaregistroval po svém příjezdu.

Má tohle být opravdu systém, který nám svět závidí? uvažoval v nabité čekárně, kde se loupaly tapety ze zdí a kašlali pacienti. Okna vypadala, že je nikdo neumyl celé desetiletí, a silně to tam páchlo kočičinou. Prohlédl tři stará čísla Punche, dvě minuty pobyl v ordinaci a pak už byl venku aspoň z té mašinérie, když už ne ze sklíčenosti, kterou v něm vzbudila.

V autobusu, kterému trvalo věčnost, než ho zase přes celé město zavezl zpátky, musel Fenton stále otírat rukávem zapocené okénko, aby viděl, kde je. Atmosféra na horní plošině byla hustá, vlhká a čpěla zatuchlým kouřem z cigaret. Na sedadlo vedle něj klesla tlustá paní ověšená nákupními taškami, tváře měla rudé vyčerpáním ze šplhání po schodech. Pach potu smíšeného s cigaretovým dechem byl pro Fentona příslovečnou poslední kapkou. Na příští zastávce vystoupil a šel v tom dešti raději pěšky; než se dostal domů, byl promočený až na kůži.

5

Večírek, v hotelu Grange byl katastrofa. Později si ovšem Fenton uvědomil, že jinak ani dopadnout nemohl. Nigel Saxon jako hostitel se sice ze všech sil snažil udržovat bezstarostnou a veselou náladu a ani velkorysosti, s jakou společnost poskytovala jídlo i pití, se nedalo vytknout ani to nejmenší. Jenže na každého prostě musela dolehnout skutečnost, že tam chybí Neil Munro a Susan Danielsová. A kromě toho se prakticky každému z nich honilo hlavou, že vrah stále ještě nebyl odhalen. Lidé snadno dokážou držet pospolu a vytvořit jednotnou frontu i v dobách nepřízně, pokud jsou si jistí svými spolubojovníky. Ale existuje-li možnost, že sedí u jednoho stolu s vrahem, pak se příkazem dne stane obezřetnost.

Alex Ross byl mezi ostatními výjimkou. Vypil už trochu moc whisky a měl ukecanou náladu, což jeho ženu zřejmě přivádělo do trapných rozpaků. Jenny, kterou měl Ross velice rád, se ho snažila bavit a rozptylovat jinými věcmi, aby své názory přestal vyjadřovat tak hlasitě. Rossova manželka Morag, statná žena v rudých šatech pošitých flitry a v klobouku, který ani při večeři nesundala, měla dojem, že zachrání svou ohroženou důstojnost, když se bude na každého zeširoka usmívat a vyptávat se, kam pojede v létě na dovolenou.

Ross nakonec prohlédl Jenniny triky a usmyslel si navézt se do Nigela Saxona a do závratné rychlosti, s jakou společnost Saxon Medical získala pro svůj výrobek úřední schválení. Poprvé od chvíle, kdy ho poznal, byl teď Fenton svědkem toho, jak Saxon ztrácí dobrou náladu. Také Ross to vycítil, jakkoli byl opilý, a to ho podnítilo k dalšímu výpadu: „Já osobně bych za tím viděl nějakou srandovní lóži.“

Ozval se rozpačitý smích a Jenny se naklonila k Fentonovi, aby se ho zeptala, co to má znamenat.

„Svobodné zednáře,“ zašeptal Fenton.

Saxonovi se podařilo také vyloudit úsměv, ale Ross ho nepřestával popichovat. „Ačkoliv ne, ti to asi nebyli,“ pravil tajuplně. „Ti mají moc práce s řízením policie!“

Teď už se zasmálo víc lidí a Ross najednou vypálil: „Vlastně to nejspíš vypadá na to Bratrstvo stromu!“

Fenton neměl ani potuchy, o čem to Ross mluví, a také většina ostatních byla zmatená. Ale docela jistě to něco říkalo Saxonovi. V obličeji úplně zesinal, že by se v něm krve nedořezal, a ruce, spočívající na stole, se mu lehce třásly. „Doufám, pane Rossi, že už jste s tím svým blábolem skončil,“ zasyčel se zaťatými zuby.

Jenny s Fentonem byli úplně fascinováni proměnou, která se stala se Saxonem. Chvíli bylo naprosté ticho, do kterého náhle zahulákal Ross, jak už to u opilců bývá, naprosto udivený, že se mu snad podařilo někoho urazit. „Co se děje? To byla přece jen taková srandička, člověče.“

Ian Ferguson se pokusil předejít výbuchu, vyskočil a zahlaholil: „Já teda vůbec nevím, o co kráčí, ale mám prázdnou skleničku. Dá si ještě někdo víno?“

Zvedla se řada sklenic a kritický okamžik pominul.

„Roztomilý večer,“ zašeptala Jenny Fentonovi do ucha.

„Brzy se ztratíme,“ slíbil Fenton.

Když se sklidilo ze stolu, Jenny si povídala s Liz Scottovou a Fenton se ocitl poblíž lana Fergusona.

„Napadlo vás něco v souvislosti s těmi věcmi v Neilově skříni?“ zeptal se tiše Ferguson.

Fenton zavrtěl hlavou: „Nenapadlo. A vás?“

„Mě taky ne, ale dělá mi to starosti.“

„V jakém smyslu?“

„Asi jsme to měli někomu ohlásit.“

„Ale komu?“

„No, někomu zodpovědnému, třeba policii.“

„Ale proč?“ ptal se Fenton, který si byl až příliš dobře vědom, že je to úplně hloupá otázka. Přál si však trochu perverzně, aby jeho obavy vyslovil někdo jiný.

„Víme, že vrah používá antikoagulační prostředky, a víme, že Neil Munro měl ve své laborce těchhle věcí plnou, pečlivě zamčenou almaru.“

„Jenže Neil vraždit nemohl.“

„To já vím, ale ta shoda okolností je přece jen dost nepříjemná, nezdá se vám?“

Fenton už neměl příležitost mu odpovědět, protože se k nim připojili Tyson se Saxonem. Saxon se zajímal, jestli se dobře baví, a vytasil se s lahví whisky. Fenton odmítl, ale Ferguson nastavil sklenici a nechal si nalít.

„Pan doktor Tyson mi prozradil, že prý máte v neděli ráno službu – je to tak?“ zeptal se Saxon.

„Přesně tak, bohužel. Proč se ptáte?“

„Musím během odpoledne přijít rozebrat Saxonův analyzátor. Nebyl byste ochotný se tam zdržet a trochu mi s tím pomoct?“

Ferguson byl celý nešťastný, že se musí omluvit: „Škoda, že jste mi to neřekl dřív. Víte, mám odpoledne rande s jednou slečnou. Ale jestli myslíte, tak bych to snad mohl nějak…“

„Já vám s tím pomůžu,“ nabídl se Fenton.

„Myslíte to vážně?“ zaradoval se Saxon.

„Ale jistě. Lenošil jsem teď tak dlouho, že to pro mne bude potěšení.“

„No, jestli jste opravdu ochotný…“

Fenton si s ním domluvil, že bude v neděli ve dvě odpoledne v laboratoři.

Cestou domů se Jenny Fentona zeptala: „Prosím tě, co to ten Alex Ross plácal o nějakém Bratrstvu stromu?“

„Nemám nejmenší tušení,“ odpověděl Fenton.

„Ale Charles Tyson o tom určitě něco ví,“ usoudila Jenny. „Všimla jsem si, jak se na to zatvářil.“

Když Fenton v neděli odpoledne přišel, čekal už Nigel Saxon před laboratoří. Postával na kraji chodníku u svého zaparkovaného auta a pro zahřátí podupával nohama a plácal se zkříženými pažemi do hrudníku.

„Nejdu moc pozdě, že ne?“ polekal se Fenton, ale když se podíval na hodinky, viděl, že jsou přesně dvě.

„Ale ne,“ usmál se Saxon. „Jsem vám opravdu vděčný, že mi pomůžete. Společnost teď právě nemá žádný rozmontovaný model a tenhle se má zítra předvádět v Glasgowské královské nemocnici. Potom ho ještě na pár dní můžete dostat zpátky.“

Oba muži se dali do práce na rozebírání Saxonova analyzátoru. Saxon se věnoval hlavně přístroji, zatímco Fenton rozpojoval různé přívodní spoje a vyprazdňoval zásobníky reagenčních roztoků. Mezi hadičkami narazil na modrou nádobku z umělé hmoty.

„S tím strašně opatrně,“ varoval ho Saxon. „To je jímka na odpadní kyselinu.“

„Tak já to vyleju do odpadu v digestoři,“ navrhl Fenton, odpojil modrý váleček od přívodu a opatrně ho vyňal.

Saxon řekl: „Koukám, že si budu muset skočit do auta pro svou sadu montážních klíčů.“

Dveře za ním bouchly a Fenton se s modrým kontejnerkem pomalu vydal přes laboratoř k digestoři, kde ho chtěl uložit. Zapnul motor větráku a z digestoře se začalo ozývat lehké bzučení. Funkcí větráku bylo vysávat veškeré toxické výpary a odvádět je přes lapač a hliníkový kouřovod až na střechu budovy.

Fenton už odšrouboval víčko lahvičky s kyselinou a právě se chystal ji vylít do odpadu, ale najednou strnul. Uvnitř digestoře stála láhev benzenu a on si uvědomil, že ho cítí! Cítil benzen!

Jak je to možné? Láhev byla za skleněnou přepážkou a větrák se točil. Jak mohly výpary unikat? Zašrouboval znovu nádobku s kyselinou a odstoupil o krok. Všechno vypadalo úplně normálně, ale navzdory tomu se dělo něco velice nepěkného. Zapálil nad Bunsenovým kahanem útržek papíru a přidržel jej u vstupu do digestoře. Plamen se ani nepohnul. Motor větráku běžel, ale nebyl tam vůbec žádný tah do větrací šachty.

Fenton byl z té záhady celý zmatený a začal pátrat, kde může být závada. Přistavil si do digestóře štafle a vylezl nahoru prohlédnout usazení motoru. To se zdálo v pořádku. Pak přešel k soustavě filtrů v ústí šachty a tam příčinu poruchy odhalil. Byla tam uzavřená požární záklopka. Požární záklopky byly do digestoři montovány jako bezpečnostní zařízení. Sloužily k tomu, aby při případném požáru v laboratoři zabránily plamenům proniknout průvanem do komory digestoře, kde se přechovávaly vysoce hořlavé chemikálie. V tomto případě se zřejmě záklopka sama od sebe uzavřela a odvětrávání nemohlo fungovat.

Fentona uspokojilo, že našel příčinu poruchy, ale vzápětí se vysloveně zděsil, když zjistil, proč se záklopka zavřela, Zajišťovací páčky, které ji měly udržovat v otevřené poloze, byly pryč. Prohledával podlážku pod blokem filtrů, ale nenalezl nic. Byla určitá možnost, že součástky sklouzly a zachytily se uvnitř průduchu, ale právě tak se nabízela druhá možnost, totiž že byly odstraněny úmyslně.

Fenton slézal ze štaflí a na okamžik se zastavil s nohou na poslední příčce. Začal horečně přemýšlet, jaký motiv by mohl někoho vést k sabotáži na zařízení digestoře. Koneckonců by se nestalo nic tak drastického, kdyby byl uskutečnil svůj úmysl a vylil kyselinu do jímky. Zřejmě by se vyvalily kyselinové výpary, ale to by nebylo nic vážného, pokud ovšem…

Fentonovi sklouzl pohled na vnitřek odpadu, do kterého se chystal vylít kyselinu, a tu mu prolétla hlavou myšlenka tak temná, jako když mrak náhle zakryje měsíc. Napadlo ho, že se ho možná zmocňuje paranoia, ale přece mu to nedalo; sehnul se a prohlížel rouru, která vedla z odpadu dolů. Pátral, jestli tam nejsou stopy nějakého zásahu. Nenašel nic, ale nejistý pocit v něm vězel dál. Musí se přesvědčit na vlastní oči. Vyhledal mezi laboratorním nářadím klíč a rozšrouboval spojku ke kolenu. Jemně vytáhl zakřivenou součást roury a podíval se dovnitř. Ruka se mu začala třást, když na dně spatřil stopy nějaké chemikálie. Opatrně ke konci roury přičichl a okamžitě poznal, co je to za pach. Byl to kyanid draselný.

Kdyby byl na krystaly kyanidu ve výlevce vylil kyselinu a větrák by nefungoval, laboratoř by okamžitě zaplnily výpary kyanovodíku a ty by na místě usmrtily každého, kdo by tam byl.

Každého? pomyslel si Fenton. Ale vždyť tam byl jen on sám. A kde je Saxon? Ten byl dávno v prachu.

Vtom se Nigel Saxon objevil v laboratoři s brašnou na nářadí. „Nemohl jsem je zaboha najít. Nakonec jsem je objevil pod zadním sedadlem.“

„Opravdu?“ zadíval se Fenton Saxonovi upřeně do očí.

„Panebože! Co se stalo?“ vyptával se Saxon, když si všiml Fentonova výrazu. „Vždyť vy vypadáte, jako by se vám zjevil duch.“

„Něco se stalo s digestoří.“

„A to je všechno?“ naléhal Saxon, celý zmatený.

„V odpadní rouře jsou krystaly kyanidu.“

„Tím chcete říct, že je odpad ucpaný?“

Fenton zíral na Saxona plných třicet vteřin, než řekl: „Kdybych na to byl vylil kyselinu…“

Saxon potřásl hlavou a pravil omluvně: „Nezlobte se, ale já nejsem chemik. Můžete mi vysvětlit, co to má všechno znamenat?“

Fenton se zoufale snažil prokouknout Saxonovo chování. Na pohled se mu zdálo naprosto přirozené. Je však možné, že by si opravdu nedokázal uvědomit, k čemu tady málem došlo? A byla to skutečně jen náhoda, že si Saxon vybral k odchodu z laboratoře právě onu a ne jinou chvíli?

Fentonovi se z toho zatočila hlava. Snažil se ho opravdu někdo zabít? Vymýšlel si jiná vysvětlení, ale vždycky nakonec narazil na další podezřelé věci. Teď mu například začalo připadat docela reálné, že ani ta příhoda v hospodě se nestala jen tak náhodou, že to nebyl „akt bezmyšlenkovitého násilí“, jak to nazvala policie. Teď se mu to začalo jevit tak, že ho někdo potřeboval uklidit ze scény, jestli dočasně, nebo trvale, to asi nebylo tak důležité. Ale proč? Ať to byl kdokoliv, musel mít dojem, že on toho ví víc, než ve skutečnosti věděl. V tom byla ta ironie, že se ho někdo snaží zabít, protože se domnívá, že něco ví. Jenže on nevěděl nic.

Když se Fenton vrátil domů, byt byl prázdný, Jenny byla na návštěvě u svých bývalých spolubydlících z podnájmu. Byl rád, aspoň mu to poskytne víc času na uklidnění. Stále se mu ještě trochu třásly ruce a svíraly se mu útroby. Pořádná dávka whisky mu však pomohla tyhle symptomy zvládnout. Když přišla Jenny, byl připraven jí všechno vyklopit.

„Ale proč?“ ptala se Jenny, když skončil se svým líčením.

„Vždyť ti pořád říkám, že nevím.“

„Kdo věděl, že budeš dneska v laboratoři?“

„Spousta lidí. Mluvili jsme o tom tuhle večer na oslavě.“

„Takže to musí být někdo z laboratoře?“

„Nebo Saxon. Ten si vybral ten pravý okamžik, aby zmizel.“

„A co když se vrátil? Vypadal provinile?“

„Ne,“ připustil Fenton.

„Tak jaké další možnosti by přicházely v úvahu?“

„No, ještě by bylo možné, že záklopka zapadla z nějakých technických důvodů.“

„A krystaly kyanidu?“

„Náhoda? Používáme kyanid poměrně často.“

„Musím říct, že tahle eventualita se mi zamlouvá víc.“

Fentonovi se taky víc zamlouvala. Až na to, že jí nevěřil.

Když druhý den ráno odcházel do práce, Jenny ještě spala. Ani se nepohnula, když ji políbil, tak se raději vyplížil z pokoje po špičkách a snažil se za sebou zavřít dveře co nejtišeji.

Dělalo mu dobře sedět zase na motorce, i když se jeho žebra pořád bolestivě ozývala, jakmile musel trochu víc přitlačit na řidítka. Na Lothian Road se s motorkou probojoval podél dlouhé kolony vozů až dopředu a u světel se postavil vedle prvního auta. Když naskočila zelená, řidič auta teprve zařazoval rychlost, zatímco Fenton už byl někde daleko vpředu.

Když Fenton zvedal na parkovišti za laboratoří hondu na stojan, přijel Charles Tyson. Šli do laboratoře společně a cestou se bavili o všem možném. Uvnitř už byli dva inženýři z nemocničních dílen a spravovali digestoř. Tyson se zastavil a zajímal se, co tam bylo za poruchu. Obrátil se přitom na lana Fergusona, ale místo něj mu to vysvětlil Fenton.

Okolo desáté už si Fenton připadal, jako by nikdy nebyl pryč. Jen co se posadil za svůj stůl, navázal během několika minut na to, co dělal před tím, a sklouzl zase do staré rutiny. Až do středy ho biochemická laboratoř pracovně plně vytížila. Teprve pak si našel čas, aby se vrhl na dobrovolné dárce, kteří měli poskytnout krev pro testy pomůcek Saxonova analyzátoru. Poslední na seznamu byl Charles Tyson. Fenton mu odebral krev, vstříkl odběr do dvou plastových zkumavek a odnesl si je do laboratoře. Vytáhl z lednice příslušné stojánky a umístil do nich Tysonovy vzorky.

Když chtěl stojánek vrátit zpátky do lednice, všiml si, že krev ve druhé zkumavce z Tysonova odběru se chová podivně. Stále ještě se nesrazila. Vyňal obě zkumavky a lehce s nimi zatřepal. Obsah jedné měl zůstat zcela tekutý, protože ve zkumavce byla antikoagulační látka, ale ve druhé byla jen čistá krev a ta se měla srazit. Fenton se podíval na hodinky a zjistil, že od chvíle, kdy odebral vzorek, uběhlo už deset minut. To je víc než dostatečná doba. Vyběhl do chodby a vrazil do Tysonovy pracovny; Tyson i Liz Scottová, které právě něco diktoval, jen polekaně vzhlédli od práce. „Tobě se nesrazí krev,“ vyrazil ze sebe Fenton.

Tyson pohlédl do ohbí své paže a uklidnil ho: „Ale vždyť mi to nekrvácí. Normálně to přestalo.“ Fenton však stále cítil pochybnosti. Tyson nadhodil: „Třeba nebyla zkumavka úplně čistá… Ale ať máš jistotu, podej mi, prosím tě, skalpel.“

Fenton otevřel prosklenou skříňku a vybral z ní malý balíček ve stříbřité fólii. Podal ho Tysonovi. Liz se zašklebila a zeptala se: „Co to proboha…,“ ale to už se Tyson malinko řízl do bříška ukazováku a sledoval, jak odtamtud proudí krev. Pak ji osušil čistým tamponem, který mu Fenton podal, a podíval se na hodinky. Fenton a Liz mlčky přihlíželi a Tyson si stále stíral krev. Konečně řekl: „No prosím, už to přestává. Vidíš, úplně normální.“

Fenton si s úlevou vydechl. „Zaplaťpánbůh, chvilku už jsem měl strach, že budeš číslo pět.“ Jakmile teď mohl zase uvažovat o praktičtějších záležitostech, uvědomil si, že v důsledku toho mu bude chybět jeden vzorek krve.

„A co Liz?“ navrhl Tyson a tázavě se na ni podíval. Nejdřív se zase zašklebila, ale pak víceméně zdráhavě svolila. „Když já tak nenávidím jehly,“ řekla, ale už si vyhrnovala rukáv blůzy.

„Tak se dívejte nahoru,“ poradil jí Fenton, zlehka jí napíchl žílu a potáhl za píst. „No tak, že to nebolelo?“ Liz uznala, že ne. „Jen si na to asi na minutku přitiskněte tenhle tampon,“ vyzval ji Fenton a přiložil jí na vpich gázu. „Pak si zas můžete stáhnout rukáv.“

Fenton odnesl zkumavky zpátky do své laboratoře a přidržel je proti oknu. Krev v jedné zůstávala tekutá, v druhé se normálně srážela. Tysonovy vzorky vyřadil, nové vložil do lednice k ostatním. V analyzátoru je přejede večer, až všichni odejdou a Jenny už stejně bude na noční službě.

Sešel dolů do velké laboratoře podívat se, co tam na něj čeká. Pročítal požadavkové formuláře z oddělení. „To snad není pravda,“ zvolal, když si přečetl zase další žádost o stanovení olova. „Dvanáct… čtrnáct… šestnáct krví na olovo! Co se to děje?“

Alex Ross se suše pousmál: „Za to můžeš poděkovat panu radnímu Vanneyovi.“

„Vanneyovi?“

„Stavěl se proti přípojce k městskému okruhu a jeho poslední snahou je vystupňovat strach z otravy olovem od výfukových plynů, kterou prý stavba nové silnice vyvolá. Znáš tyhle řeči: sotva se jen přiblížíte k volkswagenu polo, klesne vaše IQ o padesát bodů. Vanney trvá na tom, aby byly vyšetřeny všechny děti, které bydlí v blízkosti prvního úseku silnice.“

„A co má za lubem doopravdy?“

„Kdo je dost cynický, domyslí si, že nová silnice zakroutí krkem stavbě luxusních bytů, které firma Vanney a synové staví na jižním svahu.“

„To je ale vychcanec.“

„Ale mocný vychcanec,“ připomněl mu Ross.

„Alexi, co je to ‚Bratrstvo stromu‘?“

Jeho otázka Rosse zřejmě zaskočila. Úplně strnul. „Proč se mě na to ptáš?“

„Tuhle večer na té party jsi naznačil, že firma Saxon Medical získává mimořádné výhody díky Bratrstvu stromu. Co to vlastně je?“

Ross se chytil za hlavu a pravil tiše: „Ta moje nevymáchaná huba mě snad jednou zahubí.“

„Nechápu.“

„Už jsem toho řekl až moc.“

„No tak, přece mě takhle neodbudeš,“ namítl Fenton.

Ross dlouho váhal, ale pak se zhluboka nadýchl a spustil: „Existuje organizace, která se jmenuje Klub kavalírů a která je v současné době jedna ruka se státní správou. Jejich emblémem je dub. Zřejmě má představovat strom, ve kterém se skrýval král Karel, když za občanské války prchal před Puritány.“

„Ale co to má společného s tím, že má Saxon protekci u Státní zdravotní správy?“

„V tom klubu je spousta významných lidí. Jeden druhému kryjí záda a co víc, jednají, jako by pro ně neplatily zákony. Říká se, že jejich moc stále roste.“

„Ale co ten klub?“ ozval se Fenton.

„Ve skutečnosti je to spíš společnost.“

„No dobrá,“ řekl Fenton. „Ale jak to, že já jsem o tom v životě neslyšel?“

„Byl jsi dost dlouho v Africe…“

Fenton stejně neměl pořád chuť tomu všemu věřit, ale pak se mu najednou vybavil ten medailon, který vypadl Nigelu Saxonovi na parkovišti z kapsy a na kterém byl motiv stromu. Rossovi se o tom raději ani nezmínil.

Po celou dobu, co Fenton prováděl testy na olovo, dusil v sobě nechuť k politikům. Tenhle test byl v laboratoři zvlášť neoblíbený. Jak se dalo čekat, měl ruce celé od krve; tak tomu bylo u těchhle zkoušek vždycky. Už si je drhnul bůhví pokolikáté, když zazvonil telefon. Ian Ferguson na něj zavolal: „Tome, to je Jenny.“

Fenton si utřel ruce do ručníku a vzal si sluchátko. „Nepovídej, že mi voláš jen proto, abys mi řekla, jak mě miluješ?“ Žertování ho však přešlo, když uslyšel Jenny vzlykat. „Co se stalo? O co jde?“

„Jsem na policii…,“ vymáčkla ze sebe Jenny a pak se znovu sesypala. „Jsem zatčená…“

Fenton nevěřil svému sluchu. „Zatčená? O čem to, prosím tě, mluvíš? To je nesmysl.“

„Jde o ty vraždy. Policie se domnívá, že je mám na svědomí já.“

Fenton se zmohl jen na nevěřícné brebtání. „To je snad nějaký blbý vtip? Co mi to povídáš? Jak by si mohli myslet, žes to udělala ty?“ Slyšel, jak se Jenny párkrát zhluboka nadechla, aby se uklidnila. Pak ze sebe vypravila: „Jde o malého Jamieho. Je mrtvý. Vykrvácel. Tome, já se tak strašně bojím. Prosím tě, přijeď sem!“

Než mohl Fenton odpovědět, bylo spojení přerušeno. Třesoucí se rukou položil sluchátko, pak je však zase zvedl a zavolal Jamiesona.

„V současné době potřebujeme, aby nám sestra Buchanová byla k dispozici pro určité vyšetřování, pane Fentone,“ odpověděl mu hlas na druhém konci linky stroze.

„Počkejte, člověče! Já přece nejsem žádný zatracený novinář. O co vlastně jde?“

„Obávám se, že k tomu není co dodat, pane.“

„Dobrá, ale snad ji můžu vidět?“

„Ne, to nemůžete.“

„To k policii přijímají jen lidi s vylízaným mozkem?“ vyštěkl Fenton.

„Musím vás upozornit, pane, že…“

Fenton praštil sluchátkem. První, co ho napadlo, bylo sebrat se, jít na policii a trvat na rozhovoru s Jenny, ale skutečnost, že měl rozdělané ty testy na olovo, ho odradila. Když o tom ještě pár minut uvažoval, došel k závěru, že by to stejně nemělo smysl. S policií žádné teatrální výjevy nepohnou. Jenny teď potřebuje odbornou pomoc, kterou může poskytnout jedině právník. Šel se poradit s Tysonem. Ten byl také šokován, když vyslechl ty novinky.

„Jenny potřebuje právníka,“ řekl Fenton. „Myslel jsem si, že bys mi třeba mohl nějakého doporučit.“

„Ale jistě.“ Tyson otevřel svůj adresář: „Zavolej téhle firmě.“ Opsal název a telefonní číslo na kus papíru a podal mu ho. Fenton se vrátil do své laboratoře a hned tam zatelefonoval. Slíbili mu, že na policejní stanici někoho pošlou.

Fenton měl pocit, že se z toho nedostatku informací zblázní. Jenny mu řekla, že Jamie zemřel, ale on se potřebuje dovědět víc. Musí vypátrat kdy, kde a jak, a to bude asi obtížné. Fentonovy styky s Jenninou rodinou byly řídké a vzácné a také nebyly nijak zvlášť srdečné. Její švagrové hleděly na Jenny jako na poběhlici, která podle nich žije v hříchu. Její bratři snad situaci posuzovali o něco tolerantněji než jejich ženy, ale nikdy neměli moc příležitostí setkat se s člověkem, který nedělal těžkou manuální práci, a proto moc nezapadal do jejich představ, jak má vypadat správný chlap. Přesto Fenton usoudil, že nemá jinou možnost. Musí Buchanovým zatelefonovat; Jenny bude mít jejich číslo doma v adresáři.

Když Fenton vyjížděl z areálu nemocnice na hlavní silnici, škrtl levou stupačkou hondy o zem. Stroj povážlivě zakolísal, a tím ho právě včas varoval, že jako mrtvola by byl Jenny sotva co platný. Raději se tedy opanoval a přizpůsobil se dopravním světlům.

Zdálo se mu, že telefon vyzvání celou věčnost. Konečně ho zvedla žena se silným severovýchodním akcentem. Fenton se ohlásil. Nejdřív bylo ticho a pak někdo zřejmě praštil se sluchátkem na dřevěnou desku stolu. Po chvilce se ozval mužský hlas: „Jo, co je?“

Fenton poznal, že je to Grant Buchan. „Grante, já volám, abych vám řekl, jak je mi strašlivě líto, co se stalo Jamiemu. Ale tady se teď stalo taky něco ohavného. Jenny zatkli v souvislosti s Jamieho smrtí.“

Jestli očekával nějakou bouřlivou reakci, spletl se. Místo toho Buchan řekl pouze: „Aha.“

„Jaképak aha?“ vybuchl Fenton. „Rozuměl jste, co vám říkám? Policie zatkla Jenny! Myslí si, že má něco společného s Jamieho smrtí!“

Ani teď to s Buchaném nehnulo. Mluvil, jako by byl pod vlivem nějaké drogy. „Můj synek se o něco pořezal, když si hrál dole u přístavu. Neušel zpátky ani padesát metrů a bylo po něm, všechna krev do poslední kapky tam z něj vytekla na kameny. Eště tam pořád ve všech těch škvírách je, vůbec se nedá smejt.“

Fenton rozuměl jeho zoufalství. Poškrábal se na čele a měkce řekl: „Věřte mi, že je mi to strašně líto. Já vím dobře, co to je ztratit dítě. Ale určitě chápete, že tu muselo dojít k nějakému hroznému omylu. Přece si nikdo se zdravým rozumem nemůže myslet, že ho zabila Jenny.“

Po dlouhé přestávce se Buchan ozval. „Ne, já jen vím, že můj synek umřel proto, že prej se mu nesrážela krev. Byl otrávenej nějakejma anti… anti…“

„Antikoagulačními prostředky.“

„Jo, tak je to. A zrovna tuhle metodu používá ten zabiják od Princezny Marie.“

Když Fenton uslyšel ten termín z bulvárních plátků, škublo to s ním.

Buchan pokračoval: „Můj chlapec vo Nemocnici princezny Marie ani nezavadil, ale Jenny tam dělá. A my jsme u Jenny v Edinburku bydleli.“

„Přece byste doopravdy nevěřil, že Jenny má něco společného…“ Fenton se zarazil uprostřed věty. „To je šílenství!“ křičel. „Myslet si, že je do toho Jenny zapletená, to je tak směšné, že se na to nedá nic říct!“

„Helejte, někdy se stane, že sou lidi nemocný… Nemocný na hlavu.“

„Vyloučeno,“ odporoval rozhodně Fenton. „Jenny není nemocná. Jenny je to nejněžnější, nejmilejší a nejrozumnější stvoření na světě. Ta Jamieho nezabila, ani nikoho jiného. To si zapište za uši.“

Buchan zmlkl.

Fentona zaplavilo zoufalství. „Grante, podívejte se,“ naléhal, „takhle po telefonu nemůžeme pořádně mluvit. Já za vámi přijedu.“

„To mi nepřipadá jako moc dobrej nápad…“ začal Buchan.

„Já přijedu,“ ujistil ho Fenton a položil telefon. Chvilku uvažoval, pak ho zvedl ještě jednou a zavolal právnickou kancelář. Řekli mu, že pan Bainbridge od jejich firmy je pořád ještě na policejní stanici a že od něj bohužel nemají dosud žádné další informace.

Fenton přecházel po bytě jako tygr v kleci. Otevřel barovou skříňku a zase ji zavřel, aniž si co nalil. Ne, to není to pravé, co teď potřebuje. Otevřel jinou skříň a vytáhl sportovní boty, ve kterých si chodil zaběhat.

Chodníky byly ještě vlhké, ale vítr už ustával, když Fenton absolvoval svou první míli v takovém tempu, aby překonal své napětí fyzickou námahou. Pokaždé, když cítil, že mu myšlenky začínají zase utíkat k policii nebo ke Grantu Buchanovi, přidal do běhu, dokud se v něm návaly vzteku postupně neztišily. Když dobíhal třetí míli, rozhostil se v něm už poklid a uvolnění. Zpomalil do volného klusu a začal přemýšlet, co dál.

Řekl Grantoví Buchanovi, že přijede do Morayshire, ale byl to opravdu ten nejlepší nápad? Jakou to bude mít cenu? Co tam může vypátrat? Náhlý poryv větru zacloumal holými větvemi stromů a setřásl mu na hlavu obrovské kapky deště, které ve světle pouličních lamp zazářily jako diamanty. Seběhl z chodníku, aby neběžel přímo pod nimi, a náhle ho osvítil nápad. Smrt malého Jamieho v sobě přece musí obsahovat nějaký klíč k řešení celé té záhady. Mezi Jamiem a Nemocnicí princezny Marie musí být skutečně nějaká souvislost. Policie se domnívá, že tím spojovacím článkem je Jenny, ale on už věděl jistě, že ona sama to není. Jen najít to skutečné spojení a bude mít odpověď na celou tu hrůzu. Po krku mu už proudil pot, a tak se obrátil k domovu.

Fenton ležel ve tmě beze spánku a pozoroval odlesky dešťových kapek na stropě ložnice. Běh mu příjemně protáhl svaly a v teplé koupeli se uvolnil, ale byt bez Jenny působil tak prázdně a opuštěně. Kdepak teď chudinka asi je? Co s ní dělají? Z policie se nedalo vymáčknout nic jiného než mechanické prohlašování, že je stále ještě zadržená. Na spánek neměl ani pomyšlení a to ho čekala ještě celá dlouhá noc, než se vydá na sever… Ale proč vlastně? Kdyby jel celou noc, mohl by tam ráno být. Rozhodně by to bylo lepší než ležet nečinně ve tmě. Rychle se oblékl, přetáhl přes sebe svůj kožený oblek, sbalil pár nejnutnějších potřeb a seběhl dolů, kde už čekala honda, až ji zhoupne ze stojanu.

Fenton jel městskými ulicemi schválně pomalu; byly dvě hodiny v noci a on nechtěl zbytečně budit pokojně spící obyvatele. Teprve na výpadovce Queensferry Road to rozjel a zamířil přes Forth Bridge na dálnici.

6

Když Fenton dorazil k Buchanskému útesu, probleskovaly už kalným ranním úsvitem bílé vršky vln. Zastavil, aby dopřál bolavým nohám trochu odpočinku. Zajel s hondou na krajnici silnice, plné zákrutů. Odrážel se nohama, aby ji dostrkal po štěrkové plošince až ke zkamenělému pahýlu dávno odumřelého stromu, a opřel ji o něj. Ještě za sebou slyšel zvuky, které vydával smršťující se plech, ale to už celý ztuhlý kráčel přes oblázky až na kraj vody a tam rozepjal paže k bezbarvému nebi. Nabral si plnou hrst kamínků a bezmyšlenkovitě je házel do vířící vody. Hejno racků mu nad hlavou vykřikovalo své protesty proti cizímu vetřelci. Byl to studený a šedivý svět.

Silnice sledovala okraj pobřeží a vinula se mezi stromy, obnaženými zimními násilnickými vpády burácejících větrů ze Severního moře. Fenton pocítil úlevu, když bezútěšnou jednotvárnost krajiny přerušila neonová reklama motorestu, který byl od časného rána otevřený pro posádky rybářských lodí. Sjel ze silnice a následoval ukazatele.

Čaj byl horký a sladký a Fenton si připadal jako polykač mečů, jak ho tak cítil sestupovat až dolů do žaludku. Masíroval si zátylek, podrážděný okrajem koženého obleku, a hnětl si svaly vzadu na stehnech. Nerad by do nich dostal křeč.

Silnice se stočila zase do vnitrozemí a přetínala pustý mys. Na jedné křižovatce bez ukazatelů nezbylo Fentonovi než zastavit a prostudovat mapu. Rozhodl se, že opět zabočí vpravo, a po několika minutách jízdy shledal, že zase směřuje k moři. Když vyjel až na vrcholek kopce, pohlédl dolů a spatřil vesnici, kde bydleli Buchanovi. Svlékl rukavici a z náprsní kapsy vytáhl kartičku s adresou: Harbour Wynd 8.

Nechal vypnutý motor a tiše sjížděl z kopce. Na dlažbě přístavu zabrzdil. S nohou opřenou o hromadu bedýnek na ryby pozoroval, jak se dole proti kamenné hrázi vzdouvá a klesá hladká, olejovitá vodní hladina.

Z přístavu vedly tři cesty a jedna z nich byla Harbour Wynd. Fenton zvedl hondu na stojan a vydal se pomalu po dláždění hledat číslo osm. Zvuk těžkého mosazného klepadla překvapivě ztlumily masivní dveře.

„Jo, to ste vy,“ konstatoval Grant Buchan a v jeho hlase nezazněla stopa radosti. „No, tak teda pojďte dál.“ Fenton nic lepšího neočekával.

„Kdo to je?“ zavolala zevnitř nějaká žena.

„Ale to je ten Jenninej…“ Buchan zmlkl a nevěděl, jak by ho měl nejspíš označit.

„Amant,“ doplnila ho žena s mrazivým výrazem v obličeji, která se vynořila z kuchyně a utírala si ruce do zástěry.

Fentonovi pokleslo srdce. Grantovu ženu spatřil předtím pouze jednou a tenkrát u toho byla celá rodina. Upamatoval se, že už tehdy dávala upjatě najevo svůj nesouhlas. Teď stála Mona Buchanová mezi dveřmi jako anděl pomsty, vlasy pevně stažené do uzlu, vytahaný svetr upnutý až ke krku, a z obličeje, jehož bledá pleť nikdy nepoznala make-up, na něj hleděly oči planoucí spravedlivým rozhořčením.

„Je mi hrozně líto vašeho chlapečka, paní Buchanová,“ spustil Fenton, rozhodnutý, že bude ten pohrdavý výraz ignorovat.

„Co tu chcete?“ zasyčela. „Nemáte vy a ta vaše… vaše…“

Buchan ukončil napjatou situaci ještě před jejím vyvrcholením. Vzal manželku kolem ramen a domlouval jí. „No tak dost, ženská, jdi a uvař nám všem kapku čaje, jo?“

Mona zmizela v kuchyni. „Promiňte,“ řekl Buchan. „Je toho na ni moc.“

„Já vím.“

„Ale má pravdu. Já taky nemám páru, proč ste sem přijel,“ pokračoval Buchan.

„Protože vysvětlení je někde tady! Musí tu být. Jenny přece vašeho chlapce nezabila. To vám snad musí být jasné. Tenhle směšný nápad prostě vůbec nepřichází v úvahu.“ Fenton se na Buchaná pevně zahleděl. Ten chvíli jeho pohled vydržel, ale pak s povzdechem odvrátil oči. „Já už ani rozumně myslet nedokážu.“

Mona přinesla čaj. Nevlídně praštila podnosem na stůl a obrátila se k nim zády. „A teď mě čeká práce, mám jí až nad hlavu,“ oznámila. Když se za ní zase kuchyňské dveře zavřely, Buchan pokračoval: „Ale proč by si ten zabiják vybral zrovna Jamieho? To přece nedává žádnej smysl.“

„Já vím,“ pravil Fenton mírně. „Já si prostě myslím, že se Jenny, aniž to tušila, možná skutečně stala nějakým pojítkem mezi vrahem a vaším kloučkem. A na to musíme přijít.“

‚A co chcete po mně?“ zeptal se Grant.

„Vyprávějte mi o všem, co jste v Edinburku dělali. O každém, s kým jste se setkali, a kam všude jste šli.“

Buchan povídal a Fenton si dělal poznámky. Ne že by toho bylo k zapsání moc. Buchanovi šli z nádraží rovnou do jejich bytu, z bytu přímo na kliniku a zase zpátky. Vypadalo to, že se nesetkali s nikým jiným než s nemocničním personálem. Faktem však zůstávalo, že někdy během těch čtyřiadvaceti hodin musel být Jamie Buchan otráven něčím, co způsobilo, že mu za týden poté vytekla z těla všechna krev a na dlažbě jeho rodného městečka místo něj zůstala ležet jen bledá mrtvolka. Pokud poznámky, které měl před sebou, obsahovaly nějaké vysvětlení, Fenton je z nich prostě nedokázal vyčíst. „Nedal mu někdo nějaká cukrátka?“ zeptal se.

„Jenom Jenny,“ odpověděl Buchan a Fenton zalitoval, že se na to vůbec ptal.

„Myslíte, že bych se mohl podívat k Jamiemu do pokoje?“

„Ale von tam leží.“

Jeho slova Fentonem otřásla do morku kostí. Ani ve snu ho nenapadlo, že chlapec je ještě v domě.

„Dali nám ho včera,“ řekl tiše Buchan. „Mona ho chtěla eště na chvilku domů, než ho zejtra pochováme.“

Fenton mlčky přikývl; nad neštěstím Buchanových se mu stáhlo hrdlo. „Promiňte,“ řekl pak měkce. „Jen jsem si myslel, že kdybych viděl jeho věci, třeba bych si všiml něčeho, co ušlo pozornosti. Ale když je to takhle…“

Buchan vstal. Beze slova pokynul Fentonovi, aby ho následoval.

Když vystoupali po úzkých schodech, musel Fenton sklonit hlavu, aby se přizpůsobil stropu podkroví. Vešli do Jamieho ložnice. Pokoj byl studený a táhla z něj vlhkost, letitá vlhkost. Vlhkost, která prostupovala kamenné zdi už po celé roky. Pronikla do nábytku a tkanin a zanechávala po sobě pach plísně, který měl Fenton z dětství spojený s hotýlky u moře. Malá bílá rakev se ztrácela v šedavém přísvitu, který sem padal ze střešního okna, obráceného na sever k moři. Jamie vypadal jako mramorový cherubínek. Fenton sklopil hlavu a chvilku nad rakví pietně postál.

„S ničím jsme tady ani nehnuli,“ informoval ho Buchan.

Fenton se rozhlédl. Byl to klukovský pokoj – vláčky, lodě, letadýlka a nedokončená stavba z Lega. Na okenním parapetu měl svou startovací dráhu Hvězdný sokol, připravený odnášet okolostojící figurky z umělé hmoty na jakousi vzdálenou galaxii. Na polštáři měl Jamie ležet Jediho meč. „Když si hráli na ty Hvězdný války, tak von byl Luke,“ vysvětlil mu Buchan.

Náhle zazněl zezdola zoufalý křik. Ozvalo se dusání po schodech, pak se ve dveřích objevila Mona Buchanová a z očí jí sálala zuřivost. Fenton byl fascinován nenávistí, která poznamenala její obličej. Zaútočila na manžela s ústy pokrytými bílou pěnou slin. „Ve jménu Božím, co tě to posedlo, že jsi dopustil, aby se tohle – tohle zvíře přiblížilo k našemu dítěti?“ vrhla se na něj. Buchan vypadal vyděšeně. „A vy,“ zasyčela na Fentona sípavým chrapotem, „jak vy se opovažujete!“

Mona Buchanová jako by vzteky ztrácela rozum. Už se nedokázala opanovat – vyřítila se přes pokoj, s rukama přichystanýma drásat. Neviděla kolem sebe nic, pohled měla upřený jen na Fentona. Jak se slepě vrhla dopředu, zakopla nohou o máry, na nichž spočívala Jamieho rakvička. Máry se s lomozem zřítily na zem. Jamie ve svém bílém rubášku ležel teď na podlaze jako spící porcelánová panenka mezi hračkami.

Z Mony rázem vyprchala všechna zběsilost. Sesula se na kolena a s obličejem přitisknutým k chlapcově mrtvolce propukla v nezadržitelný vzlykot. Fenton věděl, že na tenhle pohled do smrti nezapomene. „A vy teď děte,“ přikázal mu Grant Buchan. „Děte pryč.“

Když se Fenton vrátil do přístavu, byla tam jeho honda středem pozornosti party malých kluků. Jejich výstroj z Hvězdných válek svědčila o tom, že by to mohli být Jamieho kamarádi. Jeden z chlapců připadal Fentonovi čímsi povědomý, ale nemohl přijít na to, co to je. Možná, že je to některý z Jamieho příbuzných. Bratr? Nemohl se rozpomenout, jestli mají Buchanovi ještě další děti. „Nejmenuješ ty se Buchan, synku?“ zeptal se.

„Kdepak, pane. Ten je mrtvej.“

Fenton sedl na motorku a upevňoval si pásek helmy pod bradou.

„Nemoh bych si na chvilku skočit dozadu, pane?“ zeptal se kluk s rukou na řídítkách.

„Až někdy jindy,“ odpověděl Fenton.

Když vyjel kopec nad městečkem, ani se neobrátil, aby se nepodíval zpátky. Jen letmo zkontroloval, jestli zleva něco nejede, a pak se už pustil po hlavní silnici a volným tempem zamířil k Fraserburghu. Tam zastavil v přístavu před jednou kavárnou. Doufal, že když se nají, zaplní aspoň trochu tu ohavnou prázdnotu, kterou v sobě cítil. Ale nepodařilo se mu to. Hleděl z okna na lodě, choulící se u přístavní hráze, ale před sebou měl stále jen obraz Jamieho mrtvého tělíčka. Cestou po pobřežní silnici směrem na východ uvažoval Fenton, čeho vlastně celou tou svou návštěvou dosáhl. Ničeho, usoudil, ani co by se za nehet vešlo. Buchan mu nesdělil nic, co by mohlo nějak pomoct nebo cokoliv vyřešit. Jenny zůstávala dál ve stejném průšvihu jako předtím. Když dosáhl nejvýchodnějšího bodu, kam až mohl zajet, zastavil, a než se vydá zpátky k jihu, věnoval ještě poslední pohled šedým severským vodám. Bylo chladno, ale nepršelo. A vítr bude mít v zádech.

Když se Fenton vrátil, byla už Jenny doma. Padli si do náruče a dlouhou dobu se k sobě mlčky tiskli. „Našla jsem tvůj vzkaz,“ řekla pak Jenny. „Dověděl ses něco?“

„Nic,“ přiznal Fenton. „A co se děje tady?“

„Z policie mě pustili dnes odpoledne, ale zakázali mi opustit město. A ve špitálu mi pozastavili činnost.“

Fenton poznal, že Jenny musela prolít hodně slz. Oči měla oteklé a červené. „Debilové,“ poznamenal. „Absolutní debilové.“ A přitiskl ji k sobě ještě pevněji.

„Víš, co je největší psina?“ zeptala se Jenny zpola se smíchem a zpola vzlykavě. „Já to jejich hledisko dokážu pochopit. Protože jaký jiný kontakt mezi Jamiem a nemocničním vrahem si dovedeš představit, když to nejsem já?“

„Vidíš, a tohle je právě ta věc, na kterou prostě musíme přijít,“ sdělil jí Fenton a dal do těch slov veškerou jistotu, jaké byl schopen.

„Zatím jsme s tím svým pátráním moc velké úspěchy neměli, pamatuješ?“

„Ale teď to dokážeme.“

Leželi klidně ve tmě a vychutnávali požitek z důvěrné blízkosti. Fenton měl prsty propletené s Jennyinými a palcem jí jemně kroužil po hřbetě ruky. Její lehký dech mu zněl jako hudba.

V časných ranních hodinách ležel Fenton úplně bdělý vedle Jenny, pohroužené do zdravého spánku. Spala tvrdě, s hlavou opřenou o jeho rameno. Duševně byla na dně a teprve jeho přítomnost ji zbavila pocitu strachu. Poprvé po mnoha hodinách cítila, že je v bezpečí, v bezpečí před vším cizím a neznámým, před všemi těmi pány při těle, ve zmačkaných oblecích, okolo nichž sváděl pach potu boj s lacinými deodoranty a kteří se všemu, co řekla, jen ironicky usmívali, před muži se zarudlými tvářemi, kteří na ni řvali, kteří ji zesměšňovali a obviňovali. Tihle chlapi snad ani nemůžou být policisté? Policisté jsou přece klidní, slušní, ochotní, řeknou vám, kolik je hodin, kudy máte jít, pohladí dětičky a vzbuzují důvěru, ne obavy. Jak strašně se tam Jenny bála! V životě nepoznala takový strach.

Už samotný zmatek z toho, že ji odvezli na cizí místo, plné protivných chlapů, srazil její sebedůvěru jednou ranou na kolena. Její počáteční postoj rozhořčeného občana svobodné země, který se dožaduje svých práv, se po pár minutách zhroutil a zbyla jen zmatenost a strach. Jak ta zkouška ohněm pokračovala, vkrádala se do jejího hlasu stále prosebnější nota, zmocňovala se jí čím dál tím úpěnlivější snaha vyhovět inkvizitorům a odpovědět ano na cokoliv, jen aby tím prorazila tu zeď nepřátelství, která vypadala tak neproniknutelně. Že se touto cestou nakonec nedala, od toho ji uchránila vrozená síla charakteru, ale spatřila ji a viděla ji před sebou docela jasně.

Fenton si do nehybné tmy pokoje povzdechl – jeho přemítání ho zas jednou dovedlo do slepé uličky. V čem jen to spojení vězí, kladl si stále otázku, co to jen může být? Ze všech stran mu jako odpudivý bastard zíral do tváře jediný fakt: ten nemocniční vrah neměl vůbec žádnou příležitost setkat se s Jamiem přímo. Bezděky stiskl Jenny ruku, neboť jeho vědomím se mihlo cosi nemyslitelného. S jeho myšlenkovými pochody nebylo něco v pořádku, něco podstatného.

O hodinu později se z jeho vytrvalého duševního zápasu vyloupla nová hypotéza. Vnutila mu ji fakta. Neexistuje žádný vrah, žádný šílenec, žádný psychopat. Je to choroba. Bakterie nebo virus. Virus, který napadl srážlivé mechanismy krve u všech lidí, kteří zemřeli. A proč ne? Každou chvíli se objeví nějaká nová choroba – legionářská nemoc, horečka lassa, AIDS. Čím víc o tom přemýšlel, tím se mu to zdálo zřejmější a pravděpodobnější. Ten virus musel být endemický v nemocnici, kde se skrýval v kdovíjakých zákoutích, právě tak, jako se ta legionářská potvůrka skrývala ve sprše amerického hotelu. Jenny to zřejmě přinesla domů a nakazila tím Jamieho. A že k tomu onemocnění není náchylný každý člověk, to je pro virové infekce přece typické. Všechno nasvědčuje tomu, že to je virus… až na smrt Neila Munroa.

Obludný obraz Neila Munroa s tváří, ze které se odloupávalo uvařené maso, vystoupil z Fentonova podvědomí a trochu ho zbrzdil v rozletu. Ne, Munroa nestrčil do sterilizátoru žádný virus. Chtělo to nějaký kompromis. Že byl Neil zavražděn, o tom nebylo pochyb, ale ostatní? Ne, tam musel zapůsobit nějaký infekční činitel. A jemu nezbývá než to dokázat.

Jenny se ve spánku pohnula a Fenton ji políbil na rameno. Otázka teď zněla, jak má postupovat, aby svou teorii podpořil důkazy? Jednoduše. Je to přece učivo pro studenty prvního ročníku. Látku musíte izolovat a v kontrolním testu na zvířatech pak dokázat, že působí tak, jak se předpokládá. Jenže zmocnit se infikovaného materiálu, to už bude něco jiného.

Bude muset získat materiál z těch zemřelých – tkáně a sérum – a k tomu bude potřebovat pomoc z vyšších míst. To znamená od Tysona. Nebo snad ne? Pořád ještě ho žralo, jak ze sebe udělal hlupáka v té záležitosti s doktorem Malcolmem. To by nechtěl zažít znova. Zdalipak by to dokázal všechno provést sám?

Co když už to dokonce někdo udělal? Možná, že patologické oddělení otestovalo orgány obětí i na infekční činitele. V tom případě by si se svým návrhem vysloužil na patologii asi stejný obdiv jako se svou minulou akcí na policii. To by pak už byla poslední kapka do poháru. V duchu před sebou viděl primáře z patologie MacDougala, který nepatřil k těm nejshovívavějším, jak se mu pošklebuje: „Vy si asi myslíte, že my jsme tu samí debilové, že, Fentone?“

Podíval se na digitální hodiny na nočním stolku. Čtyři deset. Ještě čtyři hodiny, než bude vstávat a chystat se do nemocnice. Má tedy ještě čtyři hodiny na rozhodování. Venku začal znovu sílit vítr a kvílel v drátech na střechách. Okno ložnice zadrnčelo, jako by chtělo zabránit noci ve vstupu. Fentonovy představy o tom, jak násilně přepadává patologickou laboratoř, se proměnily v sen, v němž ho chytili a on neměl žádné rozumné vysvětlení, které by policii nabídl. V záři číslic na hodinách se mu zjevila tvář inspektora Jamiesona s povzneseným ironickým úšklebkem. Ne, musí přece existovat nějaká jiná cesta.

A jiná cesta se také vynořila a Fenton si nadával, že byl tak pitomý a nepomyslel na ni dřív. Přece oddělení lékařské dokumentace! Třeba by tam mohl prostě zajít a vyžádat si svazek jedné z obětí. Chorobopis Susan Danielsové a té Wilsonové tam asi nebude, ale malého Watsona by tam měli mít, protože byl v tu dobu pacientem nemocnice. Svazek by měl obsahovat podrobnou pitevní zprávu a podrobnosti o vyžádaných laboratorních testech.

Fenton vstal v sedm a v osm už byl v laboratoři. Jenny nechal spát, částečně proto, že si potřebovala pořádně odpočinout, a částečně se také rád vyhnul diskuzi o tom, co má v úmyslu provádět. Pustil se hned do práce, aby si připravil výmluvu pro pracovníky z oddělení dokumentace. Listoval zpátky ve svém diáři, až našel poslední zmínku o Timothym Watsonovi, totiž požadavek na stanovení krevní glukózy. Opsal si podrobnosti a z psacího stolu Liz Scottové uzmul čistý blanket. S enormním úsilím nadatloval na stroji dvěma prsty kopii původní zprávy a pak změnil datum tak, aby se krylo s datem požadavku v jeho diáři. Tak, a měl svou výmluvu: zařazení biochemické zprávy do chorobopisu malého Watsona.

Oddělení lékařské dokumentace sídlilo v administrativním bloku. Páchlo to tam prachem a lepenkou. Na zemi ležel modrý koberec, tlumící kroky dvou mladých dívek, které se protahovaly úzkými chodbičkami mezi vysokými regály s vyrovnanými chorobopisy. Cecil McClay vzhlédl přes brýle, když Fenton vstoupil lítacími dveřmi a blížil se k jeho psacímu stolu. Psal však dál, a teprve když dokončil větu, řekl tázavě: „Ano?“

McClayovi se to slovo podařilo pronést takovým tónem, aby dal Fentonovi jasně najevo, že vyrušuje, jenže Fenton na to byl už připravený. Znal McClaye odedávna. Ten člověk úřadoval v oddělení lékařské dokumentace v Nemocnici princezny Marie víc než dvacet let a jako mnozí jiní veteráni si na své oddělení osoboval majetnické právo. Chorobopisy byly pro něj konečným cílem všeho. Lidi zvenčí, kteří je chtěli vidět, považoval za hnusné otravy, jimž je třeba jejich úmysl pokud možno vymluvit.

Kdyby tam byl Fenton šel s legitimním posláním, byl by ho snad McClayův postoj popudil, ale za daných okolností byl zdvořilost sama. Omluvil se, že ruší, a zeptal se, zda by se nemohl podívat do svazku Timothyho Watsona.

„Z jakého titulu?“

„Z mého vlastního. Jmenuju se Fenton. Jsem z biochemie. Musím dodat do chorobopisu zprávu. Zřejmě jsme ji přehlédli.“

„Tak to tady nechte. Dohlédnu, aby se to zařadilo.“ A McClay opět sklopil oči za brýlemi ke své práci.

„Já bych se ale skutečně raději přesvědčil, že jsme přehlédli jen tu jednu…“ Fenton zadoufal, že jeho úsměv vypadá suverénněji než jeho opravdové pocity.

McClay chvíli uvažoval, pak se i s židlí otočil a zavolal na jednu ze slečen. „Hilary! Watson, T., třetí březen, oddělení čtyři!“

Děvče našlo Fentonovi složku a podalo mu ji s pohledem, který sliboval mnohem víc než jen lepenkové desky, kdyby snad měl zájem. Usmál se na ni a šel si sednout k volnému stolu.

Pitevní zpráva byla stručná. Timothy Watson zemřel na masivní ztrátu krve. Byl tam odkaz na hematologickou zprávu, která popisovala vysokou antikoagulační aktivitu ve vzorku a kompletní zhroucení srážlivých mechanizmů krve. Nebylo tam nikde ani zmínky, že by byly odebrány vzorky na bakteriologický nebo virologický rozbor. Takže jeho idea byla stále otevřená. Všechny karty byly dosud ve hře.

Fenton si ještě prohlédl zkratkovité poznámky na zadní straně zprávy z patologie. Dalo se z nich vyčíst, jaké vzorky byly při pitvě odebrány a jak byly přechovávány. Čtyři z nich byly označeny „F“, ty Fenton rovnou vyloučil, protože vzorky uložené ve formalínu ztrácejí veškerou biologickou aktivitu. U dvou preparátů byla značka „FR“ – čili zmrazené: jedním z nich bylo sérum a druhým tkáň srdečního svalu. Každý z těch dvou by k jeho záměrům postačil. Zapamatoval si jejich referenční čísla, zavřel svazek a opatrně ho položil na McClayův stůl. „Moc vám děkuju,“ pravil. McClay jen něco zabručel a ani nezvedl oči od práce.

Po celý zbytek odpoledne Fenton uvažoval, jak získat pitevní preparáty. Několik lidí z patologie sice znal, ale zase ne natolik dobře, aby je o vzorky mohl požádat. Bude si je muset nějakým způsobem „vypůjčit“, ale jak na to? Násilné vloupání nepřipadalo v úvahu. Byl odhodlaný dopustit se určitých manipulací nebo podvůdků, předstírat „nedorozumění“, pohybovat se na hranici zákonnosti, ale nechtěl by svou troufalostí překročit jisté meze.

Když si před obědem myl ruce, dostal nápad. Na patologii je přece také umývárna. Kdyby pod nějakou záminkou zašel na patologii řekněme okolo půl šesté, mohl by do umývárny vklouznout a na tu chvíli, než všichni odejdou domů, se tam schovat. Pak beze spěchu najde vzorky a zmizí. Z nápadu se stal plán.

Dvacet minut po páté opustil Fenton oddělení biochemie. Už teď se mu zrychlil pulz. Najednou se mu vybavovaly tucty důvodů, proč v plánech nepokračovat, a jak se blížil k patologické laboratoři, stále jich přibývalo. Došel k dvoukřídlým zeleným dveřím a musel se na chvíli zastavit, aby se uklidnil. V ústech měl sucho jako na poušti.

Když se blížil ke stolku recepce, obklopil ho odporně sladký pach formaldehydu. Usmál se na asistentku, která tam stála. Také se usmála a přečetla si jmenovku na jeho plášti: „Co si přejete, pane Fentone?“

Fenton jí podal prázdnou hnědou láhev, kterou si přinesl z biochemie, a pravil: „Tahleta věc mi došla a ve skladu mi v pět hodin zavřeli. Mohla byste mi, prosím vás, do zítřka vypomoct?“

Dívka si od něj vzala láhev a přečetla si nálepku. „Ale ovšem,“ odpověděla a nechala ho chvíli o samotě. Fenton se honem rozhlédl, kde jsou dveře pánských záchodů. Při odchodu je bude mít hned vpravo. Uslyšel, že se otvírají nějaké dveře, a obrátil se právě včas. Primář MacDougal vyšel ze své pracovny a kráčel kolem recepčního pultu. Fenton se usmál, ale MacDougal si ho ani nevšiml.

Asistentka se vrátila s láhví, naplněnou reagenčním roztokem, a s úsměvem mu ji podala: „Tak tady to máte,“ řekla.

Fenton jí poděkoval a slíbil, že ji ráno zase vrátí. Odcházel z přijímací místnosti a rychle vklouzl do dveří toalety. Byla prázdná. S úlevou si oddechl: až dosud se všechno dařilo. Vybral si poslední kabinku, sedl si tam a s očima na hodinkách čekal. Dveře nezamkl, jen je přitáhl, a předpokládal, že kdyby někdo přišel a nevěděl, jestli je kabinka obsazená, vybral by si automaticky jednu ze dvou zbývajících. Zamčené dveře by neomylně signalizovaly, že tam někdo je, a mohly by upoutat pozornost. Kdyby ho tam někdo přistihl, spláchne prostě vodu a odejde.

Fentonovi se zdálo, že následujících třicet minut trvá dva roky. Zpočátku k němu pronikala změť zvuků, jak za sebou lidé při odchodu zabouchávali dveře a přáli si dobrou noc. Postupně se však intervaly mezi ozvěnou kroků a zavíráním vzdálených dveří prodlužovaly. Právě když si myslel, že už tam snad konečně zůstal sám, vešel někdo do sousední kabinky a setrval tam plných pět minut. Fenton se během nich musel vybičovat k naprostému tichu; každé nadechnutí bylo útokem na jeho sebekontrolu.

Konečně se ozvalo spláchnutí a dveře kabiny se s bouchnutím rozlétly. Bylo slyšet, jak teče voda do umyvadla, a pak práskly i venkovní dveře. Fenton byl opět sám. Uložil si, že počká ještě půl hodiny od chvíle, kdy zaslechl poslední zvuk. Sledoval hodinky a přitom si znovu pročítal nápisy na stěnách.

Po půlhodině vyšel Fenton po špičkách z toalety do recepce. Byla tam tma a ticho. Pod žádnými dveřmi nepronikal jediný paprsek světla. Byl sám… byl bohudíky sám. Podle toho, jak mu tepala krev ve spáncích, poznal, že už má nervy vybičované jako v horečce. Schválně se párkrát zhluboka nadechl, aby se dal trochu dohromady, a pak se podle ukazatelů vydal k pitevnám. Z pouličních lamp sem dopadalo dost světla, takže se mohl orientovat. To bylo štěstí, protože ho nenapadlo vzít si s sebou baterku.

Otevřel modré dveře. Uvnitř byla tma jako v hrobě. Pitevna neměla žádná okna. Zavřel za sebou a zatápal dlaní po studených dlaždičkách, až našel vypínač. Ozvalo se vrnění tří zářivek.

Fenton se rozhlížel kolem sebe. Krčil přitom nos, na který mu zaútočila těžká vůně osvěžovače vzduchu, používaného na překrytí úporného pachu smrti. Byla to rozlehlá a vysoká kruhová místnost. Uprostřed stály na podstavcích dva stoly z nerezové oceli, jako by to byly tramvajové refýže. Stály úplně izolovaně, okolo nich byl volný prostor. Veškeré instalace a ovládací hydraulické mechanizmy byly vedeny pod podlahou. Všechno v sále působilo tvrdě a hladce. Převládala nerezová ocel a kachlíčkové obklady. Materiály odolné proti neustálému oplachování vodou.

Místnost mohla na první pohled působit jako operační sál, ale nástroje při stěnách prozrazovaly něco jiného: pilky, kladívka, vrtačky, dláta, zkrátka nástroje, které by patřily spíš do tesařské dílny nebo do řeznictví než na chirurgii. Závěsné pérové váhy a váhy na maso mluvily spíše pro řeznictví. Precizní tenoučké skalpely nehrály v tomto prostředí vedoucí úlohu; tady předváděly na studených stolech své surrealistické umění dlouhé nože s černými kostěnými střenkami, které bylo vidět po stěnách.

Boxy pro mrtvoly střežily troje masivně izolované dveře, opatřené kovovými závorami. Fenton jedny otevřel a slabě sebou trhl, když mu odtamtud vyrazil do obličeje závan chladného a vlhkého vzduchu. Uvnitř byli dva nájemníci v kápích a rubáších. Na palcích jim visely identifikační visačky jako na zavazadlech. Soudě podle vzrůstu to byly děti. Fenton vzal jednu zplihlou visačku mezi palec a ukazováček a četl: Amanda Wrightová, věk 12 let. Zavřel dveře.

Zdálo se, že to, co hledá, by mohlo být ve velkém truhlovém mrazáku, jeho víko však odmítalo povolit. Musel oběma pěstmi bušit do západky tak dlouho, dokud led po okrajích nepopraskal a víko se se zakvílením neuvolnilo a neotevřelo se. Hned nahoře na něj přes igelitový sáček zíraly obrovské oční důlky potraceného plodu a přiměly ho k prudkému nadechnutí. Zpola ochromený strachem z toho, co bude následovat, začal z povrchu plastových kontejnerů ometat námrazu; objevila se ruka, ucho, rozmazaný profil dětské nohy. Fenton nad tou pekelnou sbírkou přirazil víko a nechal na něm chvíli položené ruce; nemohl popadnout dech. Zachtělo se mu utéct, dostat se odtud ven, ven do noci a do deště, ve kterém by se jen tak procházel, cítil vůni trávy a dovolil větru, aby ho zbavil toho zahlcujícího horka.

Úzkost pomalu vyprchávala. Už zase logicky uvažoval. Kde by mohly být uloženy malé preparáty? Na stěně ho upoutala dvojitá řada ocelových držadel, označených v abecedním pořádku. Přistoupil k ní a zatáhl za držadlo s označením „A“. Byly to zásuvkové mrazáky. Obsahovaly malé skleněné lahvičky seřazené v očíslovaných přihrádkách. Teď snad konečně našel to, co hledal.

Podle referenčního čísla, uvedeného ve statusu Timothyho Watsona, našel správný vzorek séra. Vyňal lahvičku a donesl si ji k výlevce, kde na ni pouštěl vodu z kohoutku tak dlouho, až sérum roztálo. Pak se znovu pustil do hledání v zásuvkách a šťastnou náhodou našel hned ve čtvrté z nich čisté sterilní lahvičky. Objevil také pipetu a přenesl malé množství séra z původní lahvičky do jedné z těch prázdných. Původní lahvičku zase uložil a zavřel v příslušné zásuvce. A bylo to. Už to má. Najednou zařachal kompresor mrazáku a jemu se leknutím zastavilo srdce.

Pomyslel na to, že kdyby tady z náhlého úleku skutečně padl mrtvý, patrně by skončil na jednom z těch stolů s otevřeným hrudníkem, z něhož by mu vodou z hadice vyplavili vnitřnosti. Ta myšlenka jako by mu nasadila křídla. Rychle pozhasínal v pitevně světla a chviličku poslouchal u dveří, než je otevřel. Ve tmě mu pach osvěžovače vzduchu připadal ještě intenzivnější. Měl pocit, že se zalkne. Zvuky, které zachytil, však zněly přátelsky. Tikání termostatů, vrčení lednic – tlumené bezpříznakové zvuky. Vyplížil se tedy do sousední velké laboratoře.

Chvíli stál ve tmě, dokud si oči nezvykly na šero. Znovu čekal a poslouchal u dveří, než se opatrně protáhl na chodbu. Musel se násilím přimět, aby neutíkal. Nemohl zamknout dveře zvenčí, protože neměl klíč; nějaký chudák dostane zítra pěkně vynadáno, že nezamkl.

Stará vila tonula ve tmě, když se k ní přiblížil. Odemkl vchod a rozsvítil v hale. Uvítaly ho přátelské povědomé pachy biochemických roztoků. Podíval se na rozpis a zjistil, že pohotovost má Marie Tylerová. To bylo bez problémů. Kdyby ho tu náhodou ještě zastihla, nemusel by jí nic vysvětlovat. Vyndal z kapsy vzorek séra, opatřil lahvičku nálepkou a napsal na ni vymyšlené jméno Mark Brown. Pečlivěji uložil do vlastního mrazáku, navlékl se do koženého obleku a jel domů.

7

Když Fenton přišel domů, zjistil, že ani důkladné vyspání, ani klidný den strávený doma o samotě Jenninu duševní rovnováhu nijak nezvedly. Úsměvu, kterým ho vítala, chyběla přesvědčivost. Vlasy jí zplihle visely a oči měla bez lesku; bylo vidět, že ještě stále prožívá stres. Měl však pocit, že ji trápí ještě něco jiného, ale nevyptával se. Tušil, že až bude chtít, poví mu to sama. Uprostřed jídla najednou poznamenala: „Zavolala jsem dneska Grantovi.“

Fenton ztuhl.

„Pověděl mi, co se stalo.“

„Jenny, moc mě to mrzí. Neměl jsem tam vůbec jezdit.“

Jenny měla oči plné slz. Řekla měkce: „Ale vždyť je to v pořádku, já vím, že ses jen snažil nějak pomoct. Grant to ví taky. Vlastně myslím, že se ti podařilo mého bratra přesvědčit, že jsem mu dítě nezabila já.“ V hlase jí zaznívala hořkost, vzápětí si přitiskla na ústa kapesník. Fenton vyskočil a zezadu ji objal. Položil si tvář na její vlasy a něžněji kolébal ze strany na stranu.

Když se Jenny trochu uklidnila, pověděl jí Fenton o své virové teorii. Jako by jí někdo ve tmě rozžehl svíčku. „Opravdu si to myslíš?“ zeptala se s takovým oživením v hlase, jaké už u ní Fenton dlouho nezaznamenal. Přece jen však měla trochu pochybnosti. Váhavě se zeptala: „Neříkáš to jen tak, viď?“

Fenton se zaklínal, že ne, a vyložil jí, jak ke všemu dospěl. Jenny se jeho nadšením brzy tak nakazila, že bez dalšího pobízení dokázala podpořit jeho argumenty vlastními poznámkami. Zoufale toužila jim uvěřit, ale na druhé straně ji to nutilo i do role ďáblova advokáta. „Ale žádné viry, které způsobují nezadržitelné krvácení, přece nejsou známé, nebo snad ano?“ namítala.

Fenton se snažil její pochybnosti vyvrátit: „O existenci legionářské choroby se také nic nevědělo, dokud neskolila celou fůru Američanů. A pak teprve začali lékaři na celém světě nacházet u svých případů podobné symptomy, se kterými se sice setkávali celá léta, ale které hodnotili jako virové infekce nebo horečnaté stavy neznámého původu.“

Tyhle argumenty Jenny uznala a Fenton pokračoval: „Jisté je, že u všech postižených se vyvinula vysoce akutní hemofilie. Nemusíš nic říkat, já vím, že hemofilie je geneticky podmíněná porucha, ale nevidím důvod, proč by ji nemohl napodobit virus. Pokud ovšem napadne ty správné buňky.“

Jenny už pro jeho myšlenku úplně hořela a snažila se z něj vytáhnout, co v tom hodlá podniknout.

„Je třeba získat vzorek z těla některé oběti a snažit se v něm virus najít,“ odpověděl Fenton.

„Ale jak to uděláš?“

„Už jsem to udělal.“ Fenton vylíčil Jenny své zážitky a pozoroval, jak jí postupně klesá brada.

„Ale co kdyby tě byli chytili?“ děsila se.

„Jenže mě nechytili a ten vzorek mám.“

Teď jej pod falešným jménem pacienta pošle na analýzu. Zároveň podá speciální požadavek, aby jím naočkovali pokusná zvířata a pak mu poslali jejich krevní vzorky. A až bude mít důkaz o infekčním činiteli, předloží ho Tysonovi.

„Jak dlouho to bude trvat?“ zeptala se Jenny.

„Pět dnů.“

Jenny dostala svou dávku naděje a morálka se jí pomalu zvedala. Začala dokonce uvažovat o návratu do práce; v duchu už slyšela, jak se jí všichni omlouvají a ujišťují ji, že „nikdo ani na vteřinu nevěřil…“

Fentona její proměna těšila – bylo to tak pěkné, vidět zase její úsměv – jenže zároveň cítil, jak mu na ramena doléhá tíha. Co když testy dopadnou negativně? Jak jí to potom řekne? Věděl dobře, že rána v Jennině duši není úplně zacelená, ale jen zalepená dočasnou náplastí. Až náplast odpadne, může se rána rozšklebit znova a to, jak věděl z vlastní zkušenosti, by bylo katastrofální. Život by se tak snadno dokázal proměnit v poušť deprese, v pustinu, v níž se zastavil čas. Nesmí připustit, aby se Jenny tohle přihodilo.

„Už zase prší,“ zavrčel Fenton, jakmile v pátek ráno vstal. Když se posadil na kraj postele, bezděky se otřásl a pak si začal zuřivě třít paže, aby se v chladné ložnici zahřál.

Ale Jenny se nenechala povídačkami o počasí oklamat. Prohlásila: „Tak dneska dostaneš zprávu.“

„Měl bych,“ Fenton se snažil odpovídat zcela věcně. Ve skutečnosti však celou noc skoro o ničem jiném nepřemýšlel. Sotva si na to vzpomněl, žaludek se mu zkroutil nervozitou. Nechtěl se podívat Jenny do očí, bál se, že by z jeho pohledu mohla ledacos vyčíst, a tak šel raději k oknu roztáhnout závěsy. „Už mám toho roztomilého Skotska až po krk,“ vyhlásil mstivě a koukal přitom na střechy, bičované deštěm. „Člověk, který se rozhodne tady žít, musí být nutně praštěný. Proč se nespakujem a nevypadnem odsud?“ otočil se k Jenny.

„Zavoláš mi, jak to dopadlo?“ zeptala se Jenny, která všechny ty řeči ignorovala.

„Zavolám. Ale ať se dozvíme cokoliv, nic se nezmění. Já miluju tebe a ty miluješ mne a ostatní věci se dřív nebo později srovnají. Jasné?“ Fenton vyslovil poslední slovo úmyslně tvrdě, protože už viděl, jak mu Jennin pohled začíná utíkat.

„Dobrá,“ řekla poddajně.

Když Liz Scottová přinesla Fentonovi balíček, seděl za svým stolem. Žlutá obálka byla nadepsaná „Mikrobiologická zpráva“, a v balíčku budou krevní vzorky. Seděl a několik minut na to civěl. Strašně toužil dovědět se pravdu, ale taky se děsil toho, jaká bude. Konečně vzal nůž na papír. Chvíli ho obracel v dlani, než ho přiložil ke kraji obálky a pomalu a pečlivěji rozřízl.

VYŠETŘOVANÝ VZOREK: MARK BROWN

BAKTERIÁLNÍ OBRAZ: NEGATIVNÍ

VIROVÝ OBRAZ: NEGATIVNÍ

PŘILOŽENY VYŽÁDANÉ KREVNÍ VZORKY

Fenton měl pocit, že ho někdo nabral pěstí do žaludku. Ale po několika minutách nejhlubší deprese ho napadlo určité východisko: ta zpráva sama ještě nic neznamená. Jestli byl ve vzorku nějaký úplně nový bacil nebo virus, je docela možné, že jeho kultivace vyžaduje i úplně nové, speciální kultivační postupy. Což je vlastně pravděpodobné, protože jinak by už byl dávno izolován a popsán. Skutečnou odpověď poskytnou teprve krevní vzorky zvířat, která byla naočkována sérem Timothyho Watsona. Otevřel krabičku a všechny naděje se mu rázem zhroutily. Oba vzorky byly perfektně sražené. V krvi Timothyho Watsona nebylo nic, čím by se zvířata mohla nakazit. Zase střelil vedle.

Teď začal Fenton zvažovat všechny důsledky. Úplně zbytečně vzbudil v Jenny naděje. Těžko si mohl vymyslet lepší způsob, jak ji postrčit blíž k nervovému zhroucení. Zmuchlal zprávu a mrštil s ní přes celou místnost. Jenny doma asi čeká, až jí zavolá. Nejspíš se zatím nutí číst nebo utírat prach, uklízí nebo poslouchá rádio, ale v podstatě neustále čeká a čeká, až zazvoní telefon.

Fenton vytočil číslo. Zvedla telefon okamžitě.

„Jenny? Zpráva ještě nepřišla. Možná bude v odpolední poště.“

Připadal si příšerně, ale nedokázal jí říct pravdu, a ještě k tomu jen tak po telefonu. Potřeboval si všechno promyslet.

Takže v tom nehraje roli žádný virus, neexistuje žádný infekční činitel, na nějž by se dala svalit vina a který by celou tu záhadu objasnil. Co tedy zbývá? Jed? To nevypadalo pravděpodobně, protože pak by proti němu musela být většina lidí imunní, a kromě toho je těžko představitelné, že by v sobě někdo přenášel jed a pak ho nevědomky předal další osobě.

Fenton najednou spatřil skulinu v zdánlivě hladkém povrchu záhady. Jenny tu škodlivinu přece musela Jamiemu nějak předat, a když to nebyla ani bakterie, ani virus, tak to muselo být něco, o čem věděla. Musela dát Jamiemu Buchanovi něco, o čem si myslela, že je to naprosto neškodné. Ale ono to neškodné nebylo. Zabilo ho to.

Jennino rozčarování vystřídal výbuch vzteku. „To sakra ne! Nic jsem mu nedala. Kolikrát ti to mám opakovat? Pustil ses po falešné stopě!“

Fenton cítil, že ve vzduchu uvízlo nevyslovené „už zase“. Přestal ji trápit. Zavládlo ticho, které někdy dokáže vyznít hlasitěji než celá hádka. Snažil se ovládnout hlas. Řekl jemně: „Jenny, pochop přece, že tohle je jediné logické vysvětlení. Muselas tomu klukovi dát něco, na co už jsi zapomněla. Prosím tě. Přemýšlej.“

„Ne! Ne! Ne!“ Jenny s planoucíma očima odmítala byť i jen náznak takové možnosti. Fenton se ji snažil obejmout kolem ramen, ale vytrhla se mu a upřeně zírala do ohně. Fenton vstal a šel do kuchyně postavit na kávu. Čekal, než se uvaří voda, stál s rukama v kapsách u kuchyňského okna a civěl ven do tmy. Takhle se Jenny od něj ještě nikdy neodvrátila. Cítil roztrpčení, smutek, lítost, připadal si neužitečný a hloupý. Zakrátko mu bylo i chladno. Zalil kávu a odnesl ji do pokoje.

Když vedle ní postavil hrnek, Jenny ani nezvedla oči. Stále se dívala do plamenů. Posadil se na druhou židli a upřeně pozoroval její profil, až roztála a otočila se k němu. Napůl omluvně, napůl provinile se pousmál. „Nezlob se na mne,“ zašeptal.

„Ach Tome…“

Pevně se tiskli v náručí; přes slzy se jeden druhému šeptem omlouvali, něžně se o sebe otírali tvářemi a snažili se hojit rány, které si navzájem uštědřili. Znovu se rozhostilo ticho, ale tentokrát působilo jako laskavá, klidná vodní hladina. Žádnému z nich se nechtělo promluvit a zčeřit ji.

Fenton se probudil ve tři, celý zvlhlý studeným potem. Prudce se posadil, aby od sebe odehnal přeludy noční můry: tvář Neila Munroa, krev stříkající Timothymu Watsonovi z úst, a v rudé mlze ještě přízrak mrtvého obličeje Jamieho Buchaná. Ve snu se k němu vzpínal les rukou. Jedna z nich patřila Moně Buchanové, ukazovala na něj a hrozila; obě ručky Timothyho Watsona ho úpěnlivě žádaly o pomoc; nějaké neznámé ruce se vynořily z mrazáku a komíhaly se jako vodní řasy. Hvězdný Luke mával mečem. Ten poslední obraz, mu tanul před očima stále, i když se už docela probudil. Ve tmě pokoje si znovu vybavil kluka z přístavu, toho zvláštně povědomého chlapce s rukama opřenýma o řídítka hondy. „Můžu si vyskočit dozadu, pane? Moh bych se svézt?“ Obraz chlapcovy tváře se náhle roztříštil a zmizel. Fenton si uvědomil, že to, co mu bylo povědomé, nebyl ten chlapec sám, ale cosi jiného. Cosi, co měl na sobě. Okolo obou zápěstí měl barevné plastové náramky: nemocniční jmenovky!

Fenton, celý vzrušený, prudce zatřepal s Jenny a snažil se ji probudit. Zakryla si rukama oči proti světlu vrhanému rozsvícenou lampičkou.

„Jenny, proboha tě prosím, vzpomeň si! Nedala jsi Jamiemu Buchanovi nějaké náramky s jmenovkou?“

Jenny vydala pár zmatených a ospalých zvuků, ale pak umlkla a přemýšlela. „A víš, že ano, dala jsem mu je.“ V očích jí svitla vzpomínka. „Měla jsem jich v kapse uniformy celý svazek. Dala jsem je Jamiemu na hraní.“

Fenton na ni mlčky hleděl.

„No tak dobrá, měl jsi pravdu, přece jen jsem mu něco dala. Dala jsem mu pár jmenovek, ale doufám, že nechceš říct, že je snědl a otrávil se s nimi?“

Fenton se nechtěl zesměšnit. Popadl Jenny za obě ruce a řekl: „To je jen začátek, hlavní věc je, že máme spojení, spojovací článek mezi Jamiem a Princeznou Marií. Co jsi mu dala ještě?“

Fentonův příval nových nadějí odplavil všechny výhrady, které Jenny napadaly. Důkladně se zamyslela, než odpověděla. „Ne, tentokrát jsem si úplně jistá, už jsem mu nic jiného nedala.“

„Dobrá, teď buď tak hodná a uvař kafe, ano?“

Jenny pozvedla udiveně obočí, ale Fenton byl tak hluboce zamyšlený, že si toho ani nevšiml. Seděl na kraji postele a hleděl do prázdna. Nehtem pravého palce si rychle ťukal na zaťaté zuby. Jenny uvařila kafe a přinesla mu hrnek: „Vaše káva, ó moudrý starče.“

Fenton její sarkasmus ignoroval a snad jej ani nezaregistroval. Popadl hrnek a prohlásil: „Dobrá, jestli jsi mu nedala nic jiného než ty plastové jmenovky, musely ho zabít právě ony.“

Jenny, ačkoli měla ze všech lidí na světě nejméně důvodů vysmát se jakémukoli nápadu, který by ji zbavoval podezření, se nad tímhle nedokázala ubránit smíchu.

Fenton však neoblomně pokračoval: „Jestli ty jmenovky představují jediné spojení mezi špitálem a Jamiem, tak byly příčinou jeho smrti. Je to naprosto logické, i když to na pohled vypadá tak nepravděpodobně.“

„Tak mi tedy řekni, jak ho zabily,“ zaútočila Jenny.

„To nemám ponětí.“

Jenny potřásla hlavou. „Říkáš, že jsi sám viděl Jamie ho kamaráda s náramky na rukou. Ale ten byl přece úplně zdravý, ne?“

„To byl.“

„Takže co?“

„Já nevím, ale trvám na tom, že pokud byly ty náramky jedinou věcí, kterou jsi Jamiemu dala, zavinily jeho smrt. Jestli ovšem stále trváš na tom, že jsi mu nic jiného nedala.“

„Nedala.“

„Ráno si promluvím s Tysonem, ale zatím…“

„Zatím co?“

„Jak dlouho je to, co jsme se naposledy milovali?“

„Moc dlouho!“

„Tak s tímhle stavem věcí se musí přestat.“

„Můžu se k tomu nějak vyjádřit?“

„V žádném případě.“

„Neměli bychom si o tom dřív pohovořit?“ zamumlala Jenny, ale její tělo už začalo vycházet vstříc jeho dotekům.

„Ne,“ zašeptal Fenton, „už jsem rozhodl.“

Po celou dobu, co Fenton mluvil, Tyson trpělivě poslouchal a nepřerušoval ho. Fenton si však uvědomoval, že se mu ho nepodařilo přesvědčit. Tysonovo mluvné mlčení ochladilo jeho nadšení natolik, až se v něm zvedl pocit nepřijatelnosti toho, co povídá, pocit podobný vině za jakýsi dávno spáchaný hřích. Tyson si odkašlal a spustil. Fenton cítil, že se z ohleduplnosti snaží svou odpověď trochu zmírnit. „Ty tedy vlastně tvrdíš, že Saxonova plastická hmota zabíjí lidi. Musím ti po pravdě sdělit, že to považuju za směšnou představu.“

Když takovou větu vyslovil Tyson, měla váhu rány do zubů. Fenton učinil pokus se bránit. Začal: „Já vím, že to zní trochu…“

„Ne trochu. Hodně. Je to jednoduše naprostý nesmysl. Saxonova plastická hmota byla podrobena kdejakým testům a všemi prošla bez ztráty bodu. Víš vůbec, kolik testů musí takový nový zdravotnický výrobek podstoupit, aby se mohl k nemocnici jen přiblížit?“ Fenton to sice nevěděl, ale dovedl si to představit.

„Ne, Saxonova plastická hmota je naprosto bezpečná. Je netoxická, nejedovatá a nehořlavá. Je bezpečná při zahřátí i při zchlazení a bude bezpečná, i kdyby byl někdo tak pitomý, že by ji snědl. Podívej, já vím, že jsi prožil hrozné nerváky, ale tohle je nebezpečný nesmysl. V téhle nemocnici je dost trablů i bez žaloby ze strany Saxon Medical. Je ti to jasné?“

Fenton si šel sednout do své laboratoře, aby si tam mohl v tichosti lízat rány. Nic z toho, co mu řekl Tyson, ho nepřimělo změnit názor. Visel na svém nápadu jako teriér, který se zakousl do kusu hadru. Jenom to teď bude muset prokázat sám.

Svou osamělou válku musel Fenton vybojovat na válečném poli z papíru; znova a znova četl a studoval všechny dostupné informace o Saxon Medical a jeho novém výrobku. Zkoumal grafy a tabulky původních pokusů a vynášel data do svých přehledů, ale jak se ukázalo, snaha vypátrat někde trhlinu byla naprosto neplodná. Prostě tam žádná nebyla a on se s tímto faktem musel nakonec smířit. Stálo ho to týden mlčenlivých večerů, za nichž ho Jenny napájela kávou a zaujímala, jak říkají politici, neutrální stanovisko. Když v pátek večer přiznal porážku, položil pero a promnul si oči, uslyšel, jak se větrem a deštěm nese kvílení sirény ambulance. Uvažoval, jestli to někoho nevezou k Princezně Marii. A náhodou vezli.

* * *

Onen týden byl pro Rachel Morrisonovou mimořádně významný, protože ve středu měla osmé narozeniny, na něž se celé týdny těšila. Otec jí totiž slíbil, že dostane kolo. Když se ráno vzbudila, stálo opřené v nohách postele, zářilo červenou a bílou barvou i blýskavým chromem. Její štěstí bylo vrchovaté – nebo téměř vrchovaté, protože počasí bylo tak mizerné, že nemohla kolo hned vytáhnout ven a projet se na něm, ale měla je tady a mohla si na ně kdykoliv sáhnout, a to bylo hlavní.

Po škole k nim přišla na speciální narozeninový čaj celá kupa kamarádů. Moc se nasmáli, hráli hry a jedli zmrzlinu a laskonky, až z toho byli všichni úplně udolaní. Rachel se tak nadlábla, že ji z toho rozbolelo břicho, aspoň tak si to vysvětlovala maminka. Ale jak večer pokračoval, byly bolesti čím dál tím prudší. Teprve její slzy přesvědčily rodiče, že musí zavolat doktora.

Než přišel doktor, bolest se přestěhovala níž a doprava, takže pro něj nebylo nic těžkého diagnostikovat akutní zánět slepého střeva a objednat sanitku. Nebylo se čeho bát. Operace slepého střeva je snad nejjednodušší a nejběžnější operace, jakou chirurgie zná. Na druhý den Rachel Morrisonová v Nemocnici princezny Marie zemřela na masivní krvácení.

Fakt, že Rachel Morrisonová a Jenny Buchanová se v životě nepotkaly a že Rachel byla přijata do nemocnice v době, kdy byla Jenny suspendovaná, způsobil, že se Jenny směla opět vrátit do práce a že byla také zbavena podezření. Fenton ani Jenny se o tom nikdy nezmínili, ale oba si byli vědomi skutečnosti, že od okamžiku, kdy byla Jenny suspendována, to vypadalo, že je s umíráním konec. Teď už o tom mluvili otevřeně. Jenny byla ochotná pohlížet na tu pauzu jako na nešťastné řízení osudu, ale Fenton za tím viděl něco víc.

Teď se mu ta přestávka v umírání zdála zcela pochopitelná. Taková přestávka může nastat, když všichni náchylní lidé zemřou a zůstane jen stabilní imunní populace. A nikdo další neumře, dokud se na scéně neobjeví nová náchylná osoba, ať už to bude nový pracovník, nebo v případě nemocnice nejspíš nový pacient. Teď si vyčítal, že to nepředvídal dřív.

Jenny mu jeho sebeobviňování zarazila poukazem, že by to na věci stejně vůbec nic nezměnilo. Ale přece jen, neměl by se svěřit Tysonovi? Pak usoudil, že předpovídat něco, co už se stalo, znamená přijít s křížkem po funuse. Neřekne mu nic. Teď, když byla Jenny očištěná od podezření, cítil se o moc líp a taky se dokázal víc soustředit a zbystřit myšlení. Však on už ten chybějící článek najde.

Jenny vzhlédla od novin, za nimiž byla schovaná, a vyzvala ho: „Poslechni si tohle. Nějaký chlápek jménem James Lindsay, věk čtyřicet čtyři let, spáchal sebevraždu poté, co byl propuštěn ze Saxon Medical pro podezření z krádeže. Skočil pod vlak.“

„Chudák.“

„Kde sídlí Saxon Medical?“

„V některé z těch průmyslových zón v Glasgowě.“

„To souhlasí, adresa je glasgowská.“

Fenton si od ní vypůjčil noviny a přečetl si článek sám. Když dočetl, pravil: „S touhle adresou to nemohl být žádný velký kádr.“

„Ty to tam znáš?“

„Narodil jsem se v sousedství.“

‚A teď tě popadla nostalgie?“

„Vůbec ne. Správně to tam měli už dávno všechno zbourat.“

„Tak proč si s tím lámeš hlavu?“

„Uvažuju o tom, že bych mohl navštívit paní Lindsayovou.“

Jenny byla ohromená. „Proč, prosím tě?“

„Protože mě zajímá všechno, co se týká Saxon Medical.“

Příští úterý zajel Fenton do Glasgowa. Honda urazila těch necelých sedmdesát kilometrů dělících hlavní město od Glasgowa asi za čtyřicet minut. Zakrátko už Fenton s jistotou znalce projížděl zákruty mezi zpustlými baráky a hluboko rozrytými prolukami, které hyzdily východní periferii města. Když našel ulici, kterou hledal, zabrzdil, postavil motorku na stojany a vydal se směrem k bloku činžovních domů. Cestou si svlékal rukavice.

Všude bylo plno svinstva: obaly od porcí ryby s hranolky, pytlíky od smažených lupínků, shnilé ovoce a samozřejmě neodmyslitelná plechovka od McEwanova exportního piva. Fenton ji odkopl stranou a pomyslel si, že by mohla být pojata do kterékoli sbírky jakožto předmět charakteristický pro život ve Skotsku. Alespoň jeden její exemplář se, jak to tak vypadá, najde na břehu každé řeky i na vrcholu každého kopce.

Průchod do dvora zdobily zaschlé zvratky, zřejmě památka na to, že se něčí břicho plné piva odmítlo smířit s porcí jídla z kiosku. Fenton si vzpomněl na otce a jeho pijácké večery a noci. Jako vždycky se ho při pomyšlení na něj zmocnil pocit viny a lítost, že ho nikdy pořádně nepoznal a nepochopil, co se mu odehrává v hlavě.

Při zběžném pohledu se Joe Fenton jevil jako prostý, dost nemluvný muž, který strávil celý svůj dospělý život těžkou prací v docích na řece Clyde. Od pondělka do pátku pracoval, v sobotu se zpil do němoty a celou neděli proležel v posteli. Tenhle způsob života nikdy nezměnil.

Ačkoliv se otec životním stylem od svého okolí nikterak neodlišoval, Fenton měl vždycky dojem, že se na jeho chování podepsalo ještě něco hlubšího než jen slepé napodobování zaběhané chlapské tradice. V otcově povaze jako by zela jakási mezera, něco, co se Fenton už v minulosti snažil sám pro sebe definovat, ale nikdy se mu to nepodařilo. Co si pamatoval, za celá ta léta otec nikdy pro nic neprojevil sebemenší nadšení. Vypadalo to, jako kdyby se celý jeho život odvíjel od plamene hořáku, jehož palivem je záhadný smutek.

I když byl otec opilý, zůstaly jeho myšlenky, pokud nějaké měl, skryty za jakýmsi uslzeným úsměvem. Zuřivé politické spory sociálních bouří „rudého Glasgowa“ ho nechávaly v klidu a právě tak i slavné zápasy mezi týmy Rangers a Celtic. Vypadal, jako by se už kdysi v raném věku dopátral nějakého hlubokého a temného tajemství, nějaké ohavné pravdy, která byla tak otřesná, že neponechávala žádný prostor ošidné paralaxe optimizmu, a která ho přinutila pohlížet na svou existenci jako na dlouhý, bezvýchodný tunel vedoucí od narození k smrti.

Tom Fenton se nikdy nedověděl, jaké bylo to otcovo tajemství, jestli snad přišel na to, jaký má život význam, nebo odhalil, že neexistuje žádné nebe a žádné peklo, anebo zda to všechno pro něj prostě nic neznamenalo. Ta poslední možnost se zdála nejpravděpodobnější. Joe Fenton opravdu celý život žil tak, jako by život nic neznamenal. Zemřel v tom roce, kdy Fenton promoval. Za celý život mu neřekl o moc víc než příležitostné „těbůh, synu“, když se setkali, a „no dobrá“, když se mu něco povedlo, nebo „todle už nikdy nedělej“, když provedl něco špatného.

Fentonova matka Rose, prostá, dobrosrdečná žena, považovala Joea za „dobrého muže“, ale to podle zdejších měřítek manželského soužití znamenalo prostě jen tolik, že ji fyzicky netýrá a že jí každý pátek večer odevzdá svou obálku s výplatou neotevřenou. Nějaké povídání si a vzájemné partnerství, to byly pojmy z jakéhosi cizího světa.

Fenton z bůhvíjakých, dodnes nejasných důvodů doufal, že otec pocítil hrdost, když jeho syn odpromoval; ve skutečnosti se však v hloubi srdce bál, že mu to bylo absolutně fuk, a možná to nestálo ani za zmínku v hospodě. A možná mu to dokonce připadalo trapné.

Tom Fenton kráčel dál průchodem, kde mezi sebou soupeřil pach smažené cibule a zápach kočičí moči, a pomalu se z minulosti vracel do současnosti. Když se jeho oči přizpůsobily šeru, spatřil železnou branku, uzavírající východ do uličky vedoucí ven k vyprahlým trávníkům. Musel se usmát při vzpomínce, jakou to v něm vyvolalo. Vzadu v jedné takové temné uličce se mu dostalo spousty důležitých výchovných lekcí, které skýtá ulice.

Tenkrát byla mezi zdejší mládeží velice oblíbená hra na způsob schovávané, jejímž podstatným prvkem však bylo časté skrývání dvojic opačného pohlaví v temných koutech. Hledání už nebylo tak podstatné. Jedna z kamarádek, asi o dva roky starší než on, na jejíž jméno se teď už marně snažil rozpomenout, si umanula dohlížet na to, aby se za toho dlouhého čekání ve tmě moc nenudil. S potěšením vzpomínal na své první průzkumy jejího spodního prádla, na trapas, když jí nedokázal rozepnout podprsenku, na extázi, kterou pocítil, když mu poprvé v životě rozevřela ženská ruka zip u kalhot a vklouzla dovnitř. A na zmatek, když jí jednou sáhl pod sukně, začal šátrat v magickém bludišti spodniček a podvazků a ona ho zarazila. „Moment,“ řekla, „dneska je vyvěšenej prápor.“ Nepochopil a považoval to nejspíš za ženské upejpání, za součást obřadu, který patří k pokoutnímu miliskování. Ale když tvrdě naléhal dál, sevřela mu ruku jako do kleští. „Seš snad pitoměj, nebo co?“ zasyčela. Drsnost jejího varování utlumila jeho vášeň do té míry, že mu začala povadat i jeho mužná pýcha. Nakonec holka pochopila, že je úplný zelenáč a neví pranic o menstruačních záležitostech. Pustila se tedy shovívavě do poučování, jak se věci mají a proč nemůže pokračovat „naplno“.

To mu navrátilo ztracenou sebedůvěru i erekci a odměnil se dívce tím, že jí při orgasmu znesvářil šaty.

Fenton stoupal po točitých schodech z tmavého kamene. U každých dveří se zastavil a zkoumal vizitku. Teprve v půlce druhého poschodí našel jméno Lindsay. Chvilku naslouchal zvukům z okolí; slyšel smích několika žen, zhrublý cigaretovým kouřem a ječením na zatoulané děti. Jiná ženská zas hlasitě bědovala nad svou opuštěností a neschopností svých potomků. Uchopil táhlo zvonku u dveří, ale zjistil, že je odpojené, tak je dal zase zpátky na místo a raději zaklepal. Dveře se otevřely jen na malou škvíru a z ní vykukovaly ve výšce asi půldruhého metru zapadlé oči ženy a asi v poloviční výšce oči děcka. „Dyk sem vám povídala, že zaplatím, až budu moct. Ale teďka zrovna nic nemám.“

Fenton ji ujistil, že nejde inkasovat peníze. „Tak co teda?“ zajímala se.

„Potřeboval bych s vámi mluvit o vašem manželovi.“

„A co vo něm potřebujete vědět?“ zeptala se žena podezíravě.

„Nic špatného, za to vám ručím. Jenom bych rád, abyste mi o něm něco pověděla. Můžu dál?“

„Vy ste asi zase ňákej reportér.“

Fenton se to užuž chystal popřít, ale pak si všiml, že jakožto reportéra by ho žena docela uvítala. Tak se jen usmál a ona mu otevřela.

Uvedla ho do malé, spoře zařízené obývací kuchyně, která Fentona ohromila svou čistotou a útulností. Zdálo se, jako by to byl projev obrany proti všude pronikající poušti svinstva a špíny.

„Můj muž Jimmy neukrad za celej život ani to nejmenší,“ ujišťovala ho. „Někdo mu musel tu vrtačku do skříňky podstrčit.“

‚A proč myslíte, že mu to udělali, paní Lindsayová?“

„No páč ho vodtamtuď potřebovali dostat, ne?“

Fentonovi se zadrhlo hrdlo, neboť se mu začala rýsovat možnost, že vedení nastražilo na Jamese Lindsaye past, protože o něčem příliš mnoho věděl.

„A kdo by to mohl být?“

„No přece ti chlapi, co s ním makali.“

Fenton pocítil zklamání. „A proč ho ti spolupracovníci chtěli vyštvat, paní Lindsayová?“

„Voni na něj žárlili, že byl takovej výbornej pracant. Jimmy říkal, že teď, dyž společnost rozšíří fabriku, aby mohla vyrábět tu novou plastickou hmotu, tak ho asi udělaj dílovedoucím, a to bysme se pak vocaď mohli vodstěhovat.“ Žena se okolo sebe zhnuseně podívala; oči se jí zastavily na vlhké skvrně na tapetě. „Chtěli jsme si koupit bungalov v Bearsdenu,“ pokračovala zasněně, „a Jimmy by si koupil sierru. Povídal, že by pro mě možná koupil mini, abych měla s čím jezdit na nákup a vozit haranty do školy…“

Fenton měl dojem, že mu ten typ začíná být jasný. Lindsay byl buď velký snílek, nebo velký opilec. Snažil se opatrně sondovat dál, ale žena se zarytě držela svého přesvědčení, že její manžel byl bez viny… ale on zřejmě nebyl, a to bylo s každou její odpovědí zřejmější. Začala se před ním odvíjet dobře známá historka. Pití, sázení, vypůjčování peněz na vysoký úrok, výhrůžky, strach, beznaděj a v případě Jamese Lindsaye nakonec sebevražda.

Žena začala tiše vzlykat, zatímco dítě, které se od jeho příchodu nepustilo její sukně, na něj ustavičně civělo a šťouralo se přitom bezmyšlenkovitě v nose. Fenton pochopil, že kluk musel v posledních týdnech vyslechnout hodně nářků. Rozhlížel se kolem a přemýšlel, jakým směrem odvést předmět konverzace. Oči mu padly na krbovou římsu a fotografii muže v uniformě. „Tamhleto je váš manžel, paní Lindsayová?“ zeptal se.

Žena přikývla. Pak se vysmrkala, zastrčila kapesník do kapsy a dodala: „Von byl z Argyllu. Tenkrát mu to v tý uniformě tak slušelo…“

Fenton dostal strach, že slzavý vodopád vypukne znovu, a raději vstal. „Vypadal opravdu fešácky,“ řekl tiše. „Na takového tatínka můžeš být pyšný,“ dodal. Sklonil se k chlapci a vtiskl mu do ručky pětilibrovou bankovku.

Fenton odolal pokušení nakopnout ze všech sil plechovku od piva, ležící u vchodu do průjezdu, a spokojil se opět s tím, že ji jen trochu špičkou odhodil stranou. Když to udělal, zpozoroval najednou dva chlapy přitisknuté u domovních dveří. Překvapeně se otočil.

„Bello, je to tenhle srábek?“ křikl jeden z mužů přes rameno do tmy průchodu.

Ze stínu se vynořila Bella, šmatlavá hromada ochablého sádla v ucintané zástěře a v pantoflích. Šmajdala k Fentonovi a z dálky si ho prohlížela. Žvýkala přitom žvýkačku. „Jó,“ prohlásila potom, „to je ten parchant.“

Ten, co se vyptával, byl dobře o hlavu menší než Fenton, ale podsaditý a mohutný. Oči jako z žuly hleděly na Fentona ze zjizvené tváře, ozdobené nosem, který zřejmě párkrát v životě změnil původní směr. Několik kroků za ním stál jeho společník, vychrtlý mužík, vězící ve špinavých černých šatech po někom o pár čísel mohutnějším. Nezdravě šedou kůži na lícních kostech měl napnutou jako blánu na křídlech leteckého modelu. Nervózně potahoval z cigarety, kterou držel mezi zkroucenými nehty pravé ruky. Oči mu znepokojeně těkaly ze strany na stranu.

„Tak ty prej si zase votravoval Marii Lindsayovou, kámo,“ pronesl Žulový pohled s tichou hrozbou v hlase. Fenton cítil, jak mu podél páteře stoupá strach jako ledovec, který se dal do pohybu. Hlavu mu zaplavila vzpomínka na poslední setkání s násilím a nechtělo se mu ani pomyslet na to, že by měl zase prožít podobnou bolest. „Ano, byl jsem navštívit paní Lindsayovou,“ pravil pečlivě odměřeným hlasem. Snažil se z něj odfiltrovat jakoukoli modulaci, která by snad mohla být považována za nepřátelskou.

„Ale božínku,“ řekl Žulový pohled, zatímco se k němu pomalu blížil. „Slyšíš to, Ally? Tak von byl navštívit paní Lindsayovou, anó.“ Přehnaně přitom napodobil zpěvavý akcent střední třídy. Žlutý umrlec v mžiku vyprostil levou ruku z faldů okolo kapsy svého saka a napřáhl pěst s otevřenou břitvou.

„Co má, prokristapána, tohle všechno znamenat?“ vypravil ze sebe Fenton ústy vyschlými strachem.

Žulový pohled se usmál beze stopy humoru. „Kdypak už si, vy parchanti, vemete ponaučení?“ zasyčel se zaťatými zuby. „Z kamene krev nevymačkáš. Marie Lindsayová žádný prachy nemá, rozumíš, kámo? Žádný!“ Hlas mu postupně mohutněl. Zapíchl Fentonovi prst do hrudníku. „Tak co sem, vy parchanti, furt lezete? Chcete ji taky zabít jako Jimmyho?“

Fenton vycítil, že se Žulový pohled záměrně rozehřívá k nepříčetnosti a snaží se do ní vehnat i Žlutého umrlce. Počítal, že tady nezůstane jen u výhrůžek. Zbývaly mu pouhé vteřiny. Tlustá ženská se žvýkačkou lhostejně postávala opodál, jako by sledovala televizi. Za chvíli asi přepne kanál.

„Vy jste se nejspíš spletli,“ zachraplal Fenton.

„To ty ses splet, frajere,“ zasyčel Žulový pohled a mírně se povytáhl na špičky.

Fenton napnul břišní svaly a připravil se na akci, která se teď už zdála nevyhnutelná. Hlavní problém byl Žulový pohled. Ten druhý měl sice břitvu, ale ten správný tvrdý chlap byl Žulový pohled. Toho vyřadit by si žádalo víc než jednu ránu. Upustil od nápadu kopnout ho kolenem do rozkroku. Na to je Žulový pohled určitě připravený, protože ví, že amatéři to tak dělají vždycky. Soustředí se raději na úder do krku. Když ho zasáhne pořádně, půjde chlap k zemi. A kdyby mu pak Fenton vzápětí uštědřil pár kopanců, mohl by zůstat ležet dost dlouho na to, aby si

Fenton zatím poradil se Žlutým umrlcem. To by snad dokázal, břitva nebřitva, ale nejprve by musel vyřadit Žulový pohled; ten druhý chlápek vypadal vlastně tak neduživě, že jedna rána by mohla jeho souchotinářskou kostru rozházet jako panáčka ze sirek.

Fenton se svému protivníkovi podíval do očí a s uspokojením v nich zaznamenal náznak zaváhání. Jako by si uvědomil, že Fenton nemusí být tak úplný amatér, za jakého ho považoval, a kromě toho je vysoký. Fenton vytušil, o čem Žulový pohled přemítá, a trochu ho to uklidnilo. Správně, pomyslel si, už jsem odtud sice dlouhý čas pryč, ale tuhle hru přece jen ještě ovládám. Ty to nevíš, ale já tě znám… Znal jsem tě celý svůj život…

„Přestaňte! Přestaňte!“ vykřikl shora ženský hlas, ale Fenton ani Žulový pohled se tam nepodívali. Hleděli si navzájem do očí, každý se bál, aby mu něco neuniklo.

„Scobie, nech ho bejt! Ty taky Ally! Von k nim nepatří, je to reportér!“

Fenton vzdal v duchu díky kterémukoli z božstev, které bylo zrovna ochotno jeho vděčnost přijmout, neboť spatřil, jak se Žulový pohled otočil a podíval se nahoru. Pak se zas obrátil zpátky k němu: „Je to fakt, kámo? Ste reportér, jo?“ Řekl to, jako by smazal všechno, co se dělo celou tu dobu předtím, a jako by se právě teď seznámili. Jeho úsměv odhalil dvě řady zkažených zubů. „Chcete asi napsat malý povídání vo Jimmym? A taky si tam posvítíte na ty vydřiduchy, co půjčujou prachy? To vám chválím!“

„Dělám, co můžu,“ lhal Fenton.

„No tak já sem ňákej Scobie McGraw a tohleto je Ally Clegg – mimochodem, s dvěma ‚g‘.“ Žlutý umrlec se zašklebil. „Esli vám mužem ňák píchnout, stačí říct.“

Tohle snad není možné, žasl Fenton. Oni touží přečíst si svá jména v novinách. Chabě se usmál a pravil: „Díky. Já si to zapamatuju.“

„Tak dobrá,“ řekl Žulový pohled. „Tamhleta mašina je vaše?“

Fenton přisvědčil.

„No tak abyste snad na ni rači nased!“ Žulový pohled propukl v bronchitický smích nad svým žertíkem a obrátil se na Žlutého umrlce i na tlustou ženskou, aby ho podpořili. Fenton se jen slabě usmál a vydal se k hondě.

„Moment, kámo!“

Slova zasáhla Fentonův zátylek jako vystřelené kulky. Pomalu se otočil.

„Pro který noviny ste říkal, že děláte?“

„Pro Guardian,“ vypálil Fenton první název, který ho napadl.

„Jéžiši.“

Fenton šel dál s pocitem, že kráčí za oblevy po tenkém ledu. Sundal motorku ze stojanů a vyhoupl se na ni tak nonšalantně, jak jen dokázal. Pak stiskl startér s pocitem, že to je katapultovací tlačítko v hořícím letadle. Honda na znamení života zavrčela a ten zvuk zněl Fentonovi jako Beethovenova sonáta. Pohnula se a ten pohyb byl nádherný. Kola se začala otáčet stále rychleji a nesla Fentona pryč.

8

K Fentonovu znechucení se Jenny při jeho vyprávění o glasgowských zážitcích náramně bavila. Svíjela se smíchy, když jí popisoval pocity, které mu sevřely útroby, sotva spatřil otevřenou břitvu. „To ti patří za to tvé čmuchání,“ prohlásila.

„To ale nebyla žádná legrace,“ namítal Fenton. „Taková věc té může říznout až na kost, ani se nenaděješ. A můžeš mít jizvu do konce života, pokud ti vůbec nějaký zbytek života zůstane.“

„Tak se nezlob,“ utěšovala ho Jenny. „To bylo tím, jak jsi to vykládal. Víš přece, že bych nepřežila, kdyby se ti něco stalo.“

Posadili se a Fenton jí vylíčil svůj rozhovor s Lindsayovou.

„Takže ti to nic nového nepřineslo?“

„Zdá se, že ne.“ Fenton se pohodlně rozložil na gauči. Jenny se k němu přitulila a hrála si s chloupky na jeho prsou, které se draly ze skuliny mezi dvěma knoflíčky u košile.

‚A co jsi vlastně doufal, že zjistíš?“

Fenton povzdechl: „No, asi něco na ten způsob… že Lindsay vůbec nespáchal sebevraždu, ale že přišel na nějakou lumpárnu s tou jejich umělou hmotou a že ho pak zavraždili, aby mu zacpali hubu.“

Jenny obrátila oči k nebi. „To bylo opravdu trochu silné.“

„Vždyť jsem se taky sekl.“

„Takže opravdu spáchal sebevraždu?“

„O tom se dá asi těžko pochybovat. Byl po krk zadlužený u pokoutních vydřidušských lichvářů – a nebyli to právě dobráčkové, kteří by zůstali jen u posílání sprostých dopisů.“

„Chudák.“

„Počítám, že asi kradl z továrny nářadí, aby se dostal z trablů. A když ho přistihli, upadl do absolutně bezvýchodné situace: bez peněz, bez práce, beze všeho.“

„Jak si s tím teď poradí jeho žena?“

„Tak, jak to u ženských chodí,“ shrnul situaci Fenton.

Saxon Medical se příští den zase objevila v novinách, tentokrát ve finanční příloze. Do těchto novinových stránek Fenton normálně nahlédl málokdy, ale zaujalo ho jméno Saxon. Dočetl se, že se městem šíří pověsti o chystaném prodeji firmy a že se v této souvislosti mluví o společnosti International Plastics. Na obzoru je prý několikamilionová transakce, založená na okolnosti, že Saxonova společnost dostala licenci na svou novou plastickou hmotu. Předpokládá se prý, že nový materiál způsobí revoluci ve výrobě pomůcek pro výzkum i medicínu. Saxon Medical, dosud malý rodinný koncern, by na exploataci obrovského potenciálu nového objevu sám nestačil, a proto nyní čeká, kdo učiní nejvyšší nabídku.

„Viděl jsi vůbec Saxona od té neděle, cos mu pomáhal s analyzátorem?“ zeptala se Jenny.

„Ne, neviděl,“ přiznal Fenton.

„Takže nemá tušení, že podle tebe s tím plastem není něco v pořádku?“

„Ne. Tyson mi nařídil, abych o tom ani nepípl. Člověk přece nemůže jít jen tak bez důkazů za výrobcem a prohlásit, že jeho výrobek zabíjí lidi. To by s tebou náležitě zametli.“

„Nebo něco ještě horšího,“ podotkla zamyšleně Jenny, která si vzpomněla na Fentonuv zážitek s digestoři.

„Nebo ještě něco horšího,“ souhlasil Fenton.

„Jestlipak jsi Tysonovi pověděl o té digestoři?“

„Ne.“

„A proč ne?“

„Inženýři, kteří přišli spravit požární pojistku, našli ty západky v kouřovodu. Přiznali, že byly ve špatném stavu. Mohly prý selhat samy od sebe a zavinit tak uzavření záklopky.“

„A co ten kyanid v odpadu?“

„V laboratoři se kyanid často používá. Tím bych nic nedokázal. Mohla to být i náhoda.“

„Ty ovšem nevěříš, že to byla náhoda, viď?“ zeptala se Jenny.

„Ne.“

Jenny nešťastně vzdychla.

Fenton se rozhodl. „Musím se důkladně podívat na všechny ty osoby, které dosud zemřely. Třeba měly něco společného. Něco, co by vysvětlilo, proč to postihlo právě je, a nikoho z těch ostatních. Pomohlo by mi, kdybys mohla na oddělení získat chorobopisy těch zemřelých dětí.“

„Pokusím se,“ slíbila Jenny. „Uvažoval jsi o tom, že bys znovu promluvil s inspektorem Jamiesonem?“ zeptala se s hranou statečností.

„Ne, neuvažoval,“ odsekl Fenton. „A ani nebudu.“

Když přišel Fenton do laboratoře, našel na stole vzkaz z transfuzní stanice. „Volat Stevena Kellyho.“ Vytočil číslo, ale musel pak čekat, jak se mu zdálo, celou věčnost, než ho sehnali. Už chtěl sluchátko položit, ale vtom se ozval Kelly. „Chtěl jsem s tebou mluvit o té krvi, co o ni žádal Neil Munro. Už ji nebudeš potřebovat, co?“

Fentonovi ten požadavek Neila Munroa úplně vypadl z hlavy. Omluvil se, že se tak dlouho neozval, a dodal po pravdě, že zatím nenarazil na žádné vysvětlení, nač Neil krev tak naléhavě potřeboval.

Kelly reagoval na Fentonovy omluvy s obvyklou dobrosrdečností a podotkl: „Takže už můžu těm dárcům pohotovost zrušit?“

Fenton byl zmatený. „Já myslel, že Neil objednal materiál z krevní banky?“

„Ne, on potřeboval čerstvou krev. Museli jsme poslat poštou výzvu obvyklým dárcům.“

„To bylo poprvé, co Neil žádal o krev?“ zeptal se Fenton.

„Podruhé,“ odpověděl Kelly. „Prvního dárce jsme museli volat asi tak týden před jeho smrtí… Pokud vím, krev se odebírala přímo ve vaší laboratoři.“

Fenton si matně vzpomněl, že přibližně v té době viděl v laboratoři Munroa s někým cizím.

„Jde jen o to, že jsme poslali třem lidem výzvu s tím, že budou v krátké době povoláni k odběru. Dva z nich už nám volali, jestli to ještě platí.“

„Řekněte jim, že ne,“ rozhodl se Fenton, ale ještě přitom uvažoval: „Víš jistě, že se Neil nikdy nezmínil, nač tu krev potřebuje?“ dotazoval se.

„Absolutně jistě.“

Fenton dostal nápad: „Nemohl bys mi najít jméno toho dárce, kterému Neil odebral krev jako prvnímu? Je docela možné, že se mu zmínil, nač bude použita. Zvlášť když dárce přišel sám do laboratoře. Při té příležitosti se s ním obvykle pohovoří.“

„Počkej u telefonu.“

Po skončení rozhovoru si Fenton znovu přečetl, co předtím načmáral do bloku: slečna Sandra Murrayová, Fairview, Braidbank Avenue, Edinburk.

Než Fenton skončil s denním přídělem krevních zkoušek na olovo, bylo už čtvrt na osm. Musel proto změnit svůj původní záměr, že před návštěvou Braidbank Avenue zajde ještě domů. Nezbude, než se osprchovat v laboratoři, najíst se v kantýně a pak tam jít rovnou z práce. Zavolal Jenny, že to před jejím odchodem do nemocnice domů nestihne. Vysvětlila si to tak, že má ještě moc práce v laboratoři. Fenton jí nechtěl brát iluze, a tak na to neřekl nic.

Sprcha si odkašlala a probudila se k stříkavému životu. Fenton se zatím klepal mimo její dosah a čekal, až se teplota ustálí. Pokud se regulační kohout nenastavil s přesností na mikrometry, zlobil, takže voda byla buď moc horká, nebo moc studená. Fenton se nakonec raději spokojil s vlažnou, než aby riskoval, že se to zvrtne k horšímu.

Když se mydlil, snažil se upomenout, jak vypadala ta cizí osoba, kterou viděl u Neila Munroa a o níž teď věděl, že to byla žena jménem Sandra Murrayová.

Zastavil vodu, vystoupil ze sprchy a důkladně se třel osuškou. Přestal jen na chvíli, aby si poslechl, jestli venku ještě prší. Z tmavého střešního okna koupelny neslyšel žádný zvuk. Cestování bez deště by byla nečekaná výhra, jenže okolnost, že patrně přestal foukat i vítr, vzbuzovala podezření, že by to bylo příliš mnoho štěstí najednou, a že to tudíž asi nebude pravda. A taky nebyla. Z laboratoře vyšel do husté mlhy.

Světlo z reflektoru hondy se od chuchvalců mlhy odráželo a vytvářelo koronu, která ho při výjezdu na hlavní silnici nutila jet krokem. Spíš z nervozity než z nutnosti si stále otíral průzor přilby. Zatracené počasí, vrčel v duchu. Zdálo se mu, že se edinburské počasí zapojilo do osobní vendety proti němu. Ta mlha, to byl zřejmě manévr, který mu měl zabránit v nalezení Braidbank Avenue.

Měl přibližné ponětí, že Braidbank leží někde v té zazobané, přepychové čtvrti se širokými ulicemi a se spoustou zeleně, která se rozkládá na svazích Braid Hills. Tak namířil tím směrem, ze začátku pomalu kvůli mlze, ale když šplhal výš nad město a atmosféra se začala pročišťovat, přidal na rychlosti. Odbočil z Comiston Road a začal si razit cestu klidnými vedlejšími ulicemi.

Sotva by se našel větší kontrast mezi dvěma oblastmi, než mezi Braids v Edinburku a glasgowskými ulicemi, kde bydlela paní Lindsayová. Sama Braidbank Avenue byla naprosto tichá a vyzařovala z ní solidnost a řád. Uprostřed vzrostlé a pěstěné zeleně stály jako skály vládnoucího režimu špalíry viktoriánských sídel. Vypínaly se vždy nejméně na dvou stech metrech, podobné strážnímu útvaru, střežícímu královskou cestu.

Tady se nemusel obávat chlapíků, podobných Scobiemu a Alliemu. Nebylo tu slyšet žádné plané řvaní a ječeni; tady žili ti, kdo v životě vyhráli, své domovy tu měli lidé, kteří byli úspěšní, ve svém povolání nebo se uměli narodit. Místo pěstí a břitev se tady v rukou svíraly šekové knížky a pera. Vetřelců, kteří dělali potíže, bylo možné se zbavit pouhým zvednutím telefonu, a člověk přitom ani nemusel odložit sklenici s ginem a tonikem a odtrhnout oči od časopisu Skotský lov. Byla to otevřená pevnost, která nepotřebuje hradby ani brány a jejíž posádka se od ostatních liší už přízvukem a postojem.

Fairview se honosil černou bránou z tepaného železa, která, když ji Fenton otvíral, zaskřípala v pantech. Aby zabránil dalšímu rámusu, snažil se ji zavřít pomalu. Jakmile se k ní však obrátil zády, její zámek si stejně neodpustil zvučné kovové klapnutí. I jeho kroky na štěrku hlasitě křupaly, takže si byl jistý, že o něm musí vědět každý na dvě míle daleko. Ale uvnitř domu se nic nepohnulo. Stiskl vyleštěné mosazné tlačítko zvonku. Zevnitř sice žádné zvonění neuslyšel, ale raději ještě chvilku počkal, pro případ, že by se uvnitř toho temného chrámu přece jen něco dělo. Už to chtěl zkusit znova, ale náhle bylo místo, kde stál, zaplaveno prudkým světlem a za dveřmi se ozvaly chřestivé zvuky.

„Co se děje?“ Vzápětí zaplnila celý vchod silueta velikého nemotorného muže.

„Rád bych mluvil se slečnou Sandrou Murrayovou, kdyby to šlo,“ pravil Fenton.

Po dlouhém mlčení, které už hraničilo s trapností, řekl muž: „Tak pojďte dál.“

Fenton musel počkat v hale, než byly vnější i vnitřní dveře opět zajištěny dvojitými zámky a řetězy. Pak následoval svého hostitele do spoře osvětleného pokoje. Tam byl vyzván, aby se posadil.

Teď, když Fenton viděl toho člověka jasněji, konstatoval, že je ještě odpudivější, než si myslel. Byl značně vysoký, hodně přes sto osmdesát, měl úzká, pokleslá ramena, která se hrbila nad tučným břichem. Jeho celkově nepořádný zevnějšek zdůrazňovalo i dvouřadové sako, zapnuté na špatné knoflíky, a nakřivo uvázaná kravata s nepochybnými pozůstatky vajec. Vlasy mu na hlavě trčely všemi směry a na nose mu jako odpočívající houpačka vratce seděly brýle s kovovými obroučkami. Přes ty brýle si teď Fentona prohlížel.

„Kvůli čemu jste chtěl mluvit s mou sestrou?“ uhodil na něj.

„Radši bych se slečnou Murrayovou mluvil osobně, kdyby to bylo možné,“ odpověděl Fenton.

„Ne, to by nebylo,“ prohlásil Murray.

Fenton čekal na nějaké vysvětlení, ale nedočkal se. Nabyl dojmu, že Murray se na jeho rozpacích pase. „Je snad indisponovaná?“ zeptal se. K tomuto výrazu ho přiměla okázalá elegance a kvalita pokoje a jeho zařízení. V takovém domě člověk nemůže být jenom „nemocný“, tady prostě musí být „indisponován“.

„Není,“ odpověděl Murray. „Je mrtvá.“

Fenton zůstal jako omráčený. Čekal nějaké triviální vysvětlení, jako že má chřipku nebo je na večerním kurzu, ne však smrt. Zjistil, že hostitel číhá na jeho reakci jako sova. Zdálo se mu, že Murray ten šok narežíroval úmyslně. Tím větší byly Fentonovy rozpaky. „To je mi opravdu líto,“ vypravil ze sebe a uvažoval, jestli se sluší vyptávat se dál.

Nakonec převzal iniciativu Murray. „Porazilo ji auto,“ sdělil mu. „A ten parchant ani nezastavil.“

„To je hrozné,“ řekl Fenton.

„Vy jste Sandřin známý?“

Fenton přiznal, že ji nikdy neviděl. Když spatřil Murrayův přehnaně udivený výraz, vysvětlil mu důvod své návštěvy.

„Už zase?“ zvolal Murray a provrtával Fentona hrozivým pohledem.

Murray Fentona vysloveně znervózňoval, ale to, co právě vyslovil, jeho nepříjemné pocity přehlušilo. „Zase? Jak tomu mám rozumět?“

„Jste z transfuzní stanice už druhý, kdo sem přišel,“ vysvětlil Murray. „Lidi, proč se tam pořádně nedomluvíte?“

Fentona to popudilo. Proč mu Steve Kelly neřekl, že chce Murrayovy navštívit sám? Omluvil se tedy, že vyrušoval, a vysvětlil, že on sám nemá s transfuzní službou přímo nic společného, že je jen biochemik z laboratoře, kde se jeho sestra laskavě podrobila odběru krve v zájmu vědeckého výzkumného projektu.

„Aha, ten doktor Munro. Sandra mi o něm říkala.“

Fenton náhle cítil, že se ho zmocňuje vzrušení. „Co vám vlastně sestra řekla, pane Murrayi?“

Murray se podrbal ve svých neupravených vlasech a obrátil oči vzhůru, jak se snažil upomenout, co mu to sestra vlastně povídala. „Šlo o nějaký nový plast. Myslím, že doktor Munro s ním chtěl udělat nějaké zkoušky.“

Fenton se násilím nutil, aby nedal najevo rozčilení. „Nezmínila se náhodou, jaké zkoušky?“

„Určitě zmínila, ale mně to stejně nic neříká. V naší rodině byla přes vědu Sandra. Já jsem umělec. Věda je pro mě španělská vesnice.“

„Chápu,“ přitakal Fenton. Dusil se bezmocností, ale snažil se zůstat klidný. „Ale přece jen, nevzpomínáte si už na nic?“

Murray upadl do dramatického transu. Fenton, navenek klidný, měl pocit, že má hlavu plnou střepů. Vteřiny pomalu plynuly.

Nakonec Murray pohlédl na Fentona koutkem jednoho oka a vyrazil ze sebe hluboký výdech. „Bohužel, nevzpomínám. Pamatuju si jedině, že z té věci nebyl moc nadšený.“

Fenton spolkl své zklamání. „To nevadí. Nic si z toho nedělejte.“

Na poslední překážce sice upadl, zato teď už aspoň ví, že je na správné stopě. Prohlásil: „Už vás nesmím dál připravovat o čas, pane Murrayi, zvlášť když už vás jednou obtěžoval můj kolega.“

„Ten neotravoval mě,“ odpověděl Murray. „Mluvil se sestrou.“

Fenton byl zmatený. „Já myslel, že tu byl dneska.“

„Kdepak, to už jsou takové tři týdny.“

Fentonovi došlo, že si udělal předčasné závěry. Předpokládal, že se u Murrayových stavil Steve Kelly poté, co spolu mluvili po telefonu. Ale před třemi týdny je nemohl navštívit Kelly, to by mu o tom něco řekl. Zřejmě tam zašel z transfuzní služby někdo jiný, ale proč? „Něco bylo v nepořádku?“ optal se Murraye.

„To bych neřekl,“ odpověděl Murray, zase se poškrábal v hlavě a vypadal stále zmateněji. „Pokud si vzpomínám, tak se ten pán zajímal asi o stejné věci jako vy.“

Fenton si všiml, že mu to Murray říká, jako by ho z toho obviňoval. Nasadil raději lehce omluvný tón. Vysvětlil mu: „Víte, já mám od smrti doktora Munroa ve věcech trochu zmatek.“ Ještě jednou se Murrayovi omluvil, že ho obtěžoval, a zvedl se k odchodu.

„Nechtěl byste se na cestu ještě něčeho napít?“

Fenton zdvořile odmítl. Má tady motorku, a jestli se ještě drží mlha, bude potřebovat všechny smysly v střízlivé pohotovosti. Když vyšel ven, zjistil, že je to čím dál horší.

Během nekonečně pomalé jízdy domů promrzl Fenton až na kost. Usoudil, že nejrychleji se zahřeje ve vaně. Pohodlně se v ní usadil a srkal whisky ze sklenice, kterou si postavil na poličku s mýdlem. Do rána toho musí ještě spoustu promyslet. Předně, proč transfuzní služba kontrolovala dárce? Je to jejich normální praxe, anebo k tomu měli v případě Sandry Murrayové nějaký zvláštní důvod? Proč mu o tom tedy Steve Kelly nic neřekl? Musel o tom přece vědět?! Ale všechny tyhle otázky ztrácely na významu, jakmile začal uvažovat o tom, co se od Murraye dověděl o zájmu Neila Munroa o onu plastickou hmotu.

Poznatek o Neilově podezření, že s plastem není něco v pořádku, nejenže vysvětloval jeho horečnou aktivitu v týdnech před smrtí, ale nabízel i možný motiv jeho vraždy. Kdosi ho potřeboval zarazit, aby nezkoumal Saxonův plast příliš důkladně. Kdosi, kdo musel vědět že o něm začíná mít pochybnosti. Kdosi, kdo byl v té době Neilovi nablízku a kdo samozřejmě mohl tím, že jeho odhalení zabrání, něco získat.

Na tohle všechno přicházel v úvahu jediný kandidát. Do obláčků páry v koupelně vplula nadutá tvář Nigela Saxona. Také by se tím vším potvrdilo Fentonovo podezření, týkající se příhody s digestoři. Saxon se zřejmě obával, že nakonec dospěje ke stejným odhalením jako Neil i on. Past s kyselinou a kyanidem na něj zřejmě nalíčil Saxon a sám si v kritickou chvíli našel výmluvu, aby mohl z místnosti odejít. Pravda je, že se po návratu dokázal zdařile přetvařovat, ale to ještě víc dokazovalo jeho křiváckou prohnanost.

„Ten parchant,“ zašeptal Fenton, jakmile si uvědomil, jak to do sebe všechno zapadá. Saxon a Neil spolu úzce spolupracovali na testování krevního analyzátoru. Pokud by se Neil se svými obavami někomu svěřil, byl by to pravděpodobné nejspíš Saxon. Možná, že se dohodli, že si to zatím nechají pro sebe, dokud Neil nezjistí, v čem ten problém vězí. Ale když si už jistý byl, musel ho Saxon zabít, aby se nic neprovalilo. Miliony, psalo se v novinách. S licencí na nový plast měl Saxon Medical cenu milionů.

Fenton pevně sevřel sklenici, neboť si uvědomil, jak se věci mají. Nemůže to dokázat. On sám pořád ještě neví, co je na tom plastu špatného, a když to vše uváží naprosto střízlivě, jediný nepřímý důkaz, který získal, se opírá o slova výstředního chlápka z Braidbank, který mu sdělil, že se muž, jenž je už po smrti, svěřil jeho sestře, dnes také mrtvé, se svými obavami, že s plastem není něco v pořádku. Jamieson by z toho byl nadšením úplně vedle.

Možná že by mu jeho domněnky mohl potvrdit někdo z transfuzní stanice, uvažoval Fenton. Kdyby mohl promluvit s člověkem, který navštívil Sandru Murrayovou, dověděl by se z první ruky, co vlastně říkala, a to už by snad mohlo přesvědčit i Jamiesona.

V koupelně už se vznášelo příliš mnoho „možná“, „kdyby“ a „snad“. Voda vystydla a sklenici měl prázdnou. Fenton se osušil a sklenici uvedl do náležitého stavu. Ale i tak měl pořád pocit, že je v bytě chladno.

* * *

Jenny se dostala domů těsně před osmou ráno. Hřbetem ruky, ve které stále ještě držela klíče, si zakryla mohutně zívající pusu. „Tak teď už vím, jak se cítí štětka po ránu,“ vzdychla. „To byla ale noc.“

Fenton trpělivě poslouchal, až mu vypoví všechno, co se během té rušné šichty přihodilo. Když skončila, prohodil: „Včera večer jsem si udělal malý výlet.“

„Vážně? A kampak?“

Fenton před ni postavil hrnek kávy a vyprávěl jí, jak navštívil Murraye a co se tam dověděl. Jenny vypadala zaraženě. Fenton jí musel napovědět. „Copak to nechápeš? Neil se taky domníval, že se Saxonovou plastickou hmotou něco nehraje!“

„Ale co?“ zeptala se Jenny.

Fenton připustil, že tohle pořád ještě neví. Především však Neilovo podezření potvrdilo správnost jeho teorie, a to považuje za významný krok. „A taky to poskytuje motiv k jeho vraždě,“ dodal. „Tohle spojuje Neilovu smrt s vraždami těch ostatních.“

„Saxon.“

‚Ano, Saxon,“ přisvědčil Fenton. „Úzce s Neilem spolupracoval a na tom, aby plast dostal licenci, mohl nesmírně získat. Musel to být on.“

Jenny shledávala, že se proti tomu nedá nic namítnout. „Jestli máš pravdu, tak je to něco absolutně neuvěřitelného,“ připustila. „Ale co když ji nemáš?“

„Já vím, já vím.“ Fenton vstal a šel oběma dolít kávu.

„Proč vlastně potřeboval Neil jako dárce právě tuhle Sandru Murrayovou?“

„To nevím,“ přiznal Fenton.

„Když potřebujete dobrovolníky, tak si přece většinou vypomáháte navzájem, ne?“

„Asi potřeboval jinou krevní skupinu,“ odpověděl Fenton téměř automaticky. Vtom oba, on i Jenny, náhle pochopili, jak je to, co právě vyslovil, důležité. „Že by to bylo ono? Různé krevní skupiny? Že by lidé některé krevní skupiny byli citliví a ostatní ne?“

Jenny se pojednou začala hrabat v černé kožené kabele, která jí ležela na klíně, a porušila tak dramatické kouzlo chvíle. Vytáhla z ní lepenkové desky a podala je Fentonovi: „Tys po mně chtěl, abych zjistila podrobnosti o těch zemřelých dětech. Tady je máš, ale podařilo se mi to jen u jednoho. Tohle je chorobopis malého Watsona z našeho oddělení.“

Fenton obálku otevřel a přejížděl prstem po stránce, až našel, co hledal: AB. Takže chlapec měl skupinu AB a ta je dost vzácná. Pokud ji měla i Sandra Murrayová, tak na to kápl.

Když Fenton dorazil do laboratoře, málem povalil Iana Fergusona. Bral schody po dvou, a aby byl nahoře co nejdřív, odrážel se přitom rukama od zábradlí. Mladý biochemik se pootočil očekávaje, že se mu Fenton omluví, ale zklamal se. Fenton se řítil bezohledně dopředu a zabouchl za sebou dveře své laboratoře.

Ještě si ani pořádně nenavlékl plášť a už vytáčel číslo transfuzní stanice a dožadoval se Steva Kellyho. Držel sluchátko mezi tváří a ramenem a ještě cpal levou ruku do rukávu pláště, když tu se ohlásil Kelly.

„Dobré jitro. Jak jsi pořídil?“

„Řekni mi, prosím tě, jednu věc. Jakou skupinu měla Sandra Murrayová?“

„To je má první otázka za deset bodů?“

„Je to hrozně důležité.“

„No dobrá, počkej u telefonu.“

Fenton netrpělivě čekal, až se Kelly vrátí, a bubnoval prsty o stůl.

„Byla B pozitivní.“

Fenton zaklel.

„Jsi po ránu vždycky takhle roztomilý?“ zeptal se Kelly.

Fenton se omluvil a vysvětlil mu, že právě musel udělat kříž nad jednou svou vypiplanou teorií.

„Nechceš mi o tom povědět?“

„Až někdy jindy. Tys mi ale zase nesvěřil, že někdo z transfúzky zpovídal Sandru Murrayovou.“

„Co to plácáš?“

Fenton mu opakoval, co mu sdělil Murray.

„To nemůže být pravda,“ namítl Kelly.

„Jak to, že ne?“

„To se asi zmýlil,“ pokračoval Kelly. „Nikdo z našeho oddělení by tam nešel, protože nás nezajímá, na co se krev použije. Co se nás týče, dostali jsme z biochemie požadavek na čerstvou krev skupiny B. Vyřídili jsme to papírově a tím jsme považovali úkol za splněný. Tím to zhaslo.“

Fentona to zdrtilo. Chtěl něco říct, ale byl z toho příliš deprimovaný. Sebral v sobě veškerou energii, aby Kellymu dokázal poděkovat za pomoc, a zavěsil.

Zase se dalo do deště. Fenton pozoroval kapky na okně, bezmyšlenkovitě převracel tužku nahoru dolů a snažil se vyrovnat s poslední záhadou. Když za Sandrou Murrayovou nešel nikdo z transfuzního oddělení, kdo to tedy byl? Po chvíli přemýšlení vyšla Fentonovi logická odpověď: byl to vrah Neila Munroa. Vrah se tam musel vydat, aby zjistil, kolik toho Sandra Murrayová ví, a když se ukázalo, že ví příliš mnoho, rozhodl, že musí zemřít i ona. Ta bouračka nebyla vůbec náhodná.

Fenton se tuhle novou možnost skoro bál vzít na vědomí, a tak si v duchu tu novou informaci pořád jen přemílal. Byl to dílek skládačky; obracel ho kolem dokola a zkoušel, kam by zapadl. Ano, stala se chyba! Pachatel udělal chybu. Toho údajného pracovníka transfuzní služby, který přišel za jeho sestrou, mohl přece spatřit Murray. A jestli ho viděl, mohl by vraha identifikovat. A co víc, kdyby Murray popsal podobu Nigela Saxona, snad by to už stačilo i policii. Mohli by Saxona sebrat i přesto, že by se zatím nevědělo, co s tím plastem vlastně je.

Jenny zavolala v jedenáct a sdělila mu, že nemůže spát. Je strašně zvědavá, jak to dopadá s jejich teorií o krevních skupinách.

„Zase špatně,“ přiznal Fenton. „Sandra Murrayová měla B, a ne AB.“

Jenny si zklamaně povzdechla. „Ale možná by stálo za to ověřit to i u ostatních,“ dodala.

„Možná jo,“ přitakal Fenton bez valného nadšení. „Jenže je tady ještě něco dalšího.“

„A to?“

„Myslím, že Sandru Murrayovou zavraždili. Podle mého jí asi Neil pověděl, že se Saxonovým plastem není něco v pořádku, a vrah to zjistil. Její smrt nebyla vůbec náhodná. Byla to vražda, zrovna tak jako u Neila.“

Na okamžik zavládlo ticho a pak se Jenny ozvala velmi tiše: „Až večer Tome, ano? Povíš mi to až večer,“ a položila sluchátko.

Fentona popudilo, že s ním Jenny nesdílí jeho vzrušení, ale pokoušel se vysvětlit si to rozumně. Celou noc pracovala, málo se vyspala a nakonec měla v lecčems pravdu. O nápady on neměl nouzi; potíž byla v tom, že se žádný z nich nepotvrdil.

Ian Ferguson vstoupil, když byl Fenton ještě hluboce ponořený do svých myšlenek. Proto, a taky kvůli bubnování deště ho Fenton vůbec neslyšel vejít a lekl se, když Ferguson promluvil. Ferguson se omluvil a prohodil: „Je všechno v pořádku? Když jste kolem mne na schodech tak proletěl, měl jsem strach, že se stalo něco hrozného.“

„Jenom je zase s jednou teorií amen.“

„Nechcete mi to prozradit?“

„Není toho moc k povídání. Domníval jsem se, že jsem odhalil na Saxonově plastu fatální závadu. Mělo to mít něco společného s krevními skupinami, ale teď se ukazuje, že jsem se spletl.“

„A co vás k tomu podezření vedlo?“ zeptal se Ferguson.

„Řada věcí. Dokonce i Neil Munro si myslel, že tam něco nesedí.“

„Ale to je vážná věc. Už jste o tom řekl doktoru Tysonovi?“

„Ten mě ujistil, že s plastem je všechno v pořádku.“

„A co firma Saxon?“

„Víte, já pro to podezření nemám žádné důkazy. Nemůžu o tom mluvit.“

„Chápu,“ přisvědčil Ferguson. „Ale když myslíte, že ten problém existuje, tak se určitě najde něco, co byste v tom mohl dělat.“

„Nejdřív musím zjistit, v čem je chyba, a pak teprve můžu cokoliv podniknout.“

„Můžu vám nějak pomoct?“

Fenton mu poděkoval a ujistil ho, že mu dá vědět. Požádal ho také, aby o tom zatím s nikým nemluvil.

Když Ian Ferguson odešel, Fenton se zamyslel nad tím, jak neustále váhá se někomu svěřit. Ve skutečnosti pomoc opravdu potřeboval, protože mu beznadějně docházel dech. Otázka zněla, komu by to mohl říct? Komu může natolik důvěřovat? Měl nutkání svěřit se se vším Ianu Fergusonovi, jenže skutečnost, že Ferguson uvažoval o odchodu, když bylo laboratoři nejhůř, ho od toho odradila. Potřeboval spojence, v jehož charakteru nejsou žádné otazníky. V poledne se řešení naskytlo samo. Do laboratoře vešel Steve Kelly, dřepl si ztěžka na židli a zeptal se: „Neměl bys chuť jít na pivo?“

Fenton pomalu upíjel ze svého piva. Cítil, že ho Kelly pozoruje, ale stále nebyl s to se uvolnit a mluvit bez zábran.

„Koukám, chlape, že máš problémy,“ poznamenal Kelly.

„Co tím myslíš?“

„Myslím, že jsi kvůli něčemu tak našponovaný, že když v sobě to napětí budeš dál dusit, tak exploduješ. A myslel jsem taky, že bys o tom třeba chtěl mluvit se mnou.“

„Já nevím, co si…“

„No dobrá. Zapomeň na to.“ Kelly se odvrátil a věnoval se pivu.

V nastalém tichu uvažoval Fenton o své umíněnosti. Steve Kelly je přece úplně v pořádku: solidní, neotesaný, bezelstný. Má sice tu svou slabost pro ženské, ale když jde do tuhého, je docela dobré mít Kellyho vedle sebe. „Dobrá,“ přiznal, „něco by tu bylo.“

Sedli si do jednoho z výklenků, aby si mohli nerušené promluvit; před obědem byl v hospodě ještě klid. Fenton vyprávěl Kellymu celou historii. Mezitím se na matném skle duhově rozzářily sluneční paprsky, první po mnoha týdnech, ještě slabé a bledé, a laškovaly na důlcích stolních desek z tepané mosazi.

„Tak, a teď víš všechno,“ zakončil Fenton, a zatímco se Kelly snažil strávit všechna fakta, napil se piva.

„To je úplná detektivka,“ ozval se konečně Kelly a kroutil hlavou. „Něco takového bych nečekal ani ve snu. Abych byl upřímný, myslel jsem si, že vám to nějak neklape s Jenny nebo něco podobného, ale tohle… Ježíšmarjá.“

„Tak teď víš.“

„Kdy zas půjdeš za Murrayem?“

„Dneska večer.“

„Chceš někoho s sebou?“

Fenton si uvědomil, že chce.

9

Drobné mrholeníí, jež se usazovalo na předním skle Kellyho fordu capri, neúnavně čistil přerušovaný pohyb stěračů. Jako když v létě odhání kravský ohon mouchy.

„Doufám, pánové, že prožijete úspěšný večer,“ popřála jim Jenny, když u nemocniční brány vystupovala z auta.

„Vynasnažíme se,“ slíbil Kelly.

„Dobrou noc, Jenny,“ zašeptal Fenton; bylo to míněno jako odpověď na pohled, který Jenny věnovala speciálně jemu.

„Buďte opatrní.“

Ford vyrazil z hlavní silnice a Fenton navigoval Kellyho po mokrých postranních ulicích.

„Tak tady asi nebydlí moc lidí placených zdravotní péčí,“ poznamenal Kelly, na kterého udělaly okolní úctyhodné domy dojem.

Ve světle reflektorů se objevila elegantní dáma, zahalená do kožišin a věnčící pejska.

„Řekl bych, že to bude pudl,“ poznamenal Fenton, když ji míjeli.

„Ten je taky pěknej,“ mumlal Kelly, který se zrovna nezaměřoval na psa.

„Jdi do háje,“ odporoval Fenton. „Tu bys psím žrádlem krmit nemohl. Na příští křižovatce doleva.“

Kelly pomalu stočil vůz na Braidbank Avenue a Fenton ho dirigoval k Fairview. Kelly vypnul motor a večer opět zahalilo saténové ticho.

„Jak na to půjdem?“ zeptal se Kelly.

„Uvidíme, jak se to vyvine,“ pravil Fenton. „Tak jdeme.“

Kelly strčil do branky. Fenton se připravil na její zakvílení.

Zazvonili na zdánlivě hluchý zvonek a ve dveřích se objevil Murray. „Co je?“

„To jsem zase já, pane Murrayi, Fenton. Už jsem tu byl včera večer.“

„No a?“ zeptal se Murray.

„Nemohli bychom si s vámi ještě o něčem promluvit?“

Murray křivil obličej, jak se ve tmě snažil prohlédnout si Kellyho. Fenton je představil a Kelly napřáhl ruku. Murray ji však nechal bez povšimnutí a otočil se. „Pojďte dál,“ vyzval je a vešel dovnitř první.

Když kráčeli za Murrayem, střelil Kelly po Fentonovi pohledem, ale Fenton předstíral, že si nevšiml. Murray se uvelebil na židli, na níž, soudě podle otevřené knihy a nedopité sklenice, zřejmě seděl už předtím, a oběma mužům pokynul, aby zaujali místa naproti němu, jako by se je chystal podrobit výslechu.

Fenton si povšiml, že dvouřadové sako bylo tentokrát nahrazeno nedbale elegantním pulovrem s norským vzorem, jehož složitost ještě zpestřovala zaschlá zrníčka z rajčat, zbytky pudinku, nezbytná vejce a jakási zelená hmota, na kterou byla pouhá analýza okem krátká. Murraye jako by něco nutilo k neustálému neklidnému pohybu, prohledával si kapsy, ale nezdálo se, že by v nich našel, co hledal.

Fenton chviličku počkal a pak diskrétně zakašlal, aby upoutal Murrayovu pozornost. Murray rázem přestal s prohledáváním kapes a zůstal na Fentona bez mrknutí civět, dokud nepromluvil.

„Znepokojuje nás ten člověk, který navštívil vaši sestru, pane Murrayi. Určitě tvrdil, že je z transfuzní služby?“

„Ano,“ odpověděl Murray bez váhání.

„A vy sám jste ho viděl?“ zajímal se Fenton.

„Ano.“

„Mohl byste ho popsat?“

Murray předvedl jednu ze svých dramatických prodlev a pak se zeptal: „A proč?“

„Já vím, že se to zdá trochu podivné, ale na transfuzní službě říkají, že od nich u vás nikdo nebyl.“

Další dlouhá pauza. Pak Murray zřejmě usoudil, že nejjednodušší přece jen bude, když odpoví. „Měl tak prostřední postavu, byl štíhlý, světlovlasý, a mohlo mu být něco přes dvacet.“

Fentonovi se zase jednou s rachotem zřítily naděje. Takhle by Nigela Saxona nemohla za žádnou cenu popsat ani jeho milující matička. Všechny střely a šípy, které vyslala Fentonova mimořádně nepříznivá štěstěna, se s neomylnou přesností strefily zase jen do něj.

Fenton přenechal další hovor s Murrayem Kellymu a sám uvažoval, jak tuhle novou informaci umístit do skládačky. Vtom si všiml, že se Kelly vyptává na onoho světlovlasého mladíka. „Nic jiného nám už o něm říct nedokážete, pane Murrayi?“

„Jeho jehlice do kravaty.“

„Co na ní bylo pozoruhodného?“

„Měla tvar malého žaludu.“

„A dál?“

Kelly doplnil: „A z malých žaludů rostou velké duby.“

„Přesně tak.“

„Kavalírský klub,“ dovtípil se Fenton.

„Může to ovšem být pouhý dohad,“ připustil Murray, „ale asi by nebylo marné vést to v patrnosti.“

Fenton byl všemi deseti pro.

Murray se zvedl a zamířil přes pokoj k stříbrnému tácu s nápoji. Z broušené láhve nalil bez ptaní tři whisky a rozdal je. Pak si pomalu a s rozmyslem zase sedl, usadil si na nose brýle a řekl: „Tak, a teď mi laskavě prozraďte, co to všechno znamená.“ To neznělo jako žádost, to byl přímo rozkaz.

Fenton si všiml, že oči za brýlemi ztvrdly a zchladly: první známka prozrazující člověka, který se skrývá někde uvnitř, pomyslel si. Nebyl tím nikterak překvapen, protože už předtím dospěl k názoru, že v tomhle Murrayovi vězí víc než jen roztržitý podivín. Žádný neohrabaný šašek to na Braidbank nedotáhne.

Kelly pohledem vyzval Fentona, aby mluvil on. Fenton začal tím, že ani oni sami si nejsou jistí, o co jde, ale vypadá to, že člověk, který přišel za jeho sestrou, je nějakým způsobem zapletený do série úmrtí v Nemocnici princezny Marie.

Murray se na něj podíval jako sova, která si vyhlíží večeři. Pak se pomalu a klidně zeptal: „Chcete mi tím naznačit, že ani smrt mojí sestry nemusela být náhoda?“

Fenton se rozpačitě zavrtěl na židli. „Je to možné.“

„Ví o tomhle všem policie?“

„Víte, všechno, co zatím máme, je pouhé podezření,“ odvětil Fenton. „Ve chvíli, kdy budeme vědět víc, budeme policii okamžitě informovat.“

„Takže zatím jste jim neřekli nic,“ konstatoval Murray.

„Ještě ne.“

„Vražda ale není žádná hra pro amatéry, pane Fentone.“

„To si uvědomujeme, ale myslím, že v tomhle případě by i profesionálům mohla přijít naše pomoc vhod.“

Murray toto stanovisko lehkým přikývnutím připustil. Prohlásil: „Přeju si být informován o každém novém poznatku, který získáte, zvlášť pokud se bude týkat mé sestry.“

„To se rozumí samosebou.“

„Přízračný chlap,“ prohodil Kelly, když kráčeli po cestičce dolů k bráně.

„Přízračný je to pravé slovo,“ souhlasil Fenton. Byl rád, že už odtud vypadnou. „Řekni mi něco o tom Kavalírském klubu,“ požádal Kellyho. „Nebo jsi snad taky členem?“

„Blázne, já nebyl ani ve skautu,“ namítl Kelly a s pohledem dozadu vyjížděl od obrubníku. „Moc toho taky nevím, ale to, co vím, se mi vůbec nelíbí.“ Postupně přeřadil všechny rychlosti. „Pokud vím, začalo to jako lepší klub pro zdejší homosexuály.“

„No, na tom nic zvláštního není.“

„Jenže tenhle přerostl v cosi jiného, cosi mnohem většího.“

„Co tím chceš říct?“

Kelly musel zpomalit u semaforu. „Dá se to těžko definovat, v každé společnosti se najde skupina lidí, kteří se pokládají za cosi nadřazeného všem ostatním. Nemyslím to jenom v právním smyslu, ale i ve věcech morálky a společenských konvencí.“

„Myslíš něco jako markýz de Sade nebo Hellfire Club?“

„Něco takového.“

„Takže klub ujetých cvoků. To je příznak doby.“

„Ba ne, ono v tom je ještě něco dalšího,“ zarazil ho Kelly. „Tahle skupina má totiž moc.“

Naskočila zelená a Kelly se zase rozjel.

„Jakou můžou mít, prosím tě, moc?“ zeptal se nevěřícně Fenton.

„Tu jim zajišťuje počet a postavení jejich členů.“

„Takové zvrhlíky najdeš všude. To ještě neznamená, že jsou mocní.“

„To záleží na tom, co je to za lidi a čím jsou.“

Fentonovi se tomu, co Kelly naznačoval, pořád nechtělo věřit. „Dobrá, tak se tam třeba najde nějaký ten soudce, co rád plácá po zadku školačky. Tím je spíš napadnutelný, a ne silný.“

„Jenom tehdy, když zůstane jedním ze zanedbatelné menšiny. Ale jakmile dáš dohromady celou řadu soudců s podobnou zálibou, začíná jít školačkám doopravdy o zadek.“

„To myslíš všechno vážně?“

Kelly zase zastavil na světlech. Obrátil se k Fentonovi a řekl: „Tak si poslechni jeden příběh. Když klub zahájil činnost, vydalo se tam pár místních grázlíků trochu otravovat, ale to se spletli. Kavalíři se ukázali jako experti na mučení a násilí a grázlové to na celé čáře projeli – a jak to vypadá, zatraceně na to doplatili. Jeden z nich skončil v blázinci a víckrát z něj už nevylezl. Ti ostatní byli tak vyděšení, že o tom, co se tam s nimi dělo, ani nehlesli, takže nedošlo k žádnému stíhání.“

„Kristepane.“

„Tak ten tedy určitě členem není.“

Zastavili před Fentonovým domem. „A co teď?“ chtěl vědět Kelly.

„Panáka,“ obešel Fenton pravý význam otázky.

„Panáků“ byla hezká řádka a do toho zavolala paní Kellyová a sháněla manžela. Fenton jí řekl, že je u něj, a zeptal se, jestli s ním chce mluvit. „Ne ne,“ zarazila ho Marie Kellyová. „Když je tam s vámi, Tome, tak je to v pořádku,“ dodala a bylo jasné, co měla na mysli.

Fenton se trochu nejistým krokem vracel z předsíně. „To byla Marie. Kontrolovala, jestli si to nerozdáváš s nějakou sestřindou,“ vyklopil mu to rovnou, protože po vší té whisky šla veškerá diplomacie stranou.

„Má taky proč,“ připustil Kelly.

„To máš zatraceně recht,“ potvrdil Fenton a dolil sklenice.

„Do háje, Tome, je to tvrdý, když máš kolem sebe tolik koček.“

„Brácho, s tebou je ta potíž,“ naklonil se k němu na židli Fenton, „že to máš tvrdý furt.“ V alkoholovém oparu jim ten vtip připadal přímo k popukání.

„On je Steve pořád ještě tady?“ zeptala se Jenny, když se ráno vrátila z noční služby. „Viděla jsem před domem jeho auto.“

„Ne, šel v noci domů pěšky,“ odpověděl provinile Fenton.

Fenton předstíral, že nemá kocovinu, a Jenny zase předstírala, že neví, že ji má. Zatímco jí Fenton vyprávěl o včerejší návštěvě u Murraye, uvařila kávu.

„Ale když to nebyl Nigel Saxon, tak kdo to tedy byl?“ naléhala Jenny.

Fenton pokrčil rameny a připustil, že nemá ani zdání. Pověděl však Jenny o kravatové jehlici, které si Murray všiml.

„Takže by tu přece jen mohla být nějaká souvislost se Saxonem.“

„Přes ten zatracený klub. Je to zvláštní, ale mně do něj Saxon nějak nepasuje.“

„To s tebou nesouhlasím,“ odporovala mu Jenny. „Já vím, ty jeho pivní sedánky, jeho ragby a ten chlapácký image, o který se snaží. Háček je v tom, že on se snaží až moc. Ženské mají na tohle čich. Ale to nám je všecko houby platné: ten, co byl u Murrayů, stejně nebyl Saxon.“

„Máš pravdu,“ připustil Fenton a snažil se pohlížet na Saxona pod tímto novým zorným úhlem. „Je ale možné, že tam poslal nějakého toho kamarádíčka.“

Jenny už otvírala pusu, aby se na něco zeptala, ale Fenton ji zarazil: „Jen se mě, prosím tě, neptej, co budu dělat dál. Já prostě nevím.“ Lehčeji políbil na tvář. „Dobře se vyspi.“

Okolo jedenácté bylo už Fentonovi jasné, že to vypadá na pěkně mizerný den. Marie Tylerová odešla domů stonat a Fentonovi stále přicházely rutinní úkoly a testy krve na olovo. Navíc na chirurgii dělali srdeční by-pass a potřebovali pacienta průběžně biochemicky monitorovat. Fenton byl ze směny služebně nejstarší, takže za to musel převzít odpovědnost sám.

Když už měl za sebou šest hodin práce bez přestávky, dostavil se do laboratoře Ian Ferguson a nabídl se, že ho aspoň na půl hodiny zastoupí.

„Ale vždyť ty máš taky moc práce,“ namítl Fenton.

„Jenom rutinu. Večer tady zůstanu o chvíli déle a vyřídím to.“

Fenton mu byl vděčný. Šel se do nemocniční kantýny najíst a vrátil se už za dvacet minut. „Jsem ti velice zavázán, Iane,“ poděkoval Fergusonovi.

„To nestálo za řeč.“ Ferguson vstal a chystal se k odchodu, ale pak si vzpomněl: „Už jsem se vás chtěl včera zeptat. Zjistil jste přece jen, nač Neil Munro vlastně potřeboval tu krev?“

„Ještě ne, ale zdá se, že přihořívá.“

„Vážně?“

„Potřeboval ji na nějaké zkoušky v souvislosti se Saxonovým plastem.“

„Jestli Neil dělal nějaké tajné krevní testy, tak na ně možná potřeboval i ty antikoagulační látky,“ napadlo Fergusona.

„To je docela možné.“

„Vy se domníváte, že Neila zavraždili kvůli tomu?“

„Ano.“

„Ale o tom byste už měl vážně informovat policii.“

„Ještě ne. Ještě potřebuju trochu víc důkazů.“

Při čekání na autobus si Jenny zalezla do vchodu malého krámku, který už měl zavřeno. Z výklenku však na stanici přímo neviděla, a tak musela každou chvíli vykouknout, aby autobus nepropásla. Přitom na ni vždycky plnou silou zaútočil vítr a déšť. Bránila se proti jejich náporu tím, že stáhla bradu mezi ramena a přivřela oči na pouhé škvírky. Znova a znova v kapse přepočítávala drobné, protože autobus už měl pořádné zpoždění a v ní v tom ledovém dešti klíčila semínka netrpělivosti.

Konečně se z deště ozval uklidňující hukot dvoupatrového autobusu, který zářil světly na všechny strany a stříkal okolo sebe spršky vody. Jenny zamávala, ale pak opatrně ustoupila, aby ji kola, která se blížila k přetékajícímu kanálu, nezlila vodou. Řidič si všiml její uniformy a prohodil: „Tak už zas do práce?“

„Bohužel,“ odpověděla Jenny.

„V kterým sloužíte špitálu?“

„U Princezny Marie.“

„To bych s váma neměnil.“

Jenny si vzala lístek a postoupila do zadní části autobusu. Přitom uvažovala o řidičových slovech. Byla z nich rozmrzelá. Princezna Marie byla dobrá nemocnice, jedna z nejlepších na světě, přestože tam bylo staré vybavení a prostředků bylo málo. Ale pro veřejnost to teď byl špitál, ve kterém řádí vrah – zkrátka místo, před kterým je lepší mít se na pozoru. Vrah teď sice dává trochu pokoj, to je fakt, ale na druhou stranu zase ho policie ještě nedopadla, nebo snad jo?

Dívala se do okna a snažila se dohlédnout ven přes odrazy na skle. Přemítala přitom o teoriích, jimiž ta úmrtí vysvětloval Fenton, a uvědomila si, jak moc nadějí do nich vkládá i ona. Kéž by se ukázalo, že Tom má pravdu. A že se po nemocničních chodbách nepotuluje žádný psychopat.

Autobus vysadil Jenny na „přístavním můstku“ před nemocnicí, a když se zase rozjížděl od obrubníku, vyslal k ní vzedmutou vlnu vody. Ze začátku měla snahu proběhnout mezi loužemi po špičkách, ale pak si uvědomila, že to nemá cenu. Čvachtala po cestě a boty nechala napospas vodě. Když vstoupila do šatny a stála ve dveřích s vlasy přilepenými na tvářích, pod sebou malé, ale nadějně rostoucí jezírko, propukly přítomné sestřičky v hurónský smích.

Jakmile se Jenny osušila a aspoň trochu si znormalizovala krevní oběh, vydala se hlavní chodbou na své oddělení. Déšť šlehal a bušil do vysokých oken, která teď byla plná nočních odrazů, a Jenny si začala pobroukávat námořnickou písničku „Pro ty, již v nebezpečí octli se na moři“.

„Dobrý večer, sestro Buchanová,“ pozdravila ji vysoká žena přísného vzhledu, jakmile vešla do služební místnosti.

„Dobrý večer, sestro.“

„Stav dvacet tři, včetně dvou nových,“ hlásila jí denní sestra a zároveň jí podala seznam pacientů. „Měla byste si je překontrolovat.“

„Jistě,“ odpověděla Jenny, převzala seznam a kontrolovala jména. Našla si ty nové: dva čerstvé příjmy a jeden převod z chirurgie. Obrátila stránku a hledala nějaké podrobnosti o předaném pacientovi. Bylo tam uvedeno: „Callum Moir, vyšetření pro úporné bolesti žaludku. Provedena explorační laparotomie, nalezena pylorická obstrukce a provedena reparace.“

„Teď spí,“ informovala ji sestra.

„A ti dva noví?“

„Jeden spí, ale ten druhý je rozčilený z první noci v nemocnici, znáte to.“

Jenny přikývla a podepsala předávací protokol.

„Tak dobrou noc, sestři.“

„Dobrou.“

Po odchodu kolegyně začala Jenny obcházet pokoje. Na vzdáleném konci oddělení spatřila mladou začínající sestřičku, která s ní sloužila noční, a zamávala na ni. Většina dětí už spala, takže se jen tu a tam zastavila, aby přikryla ručičku nebo nožku, která některému z malých pacientů vykoukla při neklidném spánku zpod přikrývky.

Došla až k postýlce, kde na ni z jeskyňky přikrývek jukala dvě vystrašená očička. Jenny hned rozpoznala příznaky nervozity, které vyvolává první noc v nemocnici. Kdyby teď řekla jediné slůvko politování, ty oči plné slzí by nezadržitelně propukly v pláč. „Jéje, tak ty jsi vzhůru,“ prohodila. „No, to se mi hodí. Nechtěl bys mi s něčím trošku pomoct?“

Strach na dětské tvářičce vystřídalo překvapení, protože tohle bylo něco nezvyklého. Dalo se nejspíš očekávat uklidňování a povzbuzování, nebo dokonce laskavé domluvy, ale žádost o pomoc? Rázem měl nožky v bačkůrkách na zemi, ale na tváři tkvěl ještě pořád překvapený výraz.

„Tak dobrá, teď pojď za mnou.“

Bačkůrky ťapkaly za Jenny, dokud se nezastavila a neukázala na štítek v nohách postele. „Potřebuju, abys mi u každé postele přečetl jméno na štítku. Dokážeš to?“

Přikývl.

„Tak jak?“

„An-gus Ca-me-ron.“

„Souhlasí,“ prohlásila Jenny oficiálně a přešla dál. Než přečetli další tři štítky, zapomněl chlapec na stesk po domově a po rodině; byl celý zapálený pro svou novou roli asistenta noční sestry Buchanové. Nakonec si už celý ospalý vlezl zpátky do postele.

Dítě po operaci spalo pokojně ve vedlejším pokoji. Jenny mu zlehka položila ruku na čelo a usoudila, že teplota je normální. Prohlédla příkazy, které se týkaly chlapce: neměl naordinované žádné léky a nebyly tam žádné speciální instrukce. Teď se potřeboval hlavně pořádně vyspat. Vyšla po špičkách z pokoje a zavřela za sebou dveře trochu hlasitěji, než měla v úmyslu. Pro jistotu ještě pohlédla dovnitř skleněným okénkem. Chlapec se nepohnul.

Přišla půlnoc a Jenny si dělala naděje, že tahle noc proběhne klidně. Dokonce se o tom zmínila i mladé sestřičce, když spolu seděly na služebním pokoji a za zvuku lijáku za okny popíjely tajně uvařenou kávu.

„Brr, to jsem šťastná, že v tomhle nečase nejsem venku,“ libovala si dívka a zatáhla závěsy těsně k sobě, aby uprostřed nezůstala mezera.

„Modleme se za ubohé námořníky,“ utrousila Jenny.

„To vždycky říkávala moje maminka.“

„Moje taky.“

„Myslíte, že tu někde je?“

„Kdo?“

„No přece vrah.“

„To mi radši nepřipomínej.“

„Ježíš, já zapomněla, chci říct, já nechtěla…“

„Vykašli se na to.“

V jednu hodinu zazvonil telefon. „Já věděla, že ta pohoda nemůže trvat věčně,“ usoudila mladá sestřička.

„Oddělení deset, u telefonu sestra Buchanová… Ano… Ano… Rozumím.“ Jenny položila sluchátko a řekla: „Za deset minut příjem. Sedmiletá holčička, popáleniny na obou nohách. Praskla gumová láhev.“

„Chudinka.“

„Připrav trojku, ano?“ přikázala Jenny. „Já zatím nachystám tácy s nástroji.“

Když šla po chodbě pro sterilní obvazy, zastavila se Jenny u okénka pokoje, kde ležel chlapec po operaci. Stále pokojně spal, pravou ruku měl venku z přikrývek a prsty zaklesnuté za okraj postele.

Vzdálené vytí sirény ohlašovalo příjezd nové pacientky a zakrátko přišla na oddělení i lékařka, která měla noční službu. Zaslechla ambulanci ve svém pokoji v lékařském domě. „Asi to nebude nic pěkného,“ poznamenala.

„Spáleniny jsou vždycky ošklivé,“ přisvědčila Jenny.

Mladá sestřička přidržela dveře, aby na oddělení mohl vjet vozík, obklopený posádkou ambulance, rodiči a strážníkem.

Jenny mrkla na sestřičku a ta odvedla rodiče do vedlejší místnosti. Dostanou šálek čaje a trošku útěchy. Jenny stála poblíž, když holčičce odstranili z nohou provizorní roušky a objevila se spoušť obnažené živé tkáně.

„Maminka jí nalila do zahřívací láhve vařící vodu,“ prohodil tiše jeden saniťák.

„Tohle bude chtít rozsáhlé transplantace,“ usoudila lékařka. „Nejdříve ji musíme stabilizovat a pak ji necháme převézt; ale až se probere ze šoku, bude mít asi hrozné bolesti. Něco jí naordinuju.“ Pohlédla na Jenny a řekla: „Taky bude potřebovat speciální dohled.“

Za hodinu už byl na oddělení zase klid. Holčička dostala sedativa a ležela ve zvláštním pokoji, kde u ní seděla přivolaná ošetřovatelka, která dostala na starost jenom ji. Policista si zapsal do notesu všechny potřebné údaje z tísňového volání a saniťáci se vrátili na své pohotovostní stanoviště. Rodiče, sklíčení výčitkami svědomí, také odešli strávit zbytek noci domů.

Ve tři hodiny procházela Jenny oddělením znovu. V měkkém příšeří nočních světel se pomalu proplétala mezi postýlkami. Všude panoval klid. Otevřela dveře pokoje, kde byl umístěn chlapec po operaci, a zjistila, že stále spí v téže pozici jako předtím. Když už za sebou zavírala dveře, přišlo jí najednou divné, že se vůbec nepohnul. Vždyť přece jenom spí, už není v bezvědomí, a ve spánku se každý trochu pohne.

Jenny se otočila a s neblahou předtuchou se vrátila na pokoj. Přistoupila k chlapci a sáhla mu na čelo. Bylo studené jako led. Pod nohama uslyšela zvuk, jako kdyby crčela voda z převržené sklenice, ale věděla, že to není možné. Pohlédla dolů a spatřila, že na podlahu stéká zpod přikrývek čůrek krve a rozstřikuje se jí až na boty. Chtělo se jí omdlít, ale stačila ještě odhrnout z chlapce přikrývku. Spatřila rudé jezero.

Jenny zabořila obličej Fentonovi do ramene a hledala v jeho náruči útěchu. „To ti bylo něco tak příšerného,“ mumlala. „On prostě ve spánku úplně vykrvácel. Kdybych se jen na něj byla šla podívat dřív…“

„Nesmíš si nic vyčítat,“ šeptal jí Fenton. „Tady se nedalo vůbec nic dělat.“

„Tys předpovídal, že bude následovat další pacient,“ řekla Jenny.

Fenton přisvědčil.

„Je v tom ještě něco,“ poznamenala Jenny. „Ten chlapec měl krevní skupinu AB stejně jako malý Watson.“

Fenton od sebe Jenny nevěřícně odtáhl. „Ale to už je trochu moc náhod,“ usoudil. „AB je tak vzácná skupina.“

„Zjistil jsi něco o těch ostatních?“

Fenton pomalu zakroutil hlavou a přiznal, že ne. „Když se ukázalo, že Sandra Murrayová měla skupinu B, usoudil jsem, že jsme na špatné stopě.“ Na chvíli se odmlčel, protože ho najednou něco napadlo. „Ale jestli to všechno má něco společného s krevními skupinami, pak se toho týkají i ty údaje v zápisníku Neila Munroa.“

Začalo se ho zmocňovat vzrušení, protože se najednou dovtípil, jaký význam měla písmena a číslice v Munroově zápisníku. CT nemělo znamenat Charles Tyson, ale „clotting time“ – doba srážení. Čísla ve sloupcích zřejmě představovala dobu, za kterou se vzorek čerstvé krve začal srážet za přítomnosti Saxonova plastu. Přečte-li číslici nula jako písmeno „O“, najde pod ní hodnoty, které odpovídají normální srážecí době lidské krve. Další sloupce byly prostě kontrolní testy na vzorcích krve skupiny O. Fenton našel podobný soubor záznamů pro skupinu A a dospěl k závěru, k němuž musel dojít i Munro: problémy nenastávají ani u skupiny A, ani u skupiny O, což jsou skupiny, které se vyskytují u většiny populace.

Pro skupinu B tam byl pouze jeden údaj, byly u něj připsány iniciály SM. Neil zřejmě použil krevní vzorek Sandry Murrayové, aby otestoval za přítomnosti Saxonova plastu chování krve skupiny B. Vzorky skupiny O a A získal patrně od lidí z laboratoře, ale o skupinu B musel požádat transfuzní stanici. Údaje pro srážecí dobu u vzorku Sandry Murrayové byly sice trochu vyšší, ale pořád ještě v rozmezí normy. V následující kolonce nadepsané písmeny AB byly zatím jen puntíky.

Munro usoudil, že plast postihuje lidi se skupinou AB, což znamenalo asi tři procenta populace. Proto žádal, aby mu transfuzní stanice poslala další dárce; chtěl si svůj předpoklad ověřit.

Fenton zvedl telefon a zavolal Steva Kellyho, aby mu zjistil podrobnosti o Munroově posledním požadavku. Kelly mu potvrdil to, o čem teď už nepochyboval: Munro žádal o dárce skupiny AB.

Fentonovi se podařilo vysvětlit v Munroově sešitu všechno až na čísla na první stránce. Jako poslední ho napadla možnost, že by se snad mohla vztahovat k číslům, pod kterými jsou zařazeny rutinní laboratorní vzorky. Zašel dolů do kanceláře a hledal v záznamech, až přišel na to, že vzorek, který má pětimístný číselný kód uvedený v Munroově zápisníku skutečně existuje. Patřil pacientovi Moranovi a zdálo se, že má všechny měřené hodnoty v normě.

Fenton si lámal hlavu, jaký význam mohla mít analýza normální krve. Vracel se nahoru. Když došel do prvního patra, musel se zastavit, protože mu jméno Moran cosi připomnělo. Tak se přece jmenoval pacient, jehož údaje chyběly ve výsledcích testů na Saxonově analyzátoru. Data byla vyřazena, protože vzorek se prý dostal do špatného kontejneru. Ale když byl vzorek vyhodnocen na rutinním analyzátoru, podával úplně normální údaje. Zřejmě tedy chyběl test na Saxonově analyzátoru, a ne vzorek sám. A Munro to podle všeho zjistil. A především na základě tohoto zjištění zahájil svůj výzkum…

Fenton se spojil s kartotékou chorobopisů a ověřil si, že pacient Moran měl krevní skupinu AB. Dále se ukázalo, že Sára Danielsová měla také skupinu AB. A dotazem v kartotéce oční kliniky se dozvěděl, že skupinu AB měl i jejich pacient Jamie Buchan.

Závěr byl nad slunce jasnější. Saxonův plast zabíjel pacienty skupiny AB. Působil u nich destrukci mechanizmů zajišťujících srážení krve. Susan Danielsová byla s plastem v neustálém kontaktu, protože se při zkouškách Saxonova krevního analyzátoru starala o nádobky na vzorky. Jmenovky ze Saxonova plastu byly v neustálém styku s pokožkou pacientů, a to se stalo i v případě Jamieho Buchaná, kterému Jenny dala nějaké jmenovky na hraní. Pomocná síla na oddělení měla zřejmě Saxonovy produkty v rukou také dennodenně. Všechno to souhlasilo.

Ten den, kdy Neil Munro odhalil problém s krví skupiny AB, určitě o tom řekl Saxonovi a hned nato odešel do sterilizačního oddělení dát příkaz, aby byly všechny předměty ze Saxonova plastu staženy z užívání. Saxon ho tam zřejmě sledoval, a ještě dřív, než mohl komukoliv cokoliv sdělit, nacpal ho do sterilizátoru.

Musel to být Saxon osobně, usoudil Fenton, protože Neil nikomu jinému v laboratoři nic neřekl, a jakmile zjistil, v čem je zádrhel, byl by šel rovnou dolů za sestrou Kincaidovou. Saxon tedy neměl dost času, aby si na tu špinavou práci někoho najal. Musel to udělat sám, a pokud bude mít Fenton jen poloviční šanci, tak si to Saxon taky pořádně odskáče.

10

Tyson byl na jakési schůzi mimo laboratoř, a tak musel Fenton zavolat nemocničnímu sekretáři Jamesu Doddsovi na vlastní zodpovědnost. Nějaká dáma ho s afektovaným přízvukem požádala, aby posečkal, než se přesvědčí, „je-li pan Dodds u sebe.“

„Haló, Dodds.“

„Tady je Fenton z biochemie. Rád bych vám sdělil něco, čemu asi nebudete mít chuť věřit…“

Fenton měl pravdu: Doddsovi opravdu dělalo potíže tu zvěst strávit. Dával to do telefonu najevo rozličným sykáním a jinými projevy nevěřícnosti.

„Zkrátka je nutné, abyste dal stáhnout z oběhu všechny produkty Saxon Medical,“ uzavřel své sdělení Fenton.

„Ale jste si tím absolutně jistý?“ oponoval Dodds.

„Absolutně. Po nemocnici se nepotuluje žádný šílenec. Je v tom jen ten plast.“

„A co smrt doktora Munroa?“

„O tom si promluvím s policií,“ prohlásil Fenton. „Nejdůležitější však je, aby personál okamžitě přestal používat všechny pomůcky vyrobené ze Saxonova plastu.“

„Ovšem, ovšem,“ breptal Dodds. „Hned to zařídím.“

Saxonovy výrobky byly staženy z oběhu. To se obešlo bez větších komplikací, protože jejich zásoby v nemocnici se stejně už dost ztenčily; z původního daru od Saxon Medical zbývala jen rezerva na pár týdnů. Další objednávky měly následovat, až se výrobky objeví na trhu, ale to už teď nepřicházelo v úvahu.

Fenton se modlil, aby se Tyson vrátil ze schůze co nejdřív. Cítil, že potřebuje morální oporu. V posledních dvou hodinách, které uplynuly od jeho rozhovoru s Doddsem, nedělal prakticky nic jiného, než že zvedal telefon a snažil se poradit si s lidmi, kteří se chtěli dovědět víc podrobností. Cítil se jako kalif z Bagdádu, když má špatný den. Až na to, že neměl tu moc dát těm, kdo nejvíc otravovali, srazit hlavu. Ale pokud se ještě někdo zeptá, jestli „si je absolutné jistý“…

„Ale jste si tím absolutně jistý?“ otázal se inspektor Jamieson a Fentona začala svrbět noha. „Ano, jsem si úplně jistý,“ procedil mezi zuby. „Aby však byly moje závěry úplně přesvědčivé, požádal jsem transfuzní službu, aby mi obstarala na otestování krev skupiny AB.“

„Kdo ji přinese?“ zeptal se Jamieson.

„Ten, komu patří. Musí to být čerstvá krev. A dárce se sem dostaví osobně.“

Jamieson se nabídl, že pro dárce pošle policejní vůz. Fenton mu tedy dal číslo na Kellyho. Inspektor je předal seržantovi. „Postarejte se o to, ano?“ Postavil se k oknu laboratoře a zadíval se do šedivého dne. „Tak my máme plastového vraha,“ konstatoval, stále ještě zády k Fentonovi.

„Zdá se.“ Fenton cítil, jak je z toho Jamieson otrávený, a dovedl to pochopit. Ten člověk se honil za neexistujícím vrahem a teď to vypadalo, že mu z toho všeho ne kyne žádná sláva. Žádná média nebudou škemrat o interview, které by s předstíranou skromností odmítal. Bude to zase jen další historka o přitroublém policajtovi, který šlápl vedle. Ale ještě tu byla Munroova smrt. Fenton měl pocit, že Jamiesonovi čte myšlenky.

„Předpokládám, že máte nějaké představy i o smrti doktora Munroa?“ nadhodil Jamieson.

Fenton přisvědčil. „Myslím, že vím, proč byl zavražděn, a myslím, že vím, i kdo to udělal.“ Vytáhl zápisník Neila Munroa a vysvětloval: „Tohle jsem pořád nemohl rozluštit, ale teď už tomu rozumím. Tady je důkaz, že Neil Munro věděl, že se Saxonovým plastem není něco v pořádku, a co víc, že přesně zjistil, v čem to vězí.“

„A vy se domníváte, že byl zavražděn kvůli tomu?“

„Licence na Saxonův plast měla milionovou hodnotu.“

„Pro Saxonovu společnost,“ dodal Jamieson.

„Pro Saxonovu společnost i pro Saxona osobně.“

„Trefa do černého.“

V nastalém tichu se otevřely dveře, do laboratoře vpadl Charles Tyson a hnal se rovnou k Fentonovi. „Myslím, že ti dlužím omluvu.“

„Hlavně že je to všechno za námi,“ odbyl záležitost Fenton.

„Měl jsem ti tenkrát věnovat víc pozornosti. Nejradši bych si nakopal.“

„Zaujal jsi jediné možné stanovisko. Kromě toho já byl v tu dobu úplně bez sebe starostí o Jenny.“

Fentonova poznámka o Jenny platila Jamiesonovi. Ten trochu přešlápl z nohy na nohu, ale jinak nejevil žádné známky rozpaků. Prohodil jenom: „Doufám, že mi dáte vědět, až uděláte ty krevní testy.“

Tohle bylo poslání, na jaké Maxwell Kirkpatrick, zasloužilý úředník pojišťovací společnosti Scotia (založené r. 1864), čekal celý svůj život. Jeho zatím největším životním úspěchem byla chvíle, kdy se stal tajemníkem badmintonového klubu grantshillské Skotské církve (pondělní skupiny). Ale to bylo nicotné proti faktu, že teď ho jeho krevní skupina odlišila od všech ostatních obyčejných smrtelníků.

Bílý policejní rover se světélkujícím oranžovým pruhem prosvištěl nemocniční branou a zastavil před hlavním vchodem. Maxwell s misionářským zápalem v očích vystoupil a vzhlédl k latinskému nápisu nad kamenným portálem. Nerozuměl mu sice, ale zdálo se mu, že tak to má být. Policisté se rozloučili dvojím prásknutím dvířek a Maxwellovi nezbylo, než aby vstoupil do nemocnice sám. „Dobrý den,“ ohlásil se u recepce hlasem, který nevylučoval, že možná jde o nějakého podivínského sběratele kuriozit. „Mám takový dojem, že mě tady potřebujete.“

O pár minut později odebral Tyson Kirkpatrickovi krev a plnou stříkačku předal Fentonovi. Fenton vstříkl polovinu obsahu do běžné zkumavky a zbytek do zkumavky ze Saxonova plastu. V tichu místnosti zaznělo stisknutí stopek až nepřirozeně hlasitě.

Jak plynul čas, připadalo Kirkpatrickovi stále obtížnější udržet si na tváři výraz zaujatého očekávání. Úsměv se mu začal bortit jako královně krásy, kterou nechali příliš dlouho pózovat před kamerami. Oči mu těkaly od Fentona k Tysonovi a očekávaly od těch dvou mužů, zaujatých svou prací, nějaké vysvětlení.

„Tady je to hotové,“ řekl tiše Tyson a poklepal pro jistotu na stěnu zkumavky.

„Ale tady ne,“ konstatoval Fenton, který sledoval zkumavku od Saxona.

„Moje je kompletně sražená,“ hlásil Tyson.

„A moje tekutá, úplně tekutá,“ řekl na oplátku Fenton.

„Hra, set a utkání,“ zhodnotil to Tyson. Teprve pak se obrátil na Kirkpatricka a omluvil se za nezdvořilost. Vysvětlil mu, co vlastně sledovali.

„Chcete říct… vy nemáte žádného pacienta?“ zeptal se zklamaně Kirkpatrick.

Tyson, který mezitím pochopil, s kým má tu čest, ho ujistil, že právě tímto činem pomůže zachránit mnoho životů. Kirkpatrick se rozzářil. „Což o to, to bylo to nejmenší, co jsem mohl udělat,“ pravil a skromně sklopil oči.

„Jsme vám nesmírně zavázáni. Požádám policii, aby zajistila vaši dopravu domů, nebo kamkoli si budete přát.“

„Opravdu?“ Kirkpatrick vyvalil oči. Na takové štěstí, že by ho policejní vůz odvezl i zpátky do úřadu, se neodvážil ani pomyslet. To byla třešnička na vyhraném dortu. Jestlipak mohou použít světelnou signalizaci také při zpáteční cestě? A jestlipak mu strážník při vystupování podrží dveře? Panebože, tohle tu mrchu z účtárny přesvědčí, že Maxwell Kirkpatrick není mužem, se kterým by bylo radno si zahrávat.

Tyson si s obvyklými potížemi navlékl chirurgické rukavice a právě nesl obě zkumavky k výlevce, když se objevil Jamieson. Lehce poklepal na zkumavku od Saxonů a nechal vytéct krev tenkým stejnoměrným čúrkem. „Víte, co je opravdová ironie?“ pravil. „Zdá se, že by se z té hmoty mohl vyvinout nejúčinnější antikoagulační prostředek, jaký máme.“

„Počítám, že Neil už na to plánoval výzkum,“ poznamenal Fenton.

„Jak to?“

„Měl v zamčené skříni ve své laboratoři celý výběr standardních antikoagulancií a láhev rozpouštědla. Vsadil bych se, že měl v plánu pokusit se plast rozpustit tak, aby mohl vyzkoušet jeho antikoagulační efekt. Jenže pak přišel na to, jaký význam mají krevní skupiny.“

Fentona fascinovalo, jak nesmírně opatrně Tyson s plastovými zkumavkami zachází. Když si Tyson ještě ke všemu nakonec ověřoval, že rukavice nebyly porušené, uvědomil si, že ho Fenton pozoruje. Zeptal se tiše: „Tak už ti to došlo?“

Fentona osvítila pravda. „No jo, ta špinavá zkumavka tuhle… Ona ta zkumavka nebyla vůbec špinavá. Bylo to tvou krví. Ty máš skupinu AB.“

„Správně. A měl jsem štěstí. Neměl jsem po celou tu dobu důvod přijít s tou zatracenou hmotou do styku a nemám nejmenší chuť pokoušet osud znova.“

„Inspektore, máte nějaké zprávy o panu Saxonovi?“ zeptal se Tyson.

„Pan Saxon by nám měl být zakrátko k dispozici u výslechu, pane,“ oznámil Jamieson a chystal se k odchodu. Fenton se nad tím oficiálním žargonem zašklebil, ale naštěstí byl k inspektorovi obrácen zády.

Když se za inspektorem zavřely dveře, podotkl Tyson: „Tak se mi zdá, že s inspektorem Jamiesonem nevycházíte zrovna nejlíp.“

„Dalo by se to tak říct.“

„To kvůli té věci s Jenny?“

„Nejspíš.“

„Podívej, tobě se to třeba nebude líbit, ale já myslím, že Jamieson měl právo takhle postupovat. Jak se to tenkrát jevilo, měl všechny důvody Jenny podezírat. A navíc samotný fakt, že si uvědomil souvislost mezi úmrtími ve špitálu a smrtí toho chlapce někde daleko na severu, svědčí o tom, že je schopný odvést dobrou práci.“

„Když myslíš.“

„Fakt si to myslím. A teď, když jsme si to všechno vyjasnili, mohli bychom konec toho proklatého kšeftu zapít.“ Tyson otevřel zásuvku a vytáhl z ní načatou láhev whisky. „Podej laskavě dva pohárky, ale skleněné, prosím.“

Fenton ležel na pohovce se zavřenýma očima. Hlavu si položil Jenny do klína a ona mu čechrala kudrnaté vlasy.

„To je příjemné,“ zamumlal.

„Nic není dost příjemné pro hrdinu Princezny Marie.“

„Doufám jen, že policie už Saxona sebrala.“

„Víš, já stejně pořád nemůžu uvěřit, že to má všechno na svědomí Nigel Saxon,“ prohlásila nepřítomně.

Fenton otevřel oči. „Jak to myslíš?“

„No, pravda je, že se vždycky snažil dávat najevo chlapáctví a hřmotnost, ale já v něm neustále cítila jakousi slabost. Připadal mi jako nějaký velký hafan. Nedovedu si prostě představit, že by dokázal chladnokrevně vraždit. Ty ano?“

Fenton se na chvíli zamyslel a pak přiznal: „Máš pravdu. Ale musel to udělat on. Nebo snad máš nějaké jiné vysvětlení?“

Jenny zakroutila hlavou. „Nemám, ale zkrátka mi na tom něco nehraje…“

„A co bys řekla tomu, kdybychom se soustředili na něco úplně jiného?“

„A co jiného by to asi mělo být?“ vyzvídala s úsměvem Jenny.

Fenton si ji k sobě přitáhl a nenechal ji v té věci na pochybách.

Atmosféra v bytě by byla určitě podstatně odlišná, kdyby Fenton věděl, že v době, kdy se s Jenny milovali, Nigel Saxon vůbec nebyl bezpečně v rukou policie. Ve skutečnosti se ani nenalézal na území Skotska. Nastoupil do letadla pravidelné linky z Glasgowa do Londýna a hned potom odletěl do Řecka.

Když se Fenton od Charlese Tysona tu novinu dověděl, okamžitě svaloval vinu na Jamiesona. „Neměl na práci nic jiného, než ho sebrat. Ale on ho snad ještě sám zavezl na letiště a odnesl mu kufry.“

„Inspektor za to nemůže,“ namítl klidně Tyson.

Fenton se zatvářil skepticky.

„To James Dodds včera hned po rozhovoru s tebou zavolal do Saxon Medical. Neviděl prý důvod, proč to nedělat. Myslel si, že by se společnost měla dovědět o problémech, které se u jejích výrobků objevily. Zavolal jim ještě předtím, než informoval policii, takže Nigel Saxon věděl, že dohrál, ještě dřív, než se o tom dověděl inspektor Jamieson.“

„V tom případě se omlouvám,“ řekl Fenton. Odešel z Tysonovy pracovny a tiše za sebou zavřel dveře. Ale pak si zase vzpomněl na Saxona a znovu se v něm probudil vztek. Snažil se ho strávit, ale přesto mu ležel v žaludku jako olověné závaží.

* * *

Tisk a televize věnovaly ukončení „aféry v Nemocnici princezny Marie“ rozsáhlou pozornost. Nadhodily řadu sporných otázek, kterých se chopili ambiciózní politikové. Je procedura ověřování výrobků pro Státní zdravotní péči adekvátní? ptala se opozice. Samozřejmě že je dokonalá, odpovídaly současné vládní kruhy. Jasně že není, hřímala opozice. Vláda už zase něco zanedbala. Kdejaký generál hulákal teď po prohrané bitvě své rázné povely. Znovu byla oprášena thalidomidová tragédie. Proč jsme si z ní nevzali poučení? Americké instituce pro ověřování potravin a drog zakázaly Thalidomid v celých Spojených státech; dá se předpokládat, že by si poradily i s problémem Saxonova plastu. Nesmysl, ohradilo se ministerstvo zdravotnictví. To je zástěrka! křičela opozice. Ať padají hlavy! dožadoval se tisk.

„Ach bože, všechno se dá tak snadno předpovědět,“ povzdychla si Jenny nad večerníkem. „Když jeden řekne bílá, musí říct druhá strana černá.“

Finanční tisk vyrukoval s jinou sestavou priorit. Zmínil se sice také o „politováníhodných ztrátách na lidských životech“, ale to hlavní, co poutalo jeho pozornost, byl finanční zmatek, který Saxon Medical způsobila. Změnily peníze za převedení vlastnických práv skutečně majitele? Jestliže Saxon licenci prodal, přešla tím na nového majitele i zodpovědnost? Bude společnost International Plastics muset přijít o miliony – nejen vinou toho, že přišla o výrobek, nýbrž i při žalobách, které vůči ní vznesou pozůstalí po zemřelých obětech?

Spekulace tohoto druhu se sice už drasticky projevily na ceně akcií International Plastics, ale společnost sama se stále ještě veřejně nevyjádřila. Nebylo těžké si domyslet, jak se k tomu staví v soukromí. Fenton předpokládal, že na způsobu, jak se vyvléknout ze zodpovědnosti, pracují ve dne v noci celé šiky právníků.

Saxon Medical zvolila úplně jiný přístup. Zavřela prostě krám a sesypala se. John Saxon, Nigelův otec a zakladatel společnosti, se opevnil ve svém georgiánském sídle na glasgowském předměstí a odmítal se s kýmkoli bavit. Zaměstnanci byli vyplaceni, a co se týče Nigela, ten byl přece v Řecku.

O tom, že se policie zajímá o Nigela Saxona, se na veřejnosti neobjevila ani zmínka a dosud se nenašel ani jediný podnikavý žurnalista, který by se pokusil ukovat spojovací článek mezi smrtí Neila Munroa a tragédiemi způsobenými Saxonovým plastem. To přivedlo Fentona na novou myšlenku. Napadlo ho, že by usvědčení Nigela Saxona mělo fantastickou hodnotu pro International Plastics. Kdyby společnost dokázala, že Saxon o defektu plastické hmoty věděl dřív, než byla licence prodána, byla by transakce s jistotou uznána za podvodnou. Předání Nigela Saxona spravedlnosti bylo tedy v nejvlastnějším zájmu International Plastics. Ta však o kriminální zápletce v aféře se Saxonovým plastem neměla nejmenší tušení. Co by se asi stalo, kdyby se Fenton rozhodl ji o tom zpravit?

Fenton o tom přemýšlel po celý zbytek odpoledne a nápad se mu zamlouval čím dál tím víc. Dá se očekávat, že za těchto okolností by International Plastics zahájila své vlastní vyšetřování, najala by si ty nejlepší agenty v zemi, aby se pustili po Saxonových stopách, vyslídili ho a přitáhli ho zpět domů.

Byl tu ovšem ještě Interpol. Fenton byl sice odkojen filmy, ve kterých Interpol figuroval, ale zaboha si nedokázal vzpomenout ani na jediný případ z reálného života, v němž by Interpol sehrál hlavní a úspěšnou roli. Vypadalo to, že jakmile se nějaký zlosyn jednou dostane přes Kanál, má vystaráno. Dokonce i příležitostná mezinárodní zatčení jako by se potácela ve zmatku legálních tahanic a teritoriální řevnivosti. Čím víc o tom přemýšlel, tím víc nabýval přesvědčení, že největší šanci, jak Saxona přinutit, aby zaplatil za to, co spáchal, by měla privátní operace, založená na čistě zištných principech.

Pro Fentona byla společnost International Plastics pouhým pojmem z novin. Neměl ani tušení, kde sídlí, ani jak to zařídit, aby s ní navázal spojení. Věděl, že největší potíž u těchhle velkých společností spočívá v tom, že ti opravdu důležití pánové, kteří je reprezentují, jsou většinou těžko dosažitelní. Obklopují se vždycky malými rybkami a ty zase ještě menším potěrem. Fenton už se v duchu viděl, jak se celé dny poflakuje okolo, jak ho šoupají od jedné dvoumetrové kanceláře ke druhé a jak nakonec musí kdejakému chlapíkovi s otřepaným límečkem a klotovými návleky s politováním sdělit, že to, co má na srdci, není pro jeho uši.

I to by bylo problematické. Kdyby totiž něco takového byť jen náznakem prozradil nějakému poskokovi, následovala by asi stejná odezva, jako kdyby kdysi někdo z izraelitů projevil agnostické tendence při přechodu přes Rudé moře. Veškerý elán by se osudově rozplynul ve vzniklém zmatku překážek a zátarasů.

Fenton se se svými úmysly svěřil Jenny. Jenny však vybuchla jako sopka. Fenton ji ještě nikdy neviděl tak rozzuřenou. Její temperament explodoval jako dynamitová nálož. Až se celá třásla. „Jak se můžeš opovážit na něco takového jen pomyslet?“ vrhla se na něj. „Kdy už skončíš s tou svou drzostí?“

Fenton zůstal s vyvalenýma očima sedět na gauči a nezmohl se na slovo. Nevěřícně koukal, co se s ní děje. „Drzostí?“

„Ano, drzostí! Ty víš vždycky všechno nejlíp, že jo? Policie je úplně pitomá, Interpol bezcenný. Podle tebe jsou všichni úplně neschopní. Prosím tě, pochop už jednou tohle: zatčení Nigela Saxona je záležitost pro policii a ne pro tebe. Koukej toho nechat! Už toho mám opravdu dost. Rozumíš? Jdi od toho, nebo… Nebo půjdu od tebe já.“ Jenny propukla v pláč. Fenton vyskočil a popadl ji do náruče. „Tak dobrá,“ uklidňoval ji tiše. „Já jsem si to neuvědomil.“

Jenny mu pěstí bušila do ramene. „Já vím, sakra,“ vzlykala. „Vždyť já vím.“

Jennyin výbuch Fentona šokoval, ale byl pro něj právě tím, co potřeboval. Teprve teď si uvědomil, jakou posedlostí se pro něj hon na Nigela Saxona stal. Tak moc ho žralo, že se Saxonovi zřejmě podařilo i s jeho zločinem beztrestně vyklouznout, že všechno ostatní ve svém životě opomíjel a po řadu dní už nedokázal myslet na nic jiného. Dal Jenny slib, že International Plastics kontaktovat nebude a o Nigelu Saxonovi že už nepadne ani slovo.

Vítr venku zase zesílil, a tak Jenny zatáhla závěsy a zapálila plynový krb. Rozsvítila malou stolní lampu, pustila na stereopřehrávači hudbu a pak se zase usadila na gauč k Fentonovi. Vítr a déšť za okny jako by tentokrát zdůrazňovaly pocit pohody uvnitř v pokoji. Fenton vyťukával na Jennyině zátylku úvodní takty Beethovenovy Měsíční sonáty.

„Tome, jsem z toho tak smutná.“

„Nebuď. Měla jsi pravdu.“

„Já tě přece miluju.“

Fenton ji místo odpovědi políbil na vlasy.

Všechna ta hudba, teplo, tlumené světlo a sykot krbu je ukolébaly k příjemné ospalosti. Náhlé zazvonění telefonu s nimi úplně trhlo. Jenny vstala a šla ho zvednout. Ťapkala do haly k telefonu jen v punčochách. V mžiku byla zpátky a zůstala stát ve dveřích bledá jako stěna. „To je pro tebe,“ řekla. „Myslím, že je to Nigel Saxon.“

Fenton vstal jako automat. Když se protáhl kolem Jenny do haly a vzal telefon, sáhla na něj zima. Váhavě se ohlásil: „Fenton.“

V telefonu uslyšel jen přerušovaný tón a pocítil okamžitou úlevu. Vydechl ze sebe zadržený vzduch a položil sluchátko. „Nikdo tam nebyl,“ řekl užasle Jenny, protože cítil, že stojí za ním.

„Byl to on. Vím to jistě.“

„Třeba si někdo s podobným hlasem spletl číslo.“

„Ale on chtěl tebe a jmenoval tě. Saxon má charakteristický hlas. Když jsi byl v nemocnici, tak sem několikrát volal a ptal se, jak se ti daří. Byl to on,“ trvala Jenny neochvějně na svém.

„Ale proč? Proč by volal zrovna mne? Musí přece vědět, že Neil byl můj kamarád. Takže bych byl poslední člověk na světě, kdo by mu byl ochotný pomáhat.“

„Proč volal, to nevím. Vím jenom, že to byl on.“

Fenton se podrbal za krkem.

„Co budeš dělat?“ naléhala Jenny.

„Nemůžu dělat nic,“ odpověděl jí.

Ačkoliv se oba snažili znovu navázat na předchozí pohodu večera, ten telefonát ji zničil. Teplo, hudba a útulnost tu byly stále, ale v uších jim pořád zvonil mlčící telefon. Šli si lehnout a už skoro usínali, když vtom zazvonil doopravdy.

„Já to vemu,“ prohlásil Fenton, vstal z postele a doufal, že to bude kdokoliv na světě, jenom ne Nigel Saxon.

Byl to Saxon.

„Vy ale máte odvahu,“ zasyčel Fenton.

„Jenom mě, prosím vás, vyslechněte, víc po vás nechci.“

„Takže?“ zavrčel Fenton a téměř proti své vůli poslouchal dál.

„Já vím, co si všichni myslíte, ale já jsem Neila Munroa nezabil. Věřte mi. Já to neudělal.“

„To je všechno, co si dokážete vymyslet, Saxone?“

„Dobrá, dobrá, já vím, že to vypadá zle. Proto jsem taky utekl, ale neudělal jsem to.“

„Tak se vzdejte.“

„To by byl můj konec a vy to víte. Policie teď hlavně potřebuje hezky rychle někoho usvědčit, aby si aspoň trochu napravila reputaci. A já se jim hodím do karet. Ne, existuje jediná možnost, jak můžu prokázat svou nevinu.“

„Tak ven s tím.“

„Musím policii dodat skutečného pachatele.“

Fenton chvíli mlčel a pak poznamenal: „V případě, že to nejste vy – a já jsem zatím zdaleka neřekl, že vám věřím – jak to hodláte udělat?“

„Myslím, že vím, kdo je skutečný vrah.“

„Kdo?“

„Zatím bych si to raději nechal pro sebe. Ale až si budu jistý, budu možná potřebovat vaši pomoc. Co mi na to odpovíte?“

Fenton byl na vážkách. Jak má reagovat? Co tomu řekne Jenny? Saxon třeba lže, ale jestli ano, čeho chce dosáhnout? Co může získat? Je možné, že mluví pravdu? „A jak dlouho vám potrvá, než si budete jistý?“ zeptal se.

„Možná den, možná dva.“

„Dva dny. A pak to oznámím policii.“

„Díky.“

„Kde jste?“

Telefon zmlkl.

Fenton se vrátil do ložnice a skoro se bál podívat Jenny do očí. Hlesla: „Že to byl on?“

„Byl to on.“

„Ale proč? Co prokristapána chtěl?“ naléhala zoufale Jenny.

Fenton jí to pověděl.

Jenny se chytila za hlavu. „Panebože, co nás ještě čeká?“ Pleskla dlaněmi do přikrývek a vzhlédla k němu. „Ty mi ale slib jednu věc,“ požádala ho. „Jestli tě Saxon požádá o jakoukoliv schůzku, nechoď na ni sám. Vem si s sebou Iana Fergusona nebo Steva Kellyho, nebo ještě líp, řekni o tom policii. Ale sám nikam nechoď.“

„Slibuju.“

Fenton sice usnul, ale ve dvě byl zase vzhůru a nedokázal už zamhouřit oko. Ležel ve tmě a naslouchal hučení větru, cítil však takový neklid, že musel vstát. Nechtěl zbytečně budit Jenny svým neustálým přehazováním a hledáním vhodné polohy. Natáhl si župan a šel si do kuchyně uvařit kávu.

Když procházel obývákem, byla tam zima jak v morně. Zapálil tedy zase oheň a sklonil se nad něj. Před očima se mu znovu vynořovaly všechny staré otázky. Zase se jako nezvaní příbuzní za dveřmi objevily proudy pochybností. Proč to nemůže ve skutečném životě být jako ve filmu, který má normální začátek, prostředek a konec, a nenechává žádné pochybnosti o tom, kdo byl ten hodný a kdo ten špatný? Už to vypadalo, že se všechno nějak vyřeší samo, a teď tohle. Objeví se arcilotr a křičí, že je nevinný. A velká otázka zní: co když přece jen mluví pravdu?

„Není ti něco?“ ozvala se Jenny z ložnice.

„Promiň, nevzbudil jsem tě?“ omlouval se Fenton.

„Ale ne, takhle jsem na tom vždycky, když mám volnou noc. Stejně se pořád budím.“

Dva dny musela otázka zůstat bez odpovědi. Fenton už se málem chystal zavolat na policii, když se druhý den v sedm večer Saxon ohlásil: „Vím už, kdo zabil Munroa. Dneska večer to spolu můžeme dokázat.“

Slůvko „spolu“ zaznělo Fentonovi v hlavě hlasitě a zřetelně. Zeptal se Saxona, jak to myslí.

„Chci, abyste byl tady u mne v bytě, až to přizná.“

„Kdo je to on? A v jakém bytě?“

„Jsem zpátky v Edinburku. Mám tu byt, o kterém nikdo neví. Přijdete sem v devět?“

Fentonovi se začalo dělat vysloveně špatně. „Jaký máte plán?“

„Až můj host přijde, chci, aby tu v bytě byl někdo tajně schovaný a vyslechl a dosvědčil všechno, co bude řečeno.“

„Dobře,“ řekl Fenton a měl pocit, že skočil rovnýma nohama do maléru. „Kde jste?“

„Ale slibujete? Žádná policie?“

„Slibuju.“

Saxon mu dal adresu v Novém Městě. Číslo domu bylo 24a.

„Je to suterén?“

„Ano.“

Fenton škrábal adresu na telefonní podložku a vtom ucítil, že za ním stojí Jenny. „Nezapomněls, cos mi slíbil?“ zeptala se.

„Dal jsem mu slovo, že nezavolám policii, ale neřekl jsem, že budu sám,“ vysvětlil jí Fenton. Zvedl telefon a zatelefonoval Stevovi Kellymu. Domluvili se, že se sejdou v jednom baru na západním konci Princess Street.

„Co to bude? Whisky?“ zeptal se Kelly, když Fenton dorazil.

Fenton přikývl a rozhlédl se, jestli není někde u stolu volno. Nebylo, takže zůstali stát u baru. „Co se děje?“ zeptal se Kelly, podal Fentonovi sklenici a přisunul džbánek s vodou. „Já myslel, že ta věc už skončila.“

Fenton obalil příslušným masem to, co předtím Kellymu sdělil v kostře, a dodal: „To je všechno, co o tom vím.“

Kelly sykavě vydechl mezi zuby a zašeptal: „Panebože, proč já se jen vždycky nechám zatáhnout do takového průšvihu?“

Když vycházeli z hospody, Kelly si vyhrnul u kabátu límec a zabušil si pěstí do dlaně: „Hernajs, to je zima.“

V nočním vzduchu se vznášel mrazivý opar a vytvářel kolem pouličních svítilen zářivé kruhy. Kráčeli po Rose Street, kde kdysi bývalo eldorádo městských štětek, ale kde se teď usídlily módní bary a butiky.

Jednu chvíli museli se jít z chodníku, když se z jednoho baru vyhrnula parta mladíků, naladěných do opilé chvástavosti. Podle oblečení a způsobu řeči vypadali na synáčky ze zámožných rodin. Jeden vrazil do Kellyho, jenže Kelly ho ignoroval. Mladík tedy popadl Kellyho za rameno a útočně blábolil: „Do koho strkáš?“

„Jdi si zase hrát s vláčkem, Alistaire,“ poradil mu Kelly, ale přidal k tomu takový pohled, že se ožrala zarazil.

„Kdo vám řek, že se jmenuju Alistair?“ zeptal se ještě, teď už spíš zmateně než výhružně.

„Tak se jmenujou všichni takoví,“ vysvětlil mu Kelly a odešel s Fentonem pryč.

Když zahnuli doleva a zamířili do Nového Města, ulice najednou ztichly. Tvořily je solidní fronty georgiánských domů, střežených černými mřížemi a opatřených mosaznými štítky se jmény a tituly vlastníků. V jednom sledu se střídali architekt, úřední odhadce, tu a tam nějaký ten zástupce naftařské společnosti těžící v Severním moři nebo soukromý dentista.

„Říká se,“ poznamenal Kelly, „že za takových temných nocí můžeš slyšet zpívat i dřevomorku ve shnilém prkně.“

„Tady je to,“ zarazil ho Fenton a ukázal na tabulku s názvem ulice. „Lymon Place.“ Stáli na vrcholu strmého svahu, který se elegantně vinul doleva dolů směrem do tiché temnoty. Dlaždice chodníků se leskly námrazou.

Dům číslo 24a byl asi v polovině cesty dolů a byl ponořen do tmy. Fenton otevřel železnou vstupní branku a společně s Kellym sešel po kamenných schodech na úroveň suterénu. Vyhnuli se modrému soudku, který byl v sezóně patrně osazen okrasnými květinami.

Mosazné klepadlo vydalo hlasitý a dutý zvuk, ale nevyvolalo žádnou odpověď. Fenton to zkusil ještě jednou a pak už oba jen mlčky čekali. Dech se jim v mrazivém vzduchu měnil ve viditelné obláčky.

„Vypadá to, že tu nikdo není,“ usoudil značně otráveně Kelly.

„Řekl mi v devět.“

Kelly pohlédl na hodinky a mlčel. Fenton vzal za kliku u dveří. Rozevřely se překvapivě hladce a tiše a ve světle pouličních lamp se objevily další dveře, skleněné. Fenton je také zkusil.

„Není tohle vloupání?“ zašeptal Kelly, když už byly otevřené.

Fenton ho neposlouchal a tiše vešel dovnitř. „Saxone?“ zavolal tlumeně a postupoval chodbou dál. Pořád nikdo neodpovídal.

„Cítím, jako by se někde něco pálilo,“ poznamenal Kelly. Fenton začichal a ucítil to také. Páchlo to tam po spálených vlasech.

Byt vypadal úplně prázdný. „To jsem blázen,“ ulevil si Fenton, když prohlédl poslední místnost. „Proč mě sem teda sakra zval?“

„Co je tohle?“ zeptal se Kelly a zacloumal dveřmi v hale.

„Nějaká skříň?“ hádal Fenton.

Kelly dveře trhnutím otevřel a zespoda zazářilo žluté světlo. „Schody!“

„Druhý suterén,“ zašeptal Fenton.

Sestupovali po točitých kamenných schodech. Rukama se pro jistotu opírali o bílé stěny.

„Páni, to je smrad,“ prohlásil Kelly. Pach spáleniny už jim bral dech. Náhle zůstal stát před velikými dveřmi s koženým tapetováním a mohutnými mosaznými knoflíky.

„Zkus to,“ vyzval ho Fenton.

„Mám pocit jako přede dveřmi třinácté komnaty,“ hlesl Kelly, když otáčel masivním kulatým držadlem. Dveře pomalu ustoupily dozadu a objevila se kobka s kamennou podlahou, osvětlená pouze pochodněmi zasazenými do nástěnných držáků z tepaného železa. Uprostřed místnosti ležely na podlaze zčernalé a doutnající pozůstatky čehosi, v čem oba stěží rozeznali mužské tělo.

Fenton si přikryl obličej kapesníkem a pomalu se přiblížil. Poklekl vedle té hromady, zatímco z ohořelého masa stoupal kouř, jako v podzimní den stoupá dým z doutnajícího listí. Náhle uskočil odporem. „On… není mrtvý,“ vypravil ze sebe a sám nevěřil svým slovům.

Kelly si všiml, že z mužových zčernalých úst vystupuje v krátkých pravidelných intervalech kouř. „Musí být mrtvý,“ zašeptal. „Je to Saxon?“

„Ano,“ zamumlal Fenton a přinutil se k němu znovu pokleknout. „Saxone?“ Hledal po jeho těle nějaké místo, kde by se ho mohl dotknout, aniž by zasáhl obnažené nervy. Ze Saxonových úst vyšlo zaúpění. „Zemři už, proboha, člověče, zemři,“ šeptal Fenton. Jako v odpověď se Saxonovi křečovitě stáhlo hrdlo. Pak z něj unikl krátký vzdech a hlava se svezla ke straně.

„Zemřel,“ pravil Fenton.

„Bohudík,“ přitakal Kelly. Rozhlédl se po místnosti. „Prosím tě, podívej se na tohle.“

Výzdoba kobky napodobovala s neuvěřitelným smyslem pro detaily mučírnu. Na holé kamenné zdi byla rozvěšena všechna možná pouta, okovy a jiné prostředky k zotročení. Biče a důtky nejrůznějších velikostí a z rozličného materiálu stály v pozoru v dlouhém stojanu poblíž stolu, opatřeného řemeny a železnými pouty. Celé to místo bylo zhmotněním nějaké středověké noční můry, provedeným ve dřevě a v kovu.

Kelly našel knihu, vázanou v kůži, a otevřel ji. Bylo to album fotografií. „Jenny měla pravdu,“ uznal Fenton, když si fotografie prohlédl. „Tušila, že Saxon je teplouš. Tvářil se jako prototyp mužnosti, ale snažil se o to podle jejího názoru až přehnaně.“

„Teplouš nebude to pravé slovo,“ namítl Kelly, když si prohlédl další stránky.

„Od všeho trošku, jak říkávala moje babička.“

„Ale co se tady vlastně stalo?“ Kelly odložil album a pohlédl na Saxonovu mrtvolu. „Že by se mu při nějakém tom jeho čísle přihodila nehoda?“

„Ba ne,“ pravil Fenton. „Má svázané ruce. Sám se zapálit nemohl.“ Chvíli hleděl na zčernalou mrtvolu a pak se pustil do prohledávání místnosti. Našel zelený kanystr a přičichl k němu. „Parafín,“ konstatoval. „Ten pacholek ho spoutal, pokropil ho parafínem a pak začal škrtat sirky a házet je na něj.“

„A co my teď s tím?“ zeptal se tiše Kelly.

„Jsme až po krk v hnusné kaši a neradil bych, abychom v ní ještě začali kvedlat,“ pravil zničeně Fenton.

Bylo mu jasné, že je v bryndě, ať se rozhodne pro cokoliv. Když zavolá policii, bude muset přiznat, že věděl o Nigelu Saxonovi a neinformoval je. Když bude zticha a Jamieson na to přijde později, může být situace ještě horší. Jamieson by ho nakonec mohl začít podezírat, že Saxona zavraždil on, aby pomstil Neila Munroa.

„Jsi si jistý, že je to opravdu Saxon?“ ujišťoval se Kelly.

Fenton přikývl. „Na sto procent,“ řekl. „Znal jsem ho natolik dobře, že ho dokážu rozeznat i v téhle podobě.“

„Tak co tedy uděláme?“

„Vypadnem odtud a budem se tiše modlit a doufat, že nás nikdo neviděl jít dovnitř.“

11

Fenton a Kelly zůstali chvilku tiše stát na dvorku před vchodem do suterénu, drželi se ve stínu zdi a naslouchali zvukům shora. Když se ujistili, že je všude klid, vyběhli rychle po schodech na chodník a přidali do kroku.

Co chvíli vrhali na všechny strany nenápadné pohledy, jako staří křesťané uvržení do nějakého kolosea v georgiánském stylu se kradmo ohlíželi, jestli se někde neobjeví lev. Neviděli sice nic, ale Fenton se zdaleka necítil klidný. Představoval si, že se za každým vysokým obdélníkovým oknem ukrývají čísi tváře. Pokládal zajisté, že už si kdosi zaznamenal jejich podobu a teď už ruce sahají po telefonech. Oba museli přemáhat nutkání dát se do běhu a krotili v sobě nervové napětí jako plnokrevníci, držení na uzdě.

„Tamhle tudy,“ ukázal Fenton, čekající na nejbližší příležitost dostat se do rámusu a tlačenice. Světla z bíle vymalované hospody je přilákala jako přístavní boje a dav uvnitř je vstřebal do kýžené anonymity.

„Panebože, tohle jsem potřeboval,“ liboval si Kelly a kopl do sebe whisky najeden zátah. Fenton objednal další. Pomalu začali obhlížet okolí. Zákazníci tu byli většinou mladí, oblečení podle módy a hluční. Nápojový lístek se honosil šestnácti různými koktejly.

„No ne, to je přece Steve Kelly!“ zavřískal za nimi náhle pronikavý ženský hlas. Fenton strnul, ale cítil, že na něj Kelly upírá oči. Teprve pak se otočil.

„Fiona Duncanová, no, to je prima!“ zahlaholil Kelly. U přijímací komise na dramatickou konzervatoř by jeho nadšení uspělo jen těžko, pomyslel si Fenton.

„Kde se tu vůbec bereš?“ křičela Fiona ze všech sil. Kelly se potil, aby si honem něco vymyslel. Fentonovi však bylo jasné, že to vlastně nemá cenu, protože Fiona ho stejně sotva poslouchá. Záleželo jí výhradně na jejím vlastním výstupu. Fenton tenhle typ ženských znal. Konverzace pro ně byla pouze příležitostí k vlastnímu předvádění. Každého případného diváka přiměly sledovat jak na filmovém plátně nekonečnou řadu proměn své tváře. Celé představení pak měl korunovat pronikavý hlasový projev.

„Tome, to je Fiona Duncanová,“ představil ji Kelly s výrazem zmoklého kokršpaněla. „Bývala ošetřovatelkou u Princezny Marie.“

Fenton Kellyho provrtal pohledem a pak si s hlučnou slečnou potřásl rukou. „A kde jste teď, Fiono?“ zeptal se zdvořile.

„V Západní všeobecné,“ vyhlásila, jako by to bylo číslo, které právě vyhrálo první cenu v tombole, a ještě k tomu pravou rukou lehce zasalutovala na pozdrav.

Fenton se usmál a přenechal ji zase Kellymu.

„A co ty pořád, Steve? Jestlípak se chováš slušně?“

Fenton zaregistroval, že si Fiona a Kelly vyměnili vědoucí pohledy. Se strnulým úsměvem přešlapoval na místě, dokud Fiona konečně neusoudila, že musí „pádit“. Kamarádi na ni čekají s drinky. Když přestěhovala svůj kabaret k baru, měl pocit, že zhasly všechny reflektory.

„Mrzí mě to,“ zašeptal Kelly celý nesvůj.

„Tebe měli vykastrovat už jako novorozeně,“ zavrčel Fenton.

Jenny je přijala s otevřenou náručí a úlevou si oddechla. Zároveň je zahrnula záplavou otázek. Fenton zvedl ruce na obranu. „Prosím tě, radši si nejdřív sedni,“ poradil jí. Pověděl jí, co nalezli, a snažil se přitom hororové aspekty divadla na Lymon Place číslo 24a pokud možno vypustit.

„Ale co když tam zůstane ležet řadu týdnů, než ho někdo najde?“ znepokojila se Jenny. „Vydržíme to s nervy?“

Všichni se shodli, že ne. „Jak bychom to zařídili?“

„Anonymní telefonát,“ navrhl Kelly. „Udělám to cestou domů.“

Zpráva přišla příliš pozdě, takže ji ranní výtisky nestačily zveřejnit, ale místní rozhlasová stanice už ji do ranního přehledu zařadila. Nigel Saxon, syn majitele společnosti Saxon Medical, který byl středem aféry se smrtícím plastem, byl nalezen mrtev v jednom bytě ve městě. Policie posuzuje jeho smrt jako vraždu. To bylo všechno. Znělo to klinicky čistě a úpravně, vůbec se to nepodobalo pekelné realitě toho, co zůstalo ležet tam v suterénu. Nic o tom, jak to vypadalo, jak to páchlo. Fenton přemítal, kolik zpráv, takto v zájmu veřejnosti dezodorizovaných, zabalených pěkně do celofánu a zdravotně nezávadných, asi denně vychází. Ale copak na tom záleželo?

Večerník patrně usoudil, že ano. Článek nadepsaný „Novoměstská pohřební hranice pro plastového bosse“ se soustředil hlavně na Saxonovo spálené a znetvořené tělo. V článku se podařilo třikrát použít formulace „stěží rozeznatelný“. Policie poprvé veřejně připustila, že po Saxonovi pátrala v souvislosti s vyšetřováním smrti Neila Munroa. Toto stručné prohlášení ponechávalo na každém, aby si názor utvořil sám. O sexuálním zaměření tam však nepadla ani zmínka a Jenny cynicky předpovídala, že to policie prodá až nedělním novinám. Ale mýlila se. Bulvární plátky se toho chopily hned nazítří ráno a připravily lahůdku s názvem: „Tajemný sex v suterénu na Novém Městě.“

Žádná „tajemství“ sice odhalena nebyla, nicméně zmínka o homosexualitě a neustálé opakování slova „pomůcky“ spořádaným občanům města Edinburku zcela postačily, aby si na povahu zločinu vytvořili nový náhled. Rozhořčení nad vraždou ustoupilo do pozadí. Převládl nevyslovený názor, že jde o záležitost, od které by se bohabojní lidé měli držet pokud možno stranou.

Fenton nedokázal potlačit podezření, že se o toto aranžmá postarala sama policie, ale fungovalo to. Zbavili se tím tlaku, protože koneckonců vraha Neila Munroa vypátrali, a ten je teď mrtvý. To se daňovým poplatníkům zamlouvalo daleko líp než nějaký soud. Co se týče Saxonova vraha, v pátrání se bude pokračovat, ale teď už jen pod nepatrným tlakem veřejnosti. O Saxona a jeho zpustlou společnost už nikdo nedbal ani za mák.

To si myslel Fenton. Musel však svůj názor podstatně poopravit. Zaslechl z rádia, že policie poskytla popis dvou mužů, které by ráda vyslechla v souvislosti s vraždou na Novém Městě.

Fenton zatajil dech a poslouchal. Dva muži ve věku dvacet až třicet let; jeden z nich byl vysoký asi metr osmdesát a tmavovlasý, druhý byl o něco menší blonďák s rozložitými rameny. V uvedenou noc byli spatřeni, jak vycházejí z přízemí domu.

Fentonovou první myšlenkou bylo zavolat Stevovi Kellymu, ale hned si uvědomil, že by to byla vysloveně panická reakce. Kelly se ozval sám. Nebylo však nic, co by se k situaci dalo říct.

Krátce po osmé večer zavolal Kelly znova. Jenny právě odcházela do nemocnice. „Průšvih,“ oznámil Kelly a Fentonovi pokleslo srdce. Jenny se zastavila ve dveřích a zeptala se: „Mám počkat?“

„Ne,“ uklidnil ji Fenton. „Jen jdi. Na shledanou ráno.“

Jenny mu poslala polibek a zavřela za sebou dveře.

„Tak co se děje?“ chtěl vědět Fenton.

„Volala mi Fiona Duncanová. Zdůraznila mi, že Bílý koníček je velice blízko Lymon Place a já že mám blond vlasy a široká ramena.“

„Vynikající,“ zamumlal Fenton a hned se snažil domyslet důsledky.

„Děsně mě to mrzí.“

„Myslím, že bychom měli jít na policii, než si pro nás přijdou sami.“

„Myslíš, že kdybych uškrtil Fionu, mohl bych požadovat, aby se zabývali tímhle novým případem?“

„Přijdu za tebou domů.“

Fenton žádal Marii Kellyovou o prominutí, že dostal jejího manžela do téhle nepříjemné situace. Ona ovšem neměla na odpouštění nejmenší chuť a pohled, kterým si ho měřila, vypadal jako právě vytažený z mrazničky. Když odcházeli, políbil ji Kelly zlehka na tvář a pronesl: „Za chvíli jsme zpátky.“

Na to bych moc nesázel, pomyslel si Fenton. Zasmušile vlezli do Kellyho auta a vyrazili na policejní stanici.

„Dobrý večer, pane,“ pozdravil seržant, který očekával, že jdou hlásit ztrátu psa.

„Mám takový dojem, že po nás asi pátráte,“ pravil Fenton s pocitem, že právě zahodil svůj jediný klíč.

Seržant na ně upřeně civěl, dokud mu nedošlo, že zírá na sto osmdesát centimetrů vysokého bruneta, provázeného o něco menším chlápkem s blond vlasy. „Panebože,“ řekl a zvedl telefon. Jamiesona přivolali z domova.

Po dobu čekání drželi Fentona a Kellyho odděleně a každému dělal společnost mlčící strážník. Na Fentona působila místnost svým tichem a nedostatkem možností k rozptýlení depresivně. Byla totiž vybavena pouze stolem a čtyřmi židlemi a vymalována nezbytnou pastelovou zelení. Aspoň že stůl trochu zavrzal, když si o něj opřel lokty. V tomto ohledu byl daleko sdílnější než strážník. Místnost byla cítit mírně nepříjemně po dezinfekci, což vzbuzovalo představu vší, nečistoty a zvratků. To všechno přispělo k jeho už tak dost stísněným pocitům.

„Šálek čaje bych tu asi nedostal?“ nadhodil.

Strážník jen němě zavrtěl hlavou.

Fentona přepadla hrozná myšlenka. Až dosud se ho nikdo nezeptal ani na jméno, ani na jiné podrobnosti. Všechno to nechávali na Jamiesonovi. Zřejmě to pro něj bude překvapení, až vejde. Fenton byl docela zvědavý, co řekne.

„Prokristapána. To mi ještě scházelo,“ řekl Jamieson. „Pan chytrolín Fenton.“

Fenton se snažil nasadit vhodný výraz obličeje, ale nešlo mu to. Agresivita byla za těchto okolností definitivně vyloučená a zkroušenost mu nešla pod nos, zvlášť vůči Jamiesonovi. Rozhodl se pro postoj britského turisty, kterého peskují představitelé cizích úřadů v jazyce, z něhož nerozumí jedinému slovu.

Jamieson vypálil tu úvodní salvu a usedl, aby si svou další práci plně vychutnal. Hodlal si speciálně s touhle rybkou chvíli pohrát.

„Proč jste to udělal, Fentone? Z pomsty? Bylo to tak? Když on vám uvařil kamaráda, tak jste ho tepelně zpracoval taky.“

Fenton ze sebe vysoukal něco jako popření, ale po pravdě řečeno neviděl žádnou naději na vítězství ideální spravedlnosti. Vypadalo to ještě hůř, než čekal.

„Jak dlouho už provozujete homosexuální praktiky, Fentone?“

Fenton zaťal pěsti.

„Proto jste dostal tu nakládačku v hospodě, Fentone? Bylo to přece na záchodě, že jo?“

Fenton se na něj vrhl. Strážník se do toho vložil a zadržel ho, zatímco Jamieson se jen culil.

Jamieson byl ve svém živlu. Tolik zábavy si už dávno neužil. Kroužil okolo Fentona, vysmíval se jeho zapírání, snažil se ho vyčerpat, přitahoval si ho jako na udici a zasekával háček stále hlouběji, až nakonec viděl, že Fentonova bojovnost ochabuje. To byl moment, který si vždycky vychutnával nejvíc ze všech. Přiblížil se tváří až těsně k Fentonovi a pronesl hrozivě: „Já vám něco povím, kamaráde. Člověka otráví, když z něj chce dělat vola kdejakej podělanej blbec, kterej viděl v kině Růžovýho pantera. Uvědomte si laskavě, že Nigel Saxon by byl dneska naživu, kdybyste se s námi spojil hned po jeho telefonátu.“

Fenton a Kelly byli propuštěni čtvrt hodiny po půlnoci, o něco moudřejší a střízlivější. Když kráčeli po High Street ke Kellyho autu, vyměňovali si navzájem své zážitky. „Věřil bys, že mě obvinil, že jsem homouš?“ stěžoval si Kelly. Fenton dokázal skrýt úsměv ve tmě. Nad střechami zase vzdáleně zahřmělo. „Zatracený déšť,“ prohodil.

Fenton se s Kellym vrátil k nim domů. Marie ještě nespala, čekala na ně. Tentokrát se zdálo, že Fentona vidí docela ráda. Dokonce se omluvila, že k němu byla prve tak nevlídná. Fenton ji ujistil, že ji úplně chápe.

„Tak co se tam dělo?“ vyptávala se Marie.

„Dostali jsme pěkně na prdel,“ odpověděl Kelly.

„Jo, to je to pravé slovo,“ souhlasil Fenton.

Marie šla spát a nechala Fentona a Kellyho, aby nad whisky znova a znova probírali události posledních dvou dnů.

„Tak zabil Saxon Neila Munroa nebo ne?“ přemítal Kelly.

Fenton převaloval obsah skleničky ze strany na stranu. „Strašně těžko se mi to říká, ale bojím se, že byl možná docela nevinný. Myslím, že se opravdu chystal udat skutečného vraha a za tuhle snahu byl zabit. Ten vrah musel nějak zvětřit, co na něj chystá, a přišel tam dřív.“

„Myslíš, že to byl ten návštěvník Sandry Murrayové?“ nadhodil Kelly.

„Ten mohl zabít Saxona, ale Neila ne. Jeho vrah musel být v laboratoři, když Neil odhalil pravdu o Saxonově plastu. To nemohl být nikdo cizí. A přitom nikdo z laboratoře neodpovídá Murrayovu popisu toho blonďáka.“

„Uvědomuješ si, co vlastně říkáš?“ zeptal se mírně Kelly.

Fenton přisvědčil. „Pokud Neila nezavraždil Saxon, musel to být někdo z laboratoře. Někdo, kdo instruoval blonďáka, na co se má jít zeptat. Někdo, kdo věděl, co se stane, když se naleje kyselina solná na kyanid draselný…“

Ta otázka oba přiměla k dlouhému mlčení.

„Ale proč?“

Fenton jen zavrtěl hlavou.

„Řekl jsi policii o tom chlapovi, který přišel za Sandrou Murrayovou?“ zeptal se Kelly.

„Ne. A ty?“

„Taky ne.“

„A jsme v tom znova.“

Bylo už hodně pozdě, když Fenton kráčel domů téměř zcela opuštěnými ulicemi. Nebe se vyjasnilo a teplota poklesla. Vzduch se ani nepohnul a nad hlavou mu jasně zářily hvězdy. Když zahnul za roh, spatřil i zdroj tajemného bílého světla, které ozařovalo komíny na střechách činžáků. Na nebi jako hostie visel úplněk. Od popelnice vyběhla kočka a zmizela ve stínu.

Fenton upadl do neklidného spánku, ale skoro každou hodinu se probudil. Ve čtyři vstal a uvařil si kávu. Nejméně třikrát už v duchu probral všechny muže z laboratoře, a přesto u nikoho z nich nedokázal najít žádný motiv, který by je přiměl zabít Neila. Domníval se, že ženy může s klidem vynechat, protože při zavraždění Neila musela být vynaložena značná fyzická síla. Nakonec usoudil, že motiv musí nějak souviset s Kavalírským klubem. Tam bylo asi spojení mezi Saxonem a tajemným blonďákem. Zdálo se logické, že to byl také spojovací článek mezi Saxonem a vrahem z laboratoře.

Že by Charles Tyson? Po celou dobu Saxonův plast obhajoval a dělal všechno možné, aby Fentona přesvědčil, že má myšlenku o jeho škodlivých účincích pustit z hlavy. A co víc, Jenny si všimla jeho reakce na Rossovu poznámku o „Společenství stromu“. Také nebyl ženatý a nikdy nemluvil o svém osobním životě. A jak to bylo vlastně se samotným Rossem? Ross byl sice první, kdo Fentonovi o tom klubu pověděl, ale to mohl být z jeho strany chytrý tah, aby vypadal jako nejméně podezřelý…

Fenton to vzdal. Klíčem k tajence je ten blonďák. Musí vědět, kdo je Munroův vrah. Fenton se rozhodl, že jim s Kellym nezbývá, než ráno znovu zajít za Jamiesonem.

Fenton s Kellym běželi do kopce co nejblíž při zdi, která je aspoň trochu kryla před nepřízní počasí; když však nahoře zahnuli za roh, zasáhla je plnou silou. A to měli před sebou ještě dobrých padesát metrů, než se budou moct schovat pod střechu policejní stanice.

„Nemáš dojem, že pánbůh má na Skotsko obzvlášť spadeno?“ vypravil ze sebe Fenton, když před vchodem vytřepával vodu z vlasů.

„Myslím, že spíš fandí představám Johna Knoxe o způsobech zocelování charakterů,“ odpověděl Kelly. „Řekněme si to na rovinu: kdyby sis pořád užíval jen toho dobrého, měl bys pak zbytečně výčitky svědomí.“

Strážník, který je uváděl, jim otevřel dveře a pak se jaksi nemohl rozhodnout, má-li se pustit kliky. Museli se kolem něj protáhnout bokem. Jamieson se na ně podíval, sepnul si ruce pod bradou a prohlásil: „Ne, nic mi neříkejte. Nechte mě hádat. Máte podezření, že v pozadí případu brightonských vražd stojí královna matka.“

Fenton se nucené usmál, protože uznával, že Jamieson má právo na trochu pomsty za jeho předchozí prohřešky. Pak mu vylíčil, jak s Kellym navštívili Murrayův dům a co jim bratr Sandry Murrayové řekl.

Jamieson znal jméno Sandry Murrayové až moc dobře. „To je ten případ z Braids Way, jak řidič srazil tu ženu a ujel?“

Fenton přisvědčil.

„A vy tvrdíte, že věděla o problému se Saxonovým plastem?“

„Podrobnosti asi ne, ale rozhodně věděla, že o něm má své pochybnosti Neil Munro.“

„A to chtěl ten blonďák vyzvědět?“

„Zdá se.“

Jamieson chvíli tiše cucal konec pera a pak se zeptal: „Neprozradil vám Murray o tom chlapovi něco víc?“

Fenton mu pověděl o kravatové jehlici a zpozoroval, jak se Jamiesonův výraz náhle změnil. Policista položil pero a začal si klouby prstů mnout oči. Pak tiše poznamenal: „Tak tihle teda.“

„Vy je znáte?“ podivil se Fenton.

„Ale jistě, to víte, že je znám,“ povzdechl Jamieson. „Všichni je známe. Taky máme ve sboru řadu vysokých důstojníků, kteří se s touhle bandou pustili do křížku, a teď dělají pětiletým dětem přednášky o bezpečnosti silničního provozu.“

„To myslíte vážně?“

„Smrtelně vážně.“

Fenton se podíval na Kellyho, ale ten jenom pokrčil rameny, jako by chtěl naznačit „vždyť jsem ti to říkal“.

„Ale vy jste policie. Myslel jsem…“

„Já vím, co jste si myslel,“ přerušil ho Jamieson. „Myslel jste si, že zaskočím na Braidbank, podám si bratra Sandry Murrayové a přiměju ho, aby toho chlapa identifikoval?“

„Asi tak.“

Jamieson zavrtěl hlavou a řekl: „Tak já vám teda vysvětlím, co by se s největší pravděpodobností stalo. Řekněme, že bratr Sandry Murrayové bude ochotný spolupracovat. Jestli ovšem o tom spolku jen trochu něco ví, tak nebude. Kdyby byl ochotný, my zahájíme pátrání. A za pár dní nato budu já stát na křižovatce na Princess Street a jemu půjde o kejhák.“

„To nemůžete myslet vážně,“ namítl Fenton.

„To myslím vážně,“ ujistil ho Jamieson. „Tenhle ksindl má tolik moci, že jsem z něj strachy doslova podělanej.“

To přiznání Fentonem otřáslo. „Dobrá, tak co vlastně mužem dělat?“

Jamieson si prstem povolil límeček. „Podívejte se, po tom, co jste mi oznámil, budu nucen jít za Murrayem a oficiálně se ho dotázat, jestli je ochoten toho člověka identifikovat. Upřímně doufám, že odmítne. Protože jestli neodmítne, budeme mít během týdne na krku další smrtelnou nehodu na Braidbanku.“

Fentonovi se stále nedařilo ztotožnit se s Jamiesonovým nemilosrdným skepticizmem. Něco ho však napadlo, a když to vyslovil, Jamieson se zašklebil a Kelly usmál. Fenton to osvětlil: „Murray se vyjádřil, že v jejich rodině platila jeho sestra za vědce a on za umělce. Jestli je opravdu umělec, myslím tím výtvarník, tak by třeba byl schopen namalovat vám obrázek toho člověka. A nikdo by se nemusel dovědět, jak jste k němu přišel.“

„Připadá mi, že to není špatný nápad,“ ozval se Kelly.

Jamieson si dal na čas, ale nakonec i on připustil, že by to stálo za úvahu. „Kdybychom mohli zjistit, kdo ten člověk je, aniž by o tom věděl, získali bychom čas a mohli proti němu nashromáždit důkazy. Pak by se na to mohlo vlítnout tvrdě.“

Kelly navrhl, že by se s Fentonem pokusili s Murrayem spojit sami a v jeho vlastním zájmu z toho policii vynechat. Jamieson sice souhlasil, ale Fenton vycítil, že ho cosi žere. Chtěl zřejmě něco dodat, ale lezlo to z něj jak z chlupaté deky. „Pánové,“ začal a ťukal o sebe konečky prstů, „pokud s tím budete souhlasit,“ – ta slova jako by nemohla překonat neviditelnou bariéru – „já bych prozatím rád udržel tu věc… jaksi v neoficiálních mezích.“

Fenton a Kelly čekali na nějaké bližší vysvětlení, a když přišlo, bylo zřejmé, že prokousat se k němu mu dalo ještě daleko větší práci. „To je tak, když se o něčem jednou napíše zpráva… tak nemám jistotu, kdo všechno ji uvidí.“

„Rozumím,“ připustil Fenton. Řekl to klidně, ale v duchu moc klidný nebyl. „Nebylo by také lepší, kdybychom se příště sešli na nějaké neutrální půdě?“

Jamieson přikývl. Velice se mu ulevilo, když viděl, že si Fenton z jeho slov vyvodil správné závěry a že už žádné další vysvětlování není zapotřebí.

Když se dostali ven, pořád ještě lilo, tak to vzali k autu poklusem. Stejně jim to nebylo moc platné, protože Kelly se snažil tak rychle odemknout dveře, že mu přitom spadly klíčky do vody z přetékajícího kanálu.

„Nezdálo se mi to?“ zeptal se Fenton, když konečně seděli uvnitř.

„Jestli jsi měl sen, tak já měl úplně ten samý.“

Jenny byla zděšená. „Ale on je přece reprezentant policie,“ namítala, „nemůže přece takhle mluvit.“

„To jsem si myslel taky,“ přiznal Fenton. „Já ti jen přesně opakuju, co mi Jamieson řekl.“

„Ach bože, Tome,“ vzdychla zničeně Jenny. Fenton ji objal a snažil se ji uklidnit. „Pořád ještě je to záležitost policie. To jenom, že si Jamieson přeje provést to trochu nekonvenčně.“

„Kdy za Murrayem půjdete?“

„Dnes večer.“

Fenton a Kelly se rozhodli, že se Murrayovi nezmíní o žádné možné souvislosti se Saxonovou vraždou a už vůbec ne o policii. Mělo to být jen takové nezávazné pokračování jejich předchozí návštěvy.

„Já jsem vlastně sochař,“ sdělil jim Murray. „Ale myslím, že hrubou skicu bych snad taky svedl.“

Ukázalo se, že je to snadnější, než Fenton očekával. Za chvíli měli v ruce portrét a Murray se jich ani na nic nevyptával. Ten člověk dnes vlastně vypadal vysloveně sklíčeně. Fenton uvažoval, jestli to má na svědomí láhev whisky, kterou měl Murray po ruce, ale když spatřil na stole otevřenou krabičku s prášky, začal mít podezření spíš na ně. Když se Murray na chvilku otočil, podařilo se mu mrknout na nálepku a přesvědčil se, že obsahuje trankvilizéry. Nebyly příliš silné, ale alkohol jejich účinek zřejmě znásoboval.

Fenton se podíval na kresbu a musel smeknout před Murrayovými schopnostmi.

„Děkujeme vám za pomoc,“ pravil a chystal se vstát.

„Nedáte si jednu na rozloučenou?“

Fenton pohlédl na hodinky a chystal se s poukazem na pozdní dobu odmítnout, ale pak spatřil Murrayův úpěnlivý pohled. Ten ho přiměl změnit úmysl. „Díky,“ odpověděl, „dal bych si whisky.“

Když Murray Fentonovi a Kellymu podal sklenice, zeptal se: „Pořád si ještě myslíte, že moji sestru někdo zavraždil?“

„Myslím, že to není vyloučené,“ připustil Fenton.

„Víte, stýská se mi po ní,“ přiznal se Murray zasněně. „Když byla naživu, tak jsem ji ani tak moc rád neměl, ale teď, co je mrtvá… tak mi chybí.“

Fenton s Kellym si vyměnili rozpačité pohledy. Murray se upřeně díval kamsi do neurčita. Zdálo se, že jejich reakci vůbec nevnímá. Pokračoval: „Víte, byla to jediná bytost na světě, které na mně opravdu záleželo. A teď je mrtvá…“

Kellyho přiměl pocit trapnosti nakrčit ramena a Fenton se neklidně zavrtěl na židli. Murray na ně znovu pohlédl a začal se omlouvat za svou nezdvořilost. „Dáte si ještě?“

Když už s Fentonem kráčeli cestičkou dolů k brance, Kelly se otočil a ohlédl se na dům. „Chudák chlap,“ konstatoval.

Hodiny na palubní desce ukazovaly tři čtvrtě na devět. Kelly navrhl, aby zavolali Jamiesonovi na číslo, které jim dal. Fenton mu zatelefonoval z budky na konci Braidbanku. Čekal, až se Jamieson ozve, a přitom shlížel z budky dolů na světla města. Déšť ustal, ale z kopce se stružkami stále hrnuly proudy vody.

„Znáte hospodu U hrobníků?“ zeptal se Jamieson.

„Tu na rohu Angle Park?“

„To je ona, naproti ardmillanskému hřbitovu.“

„V kolik?“

„Za půl hodiny.“

„Počkáme tam na vás.“

Jamieson tam byl první. Jakmile Fenton s Kellym vešli, vstal a objednal pití. „Žádné komplikace?“ vyptával se, když se všichni usadili.

„Vůbec žádné,“ odpověděl Fenton, sáhl do náprsní kapsy pro Murrayovu kresbu a podal mu ji.

Jamieson si ji prohlížel a sešpulil rty. „No to se podívejme,“ utrousil pomalu.

„Vy ho znáte?“ zeptal se Fenton.

„To bych řekl,“ odpověděl Jamieson a stále si kresbu fascinovaně prohlížel. „Je to Gordon Vanney, syn radního Vanneyho.“

Fenton si všiml, že se Jamieson tváří, jako by mu to nepříjemně připomnělo něco, nač by nejraději zapomněl, a nenaléhal na něj. Oba s Kellym mlčeli, dokud policista nespustil sám.

„Stalo se to před čtyřmi lety,“ vyprávěl Jamieson. „Děvče jménem Madeline Grayová se šlo projít se psem na Corstorphinský vršek; bylo jí tenkrát čtrnáct. Přepadli ji čtyři mladíci. Strhali z ní šaty, spoutali ji a postupně ji znásilnili. Když s tím skončili, nacpali jí… do všech tělních otvorů kopřivy a nechali ji tam, pořád ještě spoutanou, ležet na zemi.“

Fenton a Kelly s hrůzou naslouchali a Jamieson pokračoval.

„Když dokázala promluvit, označila jednoho z těch mladíků jako Vanneyho. Poznala ho, poněvadž tam někde blízko bydlel. Vanneyho jsme zatkli, ale starej pán ho dostal ven na kauci.“ Jamieson se odmlčel a upil ze sklenice, jako by mu ta slova popálila ústa. „Madelinin otec šel příští den vyvenčit psa sám. Pes mu zaběhl někam do křoví. Utekl mu po čtyřech a vrátil se po třech nohách. Veterinář se domníval, že to byly nůžky na plech. Za dva dny přišla ta noha Madeline poštou. Byla v krabici, v jaké se posílají kytky, tak ji matka nechala, aby si ji otevřela sama. Byla u toho cedulka, že jestli nebude držet jazyk za zuby, mohla by tam příště být její noha. Poslechla a Vanney byl osvobozen. Ta holka dodnes není v pořádku, koupe se čtyřikrát za den.“

„To je horor,“ zamumlal Fenton.

„Ty ostatní jste nikdy nechytili?“ zajímal se Kelly.

„Nikdy. Škoda; ještě než ta dívka přestala mluvit úplně, řekla nám, že Vanney byl prostě jen jediný, koho poznala, ale nebyl vůdcem toho kroužku. Tím titulem se pyšnil nějaký tmavovlasý kluk vysoký asi sto osmdesát, který měl na sobě takovou tu univerzitní šálu. Chyběl mu kousíček pravého ušního lalůčku. Tím si byla úplně jistá, protože se na to soustředila, když ji znásilňoval.“

„A tohle všechno se stalo před čtyřmi roky, inspektore? Vy máte ale paměť,“ řekl uznale Kelly.

„Taky byste ji měl, kdybyste tenkrát tu maličkou panenku viděl,“ ubezpečil ho Jamieson.

Fenton byl zvědavý, co hodlá Jamieson s tím nakresleným mladíkem udělat.

„Mít oči na stopkách a čekat. Vypátrat, jaké má komplice. Zjistit, kdo je v tomhle představení flašinetář a kdo opička.“

„Vy si myslíte, že Vanney Sandru Murrayovou a Saxona nezabil?“

„Vanney je hajzl, ale není to velká ryba. Za provázky vždycky tahá někdo jiný.“

„Máte tušení, kdo?“

Jamieson zavrtěl hlavou a přiznal: „Ne, nemám. Tenkrát po té aféře s Madelinou Grayovou jsme toho parchanta měli nějaký čas v merku – znáte to, jak se někdo v tom rajónu upšouknul, šli jsme po Vanneym. Ale jeho tatík má v tomhle městě pořádnou váhu. Začal vykřikovat něco o bezdůvodném šikanování a my jsme se museli stáhnout zpátky.“

„Ale totéž se může stát i tentokrát,“ namítl Fenton.

„Ne,“ řekl Jamieson. „Tentokrát to nepůjde oficiální cestou, bude to osobní záležitost.“

„Snad to nechcete provést sám?“ zeptal se Kelly.

Jamieson přikývl.

„Můžeme vám při tom pomoct?“ nabídl se Fenton.

Jamieson se mlhavě usmál. „Jo,“ přisvědčil. „Jo, to můžete.“

Během následujícího týdne měl Fenton dost příležitostí Vanneyho poznat. Jelikož Jenny měla stále noční, mohl se s Jamiesonem podělit o večerní hlídku. Kromě toho mu zbývala nějaká nevybraná dovolená, takže mohl občas hlídat i přes den. Steve Kelly ho vystřídal v ty večery, kdy měla Jenny volno.

Vanney bydlel v domě svých rodičů na Corstorphinském vršku; byl to rozložitý moderní bungalov s velkou zahradou, štěrkovou příjezdovou cestou a prostorem pro garážování tří aut. Vannymu juniorovi patřil lotus. Každý všední den se s ním dopravil na své pracoviště v centru města. Odjížděl z domova v půl deváté a do obchodní banky v Novém Městě dorazil pět minut před devátou. Od jedné do dvou obědval v restauraci U dvou ševců na Rose Street. Obědval vždycky se stejnými lidmi: s vysokým ryšavým chlapíkem s vyčnívajícími zuby a pronikavým hlasem a s menším podsaditým člověkem olivové pleti, který vypadal na Itala nebo možná Španěla. Pracovali s Vanneym v jedné bance, ale zdálo se, že se stýkají jen při obědě, protože ani jeden z nich se nevyskytoval ve společnosti, s níž Vanney trávil večery.

Vanney měl taky slečnu, což Fentona překvapilo, protože předpokládal, že jakékoliv spojení s Kavalírským klubem znamená homosexualitu. Zdálo se, že Klub rozšířil své obzory. Dívka vypadala docela sympaticky a pocházela ze stejně zazobané rodiny jako Vanney. Byla vysoká skoro jako on a pěstovala si styl svěžího venkovského děvčete. Fentonovi se na první pohled zalíbila a divil se, co vidí na někom, jako je Vanney. A ostatně i naopak, pokud Vanney je homosexuál.

Odpověď na druhou část otázky mu prozradil Jamieson. Otec toho děvčete byl ředitel banky, kde Vanney pracoval. „To je přece Vanneyho styl,“ zavrčel, „lézt do zadku dcerušce pana ředitele.“

„Copak tomu podle vás říká tatínek?“ ptal se Fenton.

„Asi tomu přeje. Syn významného radního, dědic toho zasranýho betonovýho království, to je přece vynikající partie pro jeho drahouška Denisku. Tak se mimochodem jmenuje, Denisa Hargreavesová.“

Zdálo se, že Vanney dodržuje zaběhanou rutinu. S Denisou se vídali během týdne dvakrát a kromě toho v sobotu: jednou disko, jednou kino a o víkendu oběd někde venku. V neděli hrál se svým otcem golf a ve čtvrtek býval doma. Takže zbývalo pondělí a středa.

12

V pondělí se Vanney v hustém městském provozu Jamiesonovi ztratil. Považovali to za nemilou náhodu, která se občas stane, ale když se ve středu totéž přihodilo Kellymu, sešli se všichni tři, aby vymysleli vhodnou taktiku.

„Myslíte, že si toho sledování všiml?“ zeptal se Fenton. Jamieson o tom pochyboval, už proto, že Vanney nejevil žádné známky „ostražitosti“. Fenton sám neměl v úterý při sledování Vanneyho žádné těžkosti. Ani malé zápasnické utkání, které si Vanney rozdal s Denisou Hargreavesovou v autě poblíž jejího domu, nevypadalo na aktivitu člověka, který si je vědom, že je pozorován.

„Jak dopadl?“ ptal se Kelly.

„Dostal od ní pár facek,“ informoval ho Fenton.

„To jí chválím,“ poznamenal Jamieson.

Když Jamieson a Kelly porovnali své poznatky, zjistili, že oba ztratili Vanneyho v centru přibližně na stejném místě. Z Leith Street zahnul doleva a hned potom jako by se vypařil. „Nejspíš zajel do nějaké uličky nebo co,“ uvažoval Kelly. Jamieson navrhl, aby příští pondělí sledovali Vanneyho všichni tři. Fenton se na něj pověsí, hned jak vyjede z domova, pro případ, že by se rozhodl pro nějakou jinou trasu. Druzí dva budou čekat pod vrcholem Leith Street. To byla široká třída, vedoucí od východního okraje Princess Street až k přístavu Leith, kde jim také posledně zmizel.

V pondělí vyjel Vanney z domova v půl osmé večer a Fenton ho následoval na hondě ve vzdálenosti nějakých dvě stě metrů, tak aby mezi ním a lotusem byla vždycky aspoň dvě vozidla. Ze začátku byl provoz dost mírný a jediný problém způsobovalo vytrvalé mrholení.

Vypadalo to, že Vanney míří do centra týmiž ulicemi jako posledně, a Fenton automaticky předpokládal jeho trasu. To málem zavinilo, že lotus ztratil, protože uvízl ve vnějším pruhu a Vanney se rozhodl odbočit doprava. Než se Fenton vzpamatoval, byl lotus pryč. Teď musel hádat. Sjíždí dolů na Grassmarket, nebo míří nahoru směrem k High Street?

Fenton vsadil na High Street a vyrazil s hondou po Castle Terrace, která se vinula vzhůru po úbočí slavnostně osvětlené hradní skály. Když se vyhoupl nahoru na Royal Mile, ukazovala ručička tachometru skoro dvě stovky. Musel honem přibrzdit, protože před sebou spatřil koncová světla lotusu, který stál a čekal na zelenou. Nechal motorku pomalu sjíždět po příkrém dláždění s vypnutým motorem a schválně před sebe pustil taxík a ford escort, aby ho od lotusu oddělily.

Rozsvítila se zelená a Vanney zahnul doleva. Zas mířil zpátky na Princess Street, takže si udělal zajížďku skoro pět kilometrů. Fenton si to nedovedl vysvětlit jinak, než že to je rutinní opatření, které vždycky v pondělí a ve středu podnikal, aby se pojistil proti případnému sledování.

V místech, kde proud vozidel vysoko nad Princess Street začal sjíždět dolů po Moundu, příkrém vršku oddělujícím Staré a Nové Město, pocítil Fenton, že se mu začíná zrychlovat tep. Vypadalo to, že Vanney teď míří k Leith Street. Doufal, že Kelly a Jamieson jsou v pohotovosti.

Provoz na východním konci Princess Street byl hustý díky tomu, že se tam nahrnula spousta náklaďáků, které směřovaly na jižní dálnici, aby využily nočních hodin k cestě na jih. V koloně před semaforem byl Vanney třetí a Fenton sedmý. Čtvrté místo zaujímal náklaďák s přívěsem.

Než přívěs pohnul zadkem z Fentonova zorného pole a on měl před sebou volnou vozovku, byl už lotus tři sta metrů daleko. Potlačil impulz přidat plyn. Nemělo smysl objevit se Vanneymu ve zpětném zrcátku jako vystřelená koule. Předjel tedy náklaďák, ale držel se zpátky, protože viděl, že Vanney zpomaluje před kruhovým objezdem. Teď měl mezi sebou a lotusem čtyři vozidla, což bylo přímo ideální.

Fenton se vnořil do proudu aut přijíždějících zprava a spatřil, jak lotus zahýbá z Leith Street doleva. Právě tady se naposledy ztratil. Naklonil se do zatáčky, a když se zase napřímil, nebylo po lotusu ani památky. Měl před sebou dlouhou rovnou ulici, ale Vanney nikde. Fenton zajel ke kraji a vypnul motor. Ulevilo se mu, když spatřil Jamiesona, který se vynořil z výklenku nějakého obchodu a kráčel k němu.

„Dobrá. Vzdávám to,“ připustil Fenton.

„Podzemní garáž,“ oznámil mu Jamieson. „Dvacet metrů dál po levé straně. Vrata už byla otevřená. Sotva tam vklouzl, hned se za ním zase zavřela. Netrvalo to všechno ani pět vteřin.“

Z druhého rohu k nim došel Kelly a řekl: „Tak se mi zdá, že je tu jako po vymření.“ Všichni tři pohlédli na budovu. Vypadala opuštěná a tmavá: žádná světla, žádné zvuky.

„Co teď?“ chtěl vědět Fenton.

„Pokusíme se zjistit, kudy Vanney vešel do domu. Musí tam být z garáže vnitřní schodiště, protože venku se už neobjevil.“

Fenton se nabídl, že to zjistí, a Jamieson souhlasil. „Jděte dovnitř vchodem, který je nejblíž ke garáži.“

Fenton vyšel po krátkém schodišti ke vchodu do tmavé budovy. Dveře nebyly zamčené. Chlad a vlhkost, panující uvnitř, ještě umocňovala tma. Připadal si jako v hrobce. V přízemí zkoušel postupně všechny dveře, přičemž mu jakžtakž poskytovaly světlo reflektory kolemjedoucích aut. Dveře byly zašlé a povlaky špíny na zámcích a klikách prozrazovaly, že už je dávno nikdo nepoužil. Všude bylo cítit trouchnivějící dřevo.

Hledal schody, které by mohly vést dolů do garáže. Jedny našel, ale dodatečně toho litoval, protože tam už byla tma jako v pytli. Rozpřáhl ruce a při potácivém sestupování se z obou stran přidržoval stěny. Když došel dolů, octl se v chodbě, která procházela celou budovou. Náhle se blízko ozvalo jakési cupkání, které ho přimělo ucuknout nohou. Zvuk utichl, ale krev mu nepřestala divoce pulzovat.

Dotápal podél zdi až ke dveřím a hledal rukou zámek. Pokoušel se pohnout západkou. Neviděl rez, ale cítil ji na prstech. Jazýček závory se konečně pohnul a Fenton ho vyviklával dopředu a dozadu. Konečně s klapnutím vyskočil tak prudce, že Fentonovi přiskřípl prst. Honem jej strčil do úst, aby zarazil krvácení i kletby. Druhou rukou otevřel dveře a ocitl se venku v temné uličce, která obtáčela budovu zezadu.

Po pravé ruce měl vrata garáže. Fenton na ně pohlédl a v duchu usoudil, že leží přibližně naproti těm, do kterých zajel Vanney. Když mu to došlo, pokleslo mu srdce. Garáž procházela zřejmě celou budovou. Měla jedny dveře vpředu a druhé vzadu. Vanney v domě vůbec nebyl!

Fenton oběhl celou budovu až dopředu, aby to sdělil Jamiesonovi a Kellymu.

„Podíval jste se, jestli tam lotus ještě je?“ zeptal se Jamieson.

„Předpokládal jsem, že vyjel na druhé straně rovnou ven,“ přiznal Fenton.

„Radši se přesvědčíme. Mohl si přesednout do jiného vozu.“

Fenton a Kelly dům znovu obešli až k zadním vratům garáže. Na rozdíl od předních plechových byly dřevěné a silně prohnilé. Kelly poklekl a díval se dovnitř. Využil toho, že tam po uhnilých prknech zůstaly otvory jako po zkažených zubech. „Lotus je tam,“ hlásil. „Zřejmě vyměnil vozy.“

Usnesli se, že budou hlídat na směny, dokud se Vanney zase neobjeví. Jeden zůstane u ústí uličky a druzí dva se zatím mohou trochu protáhnout nebo si zajít někde poblíž do kavárny a odpočinout si při kafi.

Vanney se vrátil až v jednu hodinu po půlnoci. Hlídal zrovna Jamieson. Spatřil zelené mini, které zpomalilo a zabočilo do uličky. Dobře rozeznal Vanneyho za volantem a zapsal si poznávací značku. Krátce nato lotus odjel a po deseti minutách se vrátili Fenton a Kelly.

Všichni tři se pak domluvili, že se příští pondělí na začátku uličky zase sejdou a že budou sledovat zelené mini, až vyjede z garáže. Mezitím upustí od denního sledování Vanneyho, což s uspokojením kvitovaly jak Marie Kellyová, tak Jenny. Fenton dodatečně přemítal o Jamiesonovi. Jestlipak je také ženatý? Nikdy o tom nepadla ani zmínka a nikomu z nich se nezdálo vhodné se na to zeptat.

* * *

Do Edinburku náhle vpadlo jaro. Zaplavilo město žlutavým slunečním svitem, pod jehož paprsky začaly pupeny na stromech v zahradách Princess Street prudce rašit. Když jel Fenton v ranním provozu do laboratoře, zářily na plotech dešťové kapky z přeháňky minulé noci jako drahokamy.

Lidé napřímili hlavy, které si po celou zimu navykli sklánět proti větru, a vystavili tváře polibkům jarního sluníčka. Zvolnili chůzi, protože už je neděsila představa vytopených kanceláří, a zastavovali se na ulicích, aby prohodili pár slov. Na tvářích se objevily úsměvy. Každoroční válka skončila a ti, kdo ji přežili, se radovali ze shledání.

Sluneční paprsky se vedraly dokonce i do Fentonovy laboratoře. Odkryly prach, který se usadil na lahvích s roztoky, a odhalily složitý vzor veliké pavučiny na polici. Když se ta špína Fentonovi takhle zjevila, začala mu jít na nervy. Popadl mokrý hadr a dal se do otírání jednotlivých lahví. Při této činnosti ho zastihl Charles Tyson. Zeptal se ho: „Hodilo by se ti přijít asi za deset minut ke mně do pracovny?“

Když Fenton přišel, přinesla jim Liz Scottová kávu. Tyson si ji zamíchal a oznámil mu: „Uvažuju o tom, že tě zdravotní radě navrhnu na řádného vedoucího oddělení namísto Neila.“

„Děkuju ti,“ pravil Fenton.

„Zatím mi neděkuj. Řekl jsem jenom, že o tom uvažuju.“

Fenton čekal, až to Tyson upřesní. Tyson se na něj pevně zahleděl a řekl: „Takové vedoucí postavení vyžaduje něco víc než jen vědecké schopnosti. Předpokládá také určitý stupeň diplomacie. Vyžaduje diskrétnost, ochotu postupovat v rámci určitých směrnic. Ochotu plout v hlavním proudu a potlačit každou případnou tendenci… převrhnout člun. Vyjádřil jsem se srozumitelně?“

„Naprosto,“ přisvědčil Fenton a snažil se zkrotit své emoce. Dostalo se mu zároveň varování i výzvy. Otázkou bylo, před čím má být vlastně varován? Šlo Tysonovi pouze o jeho přirozený sklon vrhat se do sporů s administrativou, nebo šlo o něco speciálního? Z Tysonova výrazu se nedalo nic vyčíst.

„Takže co?“ zeptal se Tyson.

„Myslím, že pro tebe nejsem ten pravý typ,“ odpověděl Fenton. „Rád si zachovávám právo hrát hru podle vlastního úsudku.“

„Rozumím,“ přisvědčil Tyson a poklepával koncem pera na podložku, která před ním ležela. „Ale neuspěchej to. Bude lepší, když se na to vyspíš.“

Fenton se zvedl k odchodu.

„Ještě je tu jedna věc,“ zarazil ho Tyson.

„Jaká?“

„Chci radě zároveň navrhnout, aby přeřadili Iana Fergusona mezi starší biochemiky. Co o tom soudíš?“

„Naprosto s tím souhlasím.“

„V pořádku,“ pravil Tyson. „Doufal jsem, že to řekneš.“ Položil pero a promnul si oči. „A byl bych rád, kdyby se zase všichni soustředili výhradně na svou práci.“

Je snad tohle další varování? uvažoval Fenton. Zahleděl se Tysonovi do tváře, ale ta byla naprosto nevyzpytatelná. Už se zase věnoval svým papírům.

Fenton právě v hlavní laboratoři studoval denní programy, když vešla Liz Scottová a oznámila Ianu Fergusonovi, že by s ním rád mluvil Tyson.

Ferguson se na Fentona zašklebil a poznamenal: „Když polnice tě zavolá…“ Fenton se jen usmál a neřekl na to nic.

Hezké počasí vydrželo i přes víkend. Fenton se s Jenny vydal na první pořádnou společnou procházku v tomto roce. Vyšli si do čtvrti Colinton a tam stoupali do Pentlandských vršků na jižním okraji města. Když vylezli až nahoru na Bonaly Hill, zastavili se, aby se vydýchali a rozhlédli kolem. Jenny stála o něco níž než Fenton. Jak tak hleděla k severu přes město až k Forthskému zálivu, mohl si ji v klidu prohlížet. Vlasy jí na slunci zářily jako zlaté předivo a její svěží vzhled jako by přímo zosobňoval jarní náladu. Přistoupil k ní a lehce ji políbil vzadu na krk. Jenny vztáhla ruku a položila mu ji bez jediného slova na tvář.

„Moc tě miluju, Jenny,“ zašeptal jí Fenton.

Jenny ještě stále nepromluvila.

„Tak dobrá, tak tě teda nemiluju.“

Jenny se zasmála a obrátila se k němu. „Tome, viď, že budeš zítra opatrný?“

Fenton ji ubezpečil, že ano, a zezadu ji k sobě pevně přitiskl.

Cestou na Caerketton Hill kráčeli borovým lesem po tlustém koberci z jehličí, které tlumilo jejich kroky. Slunce, prokukující větvemi, vytvářelo na lesní půdě malá jezírka světla.

V pondělí ráno zavolal Fentonovi do laboratoře Jamieson, aby si detailně dohovořili postup při Vanneyho sledování. On s Kellym se v Jamiesonově civilním fordu granada pověsí na mini. Za nimi pojede Fenton na hondě. Kdyby se zdálo, že Vanney granadu odhalil, Jamieson uhne z cesty a přenechá ho Fentonovi.

Když Fenton přišel domů, byl docela rád, že už Jenny odešla do nemocnice. Byl nervózní a potřeboval být sám. Uvažoval, kam asi Vanney pojede. Jestlipak budou trochu blíž pravdě o Neilově smrti, až dnešní večer skončí?

Svíravé pocity v okolí žaludku ustaly, teprve když honda naskočila a on se vydal směrem k Leith Street. Nepřijel pozdě, ale Jamieson už tam přesto čekal. Policista mu podal krátkovlnnou vysílačku, aby se mohli spolu dorozumívat. V těch pěti minutách, než dorazil Kelly, mu stačil udělat stručnou instruktáž, jak s ní zacházet.

Asi deset minut před Vanneyho očekávaným příjezdem – bude-li přesný, jak měl ve zvyku – se Fenton vrátil k hondě a poodjel asi sto metrů od Jamiesonova vozu. Postavil se do výklenku dveří a hlídal ulici.

O dvě minuty později se vynořil lotus a zamířil rovnou do garáže. Fenton začal pozorovat vzdálené ústí uličky a cítil, jak mu v krvi stoupá adrenalin. Na výjezdu se objevila světla zeleného mini. Zastavil a pak vyrazil po hlavní ulici doleva. Fenton viděl, že granada za ním už také startuje. Vystoupil z výklenku, jako kdyby právě vyšel z domu, a nasedl na motorku. Vytvořil si od Jamiesona bezpečný odstup a byl rád, že zatím všechno probíhá tak hladce.

Mini mířilo k pobřeží. Fenton zadoufal, že by mohlo najet na hlavní jižní magistrálu, kde by jim hustý provoz zajistil krytí, ale to se mu nesplnilo. Na kraji města odbočil Vanney doleva na starou silnici, která svými zatáčkami úzkostlivě obkreslovala jižní břehy Forthského zálivu. Fenton usoudil, že Vanney musí mít světla granady v jednom kuse ve svém zrcátku. Třeba ho to nijak moc nevyplaší, ale je taky možné, že bude cítit potřebu se přece jen ujistit, jestli opravdu není sledován.

K testu došlo v malé pobřežní vesnici Port Seton. Mini začal mrkat levým blinkrem, Vanney zajel k chodníku a zaparkoval před nějakými obchody. Jamieson byl nucen pokračovat v jízdě. Fenton se zastavil v bezpečné vzdálenosti za mini. Ulice byla dobře osvětlená. Vanney si mohl granadu pohodlně prohlédnout, když ho míjela, dokonce si mohl zapamatovat i číslo. Teď už nepřicházelo v úvahu, aby ho Jamieson dál sledoval.

Začalo pršet. Fentonovi, který bez pohnutí seděl a čekal, až se mini zase rozjede, připadalo, že se zvuk kapek dopadajících na jeho kožený oblek rozléhá široko daleko. Uplynulo celých pět minut, než zaslechl řehtavý zvuk startéru. Vanney vyjel od krajnice a Fenton se připravil nastartovat také, ale počkal, až mini dorazí na konec vesnice a zmizí do zatáčky napravo. Nechtěl, aby ho Vanney spatřil ještě ve světlech ulice.

Jakmile byl z dohledu, Fenton vystřelil s motocyklem až na konec vsi a pak se rozhodl k riskantnímu kroku. Trochu přibrzdil a vypnul světla. Doufal, že pokud mini dostihne rychle, bude mít možnost se při jízdě orientovat podle jeho koncových světel. Vanneyho zadní okénko bylo mokré od deště, a to by mohlo také přispět k tomu, že ho snad nezpozoruje.

Fenton spatřil červená světla asi dvě stě metrů před sebou. Se srdcem v krku přidal, aby vzdálenost mezi sebou a vozem zkrátil. Byl si přitom vědom, že silnice mezi Vanneym a jím je neznámá veličina. Jedna nepostřehnuta díra na vozovce by mohla přivodit katastrofu. Upravil vzdálenost asi na padesát metrů a cítil se mnohem jistější, když jim teď oběma vyhledávaly cestu reflektory mini.

Zákruty silnice nedovolovaly malému autu jet příliš rychle, a to bylo dobře.

Ujeli asi osm kilometrů, a tu se Fentonovi zazdálo, že vpředu po levé straně spatřil kovový záblesk; něco tam stálo v dunách mezi suchou trávou. Když to místo míjel, poznal, že tam čeká s vypnutými světly Jamiesonova granada. Fentona by bylo zajímalo, jestli to Vanney nezahlédl také, ale pak se přiklonil k opačnému názoru. Pršelo čím dál tím víc a postranní okna auta byla určitě pocákaná. Vanneyho zorné pole bylo zřejmě vymezeno dvěma půlkruhy, které čistily stěrače.

Po dalších pěti kilometrech zazářila do noci brzdová světla mini jako vánoční svíčky orámované růžovými dešťovými koly. Fenton automaticky natáhl nohu k brzdovému pedálu, ale včas se zarazil. Brzdové světlo jeho motorky by mohlo všechno prozradit. Místo toho sevřel ruční páku přední brzdy a soustředil veškerou svou mozkovou kapacitu do úsilí udržet motorku v perfektně vertikální poloze. Při sebenepatrnější výchylce předního kola by na mokré vozovce mohla sklouznout jako kus mýdla v koupelně.

Konečně honda zpomalila na nejmenší rychlost a podřídila se jeho kontrole. Fenton si mohl oddechnout. Viděl, že někde před ním zahýbá mini doprava, ale nebyla tam další silnice. Vjížděl na něco, co vypadalo jako příjezdová cesta k nějakému velkému domu. Fenton slezl z motorky a přešel po silnici ke vchodu. Do jednoho z kamenných sloupů byla vytesána písmena. „Helmwood“, četl. Zadíval se na cestu, ale nebylo tam nic vidět a všechno, co slyšel, byl jen hukot moře a šumění jehličnanů za zdí.

Fenton sdělil Jamiesonovi novinky vysílačkou. Ten mu odpověděl, že to místo zná. „Jeďte ještě asi půl kilometru. Je tam na levé straně pobřežní pěšina. Tam se sejdeme.“

Fenton si zalezl na zadní sedadlo granady a vychutnával možnost pohodlně se uvelebit v jejím teple. Až dosud si neuvědomoval, jaká mu je vlastně zima.

„Je to Monktonovo sídlo,“ informoval ho Jamieson.

Fentonovi to nic neříkalo.

„Lord Monkton, bývalý státní ministr, jedna z opor společnosti. Moc, bohatství, vliv, zkrátka všechny atributy Kavalírského klubu.“

„Nepůjdem se tam podívat?“ zeptal se Kelly.

Fenton zaznamenal v Kellyho hlase náznak opatrnosti a vysvětlil si to jako rezervovanost, kterou v přítomnosti policie projevují i velice spořádaní občané.

„Proč ne,“ odpověděl Jamieson. „Volné procházení zákon ve Skotsku pořád ještě nezakazuje.“

Vystoupili tedy z auta do nočního vzduchu vonícího solí a dali se na cestu k silnici. Pršet sice přestalo, ale tráva i stromy byly stále ještě obtěžkané vodou. Když Kelly zavadil o jednu větev, dostal pořádnou sprchu.

„Pst!“ snažil se Jamieson tlumit jeho nadávání.

Fenton měl proti nim tu výhodu, že byl pro takovou příležitost vhodně oblečený. Jeho kožený oblek a vysoké boty ho chránily jak proti dešti, tak proti písku a blátu. Proto šel zpátky ke vchodu Helmwoodu v čele celé výpravy a sešlapával vysokou trávu, aby druzí dva mohli snadněji projít.

Ozval se zvuk přijíždějícího auta a Jamieson zavelel: „K zemi!“

Všichni se skrčili do trávy. Štíhlý jaguár zpomalil a zatočil na příjezdovou cestu. Sotva vstali, už přijíždělo další auto. Fenton nerozeznal značku, ale vypadalo na nějaký drahý italský vůz.

Když se konečně zdálo, že už bude klid, vylezli z trávy a vydali se po asfaltované příjezdové cestě k Helmwoodu. „Radši bychom se měli držet poblíž stromů,“ doporučoval Jamieson.

„Pojďte tudy!“ radil Fenton, který objevil místo, kde nebyl borový les tak hustý. Vůně borové smůly mu na okamžik připomněla včerejšek. Ale tenhle les byl přece jen jiný, jakoby nehostinný. Jak se pomalu přibližovali k probleskujícím světlům Helmwoodu, nad hlavou jim hrozivě mávaly vysoké větve.

„Tam snad musí být nějaký mejdan,“ zašeptal Jamieson, když se krčili ve stínu stromů a počítali vozy na parkovišti. „Radši si nějaké ty poznávačky hned opíšu,“ poznamenal.

V předklonu přeběhl k vozům a zmizel s notesem v ruce mezi jejich naleštěnými karoseriemi. Fenton a Kelly na něj čekali. Po deseti minutách se trochu zadýchaný vrátil. „S tímhle oblažím počítač na dost dlouho,“ liboval si.

„Co teď?“ zeptal se Kelly.

„Nepodíváme se trochu blíž?“ navrhl Fenton.

„Dobrá, ale opatrně,“ radil Jamieson.

„Slyšíte tu hudbu?“ zeptal se Fenton ostatních, když trochu utichl vítr.

„Taky se mi to pořád zdá,“ přisvědčil Kelly.

„Teď zase.“

„To musí být z druhé strany domu,“ usoudil Jamieson. „Na téhle straně je beztak dost málo světel.“

„Tak to obejděme,“ navrhl Fenton.

Zase se vnořili mezi stromy. Když obcházeli dům, aby se dostali k zadnímu trávníku, drželi se okraje lesa. Teď už viděli, že v řadě oken prvního patra září světla. Také hudba zaznívala odtamtud.

„Co je to vlastně za muziku?“ zajímal se Kelly.

Fenton pokrčil rameny. „Zní to jako nějaké strunné nástroje.“

Rozměry osvětlených oken naznačovaly, že tam musí být nějaká veliká místnost. „Že by taneční sál?“ dohadoval se Kelly.

„Taneční sál s balkonem…“ přemítal Fenton. Podíval se na Kellyho a poznamenal: „Nezdá se mi, že by se jim chtělo v takové noci vycházet sem na balkon, co říkáš?“

Kellymu to došlo a hned podotkl: „Je tam po straně požární žebřík.“

Jamieson nejdřív předstíral, že nic neslyší, ale druzí dva na něj tak dlouho tázavě zírali, až musel povolit. „No dobrá,“ souhlasil, „tak se tam mrknem.“

Fenton šplhal po žebříku první, po něm následoval Kelly a nakonec Jamieson. Když vylezl až nahoru, přehodil nohy přes zábradlí a pak se skryl do rohu. Uklidňovalo ho, že nehrozí nebezpečí, že by je někdo slyšel; hudba a smích zaznívající ze sálu byly daleko hlasitější. Problém by mohl nastat, kdyby je někdo uviděl v záplavě světla, která se řinula z vysokých oken.

Utichla hudba a zároveň odeznívala i změť hlasů. Téměř nepostřehnutelně pomalu začala pohasínat světla. „Něco se děje,“ zašeptal Kelly.

„Rád bych viděl, co,“ odpověděl Fenton. Vnitřní osvětlení sláblo čím dál tím víc a Fenton se rozhodl proplížit se podél balkonu až pod jedno z oken. Kelly dával pozor a kousal se napětím do rtů. Pak dal Fentonovi znamení, že se může zvednout, protože u okna nikdo nestojí.

Fenton se napřimoval nesmírně pomalu, ale když už měl oči nad parapetem, zůstal s ústy otevřenými úžasem. Díval se na starověký Řím, na císařský palác.

Na pohovkách odpočívali muži odění v tógách. Obsluhovali je otroci, roznášející konvice s vínem a podnosy s jídlem. Na jednom konci sálu seděli hudebníci s lyrami. Na druhém konci střežili vysoké dvoukřídlé dveře centurioni v kožené zbroji. Jiný centurion stál uprostřed místnosti a držel standartu. Fenton se nejdřív domníval, že je to římský orel, ale pak si všiml, že tomu tak není. Byl to zlatý strom, symbol Kavalírského klubu.

Zahlédl Vanneyho. Seděl poblíž hudebníků a právě s hlavou zvrácenou dozadu dopíjel do dna svůj pohár. Téměř okamžitě mu ho zase naplnili. Fenton se odplazil podél balkonu ke svým druhům.

„Nějaká umělecká produkce?“ hádal Jamieson.

„Na to to vypadá až příliš reálně,“ odpověděl Fenton. „Je tam všechno, mozaiky, mramor, róby, výzdoba. Všechno to vypadá opravdově.“

Další dohady přerušily fanfáry, které zazněly ze sálu. Fenton naznačil, že by se teď zase mohli přesunout k oknu. U jednoho se postavil Jamieson s Fentonem, u druhého Kelly.

„Panebože,“ hlesl Jamieson.

Čtyři muži, oblečení jako otroci, rozprostřeli na podlahu velikou čtvercovou rákosovou rohož. Když byli hotovi, jeden z Římanů, vysoký vznešený člověk v rudě lemované tóze, zvedl ruku a vyžádal si ticho.

„To je Monkton,“ zašeptal Jamieson.

Dvoukřídlé dveře na konci sálu se otevřely, aby mohli vstoupit dva zápasníci. Byli až do pasu obnažení a jejich holá kůže se leskla olejem. Napochodovali do středu sálu a pozdravili Monktona zkřížením paží na prsou. Monkton pokynul hlavou a ti dva začali okolo sebe kroužit na rohoži. Opět pozhasínala všechna světla až na pochodně a svíce na stěnách. Jejich mihotavé plameny se odrážely od zpocených těl zápolících zápasníků.

Fenton nemohl odtrhnout pohled od Monktonovy tváře. Ten člověk byl zachvácen jakýmsi úděsným vzrušením. Už to nebyl ten uhlazený pán, jak se jevil na začátku. Rty se mu chvěly, jako by mlčky pobízely zápasníky k většímu úsilí. Téměř bezděčně napřáhl ruku a sevřel stehno otroka, který stál vedle jeho pohovky. Jakmile se chlapci, zženštile hezkému mladíčkovi, zaryly Monktonovy prsty do masa, ucukl, ale když k němu Monkton zezdola vzhlédl, už se zase usmíval. Monkton si vášnivě přitáhl jeho obličej ke svému.

„Jak pěkné je vidět, že se nám zase navracejí staré dobré viktoriánské hodnoty,“ zašeptal Jamieson.

Za pár minut ukončili zápasníci utkání a sklidili bouřlivý potlesk. Monkton s chlapcem odešli ze sálu. Odešla i řada dalších dvojic. Zase se rozsvítila světla a začala hrát hudba. Tři pátrači se stáhli opět do pozadí v bezpečném koutě balkonu.

Fentona zajímalo, jestli Jamieson ještě někoho poznal.

„Jen pár lidí,“ odpověděl policista. „Víte, ono je přece jen dost obtížné je poznat, když nejsou normálně oblečení. Trvalo mi například věčnost, než jsem jednoho z nich identifikoval, ačkoliv jsem věděl, že tu tvář dobře znám. Ale pak jsem si ho představil v kolárku…“

„Všimli jste si někdo, s kým tam byl Vanney?“ ptal se Fenton.

„Já jsem tam neviděl kvůli sloupu,“ odpověděl Kelly.

Jamieson přikývl a pravil: „Budeme muset počkat, až vstane.“

Světla uvnitř byla zase ztlumena, takže se mohli vrátit na své stanoviště pod okny. Fenton se přesvědčil, že už přišli zpátky i ti, co se předtím vzdálili. Monkton se usmíval a jeho rysy už byly znovu vznešeně klidné. Opět vztáhl ruku a hudba přestala hrát.

Pak k Monktonovi připochodovali čtyři otroci, každý nesl stříbrný tác s narovnanými konvicemi s vínem a poháry. Vyčkávali, dokud do každého poháru nenalil trochu vína. Všichni Římané v sále se seřadili do velkého kruhu a každý dostal pohár. Potom zvedli své číše k jakémusi přípitku a všichni zároveň je vypili.

Jednomu z otroků vyklouzla konvice a přitom z ní vystříklo trochu červeného vína na Monktonovu neposkvrněně bílou tógu. Fenton i při tom tlumeném osvětlení zpozoroval příval vzteku, který se přehnal přes Monktonovu tvář. Otrok se okamžitě vrhl před Monktonem na zem, ale ten ho ignoroval. Vyslal jakýsi pokyn muži, v jehož společnosti tam byl Vanney a který byl zatím celou noc zakrytý sloupem. K oknům byl ten člověk stále ještě obrácen zády. Měl na hlavě jakousi složitou pokrývku a v pravé ruce držel nějakou stříbrnou hůlku. Přistoupil k němu centurion a vyslechl jeho rozkazy.

Fenton fascinovaně přihlížel, jak do síně přinesli něco jako kovový stojan a postavili ho před muže s hůlkou. Na další signál byl otrok, který upustil víno, připoután ke stojanu. Jeden ze strážců ode dveří k němu přistoupil a sundal si helmici a kuklu. V ruce držel bič.

Muž s hůlkou zvedl levou paži a dvakrát pokynul rukou s roztaženými prsty. Udal tím počet deset. Exekuce začala. Fenton a oba jeho přátelé slyšeli i přes okenní sklo, jak se kožený bič zasekává do kůže. Otrok měl úzkostí vyceněné zuby, a když mu rána bičem úplně rozpoltila kůži na zádech, oči se mu v důlcích protočily. Na jeho těle se krev smísila s potem, který se z něj strachy lil.

Jeho mučitel udělal po pěti ranách pauzu, aby zaujal nové postavení a posunul se o kousek dál. Jak ten člověk zvedl znova bič, Fenton se na něj pořádně podíval a udělalo se mu nevolno. „To je přece ten chlap, co mě zmlátil v té hospodě,“ pošeptal Jamiesonovi.

Zdálo se, že otrok omdlel. Říman s hůlkou se o tom chtěl přesvědčit, ale když na něj položil ruku, otrok se mu do ní náhle zakousl. Říman rukou rychle ucukl a vztekle se rozpřáhl svou hůlkou. Fenton čekal, že s ní otroka udeří, ale to se nestalo. Říman už se zase vzpamatoval a ukázal pět roztažených prstů na znamení dalších pěti ran.

Otrok byl ve mdlobách vynesen ven a krev byla setřena. Opět se rozsvítila světla, naplnily číše a Monkton si zdviženou paží vyžádal znovu klid. „Teď do práce, přátelé,“ prohlásil.

V sále se ozvalo mumlání, ale brzy ztichlo. Fenton si všiml, že si Jamieson vyndal notes. Usmál se na Kelly ho.

„Poslechněme si čísla,“ přikázal Monkton.

Ustoupil trochu stranou a udělal místo dalšímu muži. Byl to malý a oplešatělý človíček se zbytky dlouhých tmavých vlasů, přečesaných v jednotlivých pramenech přes holou lebku. Vstal a držel před sebou svazek listin.

„Krucinál aleluja,“ zašeptal Jamieson.

Fenton a Kelly se na něj tázavě podívali a policista jim sdělil: „To je Vanney senior.“

Vanney si odkašlal a spustil: „Padesát tisíc liber od Theta Electronics za tarifní úlevy.“ Následoval potlesk v sále.

„Dvě stě tisíc liber od Corton Brothers za pomoc při získání stavebního povolení na nové obytné domy a za revizi hranice zeleného okruhu v této oblasti.“

Další potlesk.

„Čtyřicet dva tisíce liber za kontrakty na údržbu silnic, padesát tisíc za kontrakty na údržbu domovního fondu v centrální oblasti a celkem sto osm tisíc liber za různé dodavatelské smlouvy v celé zemi.“

Hromový potlesk.

„A nyní, pánové, ještě jedna mimořádná položka. Dvacet tisíc liber od Saxon Medical za naši pomoc při získání licence ministerstva zdravotnictví na jejich výrobek. Mám spolehlivou informaci, že i přes určité ‚problémy‘, které se později objevily, prohlásí zítra soud prodej Saxonovy licence společnosti International Plastics za uskutečněný v dobré víře.“

Vanney zvedl ruku a překřičel halas: „Doufám, že všichni víte, komu za to můžeme poděkovat!“

Ozval se všeobecný smích.

„Tím moje zpráva končí.“

Opět povstal Monkton a ohlásil pro tento večer konec úředních záležitostí.

Jamieson zašeptal: „A teď rychle pryč.“

Žádný z nich nepromluvil, dokud neseděli zase v autě. Fenton přiznal: „Musím říct, že jsem z toho úplně vedle.“

„Nejste sám,“ poznamenal Jamieson. „Bude to sice chtít hodně času, než se tohle z gruntu vyřídí, ale já jsem odhodlaný dostat je všechny do jednoho.“

Fenton přemítal: „Mrzí mě, že jsem nezahlédl tvář toho chlapa s hůlkou. Připadal mi nějak povědomý.“

„Víš, že mně taky?“ připustil Kelly. „Ale zaboha si nedokážu uvědomit, proč.“

13

Fenton se vracel k domovu po pobřežní silničce plné zatáček velkou rychlostí. Po všech zážitcích toho večera potřeboval upnout myšlenky na něco jiného a právě na řízení hondy ve vysoké rychlosti se musel beze zbytku soustředit. Za každým zákrutem se vždy vynořil nový, takže motorka jela ve vzpřímené poloze sotva déle než pár vteřin, a pak se znovu nakláněla do zatáčky. Silnice už téměř oschla, pouze čas od času se ve světle reflektorů objevila louže, z níž pak vystříkla voda až daleko do zmítající se trávy.

Když Fenton dojel na kraj města, cítil se fyzicky i psychicky vyčerpaný. Před posledním kruhovým objezdem zpomalil a pak už nerušené pokračoval po dobře osvětlené asfaltce až ke svému domu.

V krbu vzplanul oheň, Fenton zapnul elektrickou konvici, protože dostal chuť na čaj, a teprve pak se usadil k plamenům a dal se do přemýšlení. Jamieson měl pravdu. Pokud bude chtít celou organizaci od základu rozbít, bude to vyžadovat mnoho času, než dá důkazy proti Kavalírům dohromady. Nějaké stíhání jedné osoby by Kavalíry pouze zmobilizovalo a poskytlo jim čas na přeskupení. Ale jména a čísla, která Jamieson načerpal z Vanneyho referátu, mu dala příležitost bleskově vystartovat. Teď věděl přesně, kde hledat pro korupci důkazy, a to už znamenalo mít bitvu napůl vyhranou.

Fentonovo chápání se stále vzpouzelo přijmout fakt, že organizace Kavalírů je tak rozsáhlá a mocná. Budilo to v něm až hrůzu. Ale jeho odhodlání přispět k tomu, aby vrah Neila Munroa byl předán spravedlnosti, to nezmenšilo. Konvice začala pískat a bylo třeba vrátit se do kuchyně připravit čaj.

V Helmwoodu nepadla kupodivu ani zmínka o Nigelu Saxonovi. To ho zklamalo, ale podnítilo to i jeho zvědavost. Stále si totiž nebyl jistý, jaké místo v tom schématu Saxon zaujímá. Pokud plán, jak ošidit International Plastics, vymyslel Saxon, jak to, že o něm v Helmwoodu nepadla ani zmínka? A pokud v podvodu figurovaly miliony liber, jak to, že se tam mluvilo jen o relativně ubohé částce dvaceti tisíc? I kdyby se pod tlakem okolností stal Saxon nakonec zrádcem, snad by o tom mělo padnout aspoň nějaké vyjádření. Nebo snad byla likvidace jednoho z členů vraždou tak bezvýznamná, že nestála ani za komentář?

Přerušovaný noční spánek mu moc nepomohl. Když přišla domů Jenny, byl Fenton ještě v posteli. Roztáhla závěsy na oknech.

Fenton poznamenal: „Není tohle zvláštní? Celou noc nemůžeš pořádně usnout, ale v okamžiku, kdy se rozední…“ Jenny ho ubezpečila, že ten pocit dobře zná. Posadila se na kraj postele a začala se vyptávat, jak to v noci šlo.

Fenton jí všecko dopodrobna vylíčil a pozoroval šok a odpor na její tváři.

„Co chce teď Jamieson dělat?“ zeptala se.

„Je odhodlaný vrhnout se do práce, aby je zlomil, ale než získá všechny důkazy, nějakou dobu to potrvá.“

„A co pak?“

„To nevím.“

„A co mladý Vanney?“

„To musí rozhodnout Jamieson.“

Jamieson zavolal Fentonovi asi o půl jedenácté. Sdělil mu, že pátrání ve věci korupčních kontraktů už se úspěšně rozběhlo. Také policejní počítač, nakrmený poznávacími čísly zaznamenanými na Helmwoodu, už prozradil některá velice zajímavá jména.

„A co Vanney?“ zeptal se Fenton.

„Když nám pomůže Murray a bude nám přát štěstí s autem, tak se nám doufám podaří obžalovat ho z vraždy Sandry Murrayové. Až mu naservírujeme tohle, tak snad ten mrňavý posera vyklopí i to ostatní. Podívejte, já si stejně pořád myslím, že vašeho přítele Munroa zabil Saxon. On byl přece jediný, kdo měl motiv.“

„Ale jestli to byl opravdu Saxon, jak mohl doufat, že se mu podaří svést to na někoho jiného? Jen tak plácnout nějaké jméno by mu přece nebylo nic platné. Ten vrah musel být někdo, kdo byl v laboratoři v době, kdy Neil odhalil pravdu o plastu.“

„Když vám Saxon volal, byl zřejmě úplně podělaný strachy a měl jedinou myšlenku – svalit to na kohokoliv bez ohledu na to, jestli to dává smysl nebo ne.“

„Snad máte pravdu,“ připustil Fenton.

„V zoufalství dělají lidi roztodivné věci,“ ubezpečil ho Jamieson. „Věřte mi, tohle já už všechno zažil.“

Těsné před polednem přišel do Fentonovy laboratoře Charles Tyson a oznámil mu: „Mám personální těžkosti. Právě volal Ian Ferguson, že se zranil, když opravoval auto. Problém je, že měl mít noční pohotovost a já něco večer mám. Marie Tylerová musí na nějakou rodičovskou schůzi ve škole a…“

„Nedělej si hlavu,“ uklidnil ho Fenton. „Já to vezmu. Neměl jsem nic v plánu.“

„Díky,“ pravil Tyson.

Okolo půl dvanácté v noci měl Fenton dost důvodů, aby obětavosti, s níž souhlasil, že za Fergusona zaskočí, litoval. Od sedmé večer pracoval téměř bez přestávky a teď mu ještě ke všemu došel v bombě acetylen. Bude muset dojít do sklepa pro další a vyměnit sám redukční ventil, což byla procedura, kterou bylo lepší provádět ve dvou.

Fenton se rozběhl dolů a proklínal přitom svou smůlu. Rozsvítil ve sklepě světlo a přitáhl transportní vozík k řadě plynových bomb. Jednu z nich s námahou odvalil, posadil ji na vozík a připoutal ji k němu řetízky. Pak stiskl knoflík nákladního výtahu a čekal, až klec hlemýždí rychlostí sjede dolů.

Když pak Fenton vyjel vrzající kabinou nahoru, uslyšel venku zabrzdit auto a vzápětí zachrastit klíče v zámku. Usoudil, že to asi bude Tyson, který už si vyřídil své záležitosti a teď ho přichází zkontrolovat. Když však právě manévroval s vozíkem ven z výtahu, objevil se k jeho překvapení nahoře na schodech Ian Ferguson: „Já jdu jen na skok, abych se vám za tohle všechno omluvil,“ pravil Ferguson a zvedl zafačovanou ruku.

„Lepší noc jsi mi nemohl vybrat,“ konstatoval Fenton. „Od sedmi večer tu lítám, jako kdyby mi u zadku hořelo, a teď ještě tohle,“ stěžoval si Fenton a kývl hlavou směrem k bombě.

„Přinesu montážní klíče,“ nabídl se Ferguson.

„Co se ti vlastně stalo?“ zeptal se Fenton.

„S vyhlídkou na povýšení jsem si koupil nové auto. Chtěl jsem v něm zkontrolovat olej a přitom mi spadlo na ruku víko kapoty.“

„To je nepříjemné,“ politoval ho Fenton. „Máš něco zlomeného?“

„Ne, je to jen pohmožděné.“

Fenton přitáhl prázdnou bombu, aby z ní mohl sundat a přehodit hlavici, a podíval se, jestli už Ferguson našel klíče.

„Bude stačit tenhle?“ zeptal se Ferguson a zvedl klíč do výšky. Stál obrácen zády k Fentonovi a stále se ještě díval do zásuvky.

Ve Fentonovi pojednou ztuhla krev. Obraz, který měl před očima, ho naprosto ochromil, neboť klíč se v jeho představivosti náhle proměnil v stříbrnou hůlku. Pohled na Fergusona zezadu splynul s obrazem Římana s hůlkou.

Ferguson se obrátil, aby zjistil, proč Fenton neodpovídá. Úsměv mu však ztuhl na rtech, když spatřil Fentonův výraz.

„Tak to jsi byl ty!“ obvinil ho s chraplavým šepotem Fenton. „Znalosti, motiv, příležitost. Neil ti řekl o tom plastu. Na Helmwoodu jsi to byl ty. Žádný úraz s autem jsi neměl. Kousl tě ten otrok.“ Fergusonův výraz Fentonovi potvrdil, že se nemýlí.

Překvapení ustoupilo arogantní rezignaci. „No tak dobrá, dobrá, dobrá,“ opakoval klidně Ferguson.

„Tak tys teda zabil Neila, ty parchante!“

Klíč zasáhl Fentona těsně nad levým okem. Byl na tu ránu naprosto nepřipravený. Místnost před ním explodovala do celé galaxie hvězdiček. Sesul se na podlahu.

Když přišel k sobě, zjistil, že má ruce a nohy spoutané řetízky z transportního vozíku. Ferguson na něj pohlížel shora a ironicky se usmíval. „Tak se ti to nakonec přece jen povedlo sesumírovat, Fentone,“ konstatoval.

„Parchante!“

„No tak, no tak. Tys byl vždycky trochu hrubián, Fentone. Chytrý, ale hrubý.“

„Řekni mi, proč? Proč, prokristapána?“ obořil se na něj Fenton a trhal přitom bezmocně řetězy.

Ferguson měl z Fentonova ponížení viditelnou radost. Stál nad ním a pohlížel na něj jako rodič kárající pětileté dítě. „Prachy. Co jiného?“ prohodil.

„Jak to? Cos tím ty získal?“

„Saxon byl do mne zamilovaný,“ sdělil mu Ferguson. „Já mu to trpěl a předstíral jsem, že ho taky miluju. Nemohl jsem si dovolit promarnit takovou šanci. Do milionáře se zamiluje každý rád.“ Ferguson se při té myšlence zasmál. „Zařídil jsem mu členství v klubu. Pomáhali jsme mu za úplatu získat tu licenci. Byl za to až dojemně vděčný. Ten tlustý šašek sliboval, že když vyjde ten kšeft s International Plastics, přepíše na mne polovinu výtěžku a kromě toho mě ve své poslední vůli ustanoví univerzálním dědicem, jako kdybych byl jeho manželka.“

„A tak jsi musel zabít Neila Munroa, aby ten kšeft vyšel?“

„Když mi tenkrát ráno Munro pověděl, co na tom plastu našel za závadu, viděl jsem najednou svoje penízky mizet. A to jsem přece nemohl dopustit, no ne? Předběhl jsem ho do sterilizačního oddělení a počkal si tam na něj. To ostatní už víš.“

„Jel v tom i Saxon?“

Tahle otázka Fergusona očividně pobavila. „Nebuď blázen,“ pravil s pohrdavou ironií. „Ten idiot o tom všem nevěděl ani ň. Ten by na takovou vysokou hru neměl nervy.“

„Zato ty ano,“ poznamenal tiše Fenton.

„To je přece právě předpoklad pro to, aby se člověk stal Kavalírem.“

„Zabil jsi Saxona?“

„I ten nechápavý trumbera nakonec začal kapírovat, o co vlastně jde. Obávám se, že chtěl dokonce zrušit naše zasnoubení.“ Ferguson se svému vtipu s chutí zasmál.

Fentonovi se z něj dělalo zle, ale chtěl se dovědět všechno. „Sandru Murrayovou taky?“ zeptal se.

„Moc toho věděla.“

„Copak v sobě nemáš ani kouska citu?“ Ve skutečnosti zuřil Fenton hlavně sám na sebe, že Fergusona nepodezíral dřív. Teď, když o tom přemýšlel, vzpomněl si, že tenkrát těsně před onou příhodou s digestoři měl v laboratoři službu právě Ferguson a že byl také u toho, když Fenton slíbil Saxonovi, že mu v neděli pomůže.

„A co všechny ty nesmysly, že chceš ze strachu změnit místo…“ nadhodil Fenton.

„To byl myslím docela hezoučký tah,“ liboval si Ferguson.

Fenton spatřil ve Fergusonově pohledu rozsudek smrti a dostal zoufalý strach. Pomyšlení, že už nikdy neuvidí Jenny, bylo přímo nesnesitelné.

Ferguson se rozhlížel kolem dokola a přemýšlel nahlas. „Ano, myslím, že to bude nešťastná náhoda s bombou.“ Řekl to, jako kdyby uvažoval o zasedacím pořádku na slavnostní večeři. „Ano, to bude nejlepší. Vyměňoval jsi úplně sám těžkou bombu a ona na tebe spadla a omráčila tě. Z uvolněného ventilu začal do laboratoře unikat plyn, hořel tady nějaký plamínek a… exploze.“

Přes svůj strach si Fenton uvědomil, že má přece jen jednu šanci. Ferguson se bude muset sehnout, aby uvolnil prázdnou bombu. Kdyby se mu podařilo ze správného úhlu a ve správný moment šikovně strčit do vozíku…

Ferguson se skutečně sehnul. Fenton prudce vykopl nohou a těžký kovový vozík se na Fergusona zřítil. Jedno držadlo ho zasáhlo těsně nad uchem, takže zhasl jako svíčka. Ale na jak dlouho? Tahle otázka probudila ve Fentonovi nový příval paniky. Sám byl pořád ještě spoutaný. Co mu zbývá? Risknout to a zkusit se odkulit po zemi až ke schodům a po nich dolů? Co z toho? I kdyby se mu to povedlo, stejně nebude s to otevřít dveře u vchodu. Telefon! Kdyby se mu podařilo sundat sluchátko, určitě by pak dokázal i s rukama za zády vyklepat tři devítky.

Plazení po zemi šlo daleko hůř, než Fenton očekával. Zoufalství a strach se stupňovaly s každou ubíhající vteřinou. Když se mu konečně podařilo dostat se na kolena vedle stolu, na němž stál aparát, měl v ústech sucho jako na poušti. Náhlé zasténání, které vydal Ferguson, ho zpanikařilo tak, že málem ztratil rovnováhu a znovu upadl. Sluchátko se mu podařilo shodit z vidlice až na čtvrtý pokus – ozvalo se klapnutí a bylo to.

Ferguson znovu zasténal, a když se Fenton ohlédl, viděl, že se na zemi trochu pohnul. Podařilo se mu vytočit jednu devítku, ale pak minul a zaklel. Ferguson se pohnul znovu a Fenton věděl, že je to beznadějné. I kdyby se mu povedlo zavolat, Ferguson přijde k sobě dřív, než sem policie stačí dorazit. Začínal propadat zoufalství, protože se marně pídil po něčem, čím by mohl Fergusona zranit tak, aby ho vyřadil na delší dobu.

Zvenku zakvílela policejní siréna. „Panebože, dej, ať přijedou sem,“ modlil se Ferguson nahlas. K jeho překvapení zvuk sirény stále sílil a zmlkl až před vchodem do laboratoře. Slyšel bouchání dvířek. Slyšel, jak někdo vyrazil dveře u vchodu a jak po schodech dupají těžké boty. „Tady jsem,“ zaječel, zatímco Ferguson se začal namáhavě zvedat na ruce a na kolena.

První vkročil do místnosti Jamieson. Za ním dva uniformovaní strážníci. Pohlédl na Fergusona a pak na spoutaného Fentona, který se mu zoufale snažil něco říct.

„Jak to?“ koktal Fenton. „Jak jste se to proboha dověděl?“

Jamieson mu odpověděl: „Vlastně jsem nevěděl nic moc konkrétního. Z počítače jsme pořád nemohli dostat údaje o majiteli poznávací značky jednoho z vozů na Helmwoodu. Auto totiž mezitím změnilo majitele. Teprve před dvaceti minutami jsem zjistil, že ten vůz původně patřil jistému Ianu Fergusonovi. Vzpomněl jsem si na vaši domněnku, že vrahem Neila Munroa nebyl Saxon a přitom že to musel být někdo z laboratoře. Tak jsem si dal dvě a dvě dohromady. Ferguson nebyl ve svém bytě, dal jsem proto vyhlásit pátrání po jeho autě. Našli ho před laboratoří… A tak jsem tady.“

Ferguson už byl při plném vědomí. Jamieson se k němu sklonil, poučil ho o jeho právech a formálně ho zatkl. Fenton mu vypočítal, k čemu všemu se mu Ferguson přiznal.

„Je to pravda?“ zeptal se tiše Jamieson.

„Nebudu mluvit,“ řekl Ferguson.

„Jak si přejete, pane,“ odpověděl ironicky Jamieson.

Ferguson vztáhl ruku, aby si na hlavě ohmatal místo, kam ho zasáhl vozík. Přitom si poodhrnul vlasy z ucha. Boltec byl na jednom místě jakoby vykousnutý. Fenton ztuhl a všiml si, že to zpozoroval i Jamieson. Jamieson se obrátil na oba strážníky a přikázal jim: „Počkejte na mne dole.“ Policajti se zatvářili překvapeně, ale poslušně odpochodovali a zavřeli za sebou dveře.

Jamieson se otočil a bez jakéhokoliv varování nakopl Fergusona pravou botou do obličeje. Fenton sebou škubl, ale Jamiesonova tvář zůstala absolutně bez výrazu. „Tohleto,“ vysvětlil s pohledem dolů na Fergusona, lapajícího po dechu, „tohleto byla malá pozornost od Madeliny Grayové.“

Když mohl Ferguson zase promluvit, procedil přes krvavou spoušť rtů a zubů: „Tohle ti jen tak neprojde, ty parchante!“ Obrátil se na Fentona a vyzval ho: „Ty jsi svědek, Fentone. Viděl jsi, co mi udělal.“

„Cože jsem měl vidět?“ podivil se Fenton. Zima definitivně skončila.

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai