Minulé životy

Ken McClure

(2006)

Hodnocení:

***

Štítky:

Romány, Literatura světová

Když je neurochirurg John Macandrew úspěšně odstraní mozkový nádor u mladé ženy, projeví se u ní náhle duševní porucha - změna osobnosti v dívku, která žila v dávné minulosti. Společně se svou kolegyní se John pokouší uměle vyrobit chemickou látku produkovanou tímto typem nádoru. Skupina zločinců, v jejímž čele stojí temná postava kněze Doma Ignatia, se všemožně snaží získat prostředek, který umožňuje návrat do minulosti. Unesou oba lékaře a nutí je pracovat ve starém kláštěře na jeho výrobě. K čemu ho chtějí zloději zneužít?

Ken McClure

Minulé životy

PŘEDMLUVA

Jeruzalém, Izrael

Září 2000

Ignatius bez hnutí pozoroval Strouda, jak pomalu vyprazdňuje obsah injekční stříkačky do žíly pacienta. Ten už byl beztoho tak silně utlumený, že nedokázal udržet oči otevřené déle než pár vteřin. V místnosti bylo ticho, ale odněkud z budovy sem tlumeně zazníval zpěv nábožných písní. Muezzinovo svolávání věrných muslimů k večerní modlitbě jako by jim chtělo zvenku na závěr dlouhého horkého dne oponovat - tak tomu bylo v Jeruzalémě každý večer.

„Můžeš začít,“ řekl Stroud.

„Pověz mi své jméno,“ promluvil Ignatius. Jeho hlas zněl pokojně a hypnoticky.

„Saul… Saul Abe.“

„Čím jsi, Saule Abe?“

„Jsem stavař.“

„Kde?“

„V Jeruzalémě.“

„Co stavíš?“

Zdálo se, že ta otázka muže rozrušila. Začal namáhavě dýchat.

„Co se děje?“

„Ten… kámen!“

„Co je s ním?“

„Spadl mi na nohy!“ Abe bolestivě vykřikl.

„Jak se to stalo?“

„Ten kámen se svalil z vozu… Nestačil jsem uhnout… Rozdrtil mi nohy.“ Bolestná vzpomínka na chvíli milosrdně obestřela Abeho vědomí. Za chvilku se však opět pohnul.

„A co se děje teď?“ zeptal se tiše, ale důrazně hlas.

„Dva muži… snaží se odvalit kámen z mé…“ Abe znova zaskučel. Neuvědomil si, že mu do paže pronikla další jehla. Injekce ho trochu zklidnila.

„Mám zlámané nohy a teče mi z nich krev… Budou mi je prý muset uříznout!“

Saul Abe přestal na celých třicet vteřin dýchat. Oči měl vytřeštěné hrůzou. Znovu prožíval ty strašné okamžiky.

Stroud řekl: „V tomhle stavu ho dál držet nemůžeme. Je to moc nebezpečné.“

„No dobrá, tak ho z toho dostaň,“ poručil Ignatius. Další injekce a Abe se svezl na polštář a zdálo se, že se upokojil. Za chvíli se však začal znova zmítat.

„Leah! Leah!“

„Kdo je Leah?“

„Moje žena.“

„A kdo jsi ty?“

„Izák… Nemůžu najít Leah! Kde je?“

„Kdo jsi, Izáku? Co děláš?“

„Jsem voják. Vrátil jsem se domů, ale nemůžu najít Leah!“

„Kde jsi byl, Izáku?“

„Ve válce s Římany. Číhali jsme v záloze u Bet Hakem, ale zradili nás. Zůstal jsem naživu jen já… a můj bratr… Ach bože, můj bratr…“

„Co je s tvým bratrem, Izáku? Co se mu stalo?“

„Zajali ho Římani.“

„Uklidni se.“

„Nesnesu to, jak křičí… Římani ho mučí. Volá na mě a já nedělám nic! Předstírám, že ležím mrtvý ve strouze. Strachy se nemůžu ani pohnout. Slunce mě pálí zezadu do krku. On mě potřebuje a já ho tam nechávám!“

„Nemůžeš mu pomoct, Izáku. Je jich moc. Tvoje vina to není. Proč ho mučí? Co po něm chtějí?“

„Chtějí vědět, kde je Nazaretský.“

„Nazaretský?“ zeptal se Ignatius. Samým vzrušením tu otázku téměř zakrákoral.

„Kde je Leah? Jak to, že není doma?“

„Izáku!“

„Co?“

„Pověz mi o Nazaretském!“

„Musím najít Leah.“

„Poslouchej mě! Ty ho znáš, že ano? Setkal jsi se s Nazaretským.“

„Proč se na něj každý vyptává? On pořád jen něco vykládá. Všichni v chrámu vykládají nesmysly. Ale my potřebujeme bojovníky.“

„Ale znáš ho?“

„Leah, kde jsi? Proč za mnou nepřijdeš?“

„Odpočiň si trochu,“ pravil hlas.

„Leah! Leah!“

„Je moc rozrušený,“ řekl Stroud.

„Musíme se toho dovědět víc,“ naléhal Ignatius.

„Zabije ho to.“

„Pověz mi o Nazaretském, Izáku!“

„Leah… Ach, Leah, ty jsi mi umřela.“ Saul Abe se roztřásl po celém těle, jako kdyby mu najednou byla hrozná zima. Nejdřív to byl takový slabý tremor, ale postupně zesiloval, takže se pod ním rozklepala postel a rachotila na dlaždicích podlahy.

„Dostal záchvat!“ vykřikl Stroud. „Já tě varoval!“

Ignatius pohlédl na tělo třesoucí se na posteli, ale jeho výraz neprozrazoval nic než zklamání a znechucení.

Abeho tělo se v křeči celé napjalo. Jako kdyby mu všechny svaly na těle ztuhly. Na krátký strašlivý okamžik otevřel oči dokořán, pak mu však zase zapadly do důlků a zůstal ležet bez hnutí.

„Já jsem tě varoval,“ opakoval Stroud.

„Ale funguje to,“ řekl Ignatius.

KAPITOLA PRVNÍ

Kansas City, USA

Říjen 2000

John Macandrew vstal z postele a bosky došel k oknu. Vytáhl roletu a zadíval se do slunečního svitu časného rána. Nebe bylo modré a stromy na druhé straně ulice konečně změnily barvu listů ze zelené na zlatou, proces, který sledoval poslední tři týdny s rostoucím potěšením. Léto v Kansas City přinášelo často vedro jako v pekle a v zimě jste mohli zmrznout na kost, ale podzim, ten tu byl příjemný.

To platilo obzvláště ve dnech, jako byl ten dnešní, kdy na bezmračném nebi svítilo slunce a vítr zadržel dech. Město, rozložené podle státní hranice Kansas-Missouri, se nemohlo chlubit žádnou mimořádnou krásou, ale když se stromy začaly zabarvovat a listí pokrývalo chodníky jako koberec, leckterý snílek by mohl přivřít oči a představovat si, že je spíš někde v Nové Anglii než na nudných rovinách Středozápadu.

Macandrew se rozhodl, že dnes půjde do Lékařského centra pěšky a auto nechá v garáži. Odvrátil se od okna, a než se vydal do kuchyně naplnit mlýnek na kávu, zapnul rádio. Usmál se, když slyšel, že Chiefs vyhráli předsezonní soutěž. Získali víc než třicet bodů.

Než nastoupil do práce v Kansas City, fotbal ho nikdy příliš nezajímal, ale teď se stal pravidelným návštěvníkem arrowheadského stadionu, když hráli Chiefs na domácí půdě. Nacházel v té hře rozptýlení. V pohledu na dva týmy atletů, kteří soutěžili tváří v tvář v rychlosti a zdatnosti, bylo cosi terapeutického. Přinášelo mu to úlevu od vyčerpávající přesnosti vlastní práce. Macandrew byl neurochirurg a jeho práce byla opravdu náročná, většinou se při ní pohyboval na pouhý milimetr od katastrofy. Omyly nebyly v jeho profesi povoleny. Společnost ochotně přijímá zásadu, že každý má nárok na den odpočinku, s výjimkou chirurgů a snad ještě dopravních pilotů. Ano, pilotů také.

Právě když si naléval kávu, slyšel časové znamení, ohlašující čtvrt na osm; pohlédl na hodinky. Má spoustu času; operace byla stanovena na desátou a cesta do Lékařského centra mu nepotrvá déle než půl hodiny. Na rozdíl od ostatních zaměstnanců, kteří bydleli mimo centrum v příjemných ulicích předměstí, on se rozhodl pro bydlení uvnitř města. Tohle řešení nebylo sice v módě, ale jelikož byl svobodný, bez ženy a bez dětí, neměl potřebu žít podle měřítek amerického snu. Kromě toho předměstí nesnášel - připadala mu jako společenství udržované na kyslíkovém přístroji - stabilizované, ale téměř bez života. Radši si pronajal v Cherry horní patro domu postaveného ve starém koloniálním stylu. Byla to trochu zašlá sláva, dům se nacházel v raném stadiu ne právě vznešeného rozkladu, ale od Lékařského centra byl necelé dvě míle daleko a domácí Jackson a jeho paní mu příliš nevadili. Většinu času pobývali na návštěvách u svého širokého potomstva. Právě teď byli v Michiganu u nejmladší dcery a její rodiny a měli se vrátit příští úterý.

Macandrew otevřel aktovku a vyňal z ní plastovou složku s poznámkami o pacientce, kterou měl dopoledne operovat. Sedl si s nimi do křesla u okna, listoval v nich a popíjel při tom kávu. Jane Franciniové bylo třicet čtyři - byla o dva roky mladší než on. Trápily ji stále úpornější bolesti za očima. Její lékař ji pořadu týdnů léčil na migrénu a nakonec ji doporučil do Lékařského centra. Po řadě speciálních vyšetření se ukázalo, že má nádor epifýzy. A ten jí měl Macandrew dnes odstranit.

Z chirurgického hlediska nepředstavovala ta operace žádný mimořádný problém. Jane Franciniová se však před necelými třemi roky musela kvůli srdečním komplikacím podrobit zákroku na srdci. Byl tu tedy určitý otazník, co se týče její způsobilosti přestát vážnou operaci, ale vlastně jen akademický. Operace byla nezbytná. Nádor musel pryč.

Janin manžel, Tony Francini, úspěšný podnikatel, který prodával zemědělské stroje po celém Středozápadu, by ji byl nejraději nechal operovat na některé velké fakultní klinice na západním pobřeží. Ale Saul Klinsman, šéf neurochirurgie v Lékařském centru, ho přesvědčil, že si v Kansas City dovedou s takovou operací dobře poradit. Francini nakonec souhlasil, ale když se dověděl, že má operovat Macandrew, podrobil ho dosti nevybíravému přezkoumání.

Macandrewovy zkušenosti z Kolumbijské univerzity a další významné pozice v několika prestižních nemocnicích a klinikách na Východě Franciniho zřejmě uspokojily, ale jeho neomalenost nakonec vyvrcholila otázkou: „Tak co teda sakra pohledáváte tady?“

Macandrew sice netrpěl paranoiou jako někteří jeho starší kolegové, ale Franciniho postoj ho podráždil. Byl to přesně ten typ chlapa, který předpokládá, že finanční úspěch je dostatečnou omluvou pro naprostou nevychovanost a neomalenost. Macandrew si byl dobře vědom toho, že si člověk jeho národnosti amerického Středozápadu moc nepovažuje. Příslušníci jeho národa jsou známí tím, že se vytahují starověkou slávou a myslí si, že veškeré vědy a umění se musí poměřovat podle ní. Něco na tom sice bylo, ale Lékařské centrum v Kansas City bylo dobré podle jakýchkoliv měřítek.

Macandrew od začátku otevřeně přiznával, jak si svou kariéru představuje: tři roky bude pracovat na východním pobřeží a pak zamíří do Kalifornie za vysokými výdělky a sladkým životem. Když přišla nabídka z Kansas City a on se o ni začal ucházet, překvapil tím sám sebe. Dokonce přesvědčoval Kelly, svou tehdejší přítelkyni, že to může být neocenitelná zkušenost, pomocí níž získá přehled o americké medicíně.

Opravdové důvody však byly trochu jiné a měly co dělat s jeho rodinným pozadím. Když jeho pradědeček emigroval ze Skotska, usadil se na Středozápadě, v Missouri, v místě zvaném Weston. Z důvodů, které sám nedokázal pořádně vysvětlit, měl Macandrew pocit, že chce jít v jeho šlépějích a posílit svůj vztah k této části Států. Kelly mu dala jasně na srozuměnou, že Kansas není pro ni ani pro její kariéru v porodnictví zajímavý. Nějaký čas si ještě telefonovali a vyměňovali dopisy, ale i to nakonec ustalo. Kelly se dostala do newyorské nemocnice Johna Hopkinse a do úplně jiného světa.

Z rozpisu služeb Macandrew zjistil, že anesteziologem při dnešní operaci bude Mike Kellerman. Přesto, že Mike měl trochu svérázné vystupování, věděl o něm, že je dobrý. Pracoval s ním už mnohokrát a nikdy si ani v nejmenším nemusel dělat starosti o pacientovu stabilitu. Nic víc si nemohl přát. Prošel poznámky o Jane Franciniové a nedověděl se nic nového. Ostatně to ani nečekal. Chtěl se jen ujistit, že nic nepřehlédl.

Když složku odložil, začal zase vnímat rádio. Teď tam dva komentátoři, pracující v tandemu, probírali lokální zpravodajství. Způsob, jak si navzájem přihrávali zprávy a jak se smáli svým vlastním vtípkům, ho znechutil - jasné znamení, že začíná být podrážděný, což bylo u něj ostatně těsně před operací normální.

Cestou do Lékařského centra procházel ulicí souběžnou s Třicátou devátou ulicí. Nebyl tu téměř žádný dopravní provoz až do chvíle, kdy se mu už nemohl vyhnout. Chodníky byly ve špatném stavu, ale na to si už zvykl. V Kansas City pěšky nikdo nechodil, snad jen ti opravdu příliš chudí, a tak ty rozbité chodníky nehrály v souhrnu všech záležitosti žádnou roli. Ale tím, že tam nebyli lidé, byla cesta příjemnější, ačkoliv občas bylo třeba dát si pozor na ostrého hlídacího psa, který na něj, i když uvázaný, začal dorážet. Psi byli vycvičení tak, aby považovali každého chodce za podezřelého. Přešel 39. ulici u křižovatky s Duhovým bulvárem a širokými lítačkami vešel do Centra. Ještě předtím si však svlékl kabát, protože věděl, že uvnitř ho zasáhne vlna vedra.

„Dobré jitro, doktore Macandrewe,“ usmála se na něj sestřička u vchodu. „Sháněla se po vás slečna Givensová.“

„Díky,“ odpověděl mechanicky Macandrew a podíval se na nástěnné hodiny. Bylo několik minut po deváté. Přistoupil k recepci. Tam se na něj usmála dáma, které bylo dost přes čtyřicet. Na konci nosu jí trůnily ozdobné brýle. Podala mu list, který vytrhla z bloku před sebou. „Pan Francini by si s vámi rád pohovořil, doktore,“ pravila tónem, který padesátnice s ozdobnými brýlemi pokládají za „milostivý“.

Macandrew se podíval na lístek a zjistil, že Franciniho uvedli do G4, což byla místnost v přízemí, kde se podávaly zprávy příbuzným nebo přátelům pacientů, kteří byli přivezeni na pohotovost. Když míjel G3, nahlédl okénkem ve dveřích dovnitř. Žena hispánského typu si tam tiskla na obličej bílý kapesník a vzlykala. Doufal, že Francini snad vzlykat nebude.

„Dobré ráno, pane Francini. Co pro vás mohu udělat?“

Francini si oběma rukama uhladil dozadu lesklé černé vlasy. Oblek, hedvábná vázanka a boty od Gucciho svědčily o penězích, ale hrubé rysy prozrazovaly původ italského venkovana.

„Já vím, doktore, že Janey na tu operaci musí, ale jen jsem vám chtěl připomenout, abyste s ní zacházel opatrně. Je to jediná žena, kterou mám.“ Francini se zasmál vlastnímu vtipu, ale v očích mu zůstával tvrdý výraz.

„To je samozřejmé, pane Francini.“

„Do prdele, nevím, jak to vy chlapi dokážete,“ řekl Francini se širokým úsměvem, při němž předvedl nákladné dílo zubaře. „Chystáte se popadnout do rukou něčí život a přitom jste pořád pan studenej čumák. To se vám musí přiznat. Vy doktoři jste prostě něco extra.“

„Děláme svou práci,“ odpověděl Macandrew. „Máme na to diplom z medicíny. Já bych asi dost špatně prodával kombajny.“

Francini frknul a rozchechtal se. „Ále houby, kombajny dokáže v Kansasu prodávat kdekdo. Ale prodávat je v Bostonu? To už by bylo jiný kafe…“ Zase se rozesmál.

Macandrew se usmál a podíval se na hodinky. To vyvolalo příslušný účinek. Francini řekl: „Už vás nebudu zdržovat. Jen abyste myslel na to, co jsem vám řekl, jo?“

„Jistě. Slibuju.“

Macandrew vyprovodil Franciniho ke vchodu a pak se vydal nahoru do své pracovny. Zavolal vrchní sestře a zjistil, že Jane Franciniová dostala včas svou premedikaci a že je všechno v pořádku.

„Budete ji mít připravenou, doktore,“ řekla mu sestra.

V devět třicet dopil Macandrew z papírového kelímku svou poslední kávu a šel se na chirurgii mýt. Mike Kellerman už tam byl.

„Jakpak se má dneska náš Jack Rozparovač, když je tak krásný den?“ pozdravil ho s úsměvem.

„Prima, Miku. A ty?“

„Já jsem chodící mrtvola,“ odpověděl Kellerman tragicky. „Co si ta ženská na mě v noci navymýšlela, to by se mělo zakázat. A to se jim říká něžné pohlaví!“

Macandrew si se smíchem mydlil předloktí. „A jestlipak sis zapamatoval aspoň něco o pacientce?“

„Třicet čtyři, pohlaví ženské, neohraničený pineální tumor, v anamnéze srdeční potíže, váha šedesát devět kilo, žádná zjištěná alergie, včera odpoledne jsem se na ni byl podívat.“

„Co si o ní myslíš?“

„Zdála se mi dostatečně silná,“ odpověděl Kellerman. „Z mého hlediska není důvod k obavám.“

„Dobrá.“

„Zmínila se, že její manžel je majitel Franciniho zemědělských strojů. Tak jsem si říkal, že když to dobře odvedeme, mohl by z toho koukat nějaký bonus.“

„A když ne, mohla by z toho koukat vraždička,“ opáčil Macandrew.

„On je ten Francini Talián? No ovšem. Tak si myslím, že budeš mít velmi pozorného kolegu.“

„To je dobře,“ odpověděl Macandrew, zavřel loktem kohoutky a vzal si od pomocné sestřičky sterilní ručník. „Rád bych s tím byl hotový co nejrychleji.“

Když Kellerman provedl totéž, zeptal se: „Ale nemyslíš snad vážně, že by ten manžel byl… ‚Rodina‘ - víš, co myslím?“

„Pan Francini prodává traktory,“ usmál se Macandrew. „Na druhou stranu nemyslím, že by ve volných chvílích psal básničky a chodil do baletu.“

„Kus chlapa, co?“ pravil Kellerman a nasadil hluboký mužný hlas. „Chlapče, koukej se postavit pěkně do latě!“ Kellerman byl Kaliforňan.

„No, chlapec dělá trochu ramena, ale asi se o svou ženu opravdu bojí,“ poznamenal Macandrew.

„Která sálová sestra má službu?“ zeptal se Kellerman.

„Lucy Longová,“ odpověděl Macandrew.

„Tak to je dobré, já se bál, aby to nebyla moje ‚kamarádka‘.“ Macandrew se usmál. Kellermanova „kamarádka“ byla Sylvia Dormanová, druhá ze sálových sester neurochirurgie. S Kellermanem moc nevycházeli. Dormanová byla velice vážná ošetřovatelka s komplexem Florence Nightinghalové. Viděla ve své práci křesťanské poslání. Kellermanův černý humor ji urážel, a on to věděl. Provokovalo ho to k tomu, že to někdy přehnal hodně vysoko nebo hluboko, podle toho, jak to kdo viděl. Macandrew nerad pracoval s touhle dvojicí pohromadě. Operační sál není vhodné místo pro osobní konflikty. Oba se s Kellermanem oblékli, masky si nechali viset na krku a vešli do operačního sálu.

„Jak to jde?“ zeptal se Macandrew Lucy Longové.

„Všechno je připraveno.“

Macandrew přejel pohledem po tácech s instrumenty, zatímco Kellerman šel zapojit Jane Franciniovou na přístroje, které budou monitorovat její funkce během operace. Po obrazovce osciloskopu se začaly honit zelené výboje a pravidelné pípání ohlašovalo tep pacientčina srdce. Macandrew se cítil výborně. Tohle byl jeho svět: všechno, co kolem sebe viděl a slyšel, ho uklidňovalo. Předpokládal, že stejný pocit musí mít řidič kamionu, když usedne za svůj volant, nebo i úřednice, která vklouzne za svůj pracovní stůl a zahájí svou každodenní práci. To, co člověk důvěrně zná, v něm vyvolává pocit bezpečí.

Zvláštní pozornost věnoval osvětlení. Normální stropní bezstínová lampa by nepostačila; bude pracovat těsně u pacientčina obličeje, takže bude potřebovat šikmé osvětlení. To mu zajistí dvě malá bodová světla, přimontovaná na hlavní sloup osvětlení, který ještě posunul do správné pozice. Standardní chirurgický vstup při operaci hypofýzy a epifýzy byl přes kost mezi kořenem nosu a koutkem oka. Proto se pacientce nemusí ani oholit vlasy a jizvy budou sotva patrné.

„Jak se jí daří?“ zeptal se Macandrew Kellermana.

‚Je stabilnější než já,“ zněla odpověď.

„Tak to je fajn… Je dostatečně hluboko?“

„Naprosto přesně.“

Macandrew si ještě naposledy upravil masku a provedl vizuální inspekci hrotu vrtačky, kterou se chystal použít, a pak vyzkoušel motor. Zvuk, který se rozezněl místností, připomínal útok rozzuřených vos. Zastavil ji a vrátil na podstavec. Pak požádal o skalpel a dostal jej přesně do dlaně. Rozhlédl se po přítomných a kývl hlavou. „Jedeme.“

O šedesát minut později ležela už epifýza Jane Franciniové na skleněné misce vedle jejího spícího těla. Normální tvar žlázy, charakteristicky připomínající borovou šištičku, byl narušen nádorem, který téměř zdvojnásobil její objem.

„Ošklivé,“ podotkl Kellerman. „Ale vypadá to, že jsi to vyndal všechno.“

„Myslím, že ano,“ přisvědčil Macandrew. „Pěkně vcelku, povrch není nikde porušený.“ Obrátil se na jednu z ošetřovatelek. „Buďte tak hodná a odneste to na patologii.“

Ruce v rukavicích opatrně odebraly misku a Macandrew se chystal dokončit operaci. „Je stále v pořádku?“ zeptal se Kellermana.

„Naprosto.“

„Tak jsem si to představoval,“ prohlásil Macandrew. „Hladká, čistá a rychlá práce bez komplikací. Dovnitř, ven, žádné okolky.“

Zrovna se vrátil z operačního komplexu, když ho volal pager. Zavolal na sál a řekli mu, že pan Francini nedá personálu ani chvilku pokoj, neustále si žádá nové a další zprávy o stavu své manželky. Trval na tom, že musí mluvit s Macandrewem v okamžiku, kdy operace skončí.

„Zajdu dolů.“

Jakmile Francini zpozoroval, že se Macandrew blíží chodbou, okamžitě vyskočil a běžel mu naproti. „Jak je jí, doktore?“ naléhal. „Je v pořádku, že jo?“

Macandrew musel zvednout ruce, aby se Franciniho zbavil. „Operace proběhla dobře, pane Francini. Nádor jsem odstranil a poslal jsem jej na histologii na laboratorní analýzu. Výsledky budeme vědět za několik hodin. Vaše žena se teď zotavuje. Jakmile se probudí z narkózy, budete ji moct navštívit.“

„Chválabohu,“ zvolal Francini. „Říkám vám, doktore, že Janey je pro mne vším.“

„Tušil jsem to,“ pravil Macandrew.

„Zůstanete u ní?“ ptal se Francini.

„To nebude nutné, pane Francini. Je v dobrých rukou. Sestřičky se o ni výborně postarají. A teď mě prosím omluvte. Musím se vysvléct z tohohle mundůru.“

„Jistěže, jistěže,“ přisvědčil Francini a trochu ucouvl. „Nemůžu ani vypovědět, jak jsem vám vděčný, doktore.“

Macandrew upadl do rozpaků. „Pane Francini,“ začal opatrně. „Ten nádor jsme Jane odstranili, ale ještě o něm nemáme laboratorní zprávu. Na ní hodně záleží… Pořád ještě nemáme vyhráno.“

„No jo, ale toho svinstva jste ji zbavili, ne? Vyndali jste to všechno?“

„Doufám, že ano, ale…“

„Ale to víte, žejo. Já to cítím. Janey bude zase v pořádku.“

Skutečnost, že operace Jane Franciniové proběhla tak dobře a že slunce ještě pořád krásně svítí, způsobila, že když Macandrew vycházel ze dveří nemocnice, měl výbornou náladu.

Cestou ke křižovatce Třicáté deváté a Duhové si tiše pískal a uvažoval, kam by se šel nejraději najíst.

Stravování v Lékařském centru už dávno vzdal. Tomu, co tyhle velké instituce dělají s potravou, už neměl chuť se podrobovat. Nakonec se rozhodl, že se staví jen na malý sendvič u Wendyho; aspoň bude mít potom ještě dost času, aby se prošel na sluníčku.

Když čekal ve frontě na sendvič, koutkem oka zahlédl, že ho někdo s úsměvem pozoruje. Byla to Lucy Longová, sálová sestra. Usmál se také, a když viděl, že je tam sama, přenesl si svůj tác k ní.

„To jsem nevěděla, že i neurochirurgové se stravují v automatech,“ poznamenala Lucy.

„A kde jste myslela, že se stravujeme?“ zeptal se Macandrew.

„Třeba v Ambrosii,“ odpověděla promptně Lucy.

„Co jsem vám udělal, Lucy?“ Macandrew se cítil uražený.

„Vy ne, Macu,“ odpověděla Lucy zamyšleně. „Ale někteří z vašich kolegů mají jiný názor.“

„Když odvádějí dobrou práci,“ pokrčil Macandrew rameny, aby naznačil, že do takové konverzace se nechce pouštět.

„Aha,“ řekla Lucy. „Zdá se, že když chirurg odvádí dobrou práci, je mu všechno odpuštěno. Já jen, že někdy jdou tihle pánové člověku dost na nervy.“

Macandrew se usmál a přikývl. Věděl, že s chirurgy je někdy těžké vyjít. Často v tom byl konflikt zájmů mezi tím, co je profesionálně nutné, a tím, co je společensky žádoucí. Chirurgové musí být naprosto sebejistí co do svých schopností, ale někdy jsou až nafoukaní a sobečtí - anebo, jak by to řekla Lucy - nesnesitelní jako tříska v zadku.

Slušňáci byli v téhle profesi výjimkou, protože slušnost někdy hraničila s přehnanou sebekritičností a pochopením pro protichůdná hlediska. Chirurg musí dělat okamžitá rozhodnutí, věřit tomu, že jsou správná, a nebát se námitek - což je ohromné na operačním sále, ale při večeři ve společnosti se to už tak moc nehodí. Právě fakt, že Macandrew dokázal tento problém chápat, z něj dělal výjimku. Na operačním sále si věřil jako každý jiný, ale mimo něj věděl, kdy je třeba se krotit. A proto byl v Lékařském centru všeobecně oblíbený.

„Vy jste například dnes odvedl bezvadnou práci,“ podotkla Lucy. „Udělal jste na všechny dojem.“

„Díky, ale byl to zákrok jako z učebnice.“

„Co vás vlastně přivedlo do Kansas City, Macu?“

„Tak vy už také? Je to přece výborné lékařské centrum!“

Lucy pokrčila rameny. „No ano, já vím, ale vy jste předtím dělal v Bostonu. A zdejší centrum není zrovna proslulé tím, že by se tu získávala vysoká ocenění.“

Macandrew se usmál. „Boston už ve mně začal vyvolávat klaustrofobii. V Bostonu jsem chodil do školy, v Bostonu jsem studoval na vysoké, v Bostonu jsem vystudoval medicínu. Mohl jsem žít a umřít v Bostonu, ale nechtělo se mi.“

„Obul jste si toulavé boty?“ zeptala se Lucy.

Macandrew se usmál.

„Chcete se za čas zase pohnout někam dál?“

Macandrew přikývl: „Jistě, až přijde čas, chtěl bych se vydat na Západ.“

„Vy jste úplný pionýr!“

Macandrew přikývl a dodal: „Mám v sobě takové geny. Můj pradědeček přišel do USA ze Skotska a vyrazil na Západ. Usadil se v Missouri, v místě zvaném Weston.“

„Předpokládám, že už jste se tam byl podívat?“ ptala se Lucy.

„Dokonce jsem našel jeho náhrobek.“

„To musí být zvláštní pocit.“

„Trochu jako epizoda ze Star Trek.“

Lucy se zasmála a podívala se na hodinky. „Budu se muset vrátit.“ Otřela si rty papírovým ubrouskem. „A vy?“

Macandrew zakroutil hlavou. „Já se ještě trochu projdu,“ řekl. „Až do čtyř nic nemám.“

Když se Macandrew v půl čtvrté vrátil do Lékařského centra, měl pocit osvěžení. Pěkně se prošel a teď se chystal ve čtyři na schůzi, svolanou Saulem Klinsmanem. Budou se tam projednávat kasuistiky pacientů. Měl tak právě čas dát si sprchu a upravit se. Když vstupoval do výtahu, aby vyjel do své pracovny, zahlédl sestru z recepce, která ho také spatřila. Zvedla ruku, jako by ho chtěla přivolat, ale dveře se už zavřely. Když pak ve druhém patře vystoupil, ozval se z místního rozhlasu ženský hlas, že se má dr. John Macandrew okamžitě spojit s dr. Saulem Klinsmanem.

Macandrew zvedl telefon na svém stole a zavolal Klinsmanovu linku. „Co se děje?“

„Macu, prosím tě, přijď okamžitě do mé kanceláře.“

„Stalo se něco?“

Telefon se odmlčel.

Macandrew se pokoušel uhodnout, proč Klinsman mluvil tak úsečně, ale nemohl na nic přijít. Šel k výtahu a vyjel až do posledního poschodí, kde měli své byty a kanceláře šéfové oddělení a administrativy. Koberec na chodbě tlumil kroky a celé prostředí bylo ve srovnání s ruchem ostatních pater nemocnice až nepřirozeně tiché.

Bylo to také jediné místo z celého Lékařského centra, které nebylo načichlé anestetiky a antiseptiky, protože mělo svou vlastní klimatizaci. Vešel do Klinsmanova předpokoje a pozdravil jeho sekretářku Dianu Frenchovou. „Ahoj. Jsem zde, jako vždy ohromen vaší krásou.“

Diana mu lehkým zavrtěním hlavy dala najevo, že na laškování není vhodný čas. „Jděte rovnou dovnitř, Macu. Už na vás čeká.“

Macandrew doufal, že z Diany dostane nějaké vysvětlení, co se děje, ale ona odvrátila oči a zase se věnovala psaní na stroji. Zlehka zaklepal na naleštěné mahagonové dveře s mosaznou jmenovkou a vešel dovnitř.

„Jak probíhala ta dnešní operace Jane Franciniové?“ uhodil na něj rovnou Klinsman.

„Jako hodinky. Proč?“

„Něco není v pořádku, Macu. Nezotavuje se dobře.“

„V jakém směru?“

„Sestry říkají, že je zmatená a chová se podivně. Podařilo se jim přesvědčit manžela, že se to někdy stává, když se pacient probouzí z hluboké narkózy, a poradily mu, aby přišel až za pár hodin, ale ve skutečnosti se to ani trochu nezlepšilo. Jsi naprosto přesvědčený, že na operačním sále nenastal žádný problém?“

„Samozřejmě že jsem!“

„No dobrá, dobrá, tak hned nevyskakuj,“ zvedl Klinsman ruce. „Ale nemusím ti snad říkat, jak by pan Francini vyváděl kdyby se dověděl, že se s jeho ženou stalo něco nepředvídaného.“

„Radši se tam zadu podívat,“ řekl Macandrew a vstal. Klinsman chtěl ještě něco říct, ale vtom ho přerušily zvýšené hlasy v přední místnosti. Dveře se rozlétly a dovnitř vnikla Diana Frenchová, celá rudá a rozčílená. „Omlouvám se, páni doktoři.“

Za ní vrazil do pokoje Tony Francini. Se zaťatou pěstí přistoupil k Macandrevovi. „Tak ono šlo všechno hladce, jo? Rutinní postup, jo? Co jsi to za vola? Co jsi to do prdele proved s mojí ženou?“

„Pane Francini, já jsem se právě teď vrátil do nemocnice. Ještě jsem nestačil dojít dolů podívat se na vaši ženu, ale rád bych vás ujistil, že operace dnes ráno proběhla velice dobře. Ať vás polekalo cokoliv, určitě to bude pouze dočasná reakce na anestetika.“

Francini se k němu přiblížil ještě těsněji a zabodl mu ukazovák do prsou. Pak řekl výhrůžným hlasem: „Teď vám povím zase něco já, doktore. Modlete se, ať máte sakra pravdu, protože já jsem tam dole právě byl a ta žena, co tam leží na posteli… to prostě není moje žena.“

KAPITOLA DRUHÁ

Tel Aviv, Izrael

Říjen 2000

Benny Zur si nacpal do úst poslední zbytek hamburgeru a otřel si ruce o džíny. Tmavé skvrny na látce vypovídaly o tom, že to nedělá poprvé. Neklidně se kolem sebe rozhlížel a netrpělivě podupával nohama. Poslední autobus do Jeruzaléma už byl připraven k odjezdu a Eli Aswar pořád nikde. Jestli to celé byl jenom blbý vtip, tak se opravdu namíchne; ale přece by mu Eli něco takového neudělal, vždyť jsou kamarádi už odmalička.

I kdyby se Eli z nějakého důvodu neobjevil, on bude muset zůstat venku celou noc. Musel Shule zalhat, že má ve fabrice mimořádnou noční směnu, takže teďnemůže změnit program a jít domů, aniž by si našel nějaký pádný důvod. Vybil si zlost kopnutím do hromady starých krabic, naskládaných u zdi za autobusem. Vylítla odtamtud krysa a pospíchala se někam ukrýt. Krysy autobusové nádraží milovaly; byly pěkně vykrmené. Vždycky tam bylo dostatek falafelů. A když padla noc a přestaly jezdit autobusy, ovládly krysy pole úplně.

Řidič, který si dosud povídal se dvěma dalšími kolegy u vedlejšího nástupiště, se obrátil a vydal se ke svému autobusu. Zastavil se, aby zašlápl špačka cigarety, povytáhl si kalhoty na tučném břichu a oběma rukama nacpal dovnitř vylézající košili. Pak se podíval na Bennyho a tázavě kývl hlavou směrem k autobusu, jestli Benny pojede, nebo ne. Benny se nervózně poškrábal po strništi na bradě, zatvářil se neurčitě a zase se zadíval ke vchodu do stanice.

Vtom se zpoza rohu vyřítil Eli, v jedné ruce pruhovanou plátěnou tašku a druhou si přidržoval na hlavě baseballovou čepici.

„Kde jsi k sakru byl, člověče?“ ptal se Benny.

„Kepes mi nedovolil nechat nádobí na ráno a byla tam děsná spousta turistů,“ vysvětloval mu udýchaně Eli.

„Turisti,“ utrousil Benny s výrazem, který nepotřeboval žádný komentář.

Řidič nastartoval motor a zezadu se vznesl mrak modrého kouře. Celý autobus se otřásal a vibroval v souladu s motorem, jehož písty jako by se spíš hádaly, než shodovaly. Řidič se otočil dozadu, spočítal cestující a číslo si napsal na záznamník, který pak zastrčil do kapsy vzadu na hnědém plastovém sedadle. Pořádně se napil vody z láhve, kterou měl postavenou u nohy, otřel si ústa hřbetem ruky a povolil ruční brzdu.

Autobus vyjel ze stanice pomalu a s námahou začal zdolávat silnici do Jeruzaléma. Vydával tak příšerný zvuk, že oba muži začali pochybovat, jestli prudké stoupání vůbec zvládne. Benny něco v tom smyslu křikl směrem k řidiči, ale ten to odbyl mávnutím ruky.

Teď, když se uklidnil a všechno šlo podle plánu, měl Benny čas rozhlédnout se po ostatních cestujících. Byly to hlavně zahalené arabské ženy, každá s přikrytým košíkem, ale seděli tam také dva mladí evropští turisté, ramenatý mladík a světlovlasá dívka v šortkách. U nohou měli batohy. Když se na ně Benny zadíval, odvrátili oči. Benny si škodolibě pomyslel, že dívku čeká nemilé překvapení, až dojedou do Jeruzaléma. Dole v Tel Avivu bylo nějakých třicet stupňů, ale nahoře v kopcích bude mnohem chladněji. Obléknout si na to šortky nebylo moc chytré.

Benny se obrátil na Eliho: „Pověz mi ještě jednou, co ti ten člověk řekl.“

„Tři sta šekelů, to mi řekl,“ pravil Eli samolibě.

„Každý?“

„Jo, každý. Už jsem ti to vykládal aspoň stokrát, člověče.“

„Když ono se to tak hezky poslouchá,“ usmál se Benny, až se mu zablýskly zuby. „Ale proč zrovna my?“

„Poněvadž jsme Izraelci. Rození Izraelci, žádný ruský nebo německý nebo americký Židi, co se sem nastěhovali, ale praví Izraelci, co se tady narodili a narodili se tu i jejich pradědové.“

„Já tomu pořád nerozumím.“

„Koukej, on se nás chce vyptat na věci z naší minulosti, co jsme dělali, kde jsme žili, a tak.“

„A říkáš, že ten chlap je kněz? Jakej kněz?“

„Mně všichni připadají stejní. Prostě křesťan, v černým ohozu a s křížem na krku.“

„Jak ses s ním vlastně seznámil?“

„Minulý týden přišel jednou večer do restaurace. Vysypával jsem odpadky a on za mnou vyšel ven a dal se se mnou do řeči. Měl fůru otázek, jako kde jsem se narodil, odkud jsou naši, jestli jsem pořád bydlel v Izraeli. Já mu povídal, že tu žijeme, já i rodiče, odjakživa. Vypadalo to, že se mu to zamlouvá, a povídal, že jsem zrovna ten typ člověka, jakého hledá. A že kdybych měl zájem vydělat si slušné peníze, tak že se můžeme, až skončím, sejít a že mi o tom řekne víc.“

„Tak jste se sešli?“

„Šel jsem s ním do kavárny na Atarinském náměstí. Zaplatil mi pár piv a vysvětlil mi, jak bych mu mohl pomoct s jeho výzkumem.“

„S výzkumem?“

„Povídal, že jde zkrátka o to, odpovídat na určité otázky za ‚kontrolovaných podmínek‘ - jo, tak tomu říkal. Že prej se nemusím ničeho obávat, ale že by to znamenalo přijet do Jeruzaléma a zůstat tam přes noc. A pak mi řekl, kolik. Tři sta šekelů! Jen za to, že mu odpovím na pár otázek a strávím tam noc na jeho útraty!“

„Já myslel, že tihle chlapi mají být chudí.“

„To oni se jen tak tváří,“ odpověděl Eli. „Je to švindl. Miriam Cohenová říká, že je to ta nejbohatší organizace na světě. No, a tak jsem se ho zeptal, jestli bych s sebou nemohl vzít kamaráda. Ze začátku se mu to moc nezdálo, ale nakonec řekl, že teda jo, ovšem jen v tom případě, že kamarád a jeho rodina taky žili odjakživa v Izraeli. Povídám, že takových lidí znám plno, ale on nato, že jen jednoho, no tak jsem řekl tobě, protože jsi můj kámoš.“

Benny se spokojeně usmál. „Tři sta šekelů,“ povzdechl znova.

„Za jednu noc.“

Po chvíli Bennyho úsměv pohasl a přepadly ho zase obavy. Obrátil se na Eliho. „Sakra, mně tohle neleze do hlavy. Ten chlap chce informace od nás - od uklízeče a myče nádobí! A za to nám chce každýmu dát tři sta šekelů, jo? Až na to, že se asi zapomněl zmínit, že chce taky naše ledviny.“

„Uklidni se,“ řekl Eli. „Radši uvažuj o tom, co s těma prachama podnikneš.“

„Musí v tom být ještě něco jinýho,“ mumlal Benny.

Eli se zašklebil. „Jdi do háje. I v tom našem životě si zasloužíme trochu štěstí, ne? A mysli na to, co řekne Shula, až jí předáš ty tři stovky.“

Benny zmlkl a Eli zvedl obočí. „Že tys jí nic neřekl, viď?“

„Řekl jsem jí, že máme ve fabrice mimořádnou směnu,“ přiznal se Benny a rozpačitě se zavrtěl na sedadle.

„Ty mazanej prevíte! Chceš si ty prachy nechat pro sebe, co?“ zachechtal se Eli.

„Copak ty ne?“

Oba muži se odmlčeli. Autobus se pomalu prokousával Judejskými vršky a tmou. Arabské ženy zíraly před sebe tupě jako v transu. Evropan si nasadil sluchátka a blondýnka mu položila hlavu na rameno. Občas, když řidič dlouho čekal, než přehodil rychlost, a otáčky motoru se zastavily, ozvaly se ze sluchátek tiché tóny hudby, jen jako tichoučké cvrlikání.

Bylo půl dvanácté a měsíc stál vysoko nad Olivetskou horou, když autobus dohrkal do konečné stanice a vyvrhl své pasažéry ven. Benny se ušklíbl, když viděl, jak blondýnka zareagovala na chlad. Celá schoulená si stěžovala kamarádovi. Ale to už se Benny s Elim vydali ke zdem starého města.

„Říkal, že máme projít Jaffskou bránou,“ pravil Eli, když se před ním objevila celá šířka zdí starého města. „A pak že máme jít…“ vylovil z kapsy kožené bundy kus obyčejného papíru, ,,… ke klášteru Spasitele.“

„Praví Izraelci, co?“ zafuněl Benny. Uvažoval o tom, co mu předtím řekl Eli. „Má pravdu. Patříme sem. Tohle je naše země a křesťani to vědí.“ Rozjařeně se na Eliho podíval a tomu přišlo k smíchu, jak kamarád pořád mění náladu.

„Stát!“ vyštěkl odněkud rozkaz a zároveň cvakla pojistka automatické zbraně.

Oba muži zůstali nehnutě stát na prahu Jaffské brány. Ze tmy vystoupil izraelský voják s pravou rukou na spoušti. Levou rukou kývl na oba muže, aby šli blíž. Poslechli. Nijak je to neznervóznilo, byl to celkem běžný postup.

„Kam jdete?“ zeptal se voják.

Benny odpověděl plynnou hebrejštinou, a když ho voják uslyšel, uklidnil se. Ukázal mávnutím zbraně, že mohou pokračovat.

„Shalom,“ řekl Benny.

„Shalom,“ odpověděl voják a zalezl zpátky do temnoty.

Klášter Spasitele stál v malé dlážděné uličce, odbočující z Via Dolorosa. Jediným vnějším znakem byla dřevěná deska na zdi. Nápis na ní se dal v chabém světle lampy, vzdálené asi dvacet metrů, jen s námahou vyluštit. Pod deskou bylo železné držadlo zvonku. Eli za ně zatáhl a odněkud zevnitř se ozval tlumený zvuk. Za chvilku se pootevřely dveře a objevil se čtverec žlutého světla. „Ano?“ zeptal se ženský hlas.

„Kněz nám řekl, že máme přijít,“ pravil Eli.

Západka se zavřela a Benny s Ehm znovu osaměli na chodníku. Trvalo déle než minutu, než opět uslyšeli rachocení zástrčky a dveře se před nimi pomalu otevřely.

„Pojďte,“ vyzvala je jeptiška. Měla na sobě bílý háv a roušku. Benny nedokázal odhadnout, jak je asi stará. Tvář měla scvrklou, růžově bílou, zbarvení, ve kterém se nevyznal; vlasy měla schované pod čelenkou, která jí držela roušku. Všiml si, že má šněrovací boty, které jsou jí zřejmě příliš velké. Když šla, klouzaly jí z nohou a šoupaly se po podlaze. Šla před nimi úzkou, nerovnou dlážděnou chodbou a nakonec je zavedla do malé kaple, kde je ponechala samotné v tísnivém tichu.

„Tohle se mi nelíbí,“ zašeptal Benny, schoulil ramena a opatrně se rozhlížel kolem sebe.

„Takhle vypadají všechny tyhle křesťanský místa,“ odpověděl Eli. „Oni si potrpí na šero.“

Benny si zamračeně prohlížel obraz muže, který na sobě neměl nic než bederní roušku, do boku měl zapíchnutý šíp a z rány mu prýštila krev. Nad ním se vznášeli dva andělé a foukali do trumpet. Eli lehce přejel dlaní po látce na oltáři a začal urovnávat zlatý kříž, který stál uprostřed.

„Toho se nedotýkej,“ ozval se za ním strohý hlas. Nezněl rozzlobeně, spíš autoritativně.

Eli se prudce otočil a spatřil ve dveřích před sebou vysokou postavu muže v kněžském rouchu.

„Tak jsme tady, jak jsem slíbil,“ Eli vycenil zuby v úsměvu jako šimpanz. „A tohle je ten můj přítel, Benny Zur.“

Kněz se na něj podíval a Benny taky nasadil úsměv. „Já jsem Dom Ignatius. Ty ses tady také narodil?“

„Hebron,“ odpověděl Benny.

„A tvoji rodiče?“

„Oba jsou z Jeruzaléma.“

„A co tvoji prarodiče?“

„Rodina mojí matky pochází z Jaffy. Děda měl rybářský člun. Bral mě na ryby, když jsem byl ještě…“

„A otcovi rodiče?“ přerušil ho kněz.

„To přesně nevím,“ odpověděl nervózně Benny, který se najednou začal bát o své tři stovky šekelů. „Nikdy jsem je nepoznal. Zemřeli, než jsem se narodil. Prý v nějaké vsi na severu.“

„Ale pořád ještě v Palestině?“

„V Izraeli,“ odpověděl Benny.

„Správně,“ řekl trochu pobaveně Ignatius. Pak se nadechl a řekl: „Dobrá, můj kolega doktor Stroud i já bychom vám byli povděční, kdybyste nám pomohli s naším výzkumem života tady ve Svaté zemi. Budeme vám muset položit řadu otázek o vašem rodinném prostředí, ale k tomu bude potřeba, abyste se řádně uvolnili.“

Benny měl dojem, že v tom výrazu „řádně uvolnit“ je něco znepokojivého. Totéž cítil, když se Eli předtím zmínil o „kontrolovaných podmínkách“. Podíval se nejdřív na Eliho a pak na kněze. „Řádně uvolnili?“ zeptal se.

„Nemusíte se ničeho obávat. Nic zlého se vám nestane. Ale než začneme s otázkami, rádi bychom vás nejdřív uspali. To vám usnadní vybavit si dobře vzpomínky.“

Benny vyvalil oči. „Chcete říct, že nás budete hypnotizovat?“ Ta představa ho viditelně poděsila.

„Něco na ten způsob,“ odpověděl kněz.

Benny zavrtěl hlavou. I Eli trochu znejistěl. Benny ho odtáhl stranou a naléhavě mu pošeptal: „Kdoví, co se nám může stát, když budeme v takovém stavu. Můžou nás i zavraždit.“

„Ale jsou to přece svatí lidé,“ namítl Eu. „Proč by to asi měli dělat? Nemají nám co ukrást! Nemají důvod nás zabíjet.“

„Taky nemají důvod platit nám tři sta šekelů,“ opáčil Benny a těkal očima mezi Elim a Ignatiem.

Kněz viděl, že z těch dvou má větší pochybnosti Benny. „Opravdu se nemáte čeho bát,“ domlouval mu tichým vyrovnaným hlasem. „Co kdybyste si o tom tady s přítelem popovídali a já zatím požádám sestru Benediktu, aby vám přinesla něco k jídlu a pití. A když i potom nebudete mít chuť pokračovat, nemusíme o tom dál mluvit. V tom případě bychom vám ovšem nemohli vyplatit ty peníze…“

Ignatius odešel z místnosti a Eli začal Bennyho zpracovávat. „Tuhle příležitost si nemůžeme nechat ujít,“ tvrdil. „Jak často se nám povede dostat se tak snadno k takovým prachům?“

„Když mně se to pořád nějak nelíbí. Rád bych věděl, o co vlastně jde. Když budem v limbu, můžou s námi provést cokoliv.“

„Jako co?“

„Ukrást nám ledviny. Slyšel jsem takové historky…“

Eli se zatvářil tak posměšně, že se Benny zarazil. „Přestaň už s těmi kravinami o ledvinách, jo?“

Benny pokrčil rameny a začal z jiného konce. „A co když se nás nejdřív vyptají na všechno, co budou chtít, a pak nás odrovnají, aby nám nemuseli platit?“

Eli zoufale zvedl ruce. „Ten chlap je kněz. Nejednáme přece s nějakými lupiči a zloději,“ řekl. „Ostatně, co si počnem, když na to nepřistoupíme? Na návrat do Tel Avivu je moc pozdě a na nocleh nemáme peníze.“

Vešla jeptiška a přinesla kovový tác se sendviči a džbánkem vína. Položila jej před ně a beze slova odešla. Eli nalil sklenici a podal ji Bennymu. „Tak se aspoň napij,“ pobídl ho. „Třeba se ti po tom trochu rozsvítí v hlavě.“

Benny nejdřív jen trochu upil a pak do sebe naráz obrátil celou sklenku.

„No vidíš, to už je lepší,“ řekl Eli. Ukousl si sendviče a pochvalně zamručel. „Tam venku jsi to řekl správně. Jsme důležitý lidi, praví Izraelci. Naše pomoc přece stojí každýmu za nějakých tři sta šekelů.“

Eli znovu nalil Bennymu plnou sklenici a pozoroval, že pod vlivem vína už trochu měkne. Viděl, že začíná celou záležitost posuzovat s větším nadhledem. Dokonce se usmál a řekl: „Možná máš o těch lidech pravdu. Snad nám opravdu nechtějí ublížit.“

„To je přece řeč,“ řekl Eli. „Spořádáme tu večeři a pak řekneme Ignatiovi, že jsme připravení mu pomoct.“

Bennymu najednou začala ta místnost připadat mnohem přívětivější - bylo tam teplo, útulno a bezpečně. Byl rád, že přišel.

Když se Ignatius vrátil, provázel ho další muž, ještě vyšší, ale ne tak úhledný. Ignatius byl štíhlý, ale tenhle člověk byl příšerně hubený, skoro vychrtlý; pravé rameno měl svěšené víc než levé a hlavu zase držel opačným směrem, jako by to chtěl vyrovnat. Měl na sobě lehký vlněný oblek, dosti pomačkaný, a límec košile jako kdyby patřil někomu mnohem silnějšímu.

„Tak, pánové, jak jste se rozhodli?“ zeptal se Ignatius, aniž by se obtěžoval s představováním druhého muže.

„Rádi vám pomůžeme, pane,“ prohlásil s přehnaným úsměvem Eli. „Máme dojem, že je to naše povinnost dobrých Izraelců.“

„Tak dobře,“ odpověděl kněz. „Tohle je doktor Stroud. Ten dohlédne na to, aby vám nic neublížilo. A teď prosím pojďte s námi.“

Fakt, že Stroud měl v ruce kožený kufřík, zapůsobil víc na Eliho než na Bennyho. Zdálo se, že zatímco Bennyho váhavost oslabilo víno, jeho pochybnosti začaly naopak narůstat. Minuli další malou kapli, kde právě zpívala skupina pěti nebo šesti jeptišek. Latinská slova mu nic neříkala, ale ten zvuk slýchal celý život.

Ignatius je vedl dolů po úzkých kamenných schodech v zadní části budovy. Eli měl pocit, jako by na něj padaly zdi. Došli až do přízemí, kde se všichni museli sklonit, aby nenarazili hlavou do kamenného stropu.

„Tudy,“ řekl Ignatius a uhnul, aby Benny a Eli mohli vejít do místnosti na konci chodby. Natáhl pravou ruku a rozsvítil světlo. Eli se nadechl a pohlédl na Bennyho. Tahle místnost vůbec nevypadala, že patří ke kostelu. Spíš se podobala lékařské ordinaci.

„Ničeho se nelekejte,“ prohlásil Ignatius, který vycítil rozpaky obou mužů. „Bude to tady mnohem pohodlnější a doktor se tu o vás bude moci lépe postarat.“

Eli se podíval na Strouda a vůbec si nebyl jist, jestli si přeje, aby se o něj právě tenhle doktor postaral. Spíš vypadal, že by se měl někdo postarat o něj. Stroud otevřel kufřík a vyndal řadu skleněných lahviček a krabici s plastovými injekčními stříkačkami, které vyložil na tác. Eli se snažil zachytit Bennyho pohled, ale ten byl zřejmě stále ještě v euforii po požití vína. Eli pozoroval, jak Stroud vytáhl z obalů dvě stříkačky a nasadil na ně jehly. Ignatius si všiml jeho pohledu a něco Stroudovi řekl. Ten pak svou činnost přerušil, otevřel malou skříňku a vyndal z ní skleničku s tabletkami. Podal ji Ignatiovi, který ji otevřel a dvě tabletky dal Elimu. „Tumáš, to ti pomůže uvolnit se.“

Pak Ignatius zavedl Eliho do vedlejší místnosti, zatímco Stroud přikázal Bennymu, aby se položil na kůží potažené lehátko.

Benny civěl na strop a uvažoval, jak to, že se houpá. Vždyť měl jenom dvě sklenice vína… Cítil, jak mu lékař obnažil paži a otřel kůži tamponem. Bylo to studené jako led. Mezitím se vrátil Ignatius a pohlédl na něj. „Jenom se uvolni,“ přikázal mu. „Uvolni se a poslouchej, co ti budu říkat.“

Něco krátce, ale ostře píchlo Bennyho do paže. Pocit lehkosti v hlavě ještě zesílil. Jako kdyby se mu mozek náhle vznesl z těla, které bylo vlastně vězením jeho vlastní podstaty.

„Jak se jmenuješ?“

„Benny Zur,“ odpověděl pomalu. Slova jako by mu ztěžkla na jazyku, nemohl je dostat ven.

„Kde bydlíš?“

„Jak jsem říkal, v Tel Avivu.“

„Kolik je ti let?“

„Třicet pě…“

„Uvolni se…“ uklidňoval ho hlas přicházející z dálky za hranicí světla. „Jen se uvolni.“

Vycházelo slunce… ne, byla noc. Byl v poušti… Nedokázal si poradit se záplavou obrazů, které se hrnuly do jeho vědomí a všechny se dožadovaly jeho pozornosti. Prudce se mu zrychlil tep. Byl zmatený. Přicházely stále nové obrazy a on si je nemohl v klidu prohlédnout, protože každý z nich si vyžadoval jeho pozornost. Každý vyvolal jinou emocionální reakci, která se dala těžko snést. Potřeboval čerstvý vzduch. Cítil, jak mu nohy zachvátila bolestivá křeč, a pokoušel se posadit. Ale nešlo to, byl teď uvězněn v těle, které bylo příliš těžké. Vyrazil na něm pot; cítil, jak mu stéká po obličeji, ale nemohl jej setřít. Zachvátila ho předtucha něčeho strašného. Něco hrozného se stane, něco hrozného… už se stalo.

„Jak se jmenuješ?“ otázal se hlas.

„Izmael Hamadi.“

„Kde žiješ, Izmaeli?“

„Beer Sheva.“

„Vypravuj mi o sobě. Co děláš? Máš rodinu?“

„Jsem velbloudář. Žiju se svou ženou Ruth. Máme dva syny, Saula a Eliho. Bydlí s námi taky matka mé ženy - ona je slepá. Dřív s námi bydlel i její otec, ale ten před dvěma měsíci umřel. Bylo mu osmdesát let.“

„Ti velbloudi ti patří, Izmaeli?“

„Ne, patří Zachariášovi. Má jich přes stovku, ale já mám na starosti tři další velbloudáře. Zachariáš mi důvěřuje.“

„Slyšel jsi někdy o někom, komu říkají Nazaretský?“

„To je ten, co za ním jdou křesťani?“

„Ano.“

„Ten ale už dávno umřel!“

Ignatius pokynul Stroudovi a ten přidal další injekci.

Vypadalo to, že Bennyho postihly nějaké křeče. Vzpřímil se do sedu, tvář mu zachvátil strach a vykřikl úzkostí. Ale ten okamžik přešel a on zase klesl zpátky na postel. S troud pokynul Ignatiovi, že může pokračovat.

„Jak se jmenuješ?“

„Ibrahim Dwek.“

Zatímco Izmael mluvil hrubým hlasem, Dwek hovořil kultivovaně o tom, že je knihovníkem chrámu v Jeruzalémě. Není ženatý a žije se svou ovdovělou matkou Nestou a se sestrou Shulou. Ignatius si dělal poznámky a kladl další otázky, až si nakonec vytvořil obraz o Dwekově životě. „Co víš o učiteli z Galileje, o tom, co ho následují křesťané?“

„O Ježíšovi z Nazaretu? Už dávno umřel, ale lidi o něm stále mluví a má mnoho následovníků.“

„Jsi jedním z nich i ty nebo někdo z tvé rodiny?“

„Ne.“

„Tak ještě trochu přidejte, doktore.“

Když viděl na Stroudově tváři výraz pochybnosti, zašeptal: „Ještě se nedostal do pořádného stresu.“

Stroud přidal ještě malou injekci. Benny zbledl a začal namáhavě dýchat. Z jeho dechu byl cítit slabý chemický pach, až Ignatius trochu ucukl.

„Pověz mi, kdo jsi a kde žiješ?“

„Josef. Jsem z Caesareje.“

„Co víš o Ježíšovi Nazaretském, Josefe?“

„Zemřel, abychom mohli žít navěky.“

Ignatius a Stroud si vyměnili pohledy. „Ty jsi jeho následovník?“

Žádná odpověď

„Ale znáš ho, že?“

„Římané ho ukřižovali v tom roce, kdy jsem se narodil.“

Zklamání v místnosti se dalo téměř krájet. „Cos myslel tím životem navěky?“

„Já jsem se setkal ve vězení s jedním člověkem.“

„Ty jsi byl ve vězení? Kde?“

„V římském vězení v Caesareji.“

Ignatius začal být náhle velice vzrušený. Musel se ovládat, aby to z jeho hlasu nebylo znát. „Ty jsi byl ve vězení v Caesareji a tam ses potkal s mužem, který ti vyprávěl o Ježíši Nazaretském?“

Ignatius bez mrknutí oka čekal na odpověď Ze strachu se ani nenadechl. Když odpověď nepřicházela, řekl: „Ten člověk, co ti o tom povídal, pocházel z Tarsu, viď?“

„Ano, byl to Pavel z Tarsu.“

Ignatius pomalu vyslovil: „Svatý Pavel.“

„Povídej mi, jak to bylo ve vězení,“ požádal pak chraptivě. Bennyho ruce se počaly třást, pak i celé tělo, byl velice neklidný. Mluvil už naprosto nesrozumitelně.

„Ještě injekci,“ přikázal Ignatius.

„Vyloučeno,“ řekl Stroud. „Už nic nezbylo.“

KAPITOLA TŘETÍ

Kansas City, USA

Macandrew ponechal Tonyho Franciniho Saulu Klinsmanovi, který se ho stále snažil zpacifikovat, a šel vyšetřit Jane. Co tím ten Francini sakra myslel, že „to není jeho žena“? Jak se blížil k pooperačnímu oddělení, zahlédla ho jedna sestřička a šla mu naproti. „Macu, byl tady pan Francini. Je strašně rozzuřený.“

„Právě jsem s ním mluvil,“ odpověděl Macandrew. „Co se děje?“

Sestra rozpačitě pokrčila rameny. „Paní Franciniová vypadá naprosto dezorientovaně. Je při vědomí, ale nepoznává žádnou z ošetřovatelek; nepoznala ani manžela. Jako kdyby nepoznávala ani sama sebe.“

„Co to má znamenat?“

„Tvrdí, že se nejmenuje Franciniová,“ odpověděla sestra.

Macandrew vešel na pooperační, kde ležela Jane Franciniová. Byl to malý, tichý pokoj s tlumeným osvětlením, v souladu s pravidly nemocnice, že pacient by se měl po operaci probouzet do klidného a bezpečného prostředí. Všechny lékařské přístroje pro případnou nepředvídanou resuscitaci byly uloženy ve skříních nebo mimo pacientovo zorné pole. Když Jane Franciniová otevřela oči, viděla před sebou velký obraz sklizně obilí na kansaských lánech, visící naproti na světle modré stěně. Momentálně však ve stavu velkého rozrušení házela na polštáři hlavou ze strany na stranu.

Macandrew ji pozoroval, jak se snaží vymanit z rukou ošetřovatelky, která u ní byla. Vztekle na ni vrčela a vyrážela ze sebe proud podivného drmolení. Pohled v jejích očích však svědčil o tom, že nemůže pochopit, jak to, že jí sestra nerozumí a nereaguje na to, co jí říká. Sestra s viditelnou úlevou ustoupila stranou, aby ji mohl vystřídat Macandrew.

Macandrew ihned viděl, že Jane nepoznává ani jeho, ani nic ve svém okolí. Oči jí těkaly z místa na místo a téměř bez přestávky si něco mumlala. Znepokojilo ho, že dokonce i její hlas se značně lišil od toho, který znal. Pamatoval si Jane jako příjemnou, vyrovnanou a rezervovanou dámu, která mu klidným hlasem děkovala za to, že jí vysvětlil její stav a nastínil průběh operace.

Přes vážnost své choroby si zachovala smysl pro humor a poukazovala na jeho jméno s tím, že se v rukou „skotského krajana“ bude cítit v bezpečí. Sama byla dcerou druhé generace přistěhovalců. Za svobodna se jmenovala Campbellová. Macandrew si vzpomínal, že se v duchu divil, jak si tak příjemná žena může vzít neotesaného chlapíka typu Tonyho Franciniho, a přisoudil to tomu, že protiklady se přitahují.

Teď měla Jane hluboký chraplavý hlas. I její oči se změnily. Nemohl to přesně vyjádřit, ale v celém jejím vzezření bylo něco, co ho děsilo. Mluvila pomateně, ale výraz její tváře vyjadřoval spíš inteligenci než šílenství.

„Paní Franciniová, pamatujete si na mne?“ zeptal se vlídně Macandrew. „Jsem váš lékař. Jste v nemocnici. Právě jste prodělala vážnou operaci, ale všechno proběhlo dobře.“

Jane Franciniová se přestala hýbat a obrátila k němu tvář. Viděl, že je polekaná. Začala zase mluvit a zahrnula Macandrewa proudem nesrozumitelných slov. Vztáhla ruce a popadla ho za klopy bílého pláště, jako by ho naléhavě žádala, aby něco udělal. Ale co?

„Uklidněte se,“ utěšoval ji. „Nemáte se čeho obávat. Všechno bude zase v pořádku. Jen se uvolněte a trochu si odpočiňte. Brzy vám bude zase líp, to vám slibuju,“ hovořil Macandrew a přitom jí píchl injekci sedativa.

V témže okamžiku se Janin výraz změnil ze strachu v údiv, také její hlas se proměnil. Najednou začala mluvit mírným dětským hlasem malého děvčátka, zato srozumitelně. Prosebně se zahleděla na Macandrewa. „Už bych se měla vrátit domů. Stmívá se a maminka bude mít starost, když nepřijdu domů včas.“

„Kam domů, Jane?“

„Do Fulton Grange.“

Macandrew se zahleděl na obě ošetřovatelky, které zavrtěly hlavami, ale než se stačil Jane zeptat něco víc, byla najednou velmi unavená z toho, jak začala působit droga, a hlava jí klesla zpátky na polštář.

„Dal jsem jí toho takovou dávku, aby ji z toho na delší dobu dostala,“ řekl Macandrew.

„Co se s ní stalo?“ zeptala se mladší sestřička.

Byla to prostá otázka a Macandrew si přál, aby na ni našel lepší odpověď než jen „To nevím“.

Jane klidně spala pod vlivem sedativ a Macandrew se trochu váhavě vydal zpátky do kanceláře Saula Klinsmana. Čekal ho další slovní útok Tonyho Franciniho. Když tam vstoupil, Francini seděl v Klinsmanově zeleném koženém křesle se skleničkou brandy v ruce; její obsah byl zdálky cítit ve vzduchu. Vypadalo to, že se trochu uklidnil, i když Klinsman k němu nepřestával konejšivě hovořit a ujišťovat ho, že při operaci nedošlo k žádnému pochybení. Nádor byl odstraněn čistě a bez komplikací, ale musí být připraven na to, že stav jeho ženy může být stále ještě vážný; všechno záleží na tom, co o povaze nádoru poví laboratorní zpráva.

„Tak jak jí je?“ zeptal se Klinsman, když Macandrew vešel.

„Teď spí. Dal jsem jí sedativa.“

„Ale co to s ní je?“ zeptal se Francini. Teď vystřídala jeho předchozí agresivitu zkroušenost. Jeho oči žadonily o odpověď.

„Budu zcela upřímný, pane Francini,“ řekl Macandrew vlídně. „Ještě nikdy jsem se s něčím takovým nesetkal.“

Francini vyskočil z křesla a znovu zaujal bojovný postoj. „Měl jsem ji poslat do Los Angeles,“ prohlásil, aniž by se přímo na někoho obrátil. „Jak mě mohlo napadnout pustit na moji Jane nějakého křupanského břídila s kudlou.“

Macandrew přijal jeho urážku stoicky. Ten člověk trpěl. Klinsman se ve své židli za psacím stolem rozpačitě zavrtěl a poslouchal, jak Francini cupuje Lékařské centrum na kousky, jako kdyby tam byl sám. „Taková podělaná mizerná díra…“

„Pane Francini,“ začal Macandrew umírněně.

Francini zvedl oči od podlahy a Macandrew téměř ucukl, jak velkou nenávist v nich spatřil. „Vaše žena teď spí. Bude nějaký čas mimo. Co kdybyste si zašel domů trochu odpočinout. Zavoláme vám, kdyby bylo něco nového.“

Francini pomalu vstal a přistoupil k Macandrewovi. Ten vydržel na místě a snažil se ovládnout, aby se nepohnul, i když ve skutečnosti ho mozek varoval, že se má přichystat na obranu. Francini se zastavil těsně před ním a zapíchl mu prst do hrudi: „Jestli ji ztratím…“ varoval ho. „Jestli ji ztratím…“ Francini se otočil a vyšel z pokoje.

Klinsman si hlasitě odfoukl a Macandrew zavřel oči a sesunul se na židli. „Čekal jsem, že mě praští.“

„To možná ještě udělá,“ řekl Klinsman. „Jen se mu to, prosím tě, nesnaž vrátit. I tak už máme dost trablů.“

Klinsmanovo varování nemělo jen etický smysl. Macandrew byl sice chirurg, ale měl postavu boxera středně těžké váhy. Byl nejméně o patnáct čísel vyšší než Francini a vážil jistě o patnáct kilo víc. I když měl vybrané vystupování a jemné způsoby, vždycky měl pocit, že jeho míry jsou pro povolání, které si zvolil, spíš nevýhodou. Veřejnost má představu, že neurochirurg by měl být štíhlý a intelektuální typ - pokud možno se středoevropským přízvukem a s brýlemi bez obrouček na nose. Vysoká a robustní postava se hodí tak pro dřevorubce, ale mohutného člověka na operačním sále mají lidé tendenci považovat za nemotorného a pochybovat o jeho zručnosti. Ani to jméno za moc nestálo; John Macandrew vypadá spíš na rančera než na doktora. Svěřit mu operaci svého dítěte? To teda ne…

„Já opravdu nevím, co se to tam děje,“ řekl Macandrew unaveně. „Jenom pořád doufám, že je to nějaká podivná reakce na anestézii a že až se probudí, bude v pořádku.“

„To jsme tedy dva,“ řekl Klinsman. „Takovouhle věc nemůže právě teď Lékařské centrum potřebovat.“

„Co myslíš tím ‚takovouhle‘,“ zeptal se Macandrew a uvědomil si, že začíná být paranoidní.

Klinsman se na něj chladně podíval a řekl: „Macu, já musím myslet na reputaci Lékařského centra. Omyly mohou poškodit jeho publicitu, a to ani nemluvím o právních procesech.“

„Ale tady nejde o žádný omyl,“ trval na svém Macandrew. „Byla to učebnicová operace. Nádor byl odstraněn čistě a úplně. Ještě nemáme konečnou zprávu z patologie, ale určitě nedošlo k žádnému chirurgickému pochybení. Tečka.“

Klinsman zvedl obě ruce k sebeobraně. „Však já neříkám, že jsi to zvoral, Macu,“ řekl. „Věř mi. Já jen, že tady sedím v horkém křesle a že tu máme pacientku, která vypadá, aspoň v téhle chvíli, jako postoperativně poškozená.“

Macandrew se uklidnil, chvíli uvažoval a pak se rozhodl, že nemá cenu v téhle konverzaci pokračovat. Vstal a odešel.

„Průběžně mě informuj,“ zavolal za ním Klinsman.

Macandrew se na chodbě chvilku zastavil. Náhle se cítil velmi osamělý. Po cestě do své pracovny měl pocit, že na něj lidé po straně vrhají obviňující pohledy. Řekl si, že si to nejspíš jen namlouvá - a také to tak bylo - ale přece jen se mu ulevilo, když došel do pracovny a zavřel za sebou dveře. Pár minut zůstal jen sedět za stolem s bradou na složených rukou. Pak zvedl telefon a zavolal patologickou laboratoř. „Ví se už něco o případu Franciniové?“

„Moment, prosím.“

Macandrew čekal a hleděl přitom na rudnoucí nebe. Za chvíli bude tma. Takhle si tedy dokonalý konec dne nepředstavoval.

„Macu, tady je Carl,“ ozval se hlas Carla Lessinga, přednosty Neurologické histopatologie. „Zrovna jsem ti chtěl volat. Prohlížel jsem řezy té Franciniové. Omlouvám se za zpoždění, ale mám špatné zprávy. Nádor byl maligní a velmi agresivní. Jestli máš čas, nepřišel bys dolů? Je tam něco, co bys měl vidět.“

„Už letím.“

Macandrew sjel výtahem do přízemí, kde sídlilo patologické oddělení. Očima sledoval ukazatel poschodí, ale myslel na jiné věci. Předoperační skenování Jane Franciniové mu ukázalo pouze jediný nádor, ale podle toho, co mu právě řekl Lessing o jeho agresivní povaze, to vypadá, že tam mohly být ještě nějaké malé sekundární, které nebyly na skenech vidět, anebo ještě hůř, že byly tak malé, že je neodebral. To by bylo jediné vysvětlení jejího stavu.

Lessing, sporý člověk středního věku s hřívou bílých vlasů a kozí bradkou, seděl nad mikroskopem s brýlemi posazenými nad čelem. Konečky prstů levé ruky posunoval jemné zaostření přístroje a pravou rukou si dělal poznámky do bloku.

„Tak co máš?“ zeptal se Macandrew.

„Podívej se na tyhle dva tkáňové řezy. Řekni mi, jestli vidíš nějaký rozdíl.“

Macandrew zaujal Lessingovo místo a trochu si nejdřív oddálil okuláry. Po chvilce prohlížení prohlásil: „Oba jsou maligní.“ Vypadal překvapeně. Čekal, že jeden z nich měl být normální.

„Žádný rozdíl?“

„Možná ve vybarvení.“

„To je ono,“ řekl Lessing, potěšen, že na to Macandrew kápl. „Ten nalevo je tumor Jane Franciniové, ale hematoxylinové zbarvení má jiný odstín, než jaká je normální reakce u toho druhého, ačkoliv, jak jsi řekl, oba jsou maligní. A to mě právě zaujalo. To neobvyklé zbarvení mi rozeznělo nějaké zvonečky v paměti. Myslím, že nádor Jane Franciniové je tumor Hartmanové.“

„Cože?“

„Nemusíš se stydět, že máš velkou mezeru ve vzdělání,“ řekl Lessing. „Za celých dvacet let je to teprve můj druhý případ. Byl pojmenován podle první pacientky s tímto nálezem, jakési Mony Hartmanové. Buňky toho nádoru produkují nějakou kyselou chemikálii a ta ovlivní barvicí proces v laboratoři. To mi to připomnělo a ještě taky fakt, že nějaká výzkumná laboratoř v Evropě nádorům Hartmanové před lety věnovala nějaký výzkum. Vzpomněl jsem si, že jsem o tom četl. A jak se vlastně pacientce daří?“

„Ne právě dobře. Já jsem věřil, že jsem to dostal ven všechno, ale její chování svědčí o něčem opravdu špatném… možná že tam byly nějaké sekundární útvary, které na skenu nebyly vidět - nebo jsem je nestačil odebrat…“

Lessing viděl, jak to Macandrewa sebralo. „Pomohlo by ti, kdybych se na ty skeny mrknul?“

„Byl bych ti vděčný.“

Lessing požádal svou laborantku, aby přinesla mozkové skeny Jane Franciniové. Macandrew jí poradil, kde je najde.

„Dáme si kafe?“

Zašli vedle do maličké, zakrámované pracovny a Lessing nalil kávu z velké konvice, která trůnila na horké plošině na registračce. Potom si zapálil cigaretu.

„Tak tohleto tě zabije,“ podotkl Macandrew s chabým pokusem o humor, který ani v nejmenším nepociťoval.

„Něco určitě,“ odpověděl Lessing s filozofií délesloužícího patologa.

Laborantka se vrátila se skeny a Lessing je připevnil na světelný štít. Studoval je dobrých pět minut, občas s pomocí malé lupy. Macandrew zatím pil kávu a pozoroval ho.

„Co se mne týká, je tam jen ten jeden,“ prohlásil posléze.

Macandrew si hlasitě odfoukl. „Díky, Carle. Nevěřil jsem, že jsem něco přehlédl, ale člověk nikdy neví…“

„Podívám se, jestli něco nevyhrabu o těch nádorech Hartmanové. Zavolám ti.“

Macandrew se vrátil nahoru a zavolal ze své pracovny Klinsmanovi. Telefon vzala Diana Frenchová. „Lituju, Macu, ale Saul už odešel.“

Macandrew zavolal Klinsmanovi domů, ale ani tam to nikdo nebral. Rozhodl se, že mu nenechá vzkaz na záznamníku. Uvažoval, jestli se nemá osobně spojit s Tonym Francinim a sdělit mu špatné zprávy o tumoru, ale pak si to rozmyslel. Pořád ještě byla nepatrná naděje, že až se Jane probere, bude v pořádku. Počká si, až se vzbudí z narkotického spánku, a do té doby nebude nikomu nic říkat. Podíval se na hodinky. Podle toho, co jí předepsal, by Jane Franciniová měla být ještě nejméně osm hodin v bezvědomí.

Když přišel Macandrew domů, neměl chuť si něco vařit. Místo toho vyndal z mrazáku porci hotového jídla a vložil ji do mikrovlnky. Když ji odtamtud vyňal, nejevila jakoukoliv podobnost s lákavou lahůdkou, popisovanou na obalu. Jemné tresčí steaky v lehké vinné omáčce se podobaly spíš beztvaré žluté patlanině. Vzal si pivo z chladničky a s vidličkou v ruce se usadil před televizí, že se při jídle podívá na zprávy. Jeho pozornost netrvala déle než ta patlanina. Uchopil dálkový ovladač a začal přepínat kanály. Ale nikde ho nic nezaujalo. Nemohl dostat z hlavy Jane Franciniovou.

Zpočátku mu jeho posedlost připadala nepřiměřená. Není přece žádný začínající doktůrek, který se potýká se svou první porážkou, ale ostřílený chirurg, který něco umí a dokáže odhadnout výsledek. Zápas s životem a se smrtí patří k věci. Je dobrý ve své práci, ale nedokáže dělat zázraky. Nikdy nic takového nepředstíral. Tak jak to, že se nedokáže vypořádat s případem Franciniové? To mu tak jde na nervy ten její manžel? Poslouchat ho nebylo příjemné, ale nakonec, lidé napovídají všechny možné urážky, když je něco zlého potká, a Francini byl určitě jedním z nich. Jak říkal, jeho žena pro něj byla vším.

Ne, nebylo to Franciniho chování, usoudil, ale samotná Jane. Už se setkal s pacienty, kteří přišli o rozum, ale Jane Franciniová je něco jiného. Pořád mu vrtalo hlavou, co řekl její manžel. Říkal, že před sebou viděl Jane… ale nebyla to ona.

Čím víc o tom Macandrew přemýšlel, tím víc byl přesvědčen, že Tony měl pravdu. Ona prostě už není Jane Franciniová.

Nazítří neměl Macandrew před sebou žádnou plánovanou operaci, tak si dopřál pár pořádných panáků bourbonu. Potřebuje se dobře vyspat a alkohol mu v tom snad pomůže. Když neoperoval, spal obyčejně dlouho, pěkně si pobyl pod sprchou a při snídani si v klidu přečetl noviny. Tentokrát však hodlal jít do Lékařského centra brzy ráno. Chtěl být u toho, až se Jane Franciniová probudí. Modlil se, aby se vzpamatovala, ale tak nějak tušil, že zůstane jen u zbožného přání. Zapátral ve svých učebnicích po nádoru Hartmanové, ale nenašel o něm ani zmínku. Jestli něco nenajde Carl Lessing, vydá se do knihovny Lékařského centra.

Jane Franciniová nabyla vědomí krátce po půl sedmé ráno. Na krátký okamžik si už Macandrew myslel, že všechno dobře dopadne. Vypadala odpočatě a rozespale a zvuky, které vydávala, když pohnula hlavou na polštáři, byly jemné a ženské. Když však přistoupil blíž, aby slyšel, co říká, zjistil, že nic nedopadlo dobře. Jane zase mluvila tím hlasem malé holčičky, tak jako jednu chvíli včera.

„Jane,“ zašeptal jí Macandrew do ucha. „Slyšíte mě?“

„Proč mi říkáš Jane?“ odpověděla, aniž by otevřela oči.

„Protože se tak jmenujete,“ pokračoval Macandrew jemně.

„Hlouposti, já jsem přece Emma.“

„Emma - a jak dál, Jane?“

„Emma Forsythová. Neříkej mi Jane! Kde je maminka? Říkala, že mě dneska vezme do města.“

„Do města?“

„Chce mi koupit nové šaty. Tatínek se už brzy vrátí domů a ona chce, abych se mu líbila.“

„A kde byl tvůj otec, Emmo?“

„Bojoval s nepřáteli krále. Je moc statečný.“

„Krále, Emmo?“ zeptal se Macandrew. „Kterého krále?“

„Máme přece jen jednoho krále, ty hlupáku,“ řekla Emma. „Je to…“ Na chviličku jako by Jane Franciniové zmrzla slova na rtech a vypadalo to, že se dostává do transu. Pak pomalu otevřela oči a škubla sebou, když spatřila Macandrewa, který se nad ní skláněl. Tvářila se, jako kdyby ho nikdy v životě neviděla. Hlas se jí také naprosto změnil, když ze sebe vyrazila vodopád nesmyslných slov.

Macandrew couvl zpátky od postele a ošetřovatelka zašeptala: „Ta paní má opravdu problémy…“

Jane Franciniová se teď už plně vynořila z účinku sedativ a byla z ní zřejmě vážně pomatená osoba. Macandrew si všiml, že sestra čeká na nějaké jeho vyjádření. „Zavolám psychiatra, aby se na ni přišel podívat.“

„Ano, pane doktore,“ přikývla sestra.

„A pro záznam,“ pravil Macandrew, aniž by se otočil. „Nádor paní Franciniové byl maligní a velmi agresivní.“

„To má tedy smůlu,“ dodala sestra.

Macandrew se vrátil do své pracovny a cestou si vzal z automatu na chodbě kávu. Upíjel ji a čekal, až se dostaví Tony Francini. Napůl doufal, že by první mohl přijít Saul Klinsman, ale věděl, že to není pravděpodobné. Přednostové chirurgie obvykle přicházejí pozdě a odcházejí brzy; tak je to prostě dané. Zazvonil telefon.

„Tak jsem přišel na něco o těch nádorech Hartmanové,“ hlásil Carl Lessing. „Ne že by to bylo zrovna moc povzbudivé, obávám se. Podle těch několika zaznamenaných případů, které se mi podařilo najít, vypadá prognóza špatně. Ani jeden se neuzdravil.“

„Sekundární šíření?“

„Kupodivu ne. Odstranění primárního nádoru většinou úplně zastavilo rakovinu. Spíš se jednalo o následnou dysfunkci mozku.“

„O jaké rovině dysfunkce tu mluvíme?“

„Hovořit o nějaké úrovni je eufemismus,“ řekl Lessing. „Prostě všichni přišli o rozum. Skončili v blázinci.“

Macandrew zavřel oči a zkřivil tvář. Vypadalo to, že klinický obraz případu Jane Franciniové se přesně shoduje s Lessingovou informací.

Po čtvrt na osm se do Lékařského centra dostavil Francini a shledal, že jeho žena je znovu pod vlivem sedativ - naordinoval jí je Macandrew, dřív než se vrátil nahoru. Ošetřovatelky mu vyřídily vzkaz, že má zajít rovnou do Macandrewovy pracovny.

„Jak to, že je zase v bezvědomí?“ uhodil hned a bez okolků na lékaře.

„Před krátkým časem se z něj probudila,“ oznámil mu šetrně Macandrew. „Byla velice zmatená. Musel jsem ji znovu uspat.“

Francini na něj chvilku mlčky hleděl. Nejdřív tázavě, ale pak útočně. „Co mi to tady chcete nakecat?“

„Posaďte se, pane Francini.“

„Jakýpak posaďte se,“ vyjel na něj Francini. „Chci vědět, co se děje s mojí ženou!“

„Vaše paní je vážně nemocná, pane Francini. Její nádor byl zhoubný a je to velmi agresivní forma rakoviny. Včera v noci jej patologická laboratoř diagnostikovala.“

„Ale vy jste tu zatracenou věc přece vyndal! Tvrdil jste, že všechno šlo hladce.“

„Z chirurgického hlediska ano,“ řekl Macandrew. „Ale ukazuje se, že tento zvláštní druh nádoru má tendenci poškodit pacientův mozek. Nevíme, proč tomu tak je. Mohou tam být skryté metastázy nebo poškození, které není na snímku vidět. Ta věc ještě nebyla dostatečně prozkoumaná. Je to velice vzácný typ.“

„Poškození?“ zašeptal Francini, jako kdyby ho to slovo děsilo. „Co tím do hajzlu chcete říct, poškození?“

„U několika podobných případů, které se podařilo vystopovat, se objevily vážné poruchy mozkové funkce.“

„Chcete říct, že Jane je blázen?“ zeptal se Francini. Zíral na něj s široce rozevřenýma očima a se zraněným výrazem.

„Rád bych pozval jednoho z našich psychiatrů, aby se na ni podíval, dřív než stanovíme nějakou formální diagnózu.“

Francini najednou zabořil tvář do dlaní a začal vzlykat. „Panebože,“ plakal. „Co si mám proboha počít?“

„Je mi to velmi líto,“ řekl Macandrew, který náhle pocítil s tím člověkem účast. „Ujišťuju vás, že pro ni uděláme, co budeme schopni.“

Francini náhle škubl hlavou a vyštěkl: „Ne, vy nic dělat nebudete. Vy všiváci už jste toho s mou Janey nadělali dost. Já si k ní zavolám pořádného doktora.“

„Lituji, že se na to díváte takhle, pane Francini,“ řekl Macandrew. „Ale obávám se, že vám další názor žádnou útěchu nepřinese.“

Francini nestačil odpovědět, protože se otevřely dveře a vešel Saul Klinsman. „Zrovna jsem řekl tomuhle chlapovi, že nestrpím, abyste se, vy křupani, mojí Janey jen dotkli. Já si zavolám někoho, kdo má v hlavě mozek.“

Klinsman střelil po Macandrewovi tázavým pohledem a ten mu řekl: „Nádor paní Franciniové byl maligní a agresivní - je to tumor Hartmanové. Řekl jsem panu Francinimu, že se o současném stavu jeho ženy nemůžeme s konečnou platností vyjádřit, dokud ji nevyšetří psychiatr.“

„To zní rozumně,“ souhlasil Klinsman.

„A já zas říkám, že nechci, abyste se Janey dotýkali,“ přerušil ho Francini. „Zavolám si sem své vlastní lidi.“

„To je samozřejmě vaše nezadatelné právo,“ odpověděl Klinsman. „Ale pokud chcete volat někoho mimo toto město, vyžádá si to pravděpodobně nějaký čas. A nebude pro vaši ženu přece nejlepší, když o ni budeme zatím pečovat zde?“

„Ne,“ trval na svém Francini. „Nechci, abyste jí, vy parchanti, způsobili další škodu. Nesmí už tady dostat nic, zvlášť ne ty oblbující dryjáky, co jí píchá tady ten chlap.“

Macandrew se kousl do jazyka a řekl: „Vzhledem ke stavu srdce vaší ženy je důležité nepřipustit, aby se nadměrně rozrušila. Proto jsem jí dal sedativa.“

„Já si přeju, aby byla při vědomí a probuzená, až sem přijde pořádnej doktor, a ne aby se chovala jako nějakej potrhlej cvok!“

„Budu potřebovat, abyste nám tuto svou směrnici stvrdil podpisem, pane Francini,“ řekl Klinsman. „Mohl byste tím svou ženu vystavit nebezpečí.“

Francini zavrčel: „Nebezpečí? Po tom, co jste jí, vy smradi, udělali? To si strčte do prdele!“

Macandrew tušil, že začíná ztrácet rozvahu. Chápal, že je Francini hodně rozčilený, ale ten člověk už trochu přeháněl. Stav jeho ženy byl plně diagnostikovaný. Škodu jí způsobil nádor, a nic jiného. Nedošlo k žádné chybě, nepřehlédly se žádné metastázy, nezpůsobila to žádná neschopnost a on ji nedržel pod sedativy proto, aby zakryl nějaké své hrubé chyby. Dělal, co mohl nejlepšího, aby udržel její stres v rozumných mezích. Zadíval se stranou, aby si Francini nepovšiml jeho narůstajícího vzteku. Musí jej udržet na uzdě, i kdyby ho to mělo zabít.

„Kdy se zase probudí?“ zeptal se Francini.

Macandrew se zhluboka nadechl. „Když už jí nic nepřidáme, bude plně při vědomí za čtyři hodiny,“ odpověděl.

„Tak koukejte, aby byla,“ řekl Francini, vstal a bez dalšího slova odešel.

Macandrew uhodil zaťatou pěstí do dlaně druhé ruky. „Kristepane, ale že to ten chlap opravdu přehání!“

Klinsman přikývl. „Pan Francini skutečně postrádá určité základy slušného chování.“

„Já si opravdu myslím, že když Jane úplně zbavíme medikace, může to být pro ni nebezpečné,“ tvrdil Macandrew.

„Je to Franciniho rozhodnutí. Nemůžeme riskovat, že nás požene k soudu,“ odpověděl Klinsman. „Není to sice ten nejbystřejší člověk na světě, ale je bohatý, a to je všechno, co potřebuje, aby si najal taková právnická esa, která tě u soudu ukřižují, ať máš pravdu, nebo ne.“

Macandrew vzdychl a navrhl: „Což aspoň padesát miligramů valia?“

Klinsman přikývl. „Dobrá, ale ne víc.“

„Myslíš, že se můžeme spolehnout, že se Francini pár hodin neobjeví?“ zeptal se Macandrew.

Klinsman se zatvářil překvapeně. „Nabyl jsem dojmu, že přijde v době, kdy se má jeho žena probudit. Nejspíš bude většinu dopoledne viset na telefonu a zařizovat, aby sem dostal nějakého hlavouna z Los Angeles nebo Friska, který by nám ukázal, zač je toho loket. Proč?“

„Opravdu bych rád pozval někoho z psychiatrie, aby se na Jane podíval. Co myslíš?“

Klinsman složil ruce na stole před sebou a chvíli přemýšlel. „No, to by se podle mého názoru nedalo vykládat tak, že jsme pacientce něco podali. Pokud to povedeme jako vnitřní záležitost a Francinimu to nenaúčtujeme, tak snad bude všechno v pořádku. Máš někoho na mysli?“

„Uvažoval jsem o Karen Blissové.“

Klinsman přikývl. „To je dobrý tip. Doktorka Blissová vypadá rozumně.“

Macandrew se usmál. Klinsmanův pohrdavý postoj k psychiatrii se už stal v Lékařském centru legendou. Vrátil se do své pracovny a nechal Macandrewa, aby zavolal Karen Blissové. Nebyla ve své pracovně a neodpovídala ani na jeho výzvy. Zavolal znovu za hodinu.

„Tak jsi konečně přišel na to, že by ses měl někoho zeptat,jak vlastně pracují ty věci, které vykucháš?“ ozval se ženský hlas.

Macandrew se usmál a řekl: „Myslím, že bychom společně mohli na něco přijít.“

„A co pro tebe můžu udělat, Macu?“ zeptala se Karen.

Macandrew jí vylíčil případ Franciniové. „Máme dojem, že není pomatená obvyklým způsobem. Je v tom něco jiného, ale nedokážu říct co.“

„Z toho, co mi říkáš, mi vychází rozsáhlá pooperační změna osobnosti. Nebyl by to první případ. Jaký typ nádoru to byl?“

„Hartmanové. Je to nádor epifýzy.“

„Třetí oko,“ podotkla Karen.

„Co to má být?“

„Dobrá, mrknu se na ni,“ souhlasila Karen.

„Fajn,“ řekl Macandrew. „Je tu ale maličký problém.“ A řekl jí o Tonym Francinim.

„To se mi nějak nechce líbit.“

„Větší část dopoledne bude pryč,“ řekl Macandrew. „Nechal jsem si trochu rezervu v odhadu, kdy Jane přijde k sobě. Řekl jsem mu, že za čtyři hodiny, ale ve skutečnosti by se mohla začít probouzet okolo jedenácté. A byl bych rád, abys ji zastihla právě v tom okamžiku. Měla bys dobrou hodinu na to, abys ji viděla a zmapovala změny, které v ní probíhají.“

„Dobrá, tak na shledanou v jedenáct.“

„Vem si s sebou nějaký kazeťák. Myslím, že druhou šanci už mít nebudeme.“

KAPITOLA ČTVRTÁ

Jeruzalém, Izrael

Eli Aswar se necítil dobře. Dali mu pilulky, ale on je nespolkl; všechno mu už bylo podezřelé. Nechal Bennyho vypít skoro všechno víno, aby překonal svou počáteční váhavost, takže jemu samotnému teď nepomáhala zbavit se strachu ze všech doktorských záležitostí ani opilecká kuráž. Držel pilulky pod jazykem, a když se Ignatius na chvilku odvrátil, vyplivl je do hrsti a strčil do kapsy. Měl podezření, že je to nějaká uspávací droga, a to nechtěl. Teď Bennyho vyslýchají a on by rád věděl, proč na to potřebovali jehly a co s nimi udělají. Nechat se zhypnotizovat je jedna věc, ale nechat si píchnout nějakou drogu pravdy, to už zavání něčím nebezpečným. O takových věcech už něco slyšel. Jak máte tohle v sobě, nemůžete si pomoct a musíte mluvit pravdu. A v Eliho minulosti bylo pár věcí, které by radši držel pod pokličkou.

Z místnosti vycházely dvoje dveře. Jedny vedly do té ordinace, kde drží Bennyho, a o druhých právě zjistil, že jsou zamčené. Pomalu uvolnil kliku, aby nebylo nic slyšet. Možná že by mohl prostě přeběhnout pokojem, kde mají Bennyho, ale obával se, že dveře nahoře budou zamčené. Druhá alternativa byla vypáčit zámek dveří, který stále držel. Mechanismus byl celkem jednoduchý a on měl v těchto věcech trochu zkušeností; nebyl vždycky umývač nádobí. Tohle byla možnost, kterou musí zkusit.

Stroud nechal na stolku u postele ležet nějaké nástroje. Eli si z nich vybral ty, které se mu zdály být nejvhodnější, a začal s nimi pracovat na zámku. Z vedlejší místnosti slyšel další úzkostné výkřiky svého přítele, a i když se za to styděl, byl rád, že při nich aspoň nebude tolik slyšet hluk, který by mohl způsobit. Ignatius křičel. Byl rozzuřený, ale ne na Bennyho, protože bylo slyšet i Strouda, který mu hlasitě odporoval. Nerozuměl, o co se hádají, ale nechtěl se zdržovat posloucháním. Nakonec se mu podařilo udělat improvizovaný šperhák, zámek se otevřel a on vyšel ven do úzké dlážděné chodby.

Srdce mu pokleslo, když viděl, že patrně nikam nevede. Vypadalo to, že asi pět metrů nalevo od něj končí, ale rozhodl se, že ji stejně prozkoumá. Postupoval jí pomalu, s rukou nataženou dopředu. Chodba sice končila zdí, ale vlevo byl malý výklenek, ve kterém stál žebřík. Měl drsný povrch a páchl jako staré ztrouchnivělé dřevo.

Když si oči zvykly na šero, viděl, že žebřík vede ke sklopným dveřím ve stropě. Jiná možnost úniku nebyla, tak se vyšplhal nahoru a pokoušel se pohnout rezavou závorou, která dveře zajišťovala. Vyžádalo si to několik pokusů, než závora povolila a v oblaku kovového prachu se vysmekla. Musel zamrkat, aby se zbavil prachu z očí, a vyplival jej z našpulených úst. Vystoupil o další příčel a opřel se rameny o poklop, čímž si vysloužil další oblak špíny, ale poklop se konečně pohnul. Ještě jej trochu nadzvedl a vyhlédl skulinou na dlouhou klenutou chodbu. Byla širší než ta dole a po celé délce v pravidelných odstupech osvětlená lampami. V malých výklencích byly také zapálené svíčky, které osvětlovaly sochy svatých. Chodba vypadala opuštěná, tak otevřel poklop úplně a protáhl se otvorem nahoru. Chvilku zůstal sedět na jeho okraji a rozmýšlel se, jestli je moudré spálit za sebou mosty.

Chodba byla zjevně součástí kláštera, ale Eli necítil příznačný pach, žádné kadidlo ani nemocniční odér jako dole ve sklepě. Smrdělo to tu… jako v kriminále. Na ten měl Eli už hodně dávné vzpomínky, ale na jeho pach, se nedá nikdy zapomenout. Pořád ještě váhal, jestli má pokračovat, když ho z úvah vytrhl zoufalý výkřik z dolního tunelu. Neměl z toho dobrý pocit, ale nechal poklop zapadnout zpátky a rozhodl se jít dál.

Chvíli poslouchal a pak se vydal novou chodbou. Uklidňovala ho představa, že teď musí být na úrovni přízemí. Když bude mít štěstí, může být brzy venku. Vyvolá poplach a sežene pomoc pro Bennyho. Na prvním rohu se otočil a ztuhl, když vepředu uslyšel nějaké zvuky. Nejdřív myslel, že jsou to nějaké zpěvy, na které si křesťané tak potrpí, ale když se přiblížil k dřevěným dveřím, odkud zvuk vycházel, slyšel, že to není nic melodického. Znělo to spíš jako kvílení někoho, kdo prožívá muka.

Náhle se dveře otevřely a do chodby vyšla jeptiška. Měla přes roucho oblečenou plastikovou zástěru a nesla podnos s porcelánovým nádobím. Byla stejně překvapená jako Eli a podnos jí vyklouzl z rukou. Nádobí se na kamenné podlaze roztřískalo a jeptiška otevřela ústa k výkřiku. Než však ze sebe vydala zvuk, Eli ji praštil. Upadla na záda a uhodila hlavou o podlahu - zvuk, který Eliho na chvilku ochromil strachem. Tohleto nikdy neměl v úmyslu. Jednal impulzivně a teď ho přepadly výčitky. Ať na to koukal z kterékoliv strany, byl ve velkém průšvihu. Třeba je jeptiška dokonce mrtvá! Ležela naprosto tiše. Když se pokusil nahmatat jí na krku tep, necítil nic, ale ruce se mu třásly tak, že si nebyl jistý.

Jeptiška neměla čas zaklapnout za sebou dveře. Zůstaly dokořán. Eli nahlédl dovnitř a uviděl v šeru postavu muže. Koulel očima a po bradě mu stékaly sliny. Eliho přítomnost zřejmě vůbec nevnímal. Eli otevřel dveře trochu víc. Do nosu ho udeřil hrozný puch. V pokoji byla spousta dalších mužů - odhadoval, že jich musí být nejméně dvacet. Každý měl svou pryčnu se slamníkem, ale celkové podmínky byly otřesné. Místnost byla pro takové množství lidí naprosto nepostačující a tihle muži byli zřejmě opravdu těžce nemocní. Podle všeho duševně choří.

Eli pomalu kráčel mezi nimi, udivený tím, že si ho vůbec nikdo nevšímá. Vlastně si nevšímali ani jeden druhého. Každý jako by byl uzavřený do svého vlastního světa. Co to tady vlastně je? Blázinec? Tak to vypadalo, ale proč by v srdci Jeruzaléma vedli katolíci pro Izraelce takové zařízení?

Nejohavnější vysvětlení, které Elimu napadlo, bylo to, že si sem ti muži přišli vydělat svých tři sta šekelů, a tohle je výsledek. A to je také osud, který čeká Bennyho i jeho samotného, jestli ho chytí.

„Parchanti,“ zamumlal.

Jeptiška ležící v mdlobách měla k širokému černému opasku, který jí držel zástěru, připnutý svazek klíčů. Když k ní Eli poklekl, položil jí hřbet dlaně na tvář a s úlevou zjistil, že je stále teplá. Pleť měla bílou a jemnou jako květní lístky, ale nahoře na každé tváři měla nehezkou spleť žilek. Brýle jí po úderu spadly a ležely rozbité vedle ní.

Eli jí odepnul klíče - všechny. Nemohl vědět, kolik dveří bude muset ještě odemknout, než se odsud dostane. Potěžkal je v dlani a ztuhl, protože jeptiška slabě zasténala. Pocítil směs úlevy a obav. Když si pospíší, než spustí povyk, stačí ještě vyvést pacienty. Ostatně, má klíče. Propustí ty lidi a jeptišku tady zamkne; uvidíme, jak se jí to bude líbit. Začal zkoušet klíče ve dveřích.

Muži jako by si vůbec nevšimli, že jsou dveře otevřené, nebo jim to bylo jedno. Většinou zůstali se zkříženýma nohama dál sedět na postelích, něco si mumlali a vzdychali. Eli je musel přinutit k akci. Některé musel přímo vystrkat na chodbu, a to zabíralo hodně času. Snažil se je přimět, aby vytvořili souvislou řadu, a pak se dali vyvést. Ale bylo to, jako kdyby chtěl sehnat dohromady houf koček. Také hluk, který dělali, ho znepokojoval. I když ztratili rozum, aspoň jeden z nich by mohl vypadat šťastně - dementní, ale šťastný. Ale tihle muži vypadali bez výjimky všichni zmučeně. Jeden viditelně plakal; druhý se opřel rukama o kamennou zeď a škrábal ji nehty tak, až mu z konečků prstů prýštila krev.

„Tak pojďte!“ naléhal Eli. „Jdeme!“

Jeptiška se probrala, sedla si a snažila se pochopit, co se děje. Mhouřila oči, protože bez brýlí špatně viděla, a šátrala po podlaze kolem sebe, aby je našla. Když se jí to podařilo, nasadila si rámečky na nos, jedno sklo bylo ještě vcelku. Spatřila Eliho a když viděla, co dělá, rozpomněla se.

„Ne!“ vykřikla. „To nesmíte! Jsou nemocní!“

„Potřebují pořádnou nemocnici,“ odpověděl Eli. „Žádné špinavé vězení.“

„Vy tomu nerozumíte,“ řekla mu jeptiška. „Nemáme dost prostředků. Sestry dělají, co můžou, ale nemají zkušenosti, jak s těmihle lidmi zacházet. Ale je to jen dočasné. Doktor říká, že se brzy zase zotaví a budou moct jít domů. Když je teď pustíte, zničí to výzkum, který Otec dělá.“

„Jeho výzkum zničí policie, až ho posadí do vězení, kam patří,“ zavrčel Eli.

„Prosím, pokuste se to pochopit,“ žadonila jeptiška. „Ten výzkum ty lidi nijak nepoškodí. Otec nás o tom ujistil.“

„On tam dole drží mého kamaráda… Slyšel jsem ho, jak křičí… Oni mu tam ubližují.“

„Ne, Otec říká, že je to jenom něco jako zlý sen, který trvá jen chvilku. Bude zase v pořádku.“

Eli se zadíval na muže a zeptal se: „A jak dlouho už trvá ten zlý sen těmhle lidem?“

„Dva týdny… možná tři,“ odpověděla nejistě jeptiška.

„A kolik z nich už se z něj probudilo?“

Jeptiška se zadívala stranou. Eli uhádl, že žádný.

„Svatá církev by to dílo nepovolila, kdyby to mělo někomu ublížit. Dom Ignatius s sebou přinesl dopisy přímo z Vatikánu.“

Eli si odfrkl.

Jeptiška se postavila a snažila se kolem něj protáhnout, ale jeden z mužů ji zastavil a popadl za krk.

„Pusť ji!“ křikl na něj Eli, když viděl, že ji muž začíná přiškrcovat. Snažil se k ní protlačit zástupem pomatenců a odtáhnout mu ruce z jejího krku, ale ty byly jako ze železa. Jeptiška začala modrat. Ve chvíli, kdy se mu konečně podařilo odtrhnout jeho stisk, ztratila už vědomí. Ten člověk se však prostě jen otočil, jako by ztratil zájem. Zřejmě mu vůbec nedošlo, co udělal.

Eli viděl, že se mu začínají věci vymykat z rukou. Nebyl čas zabývat se jeptiškou. Prorazil si mezi muži cestu a utíkal na druhý konec chodby. Přestal se starat, jestli ho někdo z těch lidí následuje, nebo ne. Kupodivu to však většina z nich udělala, šli za ním jako stádo.

Právě se potýkal s třetím vybraným klíčem, když někdo odemkl dveře z druhé strany a proti němu stály tři jeptišky. Měly na sobě tytéž zástěry jako ta mrtvá a dvě z nich nesly kbelíky vody a rýžáky. Když spatřily Eliho, zůstaly v šoku stát. Dvě se pokusily zase zavřít dveře.

Došlo ke krátké potyčce, než se Eli, následován ostatními, probojoval ven. Třetí jeptiška utíkala spustit poplach. Eli usoudil, že má teď už blízko k východu. Hlavní vchod byl jen pětadvacet metrů od něj. Ohlédl se a viděl, že jedna z jeptišek se snaží zatarasit dveře, ale upadla. Muži, kteří se tlačili ven, po ní šlapali. Jeden z nich vrazil do sádrové sochy ve výklenku, až se skácela na zem a rozpadla se na kusy. Dav se hrnul dál a odkopával kusy sádry do všech stran.

Eli už vyzkoušel všechny klíče, ale hlavní dveře nedokázal odemknout. Tlusté dřevo odráželo jeho rány jako houba. Ani se nepohnuly v pantech.

„Tak a dost!“ zahřměl za ním hlas, až mu ztuhla krev.

Eli se otočil a uviděl Ignatia, provázeného čtyřmi jeptiškami a Stroudem. Ten už se teď proplétal mezi muži a píchal jim uklidňující injekce.

„Ne!“ vykřikl Eli. „Nenechte si od něj tohle dělat!“

Ignatius k němu přistoupil. „Uklidni se, ty pitomče,“ zasyčel. „Nenadělal už jsi dost škody?“

„Podívejte se na ně!“ zvolal Ell. „Podívejte se, co jste z nich udělal vy, a nepovídejte mi nic o škodě, kterou jsem způsobil já! Kde je Benny? Co jste s ním provedl? Prý pár otázek! Koukněte se na tyhle ubožáky! Úplně ztratili rozum!“

„To je jen dočasný následný vliv drog.“

„Jo, dočasný, s tím jděte do prdele!“

Z pohledu, kterým mu Ignatius odpověděl, Eliho zamrazilo.

V pozadí viděl, že někteří z mužů už podlehli Stroudovým injekcím a poslušně se nechávali od jeptišek odvést. „Zmizte! Chci odtud pryč!“ zařval Eli, když se k němu chtěl Ignatius přiblížit.

„Uklidněte se,“ řekl kněz.

„Otevřete dveře!“ žádal Eli. Sebral těžký kus sádrové sochy, který sem dav dokopal, a výhrůžně jej zvedl.

Ignatius se zastavil a zvedl ruce. „Dobrá,“ řekl. „Jen se uklidněte.“

Jedna ze sester s křikem přiběhla k Ignatiovi. Našla jeptišku, kterou se ten pacient pokusil zaškrtit. „Sestra Angelika!“ volala. „Je těžce raněná.“

Ignatius se obrátil na Eliho: „To vy?“ zvolal kněz.

„Ne, byl to jeden z těch mužů; snažil jsem se mu v tom zabránit, ale on měl síly za deset.“

Ignatius se zoufale chytil za čelo. „Bože, to je zmatek.“ Vypadalo to, že si neví rady, co by měl teď říct nebo udělat. Jeptiška, která přišla s tou zprávou, jako by se jeho nejistotou nakazila. Úzkostlivě se zadívala na ostatní.

„Jsem přesvědčen, že lžete,“ řekl nakonec Ignatius Elimu. „On lže, sestry. To on napadl sestru Angeliku.“

Eli cítil, že se všechny oči obrátily na něj. „To je nesmysl! Já jsem se ji snažil chránit! Můžu vám toho člověka dokonce ukázat…“

Eli zmlkl, když se k němu Ignatius zase začal blížit. Zvedl kus sádry, který pořád ještě držel v ruce, ale ta hrozba nebyla nic platná. V zoufalé snaze přivolat pozornost zvenku se otočil a mrštil sádrou do malého okénka vysoko ve stěně u dveří. Sklo se vysypalo a on začal ze všech sil volat o pomoc.

Ignatius ho lehce přemohl a zdusil jeho křik kusem hadru, který mu nacpal do úst. Stroud připravil injekci a zapíchl mu ji do pravé hýždě přímo přes džíny. Eli se pokoušel bránit pocitu únavy, který ho zahaloval jako mlžná přikrývka, ale bylo to marné.

„Musíme zavolat policii, Otče,“ navrhla jedna ze sester. „A také záchranku pro sestru Angeliku.“

„Ne, sestro,“ odpověděl rozhodně Ignatius. „Doktor Stroud se o ni postará. Musíme reálně uvažovat o důsledcích, které by to mohlo mít pro naši zdejší práci. Nechceme, aby se do toho zamíchala policie.“

„Ale máme přece povinnost…“

Ignatius zvedl ruku. „Ne, sestro, už jsem rozhodl.“

„A co se stane s ním?“ zeptala se další jeptiška, upřímně nešťastná ze vzniklé situace, a pohlédla na Eliho.

„Ten nám může být ještě s naší prací nápomocný,“ rozhodl kněz.

Od vchodu se ozvalo silné bušení do dveří a zároveň se rozezněl zvonek, kterým někdo prudce trhal. „Otevřete dveře!“

Ignatius se zarazil a dal si chvilku na čas, než zavolal: „Jsme uzavřený náboženský řád. Prosím, nechte nás na pokoji!“

„Otevřete! Někdo tady volal o pomoc a všude venku je rozbité sklo. Otevřete, to je rozkaz!“

„Tak moment.“

Ignatius otálel, co mohl nejdéle, než otevřel dveře. Vešli dva izraelští vojáci a obezřetně se kolem sebe rozhlíželi. Automaty zavěšené na ramenou měli jen mírně skloněné k zemi, ale prsty zůstávaly na spoušti.

„Měli jsme tu trošku rozruch,“ pravil Ignatius a usilovně se snažil vyloudit na svých tenkých rtech úsměv. „Jeden z našich pacientů se příliš rozrušil. Tohle je nemocnice a stane se, že se u některého z pacientů takový záchvat vyskytne. Nejsou totiž právě odpovědní za své činy, ubožáci.“

„Nemocnice?“ opakoval jeden z vojáků a rozhlížel se pátravě kolem sebe. „Jaká nemocnice?“

Ignatius si poklepal na spánek. „Pro nešťastné,“ odpověděl.

„Venku není žádná tabulka, že by tady měla být nemocnice,“ namítl druhý voják.

„My jsme teprve v poslední době pocítili potřebu postarat se o takové lidi,“ odpověděl Ignatius. Znělo to nepřesvědčivě a on to věděl. Ještě se to snažil vylepšit: „Zásadou našeho řádu je, že musíme být pružní a plnit to, co nám Bůh přikáže, kdekoliv a kdykoliv je třeba.“

Vojáci nevypadali vůbec přesvědčeně. Víc je zajímal Eli, který tam ležel na podlaze. „Co se mu stalo?“

„To je ten pacient, co jsem vám o něm říkal,“ vysvětloval Ignatius. „Dostal léky, které špatně snáší, a trochu se rozrušil. Chvilku nám trvalo, než jsme ho společně zvládli, chudáka. Tady doktor mu dal něco na uklidnění. Sestry se ho právě chystaly omýt a uložit do postele, když jste přišli. Upřímně se vám omlouvám, jestli jsme vám způsobili nějaké potíže.“

Voják se sehnul a zblízka se na Eliho podíval. „Jak dlouho už je tady ten pacient?“ zeptal se.

„Asi dva měsíce.“

Voják pomalu přikývl, ale náhle udělal krok stranou a cvakl spouští své zbraně. Namířil ji na kněze. „Já jsem s ním ani ne před třemi hodinami mluvil u Jaffské brány!“

„To musí být nějaký omyl,“ řekl klidně Ignatius.

„Ani bych neřekl,“ odpověděl voják. „Dobře se na něj pamatuju. Šel ještě s jedním mužem.“

„To je skutečně nějaký omyl,“ tvrdil Ignatius. „Když budete mít chviličku strpení, ukážu vám přijímací papíry toho muže.“

„Přineste je,“ přikázal voják. „Já zatím zavolám svému veliteli. Jdi s ním,“ poručil svému kolegovi.

Ignatius zvedl ruce a řekl: „Prosím! Zachovejte úctu! Tohle je kostel! Neměli byste tady defilovat se zbraněmi. Budu hned zpátky. Máte mé slovo.“

„Tak jděte.“

„Snad byste mohli dovolit tady doktorovi, aby mi pomohl,“ požádal Ignatius. „On ví, kde jsou ty doklady uložené. Bude to rychlejší.“

Voják přikývl a pokynul jim oběma mávnutím zbraně.

Ignatius a Stroud odešli.

Po pěti minutách začali vojáci ztrácet trpělivost. Jeden z nich se šel podívat. Okno vedoucí do zadní uličky bylo otevřené. Po Ignatiovi a Stroudovi nebylo ani stopy. Ale teprve když přišel k vědomí Eli Aswar, zjistili, že je pryč i Benny Zur.

KAPITOLA PÁTÁ

Kansas City, USA

Macandrew netrpělivě koukal na hodinky. Karen Blissová měla zpoždění a on už začínal mít obavy. Zvedl sluchátko a byl už u třetí číslice volby, když se ozvalo zaklepání na dveře, a on zase sluchátko položil.

„Dále.“

„Promiň, zdržela jsem se,“ řekla Karen. „Vždycky se to stane, když nejvíc spěcháš.“

Macandrew přikývl. „Všechno připraveno?“

„Můžeme jít,“ řekla Karen a poklepala na přenosný magnetofon na znamení, že nezapomněla.

Vydali se po chodbě.

„Ty jsi nervózní,“ konstatovala Karen.

„Proč myslíš?“

„Dvakrát ses přesvědčil, jestli máš klíče, zřejmě jsi myslel na něco jiného.“

„Chraň nás pánbůh před psychiatry,“ řekl Macandrew. „Takhle rozebíráš i Jeffovo chování?“ zeptal se. Karenin manžel Jeff byl také lékař.

„Nemůžu si pomoct,“ usmála se Karen. „Když má něco na svědomí, vím o tom dřív, než to provede.“

Došli na pooperační oddělení a Macandrew se u vrchní sestry informoval, jak to vypadá s Jane Franciniovou.

„Je u ní teď sestra Leidenová. Začíná se pomalu probouzet.“

Macandrew s Karen vešli do pokoje a našli tam mladou černou sestřičku, která se snažila dorozumět se s Jane Franciniovou, a skoro se jí to dařilo.

„Paní Franciniová, jste v nemocnici. Byla jste nemocná, ale teď už jste na tom líp. Klidně se uvolněte.“

„Přestaňte mi dávat ta pitomá jména,“ vyjela na ni Jane. „Chci maminku. Kde je? Proč tu není?“

Macandrew zůstal v pozadí, zatímco Karen zapnula magnetofon, vyladila jej a přistoupila k lůžku. Kývla na sestru, že může jít, a zaujala její místo.

„Asi tady došlo k nějakému omylu,“ řekla konejšivě.

„Ano… omyl. A co vy, vy jste viděla moji maminku? Jak to, že tu není? Poslala vás?“

„Bohužel ne,“ řekla Karen. „Ale možná, že ti ji najdu. Jak se jmenuješ.“

„Emma.“

„Jak dál, Emmo?“

„Forsythová.“

„A tvá adresa, Emmo?“

„Adresa?“

„Kde bydlíš?“

„Ve Fulton Grange.“

„Promiň, Emmo. Jsem tady nová. To je jméno města nebo domu?“

„Domu, samozřejmě.“

„To vypadá, že je to velký dům, Emmo. Že?“

„Ano. Ale proč se mě na to vyptáváte?“

„Abychom se mohly skamarádit. Byla bych ráda, kdybychom se skamarádily. Co ty?“

„Ano… tedy aspoň… myslím, že ano…“

„Emmo, povídej mi o vašem domě. Vypravuj mi, jak vypadá tvůj pokoj.“

„Ach, ten je úžasný,“ prohlásila Emma a začala roztávat. „Je kruhový, víte, a z oken můžu obhlédnout skoro celou zahradu.“

„Kruhový?“

„No, protože je ve věži. Tatínek mi ho nechtěl dát, kvůli schodům, ale já jsem ho tolik prosila, až to dovolil. Ale musela jsem slíbit, že budu opatrná. Ty schody jsou totiž strašně příkré. Jestli se skamarádíme, třeba bys mohla zajít za maminkou a požádat ji, aby mi přinesla panenku? Je na tajném místě.“

„Co je to za úkryt, Emmo?“

Jane chvilku mlčela.

„Můžeš mi věřit.“

„Slíbíš mi, že to nikomu neřekneš?“

„Slibuju.“

„Tam jak je prostřední okno, tak pod ním je ve zdi veliký kámen. Má na sobě znak růže. Když stisknu jeden z okvětních lístků určitým způsobem, kámen se otočí a za ním je skrýš. Ukázal mi to tatínek. Říkal, že si tam můžu ukládat cenné věci před zloději. Tak si tam vždycky, když jdu ven, schovávám Lucy, aby byla v bezpečí.“

Karen se usmála a vzala Jane za ruku.

„Prosím tě, zajdeš tam a poprosíš maminku, aby sem přišla?“ zeptala se Jane.

„Jistě,“ souhlasila Karen. „Ale to mi nejdřív musíš říct, jak se tam dostanu.“

„Vždyť jsem ti to říkala. Bydlím ve Fulton Grange.“

„Ano, ale to je jméno vašeho domu. Já potřebuju vědět, ve kterém městě je Fulton Grange, abych se tam dostala.“

„Ale on není ve městě. Je na venkově, ty hloupá.“

„Ale určitě je poblíž nějakého města, viď, Emmo?“

„Asi je to nejblíž od Moskvy, ale nevím, co to s tím má společného. Každý přece zná Fulton Grange.“

Karen se obrátila a podívala se na Macandrewa, který však pokrčil rameny. Až do této chvíle byl znepokojen tím, co slyšel. Byla to skoro úleva, když zaslechl něco, co mu připomnělo, že naslouchá blábolům nemocné ženy.

„Tak ty žiješ poblíž Moskvy, Emmo,“ opakovala Karen. „Ale nemluvíš rusky.“

„Proč bych měla mluvit rusky?“

Karen se usmála nad tím nedostatkem logiky v odpovědi Jane Franciniové. „Pověz mi o Moskvě, Emmo. Jezdíš tam často?“

Jane Franciniová už otvírala ústa k odpovědi, ale najednou ztuhla, jako kdyby oněměla leknutím. A pak ze sebe vydala hlasité chraplavé mučivé zavytí.

„Co se děje, Emmo?“ ptala se Karen. „Co se stalo?“

Jane Franciniová totálně změnila své chování. To tam bylo nesmělé malé děvčátko, které chtělo svou maminku a panenku.

Na jeho místě byla najednou rozrušená žena, z jejíchž úst se na Karen vyřinul takový proud nesrozumitelných slov, až překvapením ucouvla.

Účinek sedativ teď už úplně pominul a bylo zřejmé, že Jane Franciniová je silně rozrušená. Házela hlavou ze strany na stranu a zuřivě mlátila rukama o postel. Další rozhovor s ní byl vyloučený.

„Nedáš jí něco?“ ptala se Karen Macandrewa, který zůstával stále u dveří.

„Její manžel nám zakázal dávat jí sedativa. Kdybych jí dal injekci, pohnal by mě před soud.“

„Takže to vypadá, že když je částečně pod sedativy…“ začala Karen zamyšleně. „Něco jsem o tom slyšela a četla v časopisech, ale sama jsem to ještě nikdy neviděla. Tvoje pacientka trpí zřejmě poruchou mnohočetné osobnosti nebo poruchou rozpolcené identity, jak tomu v poslední době začali říkat. Promluvíme si o tom, až si znovu poslechnu ten záznam a promyslím si, o co jde.“

Vrátila se k Janině posteli a vypnula nahrávání. Musela se pohybovat opatrně, aby se vyhnula mávajícím pažím. „Jsem si jistá, že manžel změní názor, až ji takhle uvidí,“ řekla.

„Co jste to s ní prokristapána udělal?“ vybuchl Tony Francini, když vešel do pokoje a spatřil zmatené chování své manželky. Dvě sestry se snažily ji držet.

„Podle vašich instrukcí jsem ji nechal, aby plně nabyla vědomí,“ pravil chladně Macandrew. „Teď však důrazně doporučuji, aby okamžitě dostala zase sedativa, když uvážím, jaký vliv tohle může mít na její srdce.“

Francini široce rozevřenýma očima bez mrknutí sledoval blábolení a zuřivost své ženy. Byl tím pohledem šokován tak, že ani nemohl promluvit.

„Pane Francini, rozumíte, co vám říkám?“

Francini se pomalu otočil na Macandrewa a přikývl. „Rozumím moc dobře,“ řekl. „Byl byste radši, aby nikdo neviděl tu hrůzu, co jste způsobil Janey, vy řeznický pacholku!“

„Pane Francini, stav vaší ženy způsobil mozkový nádor, nic jiného! A teď, můžu jí podat sedativa?“

„Do toho. Dělejte, co můžete, aby přežila noc,“ řekl Francini a potřásl hlavou. Svěsil ramena v naprostém zoufalství. „A pak ji necháte na pokoji, rozumíte? Ráno přiletí do Kansas City můj člověk.“

Macandrew přikývl a nařídil jedné ze sester, co má Jane Franciniové píchnout. Zapsal to také do jejího statusu.

„Ach, Janey,“ mumlal Francini, stojící v nohách lůžka. „Co jen ti to udělali, miláčku?“

I když Macandrew toho muže hluboce nesnášel, musel s ním nyní soucítit. „Je mi to moc líto,“ pravil.

Francinimu ztvrdly oči. „Líto?“ pitvořil se po něm. „Kdepak, ještě ne… teprve vám to bude líto, chlapče. To vám slibuju.“ A s těmito slovy vyšel z pokoje.

Jane přestala blábolit téměř okamžitě po podání injekce. Na chvilku ještě něco mručela a pak jí hlava klesla na polštář. Víčka se jí krátce zachvěla a upadla do hlubokého spánku.

Macandrew se vrátil do své pracovny a zavolal Saulu Klinsmanovi. „Říkal Francini, koho si sem chce přivést?“ zeptal se ho.

„Kurta Webera z Mayo kliniky v Rochesteru.“

„Ježíš!“

„Ano, má prý být skoro tak dokonalý,“ odpověděl Klinsman.

„Bude muset prodat dobrých pár kombajnů navíc, aby ho zaplatil,“ usoudil Macandrew. „A k ničemu.“

„Myslíš?“

„Vím to. Budou ji muset zavřít do ústavu; podle Carla Lessinga tak dopadli všichni předešlí hartmanští pacienti.“

„Má Lessing absolutní jistotu, pokud jde o povahu toho nádoru?“ zeptal se Klinsman. „Chápej, musím se ujistit, jak jsme na tom. Francini je odhodlán to na někoho hodit a jeho finanční možnosti jsou skvělou nabídkou pro nejlepší advokáty.“

„Carl si byl jistý a mně je úplně jedno, jestli má Francini přístup třeba k federálnímu zlatému pokladu. Jeho žena měla maligní nádor a ten zavinil její dnešní stav,“ prohlásil naštvaně Macandrew. „Ani nejlepší neurochirurg ve Státech na tom nic nezmění, leda to, že čísla na Franciniho bankovních kontech začnou padat jako podzimní listí.“

„To jsem chtěl slyšet,“ řekl Klinsman. „Zítra, až Weber Jane vyšetří, se s ním a s Francinim sejdeme. Asi někdy odpoledne. Rezervuj si na to čas.“

Macandrew položil telefon. Pro dnešek měl všeho dost. Ohlásil na recepci, že odchází domů.

Macandrewovi domácí byli stále ještě pryč a dům byl úplně tichý. Vyhlédl z okna a teprve teď zjistil, jak krásný byl dnešní den. Slunce zacházelo za obzor a západní nebe se zbarvilo do tmavoruda. Obloha nahoře však byla stále ještě neporušeně modrá, poznamenaná pouze tenkou linkou par tryskového letadla, které mířilo na východ. Bylo tak vysoko, že ani nebylo slyšet.

Byl by se rád zbavil tísnivého pocitu, který v něm případ Franciniové vyvolal, ale ten stále přetrvával. Fakt, že ho někdo může považovat za nekompetentního, ho žral, i když to náhodou byl chlap jako Francini. Ale z téhle situace nevedla žádná snadná cesta. Nalil si pořádný drink, vložil do sterea Milese Davise a zesílil zvuk víc, než měl ve zvyku.

Nazítří ve čtyři odpoledne zavolal Saul Klinsman, že Weber ukončil vyšetření Jane Franciniové a prostudoval její lékařské záznamy a zprávy. Pozval Macandrewa, aby za nimi zašel do jeho kanceláře. K svému překvapení tam Macandrew nenašel tři muže, ale čtyři. Klinsman ho představil.

Weber přesně odpovídal tomu, jak si ho představoval. Měl na sobě drahý světle šedý oblek, levandulovou košili a tmavě rudou vázanku. Všechno to ladilo s jeho opálenou kůží a stříbrnými, dozadu sčesanými vlasy. Pevný stisk ruky a úsměv, který dělal čest zubařskému řemeslu. Modulace hlasu zase svědčila o zkušenostech z televizních vystoupení.

Druhý muž - Joel Kirschbaum - mu byl představen jako Franciniho advokát. Byl štíhlý a snědý a měl uhýbavý pohled. Věk se dal těžko odhadnout vzhledem k jeho zřejmě předčasně holé lebce a od přírody nažloutlé pleti. Ale musel být určitě úspěšný právník, když si ho Francini najal. Podaná ruka však byla chabá a vlhká.

„Takže, pane doktore, k čemu jste došel?“ zeptal se Klinsman Webera, když se usadili. Úporně se snažil, aby vypadal uvolněně.

„Paní Franciniová je velice rozrušená,“ odpověděl Weber. Obrátil se na jejího manžela. „Upřímně přiznávám, pane Francini, že bych vám poskytoval falešné naděje, kdybych tvrdil, že na jejím stavu dokážu něco změnit. Prostudoval jsem snímky, záznamy v chorobopisu a zprávu z patologie a musím souhlasit se závěry Lékařského centra Kansaské univerzity, že paní Franciniová trpí mozkovou poruchou, způsobenou maligním nádorem, který jí byl úspěšně a odborně odstraněn. Je mi líto.“

Macandrew cítil, jak se mu sesouvá z ramen těžké závaží.

„Ale bylo opravdu nad všechny pochybnosti dokázáno, že současný stav paní Franciniové byl způsoben nádorem?“ zeptal se Kirschbaum. Hleděl přitom upřeně na desku stolu před sebou, jako kdyby ho neobyčejně zaujala tužka, kterou otáčel špičkou sem a tam. Vzhledem k tomu, že se zřejmě vyhýbal pohledu na kohokoliv, bylo těžké odhadnout, komu svou otázku vlastně pokládá.

Weber se zatvářil rozpačitě, když mu došlo, že míří nejspíš na něj. Řekl: „Myslím, že ne. V pravém slova smyslu je přesvědčivým důkazem v tomto případě patologický nález, a osobně jsem jej neviděl…“

„Takže pouze teoreticky, je myslitelné, že by stav paní Franciniové byl způsoben spíš odstraněním nádoru než nádorem samotným? Chci říct, jestli by to bylo naprosto vyloučené?“ dotíral Kirschbaum.

„Tak moment…“ přerušil ho Klinsman.

„Nuže, doktore?“

„Neviděl jsem naprosto nic, co by tomu nasvědčovalo,“ odpověděl Weber.

„Ale podle toho, co říkáte, jste ten vlastní nádor neviděl?“

„No, to ne.“

„Diagnózu stanovil přednosta naší patologie,“ přerušil ho opět Klinsman. „Je to velice zkušený člověk. Kam tím vlastně míříte, pane Kirschbaume?“

„Ke spiknutí,“ přerušil všechny Francini, který se chytil Kirschbaumovy nitě výslechu. „Je v tom podraz. Jeden druhému kryje zadek.“

Na několik elektrizujících okamžiků nastalo v místnosti naprosté ticho, během něhož každý uvažoval, jestli dobře slyšel. Ale Francini to zopakoval. „Spiknutí,“ řekl. „Ti hajzlové se mezi sebou domluvili.“

Macandrew sevřel okraje své židle, až mu klouby na rukou zbělely. Klinsman na něj vrhl varovný pohled. Kirschbaum se zase snažil varovat svého klienta, aby už nic neříkal. Klinsman prohlásil: „Pane advokáte, můj kolega i já chápeme bolest, kterou nad stavem své manželky pan Francini pociťuje, ale zachází příliš daleko. Jestli chce dál setrvávat na tomhle hrubém obvinění, budeme se muset sami obrátit na soud.“

„Máte pravdu, doktore,“ přiznal Kirschbaum. „Můj klient je ve velkém stresu a já jsem si jistý, že to nemyslel tak, jak to vyznělo.“

Francini zavrčel.

„Mně se zdá,“ prohlásil Weber, „že celá věc se dá rychle a vědecky vyřešit nezávislou analýzou nádoru, který byl paní Franciniové odstraněn.“

„A jak budeme vědět, že pochází od Janey?“ vyštěkl Francini.

„I to může laboratoř prokázat. Může provést testy DNA u pacientky i nádoru,“ řekl Weber.

Na chvíli nastalo trapné ticho a pak se ujal slova Klinsman. „Tak to by snad, pánové, mohla být cesta z toho dilematu? Odstraní to všechny pochybnosti?“ zeptal se.

„Co se mne týče, souhlasím,“ řekl Macandrew.

Kirschbaum a nakonec i Francini přikývli.

„A co se teď stane s Janey?“ zeptal se Francini s pohledem upřeným na zem.

„Navrhoval bych, abychom zařídili umístění vaší paní do sanatoria Farley Ridge, pane Francini,“ řekl tiše Klinsman.

„Cvokárna,“ konstatoval Francini.

„Každý den jsme svědky medicínských pokroků, pane Francini,“ řekl vlídně Weber. „Nesmíte se vzdávat naděje.“

Francini vstal a odešel z místnosti. Kirschbaum řekl: „Mohli bychom se teď dohodnout na postupu ohledně analýzy nádoru?“

„Jistěže,“ souhlasil Klinsman. „Jsem si jist, že doktor Lessing vám ochotně vyjde vstříc ve všech vašich požadavcích.“

Kirschbaum se obrátil na Webera a zeptal se: „Byla by ochotná provést tu analýzu laboratoř Mayo kliniky, doktore?“

Weber odpověděl: „Ano, pokud tady pánové nebudou mít námitky.“

„Jistěže ne.“

Macandrew také přikývl na souhlas.

„Přál byste si ještě před odjezdem promluvit s doktorem Lessingem?“ zeptal se Klinsman Webera.

Weber zakroutil hlavou. „Myslím, že ne. Patologie není právě mým oborem. Zařídím, aby naši patologové zavolali vašim a dohodli se společně na podrobnostech.“

„Takže to bychom měli,“ konstatoval Klinsman.

Weber se podíval na hodinky. „Musím se rozloučit, jestli se mám ještě dnes večer dostat do Rochesteru.“

„Já zajdu za svým klientem,“ řekl Kirschbaum.

Macandrew zůstal sám s Klinsmanem. Přijal nabídnutou whisky a řekl suše: „To tedy byla sranda.“

„Bude po všem, až Mayo laboratoř potvrdí diagnózu,“ pravil Klinsman. „Hoď to za hlavu, Macu.“

„Něco mi říká, že Francini nedá pokoj. Je rozhodnutý potopit mě, ať uslyší cokoliv. On mě nenávidí. Vidím mu to na očích.“

„Někteří lidé už jsou takoví,“ konstatoval Klinsman. „Když to tak vezmu, tak většina lidí. Potřebují někoho obvinit. Neexistuje pro ně nic takového jako osud nebo náhoda. Podle nich za to vždycky může někdo, a toho je třeba chytit a potrestat. To už je taková obsese. Často vidíš, jak lidi před soudní budovou řvou radostí, když je vynesen rozsudek. Ztratili třeba dítě nebo ženu, ale teď nechají bouchat šampaňské, protože si to nějaký lotr odskáče. Podivné.“

„Asi bych si měl jít ještě trochu popovídat s Karen Blissovou.“

Klinsman se zeptal: „Co si vlastně myslí o Jane?“

„Uvažuje o mnohočetně rozštěpené osobnosti - nebo diagnóze s podobně směšným jménem. Ale pořádně jsme to spolu ještě neprobrali.“ Podíval se na hodinky. „Teď už je moc pozdě, snad zítra.“

Když se Macandrew vrátil do své pracovny, měl tam na záznamníku vzkaz. Karen volala v půl páté. Jestli prý se vrátí před šestou, ať jí zavolá; když ne, tak ráno. Bylo tři čtvrtě na sedm. Macandrew se podíval do zítřejšího rozvrhu; neměl tam až do pozítří žádnou operaci, ale bude muset navštívit jednoho pacienta a seznámit se s jeho případem. Na druhou odpoledne je ohlášená schůze kliniky a v půl páté seminář, kterého se chtěl zúčastnit. Mohli by s Karen zajít na oběd, jestli bude mít čas. Zavolal na její linku a nechal jí vzkaz, pro případ, že by se s ní ráno minul. Navrhl jí schůzku v poledne.

Když se příští den ráno Macandrew vrátil po vyšetření svého chirurgického pacienta do pracovny, našel tam vzkaz od Karen, že má v poledne volno. Zavolal tedy do italské restaurace na Plaza a rezervoval stůl na dvanáct patnáct.

„Doufejme, že si naše záznamníky taky dopřejí čas na oběd,“ poznamenala Karen v autě, když jeli na Plaza.

„Myslím, že ten můj se do sytosti nakrmí vzkazy z administrativy,“ odpověděl Macandrew. „Dostávám jich denně spoustu. Většinou se týkají formulářů, které jsem nestačil vyplnit.“

„Díky bohu, že nejsem jediná.“

Restaurace byla zaplněná jen z poloviny. Uvedli je do boxu dostatečně daleko ode dveří. Studovali jídelní lístek pod plakáty cestovních kanceláří, rozvěšenými po stěnách, a rybářskými sítěmi, které visely ze stropu. Právě ty Macandrewovi připomněly, jak žalostně daleko od moře je Středozápad. Moře mu chybělo ze všeho nejvíc. To, že si k němu nemohl zajet, pociťoval jako velkou ztrátu.

„Dovolili ti uspat Jane Franciniovou?“ zeptala se Karen.

„Její manžel to dovolil, sotva ji spatřil.“ Macandrew jí vylíčil průběh schůzky s Weberem a s Franciniho advokátem.

Karen s pochopením kývla hlavou. „To je tedy síla. Někdy se mi zdá, že práce venkovského doktora je docela lákavá představa.“

„Včera večer mi to tak určitě připadalo,“ souhlasil Macandrew. Napil se ledové vody a zeptal se: „Co si myslíš o těch záznamech Franciniové?“

„Je to složité. Ta malá Emma mě dostala. Znělo to tak reálně. Nejdřív jsem myslela, že by to mohla být rozdvojená osobnost, ale teď si nejsem jistá…“

„V čem je problém?“

„Ona vůbec nikdy není sama sebou,“ řekla Karen. „Ta původní osobnost jako by úplně vymizela.“

„Ano, to je na tom to nejsmutnější,“ souhlasil Macandrew.

„Máme k dispozici spoustu záznamů o pacientech, u kterých po poranění hlavy při autohavárii následovala změna osobnosti. Ošetřovatelský a lékařský personál je prohlásí za úspěšně zotavené, ale jakmile přijdou domů, jejich příbuzní a dobří známí si stěžují na zásadní změny v jejich chování. Často se opakuje, že je to ‚jiný člověk‘.“

„Což je více méně to, co tvrdil Tony Francini,“ řekl Macandrew. „Řekl, že Janey je někdo jiný. Vypadá jako Janey, ale není to ona…“

Karen přikývla. „Není o tom moc známo, ale bylo to zaznamenáno i u pacientů po mrtvici. Projednává se to v řadě soudních případů. Změna osobnosti je považovaná za pojistnou událost. Z dřívějšího slušného člověka je najednou nesnesitelná obluda nebo něco takového.“

„Ale tohleto je něco víc než povahová změna,“ namítl Macandrew. „Z Jane Franciniové se stává úplně jiná osoba - možná dokonce víc osob.“

„Ale zajímavé je, že když se probouzí z omámení, je vždycky tou Emmou,“ uvažovala Karen.

Macandrew přisvědčil. „Ano, a teprve když je plně při vědomí, začne být totálně zmatená.“

„Soustředila jsem se na ty zmatené úseky v záznamu, ale opravdu si nevím rady, co se tam děje. Je zřejmé, že velice trpí, ale zvláštní je, že v žádném případě nevypadá šílená.“

„Přesně to mě napadlo, když jsem ji takhle spatřil poprvé,“ přisvědčil Macandrew. „Znělo to šíleně, ale nevypadala tak. Bylo to až strašidelné, skoro jako kdyby ona považovala za šílence mne.“

„Myslím, že tohle by mohlo odpovídat projevu rozpolcené osobnosti. Nebudeš tomu věřit, ale touhle poruchou trpěla vlastní sestřenice Carla Junga. Ve skutečnosti to byla nesmělá patnáctiletá dívenka celkem průměrné inteligence, nejistá a prostoduchá. A zčistajasna se změnila v jemnou, sebejistou vzdělanou dámu, která namísto svého primitivního švýcarského dialektu začala mluvit výbornou literární němčinou. To je častý rys tohoto typu případů. Ta cizí osobnost bývá daleko silnější charakter, než je pacient.“

„Ale Jane Franciniová je normálně mírná a rezervovaná dáma,“ namítl Macandrew.

„To ta osobnost, ve kterou se změní, když není pod sedativy, určitě není,“ souhlasila Karen. „Ale pak zase, když je jen částečně zklidněná, je to malá holčička z Moskvy, která nemluví rusky…“

Macandrew potřásl hlavou. „Kéž by aspoň jedna z těch osobností mohla být Jane.“

„Macu, já vím, že bys ode mne chtěl slyšet, že její stav může být léčitelný a že na tom časem bude líp, ale to ti říct nemůžu. Myslím, že bude muset být prohlášena za duševně nemocnou a zůstat v psychiatrickém zařízení ve Farley Ridge.“

KAPITOLA ŠESTÁ

Dva dny poté byla Jane Franciniová převezena do sanatoria Farley Ridge. Macandrew ji šel osobně vyprovodit. Byl si vědom nebezpečí, že jeho přítomnost může být chápána jako přiznání viny, ale přesto u toho chtěl být. Jako člověka si ji při jejich pohovorech před operací oblíbil a také, jak sama podotkla, byl „rodák ze Skotska“.

Jane byla mírně zklidněná sedativy a zdálo se, že se ve své osobnosti Emmy cítí docela dobře. Její oči vyjadřovaly zájem o to, co se kolem ní děje, ale žádný neklid, jako když byla úplně při sobě. Pořád se vyptávala na matku a ošetřovatelky ji vytrvale ujišťovaly, že u ní už brzy bude. Vyvezly ji z Lékařského centra a naložily dozadu do sanitky.

„Sbohem, Emmo,“ řekl jí Macandrew, když ji vezli kolem něj. Jane po něm obrátila hlavu a Macandrew cítil, jak se mu sevřel žaludek. Pohled v očích Jane Franciniové byl v naprostém souladu s osobností Emmy. Díval se do jasných, inteligentních a nevinných očí osmiletého děvčátka, které moc dobře nevědělo, co se to děje. Zřízenci zaklapli dveře sanitky a byla pryč.

Během následujícího týdne se všechno pomalu vracelo do normálních kolejí, i když Macandrew případ Franciniové stále nemohl úplně vypustit z hlavy. Rozhodl se, že o nádorech Hartmanové vyhledá všechno, co se dá. Z toho důvodu trávil většinu volného času v lékařské knihovně. Ale nebyl to vůbec snadný úkol. V učebnicích o tomto jevu nebyla žádná zmínka. Jakékoliv informace bylo třeba hledat v lékařských časopisech a zprávách.

Začal u krátkého seznamu citací od Carla Lessinga. Macandrew vyhledal v knihovně Lékařského centra, co tam měli, a pořídil si fotokopie příslušných článků. Byla tam řada odkazů na časopisy, které lékařská knihovna neměla, takže musel požádat knihovníka, aby si je vyžádal od jiných knihoven. Když došly, měl pohromadě kompletní, i když žalostně tenkou, složku článků k danému tématu.

Většina publikovaného materiálu sestávala z prostých popisů případů pacientů, kteří podle diagnózy tímto onemocněním trpěli; ty mu nic nového neříkaly. Ten fenomén byl tak řídký, že publikace byly vlastně jen zprávami o něm. Nebyly žádné zmínky, že by se z té choroby někdo uzdravil, ale jak pravil Carl Lessing, nikdo na to také neumřel.

Několik novějších článků však bylo zajímavých. Pocházely z laboratoře lékařské fakulty Edinburské univerzity ve Skotsku. Výzkum vedl jakýsi dr. John Burnett. U prvních publikací byl jediným autorem, ale později se k němu připojili doktoři Ashok Mukherjee a Simone Robinová. Tito tři společně publikovali řadu prací o chemických změnách v mozku, spojených s nádorem Hartmanové. Podařilo se jim identifikovat zvláštní kyselou substanci, kterou tyto nádory produkují. Byla to právě ta substance, která způsobovala ony odlišnosti v zabarvení histologických preparátů v patologické laboratoři, které Carla Lessinga upozornily na možnost nádoru Hartmanové.

Macandrew byl spíš lékař než vědec, takže detaily mu působily trochu potíže, ale pochopil, že jádro výzkumu se soustřeďovalo na hledání cesty, jak potlačit účinek sekrece na přilehlé mozkové struktury a tím limitovat škodlivý vliv nádoru. S použitím materiálu získaného pitvou identifikovali vědci soubor buněk normálního mozku, které nádor Hartmanové pravděpodobně ovlivňuje, a nakonec dospěli k popisu proteinu vylučovaného těmito buňkami, které se zdály být jeho specifickým cílem.

Když Macandrew dočetl poslední separát, byl jejich nálezy hluboce vzrušen. Jestli skutečně identifikovali cílový protein v normálním mozku, je pravděpodobné, že v současné době už mohli syntetizovat protein in vitro a nahradit jej u postižených pacientů?

Macandrew se podíval na datum publikace posledního článku a ke svému rozčarování zjistil, že je dva a půl roku starý. Uvažoval o tom, proč tomu tak je - jako nejpravděpodobnější a nejhorší možnost ho napadla ta, že se laboratoři nepodařilo protein syntetizovat. Ale pokračoval vůbec tým ve svém snažení? Nebo výzkum tohoto tématu úplně skončil? Existovala také velmi reálná možnost, že na projekt už nebyly další prostředky. Boj o výzkumné granty byl vždycky zuřivý a nádor Hartmanové byl tak řídkým onemocněním, že v této soutěži možná neobstál.

Macandrew uvažoval, že by se mohl s univerzitou spojit, ale pak usoudil, že existuje rychlejší cesta. Může využít počítač Lékařského centra a zjistit, jestli některý z těch tří vědců v posledních třech letech vůbec něco uveřejnil. Aby vědec přežil, musí publikovat. Kariéra každého badatele, který by po tři roky nic nepublikoval, by se musela octnout ve vážných potížích. Někdy může být takový systém hrozně nefér a často také vede k tomu, že vědecké časopisy jsou zaplaveny méně kvalitními pracemi. Jediným argumentem pro něj však bylo, že prostě žádné jiné měřítko neexistuje. Editor dělal, co mohl, aby takový odpad vyloučil, ale navzdory tomu každý vědecký časopis, snad s výjimkou dvou nebo tří striktně exaktních, obsahoval značnou část prkotin. Berliček kariéry.

Macandrew zadal počítači nejdřív jméno Johna Burnetta a vyžádal si úplný seznam publikací. Nebylo to tak jednoduché, jak by si přál, protože Johnů Burnettů bylo v databázi mnoho, a dalo mu dost práce vyčlenit z nich Johna Burnetta, který pracoval na Edinburské univerzitě v oboru buněčné biologie a který ho zajímal.

Na obrazovce se objevil působivě dlouhý seznam publikací, končící tři roky starým článkem v Cell Biology, který právě přečetl. Od té doby nepublikoval John Burnett absolutně nic, ba ani přehledný článek - tradiční konečný krok postarších vědců, když jde do tuhého a nápadů je poskrovnu.

Macandrew hleděl na obrazovku a uvažoval, jestli šel Burnett do penze. Nic o tom člověku nevěděl. Možná že dospěl do důchodového věku a teď někde na zahrádce pěstuje růže. Jestli je to tak, dal by se snad jeho věk odhadnout podle seznamu publikací. Podíval se na začátek seznamu a našel dva tituly, které citovaly jeho disertační práci. Zjistil jejich data a učinil si z nich závěr. Spočítal, že pokud Burnettovo akademické vzdělání postupovalo normálně, čtyři roky lékařského studia a tři další do získání doktorátu, mělo by mu být něco ke čtyřicítce. Trochu brzy na piplání růžiček.

Zabubnoval prsty o stůl a uvažoval o dalších možnostech. Knihovník se na něj káravě podíval a on s provinilým úsměvem přestal. Knihovníci dokážou být tak nedůtkliví. Zahájil další pátrání a zadal jméno Ashoka Mukherjeeho. Objevil se seznam prací, které publikoval s Johnem Burnettem, a nic dalšího.

Jediná Simone Robinová byla v databázi uvedena jako pracovnice Institutu Jaquese Monoda na Sedmé univerzitě v Paříži, ve Francii. Její seznam publikací Macandrewovi okamžitě prozradil, že jde o dámu, kterou hledá. Byly tam články, které publikovala s Johnem Burnettem v Edinburghu, a pak ještě další, které vyšly z francouzského Institutu v posledních třech letech, ale týkaly se jiných výzkumných oblastí. Došel k závěru, že Simone Robinová opustila Edinburskou univerzitu asi v té době, kdy Burnett nechal práce na nádorech Hartmanové. Zřejmě se vrátila do Francie a pracuje na něčem zcela odlišném.

Z Macandrewova hlediska bylo nešťastné, že, pokud mohl soudit, byl Burnettův tým jediný na světě, který prováděl výzkum hartmanského poškození mozku. Jestliže to vzdali, pak už na tom nepracuje nikdo. Opsal si z údajů na obrazovce adresy a telefonní čísla a uložil si je. Možná že tu věc už přestane sledovat, ale třeba taky ne. Bylo by zajímavé zjistit, proč tolik slibný výzkum tak náhle skončil.

Za dva dny, když se Macandrew právě myl po dlouhé operaci, mu sestřička vyřizovala vzkaz, že s ním chce mluvit Saul Klinsman. Rychle se osušil, navlékl si čistý operační oblek a spěchal do Klinsmanovy kanceláře. Seděl tam Carl Lessing. Ani on ani Klinsman se neusmívali.

„Co se stalo?“

„Nebude se ti to líbit, Macu.“

„A co je to?“

Lessing vypadal zoufale. Řekl: „Kristepane, Macu, je mi to strašlivě líto, vůbec nevím, jak se to mohlo stát, a až najdu toho chlapa, co za to může, tak mu uříznu…“

„Tak co se stalo? O co jde?“ ptal se Macandrew. Cítil, že je ve vzduchu nějaký velký průšvih, a pohlédl tázavě na Klinsmana.

Klinsman se naopak zadíval na Lessinga.

Lessing řekl: „Abych to řekl na rovinu: nemůžeme na Mayo kliniku poslat nádor Jane Franciniové.“

„A proč, ke všem ďasům?“

„Už ho nemáme. Někdo ho vyhodil.“

Macandrew pohlédl na Klinsmana, jako by ho prosil, aby řekl, že to není pravda. Ten však mu žádné takové ujištění neposkytl.

Macandrew téměř nedokázal promluvit. Teprve po chvilce řekl: „Ježíšikriste, já tomu prostě nemůžu uvěřit.“

„Jeden laborant ten tumor omylem vyhodil. Je mi to strašně líto, Macu.“

Macandrew si nervózně mnul čelo. „A nedá se ještě najít?“ zeptal se.

Lessing zakroutil hlavou a řekl: „Než jsme to zjistili, už to všechno odešlo do spalovny.“

„Ježíši,“ zasténal Macandrew a klesl na židli. „Teď bude Francini už definitivně přesvědčený, že jsem mu zmasakroval ženu.“

„Panebože, nevím, co na to říct,“ pravil Lessing.

Macandrew jen potřásl hlavou. „Tomu tedy říkám zatracenej průser,“ zašeptal.

Klinsman se opřel loktem o stůl, naklonil se dopředu a řekl: „Nakonec, Macu, to, co si myslí Francini, není rozhodující. Nejdůležitější jsou fakta. Všichni víme, že stav Jane Franciniové způsobil maligní mozkový nádor, a to je podstatné. Ty jsi výborný chirurg, jeden z nejlepších, a pro tu Franciniovou jsi udělal, co jsi mohl. Nic z toho, co se stalo potom, není tvoje vina. Je to otrava, že Mayo klinika nebude moct dát na zprávu naší patologie svoje razítko, ale už se stalo, a my to musíme přijmout a smířit se s tím… ať na nás hodí cokoliv.“

Macandrewovi bylo na zvracení. Nepřítomně kývl a vstal. „Omluvte mě laskavě,“ řekl a vyšel z místnosti.

Jak Macandrew kráčel po chodbě, chtělo se mu při každém kroku praštit pěstí do zdi. Bolest by mu ulevila od toho, co se mu odehrávalo v hlavě. Tony Francini bude teď až do konce svého života přesvědčený, že jeho ženě poškodil mozek a pak se dohodl s patologickou laboratoří, aby zlikvidovala důkaz jeho omylu. Příběh bude kolovat. Rada rodin má svoje zkušenosti s nekompetentními lékaři, kteří někomu z jejich blízkých zmařili život. Takové historky se tradují po celé generace. A do toho seznamu teď přibude i jeho jméno. „Sakra,“ zuřil, když sjížděl výtahem dolů. „Sakra, sakra, Sakra.“

Měl pocit, že tu myšlenku neunese. Když Macandrew vystoupil z výtahu, čekala tam na něj sálová sestra Lucy Longová.

„Ahoj, Macu. Jak se daří?“

Macandrew na ni pohlédl, jako kdyby byla cizinka z nějaké jiné planety. Nezmohl se na odpověď.

„Promiňte,“ zamumlala polohlasem sestra.

Macandrew seděl sám ve svém bytě téměř hodinu a nedělal nic jiného, než že zíral na oblohu. Nemohl uvěřit, že by osud mohl být tak krutý. Nebo to snad ani osud nebyl? Jak to Lessing v té své podělané laboratoři vůbec vede?

Jeho vnitřnímu rozpoložení nic nepomohlo, když si uvědomil, že dělá přesně to, co Tony Francini: snaží se svalit na někoho vinu. Přitom dobře ví, že Carl Lessing je vynikající patolog, že jeho laboratoř je řádně vedená a normálně stoprocentně spolehlivá. Ví také, že Saul Klinsman má pravdu v tom, že takové věci se prostě stávají. Jenže právě teď tomu všemu zkrátka nějak nemůže uvěřit.

Po půl osmé se ozvalo zaklepání na dveře, a když Macandrew otevřel, stál před ním jeho domácí Mort Jackson.

„Nezapomněl jste, že ne?“ zeptal se.

„Nezapomněl na co?“ opakoval Macandrew.

„Že se dneska večer přijdete podívat na diapozitivy, které jsme s Ginny pořídili v Michiganu.“

Macandrew na to po pravdě ani nevzdechl. Ale navzdory svému duševnímu rozpoložení nechtěl zranit Mortovy city. Kdyby jen na to vzpomněl dřív, mohl přijít s nějakou pravděpodobnou výmluvou a odložit to. Ale takhle mu nezbylo než tvrdit, že nezapomněl a že bude za chviličku dole.

„Řeknu Ginny, aby vám nalila sklenici svého bezinkového vína,“ slíbil Mort a spěchal dolů ze schodů.

„No má úcta,“ zašeptal Macandrew. Na otupení hran reality dnešního večera by to chtělo něco mnohem silnějšího než Ginnino domácí víno. Nalil si velkého panáka whisky a hodil ho do sebe. Pak teprve sešel dolů, kde ho uvítali Mort a Ginny.

Ginny splňovala naprosto přesně obecnou představu ideální babičky. Byla baculatá, usměvavá, a měla nádherné sněhobílé vlasy. Připravila veliký tác sendvičů, a když si Macandrew sedl, podala mu sklenici vína. Mort byl jen o maličko vyšší než Ginny, ale hubený a jeho pleť měla barvu vydělané kůže od toho, že celý život strávil jako opravář telefonního vedení. Levou ruku měl trochu pokroucenou, následek pracovního úrazu, který ho také přiměl k předčasnému odchodu do penze.

Mort se věnoval instalaci projektoru a Macandrew se snažil udržet lehkou konverzaci. Bylo snadné klást Ginny ty správné otázky. Strašně ráda povídala o své rodině. Konečně zhasla světla a diapozitivy podávaly věrné svědectví o návštěvě Jacksonových u jejich dcery v Michiganu. Macandrew se usilovně snažil soustředit se na obrázky, a ne na to, co se mu honilo v hlavě, ale marně. Případ Franciniové vyhrával.

Téměř se mu ulevilo, když se mu ozval pager a poskytl mu důvod opustit pokoj. Když však spěchal po schodech nahoru, začalo mu to být divné. Co to, že mu zvoní pager, když dnes v noci nemá službu na telefonu? A ještě k tomu toho dost vypil. Není sice opilý, ale rozhodně by nebylo vhodné, aby musel operovat.

„Volá vás doktor Klinsman,“ hlásila mu nemocniční centrála.

„Macu? Právě jsem mluvil s Kurtem Weberem. Carl Lessing ho informoval o tom ztraceném nádoru a on cítil povinnost seznámit s tím Franciniho advokáta.“

„No a?“

„Kirschbaum se ho zeptal, jestli by byl ochoten dosvědčit u soudu, že stav Jane Franciniové mohl být zaviněn chybnou operací.“

„A co on?“ vyptával se Macandrew a měl pocit, jako by uvolňoval pojistku ručního granátu.

„Weber mu řekl, že by to udělal hrozně nerad, ale že by za těchto okolností musel říct, že je to teoreticky možné,“ řekl Klinsman. „Weber nás pouze chtěl ujistit, že v tom není nic osobního a že ani na okamžik nevěří, že tomu tak ve skutečnosti bylo.“

„To je od něj šlechetné.“

„No, on v té záležitosti nemá moc na vybranou,“ podotkl Klinsman.

„To je pravda,“ řekl Macandrew.

„Weber říká, že pokud bude mít možnost, tak to zdůrazní.“

„Díky za zprávu.“

„To bylo to nejmenší,“ odpověděl Klinsman.

Macandrew položil telefon a šel zase dolů k Jacksonovým. Sedne si s nimi a bude sledovat všechny zbývající snímky až do konce.

„Všechno v pořádku, Macu?“ zeptala se Ginny, když vklouzl zpátky na své místo.

„Ale ano, Ginny. Omlouvám se.“

„Tak tohle je u Mill Glade,“ oznámil Mort při dalším snímku. „Tohle je Charlottina kamarádka Sandy a její pes Rupert.“

„Rufus,“ opravila ho Ginny.

„Máš pravdu, promiň. Rufus,“ přisvědčil Mort.

„A tohle je zase poblíž Jansen Creek. Moc pěkná krajina.“

„To je vidět,“ souhlasil Macandrew, který si náhle uvědomil, že se od něj očekává nějaký komentář.

„Můžu vám ještě nalít víno, Macu?“ otázala se Ginny šeptem.

„Jestli můžu poprosit,“ odpověděl Macandrew. Ginny přešla přes pokoj ke stolku před oknem. Sehnula se, aby nevstoupila do paprsků projektoru, ale vůbec se jí to nepovedlo. Její stín se objevil na plátně.

„A tohle je sněžný muž, kterého jsme tam viděli,“ zažertoval Mort a mrknul na Macandrewa. Ginny si vůbec neuvědomila, že je terčem vtipu.

„A tohle jsme my s Clintem, Daisy a Charlottou, ten den, co jsme jeli na jarmark…“

PRÁSK! Čelní okno v pokoji se rozlétlo na tisíc kusů a Ginny upadla na záda a zůstala ležet na podlaze. Po tváři se jí řinula krev.

„Co to proboha…!“ vykřikl Mort. „Ginny! Ginny!“ Macandrew byl u Ginny dřív a už také odhadl, co se jí stalo. „Honem mi přineste čistý ručník, Morte,“ přikázal mu. „Ale co nejrychleji.“

„Bude v pořádku?“ vyptával se Mort, když mu přinesl ručník. Nakláněl se nad Macandrewem a nad Ginny, která byla stále v bezvědomí.

Macandrew setřel Ginny krev z obličeje a zastavil krvácení z největších řezných ran. „Něco proletělo oknem a zasáhlo Ginny do čela, něco těžkého. Omráčilo ji to, ale bude v pořádku,“ řekl Mortovi.

„Díky bohu,“ zvolal Mort. „Ale co to k čertu bylo?“ Mort začal pobíhat po pokoji a Macandrewovi se stále víc svíral žaludek.

„Ježíšikriste!“ vykřikl Mort. Něco uviděl a snažil se to opatrně sebrat, aby se nepořezal o sklo. „Co má tohle znamenat?“

Teď Macandrew spatřil, co Mon drží v ruce; byl to řeznický sekáček.

„To znamená vzkaz, Morte,“ prohlásil omámeně a bezvýrazně. „Ale pro mne.“

„Ten šílenej parchant,“ vyjádřil se Klinsman, když mu Macandrew vylíčil, co se stalo. „Jak to vypadá s paní Jacksonovou?“

„Na hlavě má pořádnou bouli a v obličeji je pořezaná, jednu ránu jsem musel dokonce zašít, ale jinak bude v pořádku.“

„Zavolal jsi policii?“

„Ne, nezavolal,“ přiznal Macandrew. „A přesvědčil jsem Jacksonovy, aby ji taky nevolali.“

Klinsman se zděsil: „A proč ne?“

„Sám pořádně nevím,“ řekl Macanclrew. „Je jasné, že ten sekáček byl určený mně, a oba víme, od koho pochází. Myslím, že se Francini patrně zbláznil a dodělalo ho, když mu Weber pověděl o tom, že se ta mozková tkáň ztratila. Pak už to bylo dílo okamžiku. Někde se dověděl moji adresu - nevěděl ovšem, že tam bydlím společně s Jacksonovými - a jel si vylít vztek. Počítám, že to byl okamžitý impulz.“

„To je od tebe milosrdné,“ podotkl Klinsman.

.’Ani ne,“ přiznal Macandrew. „Mám-li být docela upřímný, uvážil jsem, že kdybychom já nebo Jacksonovi zavolali policii a Franciniho by zavřeli, tak by si svůj soudní proces dokonale vychutnal, protože by mohl celému světu říct, proč to udělal.“

„To myslíš, že je tak chytrý a takhle si to naplánoval?“

„Nic bych za to nedal, že ano.“

Týden uplynul bez dalších událostí a pak zavolal Carl Lessing. „Byl jsem příšerný idiot,“ přiznal se.

„Jak to?“

„Já mám přece pořád ještě preparáty.“

„Preparáty?“ opakoval po něm Macandrew, který nechápal, o čem to Lessing mluví.

„No přece ty histologické preparáty z nádoru paní Franciniové. Ty může Mayo klinika použít k verifikaci maligního nádoru!“

„Myslíš to vážně?“ zvolal Macandrew. „To by stačilo?“

„Určitě,“ prohlásil Lessing. „Jen mě mrzí, že jsem na to nepomyslel dřív. Ta dvě sklíčka, co jsem použil k vlastní diagnóze, byla opravdu zničena, ale technici nakrájeli na mikrotonu čtyři, takže dvě stále ještě mám.“

„Ale Francini bude určitě tvrdit, že ty řezy nebyly pořízeny z Janiny mozkové tkáně.“

„Přeptal jsem se na to chlapců ze soudního. Ujistili mě, že z materiálu na sklíčkách můžou bezpečně určit DNA. Musíme jen Franciniové odebrat vzorek pro srovnání a pak může být přesvědčivě dokázáno, že ta nádorová tkáň pochází od ní

- což je fakt.“

„Alelujá,“ zahalekal Macandrew.

„Omlouvám se ti, Macu, měl jsem na to pomyslet dřív,“ řekl Lessing. „Hned se spojím s Mayo klinikou.“

Takhle skvěle už se Macandrew necítil celé věky - vlastně od chvíle, kdy Franciniovou odoperoval. Když zazvonil telefon a on se ohlásil, bylo mu to asi znát na hlase. „Zníš nějak rozjařeně,“ konstatovala Karen Blissová.

Macandrew jí pověděl dobré zprávy.

„Ale to je ohromné, Macu,“ řekla Karen. „Volám ti totiž, abych se tě zeptala, jestli bys dnes večer nechtěl přijít se mnou a s Jeffem povečeřet. Ale takhle by z toho mohla být dokonce oslava!“

„Přinesu šampaňské.“

Když Macandrew vyjel z Cherry a zabočil doprava na jih k Mission Hills, povšiml si, že se od chodníku odlepila limuzína BMW s poznávací značkou Missouri a zařadila se za něj. Nejdřív z toho nic nevyvozoval, ale asi po třech mílích zjistil, že vůz se stále ještě drží za ním. Vyjel z domova se značnou časovou rezervou, a proto nejel nijak rychle. BMW měl spoustu příležitostí předjet ho. I přes tmavá kouřová okna Macandrew rozeznal, že vepředu sedí dva muži. Snažil se sám sebe přesvědčit, že by bylo příliš melodramatické představovat si, že ho někdo sleduje. Přece však na chvilku schválně zpomalil a pak zase zvýšil rychlost, aby se auta vzadu zbavil. BMW však zůstával za ním. A byl za ním pořád, ještě když Macandrew zahnul do ulice, kde bydlela Karen.

Když se blížil k jejímu bloku a zpomalil, BMW náhle přidal, objel ho a stočil se před něj. Macandrew musel prudce zabrzdit a vyjet na chodník. Než se nadál, z auta před ním vyskočili dva muži a hnali se k němu. Oba byli vysocí a měli na sobě džínsy a kostkované košile.

„Co to prosím vás vyvádíte?“ obořil se na ně Macandrew a vystoupil z auta. Nebyl však připravený na ránu, která jako by přišla z čistého nebe a srazila ho na kolena. Sotva stačil pocítit v ústech krev, když ho do žaludku zasáhl kopanec a úplně mu vyrazil dech. Až do této chvíle žádný z útočníků nepromluvil. Teď však jeden z nich nařídil druhému: „Otoč ho.“

Úplně ochromený bolestí cítil Macandrew, jak ho obrátili obličejem k zemi, a pak dostal další prudký kopanec do spánku. Vytáhli ho za ruce, nechali ho tváří dolů ležet u otevřených dveří auta. Neměl sílu otočit hlavu a zjistit, jestli už jsou útočníci pryč, ale uslyšel, že nastartovali své auto.

Pomaličku se zvedl a oběma rukama se chytil prahu vlastního vozu, aby se vytáhl nahoru. Nevěděl však, že právě to se od něj očekává. Byla to součást plánu. Do BMW se vrátil jen jeden chlap, ten druhý zůstal stát nad ním a čekal. Jakmile se Macandrew chytil prahu, prudce přirazil dveře.

Bolest projela Macandrewem jako nukleární výbuch. Kosti v rukou se zpřelámaly jako sirky a ještě v agonii slyšel chraplavý hlas: „Teď už nikomu manželku nezmasakruješ.“

KAPITOLA SEDMÁ

Macandrew se na ulici stočil do klubíčka a přitiskl si ruce k tělu. Mlhavě si uvědomil, že BMW odburácel pryč, ale jeho vědomí zaplavovaly prudké vlny bolesti, které mu vystřelovaly v hlavě jako rakety. Kdesi se kdosi ptal, co se to tam děje. Někdo jiný zase naléhal, aby zavolali sanitku. Ale ještě někdo další varoval ostatní, aby se do ničeho nepletli.

Nikdo se k němu přímo nepřiblížil. Tohle bylo předměstí Kansas City, kam měl skutečný život zakázaný přístup. Dramata patří do televize a každý ať se od nich drží dál. Ale teď tady na ulici leží zraněný člověk vedle prázdného vozu s otevřenými předními dveřmi.

Macandrewovi se podařilo maličko se zvednout na loktech, ale bolest v rukou byla tak děsná, až se bál, že omdlí. Vidění mu zamlžoval rudý závoj. „Prosím, pomozte mi někdo,“ zasténal.

Žádná odpověď.

„Je tu někdo?“

Odněkud zdálky se nějaký muž opatrně zeptal: „Co se vám stalo, člověče?“

„Mám ruce rozmačkané na maděru, potřebuju pomoc.“

„Jak se to vlastně stalo?“ zeptal se hlas.

Macandrewovi přibylo k agonii ještě zoufalství. Několikrát se rychle nadechl. „Prosím, přivede sem doktorku Karen Blissovou. Bydlí v čísle 37, byt 32.“

„Karen Blissová?“

„Ano, Karen Blissová. Řekněte jí, že jsem John Macandrew.“

„Macandrew,“ opakoval hlas bezvýrazně.

Macandrew cítil, jak se mu do očí derou slzy zoufalství. Na jakém stupni evolučního vývoje se tenhle debil zastavil? Ještě kousek níž a šplhal by po palmách. A kde jsou sakra ostatní lidé? Copak se všichni zase klidně vrátili domů? Kristepane

- „Země svobody… domov statečných…“

„Číslo třicet sedm. Správně?“

„Ježíši.“

Macandrew rychle ztrácel síly. Strašlivá bolest z něj vysála každou kapku energie a cítil, že ho láká bezvědomí, které by mu dovolilo spát a milosrdně ho zbavilo bolesti. Hlava mu klesla na bok vozu. Najednou uslyšel klapání podpatků.

„Pane na nebesích, Macu, co se ti stalo?“ vyptávala se Karen Blissová.

„Dva chlapi… skočili po mně… zaklapli mi ruce do dveří auta.“

Karen se chystala prohlédnout mu ruce, ale při pouhé myšlence na to Macandrew hlasitě zaprotestoval.

„Ach, Macu, klid. Dovezu tě do Lékařského centra. Bude to rychlejší než volat sanitku. Seženu Jeffa.“

Ale to už Macandrew definitivně ztratil vědomí.

Když se probudil, byl v pokoji Saul Klinsman. Mluvil právě se sestrou, ale přestal, když viděl, že je Macandrew vzhůru. „Tak tě vítám zpátky,“ řekl.

Zmatený pocit v hlavě prozradil Macandrewovi, že dostal silná analgetika, přesto však mu nedělalo potíže vzpomenout si, co se stalo. Pohlédl na ruce a viděl, že jsou zafačované. „Moc zlé?“ zeptal se.

Klinsman k němu přistoupil a posadil se vedle něho. „Nechci tě balamutit, Macu, máš tam pořádný maglajz. Pro instalatéra by to byl maglajz, pro pošťáka taky. Ale pro chirurga… by to mohla být hodně vážná situace.“

Při téhle poznámce se Macandrewovi zachtělo zatnout pěsti. Odměnou mu byly tisíce jehliček, které mu vyrazily po celých pažích až nahoru. „Chceš říct - konec kariéry?“

Klinsman pokrčil rameny. „Upřímně řečeno, nevím. Na to je příliš brzo. V každém případě tě na nich čeká hromada operací.“

„Díky za upřímnost,“ řekl Macandrew.

„Viděl jsi toho grázla, co to provedl?“

„Jistě, ale to byla jenom najatá ruka. Oba víme, kdo je za tím.“

„Ten hajzl Francini; za tohle by ho policie měla přibít na kříž.“

„Nech toho, Saule,“ řekl Macandrew. „Lékařskému centru by to nadělalo jenom škodu. Francini je mocný člověk. Když se to podá tak, že obětaví kamarádi dali co proto nekompetentnímu chirurgovi, který zničil život jeho manželce, bude pro celé město hrdina.“

„Ale tak to přece nebylo,“ namítl Klinsman.

„Bude to tak, jak to podá tisk, Saule. Francini mu zadává spoustu reklam.“

„Víš co, odpočiň si,“ řekl Klinsman. „Promluvíme si o tom, až ti bude líp.“

Do konce týdne prošly Macandrewovy ruce řadou rozsáhlých operací. Přítel a bývalý kolega Saula Klinsmana - který ho sem povolal ze St. Louis - na nich pracoval mnoho hodin. „Je to špička ve svém oboru,“ popsal Saul Klinsman Paula Gonsalvese. Když operace skončila a Macandrew už ležel na pooperačním, přišli se na něj Gonsalves s Klinsmanem podívat.

„Paul má pro tebe dobré zprávy,“ oznamoval Klinsman.

Gonsalves, pohledný čtyřicátník hispánského typu s výrazem klidné sebejistoty, mu s úsměvem řekl: „To poškození nebylo tak velké, jak jsme se obávali. Operace proběhla uspokojivě.“

Macandrew zavřel oči a vychutnával si ten okamžik. Málem zase omdlel, když z něj vlna úlevy odplavila stres, ve kterém dosud byl. Nebylo na světě nic, co by slyšel raději, jenže teď se najednou začal obávat, že přijde neblahé slůvko „ale“.

„Ale… musíme ovšem čekat a uvidíme,“ dodal skutečně Gonsalves.

„Příliš brzy na cílovou pásku?“

„Všechny zlomeniny byly čisté. Dobře se chytí bez štěpů a šroubů. Myslím, že máme víc než dobrou naději, že budete zase operovat.“

Macandrew se usmál. „Myslím, že můžu klidně prohlásit, že jste mi připravil státní svátek, doktore.“

„A teď je, Saule, na tobě, abys jej připravil zase ty mně,“ pravil s úsměvem Gonsalves. „Slíbil mi, že až skončím, objednáš mi ten největší steak v Kansas City.“

„Doufám, že na můj účet,“ řekl Macandrew.

„Možná že ti účet pošlu,“ řekl Klinsman. „Už sis rozmyslel, jestli podáš na Franciniho žalobu?“

Macandrew zavrtěl hlavou. Jen slabě, takže nebylo jasné, jestli ne, nebo jestli si to ještě nerozmyslel. Klinsman si z toho nic nevybral, a tak jen řekl: „Musíš myslet na svou budoucnost, Macu. Kdyby se, nedej bože, věci nevyvíjely tak, jak si všichni přejeme, mohla by ti žaloba pomoct… myslím finančně.“

„Já ti rozumím,“ řekl Macandrew. „Ale pořád si myslím, že by to asi bylo obtížné.“

„Ne tak obtížné, jak to vypadalo,“ podotkl Klinsman.

„Jak to?“

„Před hodinou mi volal Carl Lessing. Mayo klinika potvrdila diagnózu maligního tumoru a to, že tkáň pochází skutečně z Jane Franciniové.“

Macandrewova úleva měla sladkotrpkou příchuť.

Když oba chirurgové odešli, začal uvažovat, jak mohlo být všechno jinak, kdyby si jen Carl Lessing vzpomněl na ty preparáty dřív. Pohlédl na své zafačované ruce a pevně sevřel víčka. Není nic platné brečet nad rozlitým mlékem, Macandrewe. Život jde dál.

Uplynul týden a Macandrewovi se už ruce zhojily do té míry, že je mohl začít trochu používat - i když jen na nepříliš náročné věci. Začínal být neklidný. Od chvíle, kdy opustil nemocnici, trávil většinu času čtením časopisů, procházkami nebo posloucháním hudby, ale to už mu teď poskytovalo málo uspokojení. Nad jeho rukama visela stále nejistota a dlouhé chvíle nečinnosti mu lezly na nervy.

Nejdřív si připadal jako chirurg ve zdravotní neschopnosti a to bylo v pořádku: tahle role se mu hrála celkem snadno, Co se týče domácího uspořádání, nic nevyžadovalo nějaké změny. Všechno klapalo dobře. Ale později začal pochybovat, jestli je to tak doopravdy. Nevěděl s jistotou, do jaké míry se uzdraví a jestli bude skutečně moct pracovat jako chirurg. Třeba se stane skutečně nezaměstnaným a bude bloumat po ulicích Kansas City jako ti lemplové, které potkával, když věřil, že jde prostě jen na procházku.

Jakmile se mu tahle myšlenka usadila v hlavě, nic už nějak nevypadalo stejně jako dřív. Podzim skončil. Byl už listopad a venku se ochladilo. Chodníky se mu najednou zdály tvrdé, lidé méně přátelští, dokonce i vůně steaků - která se šířila v Kansas City skoro všude - mu začala téměř obracet žaludek. Představa dlouhé tuhé zimy nebyla vůbec přitažlivá.

Svěřil se se svými pocity Karen Blissové, která k němu i se svým manželem byla laskavost sama, zvala ho nejméně jednou týdně na večeři a stále s ním byla ve styku.

„Víš, co bys potřeboval, Macu? Dovolenou,“ tvrdila. „A nepovídej hlouposti. Samozřejmě že budeš zase operovat.“

Macandrew se usmál. Měl rád Karenin pozitivní přístup k životu. Sám ho dřív míval taky. „Když myslíš.“

„Určitě,“ trvala Karen na svém. „Budeš skvělý, jako jsi byl, ale i kdybys byl jen z poloviny tak dobrý, bude to plně dostačovat.“

Macandrew se usmál Kareninu přehánění, ale byl jí za to vděčný.

„Karen má pravdu,“ přidal se Jeff. „Udělá ti dobře, když načas vypadneš z Kansas City. Každým dnem tu napadne sníh a zima tvým rukám moc neposlouží. Odjeď někam za sluníčkem.“

„Začínám si myslet, že jste se na mne, vy rošťáci, domluvili. A vůbec, dá mi někdo ještě trochu kafe?“

Karen mu dolila šálek a podotkla: „Nevím, jestli tě to ještě zajímá, ale přečetla jsem si něco o poruchách mnohočetné osobnosti.“

Macandrew cítil, že se začíná celý chvět. Odložil rozklepaný šálek na talířek trochu hlučně. Doufal, že si toho Karen s Jeffem nevšimli, a přiložil si k ústům ubrousek. Případ Franciniové se mu už vytrácel z paměti - nebo se mu možná dařilo jej z ní vypudit - ale teď tato zmínka o poruše mnohočetné osobnosti přivolala zase všechno zpátky. Šílenství Jane, nenávist jejího muže, pekelné trauma té příhody u dveří auta. Tuhle noční můru prožil uprostřed noci snad tisíckrát. „Opravdu?“ řekl a těžce polkl.

„Je to opravdu velice zajímavé,“ pokračovala Karen, jako by si nevšimla Macandrewovy tísně. „A musím říct, že docela strašidelné.“

„Proč strašidelné?“

„Mnohé případy jsou nějak spojené se zločinem. Obviněný tvrdí, že byl ve chvíli útoku někdo úplně jiný. To se objevuje častěji, než by člověk očekával. A řada psychiatrických posudků, které byly soudem přijaty, skutečně došla k závěru, že v daném těle byla jiná osoba.“

„Já mám ale pocit, že tohle nám s problémem Jane Franciniové moc nepomůže,“ poznamenal Macandrew.

„Ne, ale jsem přesvědčená, že je to součást stejné věci,“ řekla Karen. „V International Herald Tribune jsem narazila na článek o skandálu, který se nedávno udál v Izraeli. Okopírovala jsem si jej, protože jsem počítala s tím, že tě zaujme.“ Karen se rozhlížela kolem sebe a nemohla si vzpomenout, kam jej dala. „No, nevadí, najdu ho potom,“ řekla. „V každém případě se to týkalo nějakého blázince, který provozovala církev ve Svaté zemi.“

Macandrew s Jeffem na sebe pohlédli, jako by naznačovali, že se stali oběťmi jakési ženské logiky, která jim je vzdálená.

„Ukázalo se, že církevní úřady o tom nic nevědí.“

„Promiň, ale co je na tom zajímavého?“ zeptal se udiveně Macandrew.

„Nikdo z příbuzných těch pacientů o nich nic nevěděl. Když policie to místo obsadila a začala s vyšetřováním, ukázalo se, že ti pacienti jsou všichni na policejních seznamech nezvěstných osob. Podle příbuzných byli před svým zmizením všichni tělesně i duševně naprosto zdraví a nikdo z nich předtím netrpěl žádnou mentální poruchou.“

„Promiň, ale já pořád nechápu, co…“ opakoval Macandrew.

„Zdá se, že ta ‚nemocnice‘ s těmi lidmi provedla něco, co je připravilo o rozum,“ řekla Karen. „Podle jednoho člověka, kterému se podařilo uprchnout dřív, než na něm začali pracovat, nabídli těm pacientům peníze, aby se podrobili jakési chemické hypnóze, a to je takhle poškodilo.“

„To je bizarní.“

„Když se tam policie objevila, člověk, který za tu nemocnici zodpovídal - představ si, že to byl kněz - uprchl. Církevní autority teď popírají, že by o něm něco věděly. Tvrdí, že to místo není žádná nemocnice; je to klášter benediktinských jeptišek, sester Spasitele. A teď přijde to nejzajímavější. Všichni ti pacienti byli předáni do nemocnice Hadassah v Jeruzalémě,“ pokračovala Karen. „Když je přijali, nesrozumitelně blábolili, ale… když jim podali sedativa…“ Karen učinila dramatickou pomlku a viděla, že už získala Macandrewovu plnou pozornost. „Po sedativech se uklidnili a začali mluvit srozumitelně. Jediný problém byl, že už to nebyli ti lidé jako dřív.“

„Myslíš něco jako Jane Franciniová a Emma?“

„Přesně tak,“ potvrdila Karen. „A co víc, když vliv sedativ odezněl, začali zase běsnit.“

„Panebože,“ vydechl Macandrew.

„Myslela jsem si, že tě to bude zajímat,“ řekla Karen.

„Určitě bych si ten článek rád přečetl,“ odpověděl Macandrew.

„Mám ho někde tady,“ Karen se pustila do hledání. „Je to přece zajímavá shoda, ne?“

„Ty tedy tvrdíš, že ten kněz - ten, co to tam celé vedl - že utekl?“

„Zřejmě tam doopravdy žádnou oficiální vedoucí funkci neměl,“ řekla Karen. „Ten klášter je domovem uzavřeného řádu benediktinek, které nemají skoro žádný kontakt s vnějším světem. Když se tam tenhle chlapík objevil, tvrdil, že ho vyslala římskokatolická církev, a měl na to papíry; řekl, že mu sestry mají pomáhat v jeho díle, a ty to bez pochybností přijaly. Podle jeptišek nebyl prý sám. Byl s ním ještě jeden, nějaký doktor, který s ním pracoval. Ale stalo se ještě něco horšího: když ti dva utekli, vzali s sebou jednoho pacienta.“

„Proč?“

„To nikdo neví.“

„To je šílené,“ prohlásil Macandrew. „Naprosto šílené.“

Karen nepřestávala článek hledat. „Musí být někde tady.“ Macandrew se podíval na hodinky a viděl, že už je pozdě.

Vstal a protáhl se. „Myslím, že půjdu,“ řekl. „Ale jestli ho najdeš… Víš, co? Zítra jdu do Lékařského centra navštívit Saula. Vezmi ho s sebou a já se u tebe zastavím.“

„Jistě.“

Macandrew lehce políbil Karen na tvář a kývl na Jeffa. „Za všechno vám děkuju, kamarádi. Jsem vám opravdu vděčný.“

Macandrew šel ráno do Lékařského centra pěšky, ačkoliv byla pořádná zima a foukal silný vítr. Stromy už ztratily všechno listí, takže veškeré připomínky Východního pobřeží byly definitivně pryč. Kansas City bylo už zase tím pravým Kansas City. Když se chystal přejít ulici na křižovatce Třicáté deváté a Duhové ulice, přejel těsně kolem chodníku autobus a stříkl mu špínu z kaluže až do obličeje. Musel se na chvilku zastavit a setřít z oka nějaké smítko, ale jak se obrátil zády k větru a vytahoval kapesník, s potěšením si uvědomil, že ještě před pár týdny by tento úkol nezvládl. Teď už prsty ovládal natolik dobře, že mohl manipulovat s kapesníkem. Ruce se mu už hodně zlepšily.

„Tak jak se máš?“ zeptal se Saul Klinsman, který se zvedl od stolu a šel ho uvítat.

„Podávám ti ruku, ne?“ odpověděl s úsměvem Macandrew.

Klinsman pochopil vtip a chytil se za čelo. „Vidíš, to mi opravdu nedošlo,“ přiznal se. „Znamená to, že nastalo zlepšení?“

„Velké zlepšení,“ souhlasil Macandrew.

„To jsem opravdu rád, že to slyším, Macu. Čím dřív budeš zpátky, tím líp.“

„Chtěl jsi se mnou mluvit?“ zeptal se Macandrew.

„Ano, chtěl. Pár dní jsem to odkládal, ale pak jsem ti nechal vzkaz u Jacksonových.“

„To zní tajemně.“

„Je to trochu delikátní,“ přiznal Klinsman.

„Tak o co jde?“

„Něco pro tebe mám. Bylo to adresováno mně, ale obsah je pro tebe.“

„Co?“

Klinsman otevřel horní zásuvku psacího stolu a vyndal obálku. Poslal ji po stole k Macandrewovi a zatím vylovil z dolní zásuvky láhev dobrého brandy.

Macandrew otevřel obálku a vytáhl svazek bankovek. „Panebože, to musí být nejmíň…“

„Dvacet tisíc dolarů,“ doplnil Klinsman.

„Ale kdo…“

„Anonym,“ řekl Klinsman. „Je to určeno tobě, mým prostřednictvím.“

Macandrewovi náhle došlo, o jaký zdroj se jedná, a otřásl se. „Francini?“ zamumlal.

Klinsman přisvědčil. „Myslím, že ano. Zřejmě ho konečně přesvědčilo potvrzení z Mayo kliniky, že nejsi zodpovědný za to, co se stalo jeho ženě.“

„Takže teď říká: Lituju, že jsem ti rozdrtil všechny kosti na rukou. Dejme si pusu, a vyřízeno.“

„Tak nějak.“

„No a já zas říkám, aťsi ten hajzl sebere své prachy a strčí si je tam, kam slunce nesvítí,“ řekl trpce Macandrew.

Klinsman se ironicky usmál. „Čekal jsem, že se na to budeš takhle dívat. Dohlédnu na to, aby se tohle panu Francinimu vrátilo.“

Macandrew potřásl hlavou a uvědomil si, že právě došel k rozhodnutí. „Už toho mám dost, Saule,“ pravil. „Potřebuju odsud na chvilku vypadnout. Vezmu si dovolenou.“

„Výborný nápad,“ řekl Klinsman. „Kam máš v úmyslu jet?“

„Do Skotska,“ odpověděl Macandrew, téměř sám sebou překvapen.

„Do Skotska?“ vykřikl Klinsman, jako by to bylo poslední místo na světě, které by očekával.

„V minulosti jsem o tom často uvažoval, ale nikdy jsem pro to nic neudělal. Vždycky se mi zdálo, že na to nemám čas, ale teď se chci vydat ke svým kořenům. Chci vidět, odkud vzešli Macandrewové. Vím už, kde se usídlil můj pradědeček v Missouri, a teď chci spatřit místo, odkud se tam vydal - vesnici ve Skotsku jménem Drumcarrick.“

Macandrew se zastavil v Karenině pracovně. Psala právě chorobopisy.

„Víš, že jsem vymyslela nejméně deset způsobů, jak říct ‚žádný pokrok‘, aniž bych doslova řekla, že nedošlo k žádnému zlepšení? Dalo by se říct, že jsem literární génius?“

„Možná že by se dalo říct, že jsi svého druhu politik,“ odpověděl Macandrew. Počkal, až dopíše, a pak se zeptal: „Našla jsi ten článek?“

Karen sáhla do zásuvky a vytáhla velkou obálku. „Tady ho máš,“ řekla. „A vlastně bych ti mohla předat i tohle.“ Podala Macandrewovi pásek, který nahrála u lůžka Jane Franciniové.

Macandrew jej bez komentáře zasunul do obálky a pověděl jí o svém rozhodnutí rozjet se do Skotska. Zdálo se, že ji to potěšilo, i když byla překvapená, že si nevybral místo, kde je slunce. „V každém případě ti udělá dobře, když odjedeš, Macu. Kdy chceš vyrazit?“

„Hned jak si zajistím letadlo.“

Macandrew se přímo z Lékařského centra vydal za cestovním agentem v nákupním středisku Crown a zajistil si let z Kansas City do Chicaga a pak přes Atlantik do Londýna na letiště Heathrow. Tam už si vybere domácí linku do hlavního města Skotska, Edinburghu.

KAPITOLA OSMÁ

Večer před Macandrewovým odletem pro něj Karen a Jeff Blissovi uspořádali večírek. Pozvali i Saula Klinsmana a Mika Kellermana. Večírek se tak vydařil, že Macandrew začal uvažovat, proč vlastně odjíždí. Jídlo bylo výborné - jako vždycky, když Karen vařila - víno vynikající - vybral a přinesl je Saul Klinsman, který se v tomto oboru považoval za experta. I konverzace byla příjemná. Mike Kellerman se překonával při vyprávění lékařských historek - ať už pravdivých, nebo vymyšlených. Když mu došly, nasadil svůj hollywoodsko-skotský dialekt a vyzval všechny, aby pátrali po „skutečných“ důvodech, proč chce Macandrew navštívit svou starou vlast. Prohlásil, že v tom musí být prachy. Jeffa napadlo, že Macandrewovu pradědečkovi někdo tam doma pořád ještě dluží pět centů a Macandrew si je tam jede vyzvednout.

„Proč se vlastně lidé tak zajímají o své kořeny?“ zeptal se Klinsman Karen, když se dost vysmáli. „Copak je to tak důležité?“

„Jenom tehdy, když žádné nemají,“ odpověděla Karen. „Většina z nás pokládá své kořeny za zaručené. Víme, odkud pocházela naše matka a otec, možná i naši prarodiče, ale řada lidí tyhle základy nemá a často je postrádá. Nejvíc takhle trpí sirotci, kteří o svém původu nevědí vůbec nic. Mnozí z nich si celý život lámou hlavu s tím, odkud vlastně přišli a jakou měli rodinu.“

„Proto také adoptované děti často trvají na tom, že musí vystopovat své pravé rodiče,“ uvažoval Mike Kellerman.

„Přesně tak,“ odpověděla Karen. „A jsou z toho kolikrát velké mrzutosti, protože lidé, kteří je vychovali, to považují za nevděk. Ale ono to tak není. Je to prostě něco, co ty děti cítí, že musí udělat. Nemůžou si pomoct.“

„No, ale co je potom Macův problém?“ zeptal se Kellerman.

„Podezírám ho, že je jen trochu zvědavý,“ usmála se Karen.

„To je samozřejmě pravda,“ řekl Macandrew, „ale nacházím ve své motivaci i prvky toho, o čem jste mluvili. Když jsem tam ve Westonu našel hroby svých příbuzných… Byl to hrozně zvláštní pocit. Bylo to prostě, jako bych…“

.’Jako kdybys vložil ten nejdůležitější kousek do puzzle a najednou se ti objevil celý obrázek?“ dořekla za něj Karen. „Měl jsi najednou pocit bezpečí. Stal ses součástí nějakého schématu. Zapadl jsi do něj.“

„Máš pravdu,“ souhlasil Macandrew.

Bylo už hodně po půlnoci, než se začali rozcházet, přestože Macandrew původně prohlašoval, že musí jít brzy spát, když má před sebou tak náročný den. Saul Klinsman trval na tom, že ho odveze domů. Macandrew měl podezření, že si s ním chce promluvit.

„Máš představu, jak dlouho budeš pryč, Macu?“

„Dva týdny, možná tři, uvidím.“

„Pozoroval jsem tě při večeři. Tvoje ruce vypadají, že už jsou v pořádku.“

„No, zvládnu už vidličku a nůž, jestli myslíš tohle,“ řekl Macandrew maličko podrážděně. „Ale o co ti vlastně jde, Saule?“

„Budu mluvit na rovinu. Jsme na neurochirurgii trochu v tísni. Budu muset někoho přijmout.“

„To zní rozumně,“ souhlasil Macandrew, i když cítil, že se mu sevřely útroby. Z toho, že ten někdo převezme jeho práci.

„Chtěl jsem ti to radši říct předem sám, než abys tu po návratu našel někoho, kdo plní tvoje úkoly. To nemá nic společného s tím, jak se doufám věci vyvinou. Mluvím o momentálním řešení. Gonsalves si myslí, že máš víc než dobrou naději úplně se spravit, a to je pro mne důležité. Jen nechci, aby se v jednotce nahromadil velký seznam čekatelů.“

„Jasně.“

Auto zastavilo před Macandrewovým domem a doktor vystoupil. Zachvěl se v chladném nočním vzduchu a zvedl límec u kabátu. Strčil hlavu do okénka a poděkoval Klinsmanovi za dovoz.

„Šťastnou cestu,“ popřál mu Klinsman.

Macandrew se chvíli díval, jak buick mizí, a pak vzhlédl k nočnímu nebi. Plula po něm policejní helikoptéra na noční hlídce a reflektory ohledávaly okolí. Vešel do domu a po špičkách stoupal nahoru po zadním schodišti, aby nevzbudil Jacksonovy. Ještě si nalil skleničku na dobrou noc a pak se složil do pohodlného křesla, aby si zrekapituloval večer.

Chvílemi ho napadalo, jestli dělá dobře, když v tuhle dobu odjíždí, ale to, co mu sdělil Klinsman o přijetí nového neurochirurga do jednotky, ho utvrdilo, že ano. Navzdory jeho ujištění, že opatření je dočasné, věděl, že najisto to ještě nikdo nemůže vědět. Mnoho věcí bylo pořád na vážkách. Kdyby zůstal v Kansas City, jenom by se tím stále zabýval. Byl si jistý, že ve Skotsku najde dostatek rozptýlení. Kromě toho se potřeboval podívat na aféru Franciniové s odstupem a možná posoudit věci méně citově. Fyzicky udělal značný pokrok, ale pořád ještě se potřeboval vypořádat s psychickým traumatem. Lidé často tenhle aspekt násilného činu podceňují. V určitém směru však může být horší než vlastní fyzická bolest a utrpení. Jeho součástí je i to, že člověk celý ten příšerný zážitek opakovaně prožívá.

Ráno ještě před odjezdem na letiště si Macandrew všiml tenké složky s článkem o podivných událostech v Izraeli, který mu dala Karen; dosud neměl čas si jej přečíst. Ležel na okenním parapetu spolu se svazkem prací o tumorech Hartmanové. Uvědomil si, že to málo výzkumných prací, které jim byly věnovány, bylo učiněno v Edinburghu - kam se právě chystá - zastrčil obě složky do velké zazipované kapsy svého koženého kufru a přidal tam i nahrávku Karenina rozhovoru s Jane Franciniovou. Podíval se z okna a zjistil, že taxi už čeká.

Macandrew skutečně pocítil, že to byl náročný den. Pět hodin musel čekat na O’Harově letišti mezi letem z Kansas City do Chicaga a startem transatlantického letadla. Teď už měl Atlantský oceán pětatřicet tisíc stop pod sebou a užíval si pohodlnou fázi letu. Cestující už byli na palubě dostatečně dlouhou dobu, aby se mohli uvolnit. Sundali si saka, povolili vázanky, světla v kabině byla ztlumena a někteří sledovali film na obrazovce. Letadlo bylo zaplněno jen asi ze tří čtvrtin a Macandrew měl vedle sebe volné sedadlo, na kterém ležel jeho kufr.

Film ho nezajímal, tak si z kapsy kufru vytáhl složku článků o nádorech Hartmanové a rozsvítil si nad hlavou lampičku, která mu poskytla ostrůvek světla. Okolní zvuky si ztlumil nasazením sluchátek, která však nezapojil do zásuvek na sedadle.

Po půl druhé hodině čtení bez přerušení rozuměl práci Johna Burnetta a jeho spolupracovníků už o mnoho víc, ale stále o nic víc nechápal, proč byla tak slibná linie výzkumu zcela nenadále přerušena. Jenže lámat si s tím hlavu nemělo smysl, bylo to jen chození dokolečka. A po tak náročném dni… Požádal letušku o whisky. Alkohol ho uvedl do správného rozpoložení, aby si dopřál pár hodin spánku.

Bylo osm třicet místního času v pondělí ráno, když Boeing 747 dosedl na letištní plochu londýnského letiště Heathrow. Hustě pršelo. Macandrew se prodral davem zachmuřených lidí až k pultu lokálních linek British Airways. Sotva měl čas dopít si šálek kávy, už byl zase v letadle do Edinburghu. Po hodině letu cítil, jak se letadlo nad vodou prudce stáčí doleva.

„Jste tu poprvé?“ zeptal se jeho soused. Za celou cestu dosud nepromluvil.

„Ano, poprvé,“ odpověděl Macandrew.

„Jste Američan, že ano?“

„Ano.“

„Tamhleto dole jsou mosty přes Forth. Červený je starý viktoriánský, železniční. Ten druhý, silniční most, byl postaven v šedesátých letech.“

„Ten starý jsem viděl snad stokrát na fotkách,“ poznamenal Macandrew. „A pamatuju se, že byl taky v tom slavném filmu…“

„Třicet devět stupňů,“ doplnil ho soused. „Klasika Johna Buchana. Snad tu nejste na dovolené?“

„Vlastně ano.“

„Teď v listopadu?“

Když Macandrew vyšel z budovy terminálu a postavil se do fronty na taxíky, za pár okamžiků pochopil údiv muže z letadla. Ledový vítr hnal déšť přes asfalt téměř horizontálně. A jeho prudké nárazy mu málem vyrvaly kufr z ruky. Škubl sebou, aby ho zachytil, ale v tom okamžiku mu sklouzla z ramene cestovní taška a přistála v louži u jeho nohou. Olověné nebe věštilo, že tohle zdaleka není konec.

„Kam to bude?“ zeptal se taxikář.

„Asi někam do centra,“ odpověděl Macandrew. Cestou se taxikáře poptával na možnosti ubytování. „Potřebuju jen nějaké místo, kde bych se na čas usadil se svými věcmi a uvážil, co budu dělat.“

Taxikář mlčky přikývl a Macandrew se opřel na sedadle a díval se z okénka. Po půl hodině už stál před hotelem ve Bruntsfieldském okrsku. Řidič ho ujistil, že do centra je to jen asi míli daleko. Když mu dal Macandrew dobré spropitné, muž se poprvé usmál.

Macandrew se probudil v půl osmé. Zjistil to, když se podíval na hodinky. Chvilku si však nebyl úplně jistý, jestli je ráno, nebo večer. Slyšel pouliční provoz, ale venku byla tma, takže mu to moc nepomohlo. Je večer, usoudil po delší úvaze.

Potíže s časovým posunem jsou vždycky horší při cestování ze západu na východ, ale koneckonců, tentokrát je na dovolené. Nemá před sebou žádnou konferenci nebo lékařský sjezd s přesným programem a žádnou přednášku. Může se uvolnit a dělat to, co mu velí jeho tělo, a ne jeho diář. A tělo mu teď právě říkalo, že má hlad. Vstal, osprchoval se, oblékl se a vydal se pátrat po potravě.

Dal si těstoviny a potom zmrzlinu. Dlouhý nepřerušený spánek a skvělé jídlo mu udělaly dobře. A navrch přestal foukat vítr, přestalo i pršet, a tak se mu zdálo, že Edinburgh bude město, které si oblíbí. Prošel celou délku Princes Street a v dálce na jihu obdivoval ohromnou skálu s hradem na vrcholu.

Bylo půl desáté večer, takže většina obchodů byla zavřená, ale několik velkých knihkupectví mělo stále ještě otevřeno. Vešel dovnitř a vyhledal oddělení turistických průvodců a map. Původně to sice měl v plánu až příští den, ale co můžeš udělat dnes… Když bude mít mapy, může zbytek večera strávit plánováním. Vybral si pár silničních map a také speciálky 1:25 000 tří oblastí na jihozápadě Skotska. Neměli sice žádné turistické průvodce pro tyto oblasti, ale věřil, že na místě něco dostane.

Na rozdíl od mnoha Američanů, kteří přicházeli do Skotska bez bližší znalosti, z kterého místa jejich rodina pochází, Macandrew věděl přesně, odkud se vystěhoval jeho prapraděd Neil Morrison Macandrew. Narodil se ve vesnici Drumcarrick na Ayshirském pobřeží v jihozápadním Skotsku jako jeden ze tří synů zemědělského dělníka. Sám také pracoval na místním statku, než se vydal do Nového světa. Jeho otec se jmenoval James Alexander Macandrew a matka Matilda Leadbetterová.

Macandrew zamýšlel najmout si auto, jet dolů na Ayrshirské pobřeží a podívat se do Drumcarricku. Zapátrá na místních hřbitovech a ve farních záznamech, pokud je najde, a bude doufat, že přijde na nějakou zmínku o své rodině. Když si v hotelu rozprostřel mapu na stůl, narazil na první problém. Nemohl na ní Drumcarrick najít. To bylo sice nepříjemné, ale odmítl to uznat jako velkou překážku. Drumcarrick je zřejmě tak malá vesnice, že ji na mapě ani neregistrují. Byl přesvědčen, že jakmile bude v Ayrshir, nebude problém ji najít. Zatím si přál poznat víc z Edinburghu, a to za denního světla. Přes hotelovou recepci si zajistil z půjčovny Hertz auto, ale řekl, že je bude potřebovat až pozítří.

V úterý bylo chladno a jasno. Macandrew se teple oblékl, vzal si manšestrové kalhoty, tlustý svetr a koženou bundu. Okolo krku si uvázal námořnicky modrou šálu a na hlavu nasadil nepromokavou čepici. Na nohou měl pohodlné boty. Ještě se ujistil, že má u sebe dost britských peněz.

Dopoledne strávil prohlídkou Royal Mile, proslulé staré ulice, která začíná nahoře na Hradě a prochází starým městem Edinburghu s vysokými obytnými domy a starobylými budovami až ke královskému paláci Holyrood na jeho úpatí. Tady nalezl přesně ten pravý druh úniku, který hledal. Edinburgh byl od Kansas City tak odlišný jako Mars od Země.

Jelikož byl široko daleko jediným turistou - aspoň to tak vypadalo, vysloužil si zvláštní pozornost. Lidé se k němu chovali přátelsky a snažili se mu za každou cenu něco povídat. Oběd si dal v hospůdce poblíž Palace a poprvé v životě ochutnal britské pivo. Neučinilo na něj žádný zvláštní dojem, ostatně ani jídlo ne, ale to mu nevadilo. Hostinský byl přívětivý a rád si popovídal, i když vlastně jen o americkém fotbalu, který sledoval na obrazovce. Macandrew se dobře bavil.

Ani po obědě nebylo po dešti ani památky, takže pokračoval v prozkoumávání spousty ulic a uliček, které se rozbíhaly z hlavní třídy, a obchůdků s nejrůznějšími poklady. Začínal už být trochu unavený - ale ne nepříjemně - když se octl u mohutné budovy z tmavého kamene. Venku byla tabule, která mu prozradila, že je to Lékařská fakulta Edinburské univerzity. Uvědomil si, že zřejmě právě tady prováděl Burnett se svým týmem výzkum nádorů Hartmanové.

Široký klenutý vchod svědčil o době, kdy doktoři nosili šosaté kabáty a sběrači mrtvol vozili na trakařích pod ochranou tmy ukradená těla pro potřeby anatomických přednášek neblaze proslulého doktora Knoxe. Byla to doba, kdy ještě neexistovala anestetika. Ale vždyť vlastně anestetika byla vynalezena právě zde. Právě v tomto městě prováděl Simpson své první pokusy s chloroformem. A antiseptika také! V nemocnici spojené s touto lékařskou fakultou zavedl Joseph Lister do chirurgického světa kyselinu karbolovou.

Macandrew stál s patřičnou úctou před budovou, která v historii medicíny sehrála tak důležitou úlohu, ale její mnohem modernější vztah k aféře Franciniové prostřednictvím práce Burnettovy skupiny ho dráždil. Pohlédl nahoru k oknům, která ohraničovala čtvercový dvůr, mimoděk sevřel prsty a uvažoval, jestli za některým z nich nesedí John Burnett. Dokonce ho napadlo, jestli nemá vejít dovnitř a poptat se, ale zamítl to. V této chvíli jsou události v Kansas City daleko za ním a přál si, aby tam zůstaly. Možná že se tu zastaví před návratem domů, ale teď je přece na dovolené. Obrátil se k lékařské fakultě zády a odešel. Musí si naplánovat výlet na Ayrshirské pobřeží.

Ve středu před devátou hodinou dodal Hertz před hotel objednané auto, ale Macandrew se rozhodl počkat, až přejde ranní dopravní špička. Chtěl však být v Ayru, vzdáleném asi sedmdesát mil, okolo poledne. Odpoledne hodlal navštívit místní turistická informační střediska - aspoň doufal, že budou mít i v tuto roční dobu otevřeno - a zeptat se tam na Drumcarrick. Když neuspěje tam, zajde do místních muzeí nebo do historických společností.

„Štěstí se vás drží.“ poznamenala číšnice v jídelně snídaní, když sklízela ze stolu, a ukázala hlavou k oknu, za nímž svítilo sluníčko. Obloha byla zase jasná.

„Myslím, že si tady z toho vašeho počasí jenom utahujete,“ řekl Macandrew. „Je přece nádherné.“

Číšnice - která mu předtím tvrdila, že se tu počasí mění každých deset minut - mu věnovala jen útrpný pohled.

KAPITOLA DEVÁTÁ

Macandrew se rozhodl, že nepojede po dálnici, a vybral si raději klikatou silnici přes centrální pásmo. Chtěl poznat co možná nejvíc z venkovské krajiny.

„Ono ani na jedné z nich toho není moc k vidění,“ upozornil ho portýr z haly Willie Donaldson. „Jestli chcete vidět pěknou krajinu, musíte jet na sever.“

Asi po půlhodinové jízdě bezútěšnou krajinou, ve které se nemohly cítit blaženě ani ovce, byl Macandrew ochoten přiznat, že na Willieho názoru něco je. Byla to povětšinou holá, větrem ošlehaná blata, po nichž se proháněl vítr. Trochu mu zvedlo náladu, když silnice začala v zatáčkách klesat do údolí Clyde, kde už bylo více úrodných polí a ovocných sadů - i když si na jejich prohlížení nevybral tu nejvhodnější roční dobu. Po dvou hodinách se konečně napojil na dvouproudovou silnici, která vedla na jih od Glasgowa směrem na Ayrshirské pobřeží. Ještě dvacet minut, a už vjížděl do předměstí Ayru.

Když se pomalu blížil mezi řadami úhledných bungalovů v pečlivě upravených zahrádkách do centra, nabyl dojmu, že to město nese typický ráz maloměstské prosperity. Ulice byly přiměřeně široké, aby měl člověk pocit dostatečného prostoru a otevřenosti, a provoz byl celkem mírný. Nakonec se chytil ukazatele k pobřežnímu parkovišti, protože nemohl odolat. Bude to jeho první výhled ze západních břehů Skotska, od nichž vyrazil jeho pradědeček do Nového světa a nového života.

Macandrew shledal, že je za toho listopadového dne na parkovišti u moře jedinou osobou. Zastavil vůz tak, aby viděl na vodu, naklonil se dopředu, opřel ruce o volant a vychutnával si ten pohled. Pobřeží bylo vymetené větrem a úplně opuštěné, ale písek vypadal bíle a čistě. Vítr jej proháněl v malých obláčcích, takže povrch pláže byl hladký. Rackové kroužili a křičeli nad bílými hřebeny vln, které byly teď za odlivu dobrých sto metrů daleko. Zapnul si bundu až ke krku a čepici stáhl do čela. Vystoupil z vozu, přeskočil nízkou zídku a vydal se na břeh.

Postál tam jen pár minut a už se musel obrátit k ostrému větru zády, aby se nadechl, ale také aby se zorientoval. Mezi pobřežím a prvními domy bylo rozsáhlé prostranství parkoviště, ale po levé ruce byly vidět věžičky a věže města. Trochu ho znervózňovalo, že je zřejmě jediným živým tvorem široko daleko, a ulevilo se mu, když viděl, že se po pobřeží asi sto metrů od něj prochází nějaká žena se psem. Sel po břehu ještě asi deset minut a pak se vrátil k autu, uzavřel se do jeho klidného ticha a uvažoval, co dál.

Nejdřív si dopřeje panáka whisky pro zahřátí a pak by si snad mohl dát nějaký oběd. S touto myšlenkou obrátil vůz a vracel se zpátky stejnou cestou, kterou sem přijel. Pamatoval si, že minul několik dobře vypadajících hotelů, a tak zajel na parkoviště jednoho z nich. Velkou whisky následovala horká polévka, uzený pstruh, jablkový závin a několik šálků kávy - horlivá servírka mu stále dolévala další a on jí mezitím líčil přednosti dovolené na Floridě.

Ve čtyři odpoledne už Macandrew absolvoval návštěvu všech turistických kanceláří v Ayru a také dvě místní muzea. Ani v jednom z nich nikdo nikdy neslyšelo Drumcarricku. Nebyl uveden na žádné mapě, kterou mu přinesli, a už z toho začínal být docela vážně otrávený.

„Ještě byste to mohl zkusit u George Trantera,“ navrhla mu kustodka posledního muzea, když už si opravdu nevěděla rady. Byla maličká a podsaditá, v ruce držela brýle a střídavě si je pořád nasazovala a snímala z nosu, jako kdyby váhala, co vypadá líp.

„Je to místní historik-amatér, ale zná toho víc než kdekterý odborník,“ řekla.

„Kde ho najdu?“ zeptal se Macandrew.

„Pracuje dole na pobřeží v zámku Culzean.“

„V zámku?“

„Je to majetek Národní památkové péče, pár mil odtud. George je tam zaměstnaný a bydlí blízko v jednom domku. Stačí se někoho zeptat a každý vám to ukáže.“

Macandrew pohlédl z okna a viděl, že se začíná stmívat. „Dneska už je na to asi trochu pozdě,“ řekl.

„Hm. Za chvilku bude tma,“ souhlasila paní.

Macandrew se ubytoval v nejbližším slušně vypadajícím hotelu a zavolal do hotelu v Edinburghu, že se vrátí až zítra. Zbytek večera strávil v hospůdce, která se pyšnila živou hudbou. Poslouchal trochu rozladěnou kapelu zvanou McCreadyové a harmonikáře, který vyhrával skotské country písničky k tanci. Čím víc toho vypil, tím mu připadaly půvabnější.

Macandrew se dobře vyspal a nemohl uvěřit svým očím, když vyhlédl z okna a viděl, že na modrém nebi opět září slunce. Byla sice pořádná zima a na trávnících, kam slunce nesvítilo, se bělala jinovatka, ale všechno vypadalo nádherně, zvlášť moře, které se třpytilo v dálce. A ještě nádherněji vypadalo zblízka, když spatřil, jak doráží na skály pod vysokými valy zámku Culzean.

„Krásný den,“ poznamenal směrem k člověku, který opravoval úsek kamenné zdi.

„Jo,“ odpověděl muž.

„Mohl byste mi prosím pomoct? Hledám George Trantera.“

„No jo,“ řekl muž a pracoval dál.

„Znáte ho snad?“

„Jo.“

Macandrew si připadal, jako by někomu postupně trhal zuby. „Neřekl byste mi, kde ho najít?“

„Jo,“ odpověděl muž, kousek odstoupil a podíval se do plánu, než začal znovu pracovat.

Nastala zase pomlka a Macandrew si ji vyložil po svém; začal lovit z kapsy peníze.

„To není potřeba,“ řekl muž pohrdavě.

Macandrew se octl v rozpacích. „Promiňte. Myslel jsem… Mohl byste mi pomoct najít George Trantera?“ zeptal se.

„Já jsem George Tranter.“

Macandrew si připadal jako hlupák, ale trochu ho to i dopálilo. Nesnášel, když si z něj někdo dělal blázny, a domýšlel si, že je to kvůli jeho přízvuku. Někdo zkrátka Američany nemá rád. To je známo. Spolkl tedy hořkou pilulku a prohlásil: „Je mi potěšením, že vás poznávám, pane Trantere. Řekli mi, že se na vás mám obrátit jako na znalce ayrshirského folklóru. Ta dáma v muzeu v Ayru mi řekla, že když vy nebudete vědět, kde je Drumcarrick, tak už nikdo.“

„Ale nepovídejte,“ řekl Tranter mírně. Evidentně ho to potěšilo, ale přece jen se stále naoko tvářil zarputile.

„Urazil jsem skoro tisíc mil, abych našel Drumcarrick, a vy jste moje poslední naděje,“ pravil Macandrew.

„No, tak to jste jel nadarmo,“ řekl Tranter tónem, který naznačoval, že ho to zrovna k slzám nedojalo.

Macandrew byl hluboce otřesený. „Takže ani vy to nevíte?“ Tranter neodpověděl. Zase se podíval do svého pracovního plánu.

„No, tak se asi nedá nic dělat,“ řekl Macandrew rezignovaně. „Aspoň se tedy projedu po pobřeží a rozhlédnu se. Díky, že jste mi věnoval svůj čas.“ A obrátil se k odchodu.

„Nenajdete ho,“ zavolal za ním Tranter.

„Vypadá to, že jste si jistý.“ Macandrew se napolo obrátil.

„On neexistuje,“ řekl Tranter.

„Můj pradědeček se tam narodil,“ řekl Macandrew. „Tak musí existovat.“

Tranter se poprvé usmál a řekl: „Ale jó, kdysi existoval, ale víc než před sto lety ho smetlo moře. A proto ho nemůžete najít.“

Macandrew se k němu pomalu vracel. „To víte naprosto jistě?“ zeptal se.

„Naprosto,“ řekl Tranter. „Drumcarrick býval takových třicet mil na jih odsud, na útesu, zrovna jako tady Culzean. Jednou v noci při velké bouři se útes utrhnul a celá vesnice se sakumprásk utopila v moři.“

„To je ale strašné,“ řekl Macandrew. „Zahynulo tam hodně lidí?“

Tranter zavrtěl hlavou. „Ne. Už dlouhý čas předtím ta vesnice skomírala. Když přišla ta bouře, zůstávalo tam už jen pár lidí. Odhadovali, že asi osm. Samí staří lidi. Většina baráků už byla opuštěná.“

„A nezůstalo vůbec nic?“ zeptal se Macandrew.

„Ani jediný kámen,“ řekl. „Všechno to sjelo do moře.“

Macandrew měl ještě horší pocit než předtím. Poděkoval Tranterovi a řekl: „Zdá se mi, že bych na tom místě chtěl aspoň chvilku postát. Říkáte asi třicet mil?“

„Přibližně,“ odpověděl Tranter. Poradil Macandrewovi nějaké orientační body.

„Děkuju vám.“

„Počkejte… je tam pořád ještě vesnický hřbitov,“ poznamenal Tranter s lišáckým úsměvem.

Macandrew nevěřil svému sluchu.

„Hřbitůvek voda neodplavila. Byl kousek dál za vesnicí, tak tři sta metrů. Asi vám dá dost práce ho najít. Je úplně zarostlý a od silnice není vidět, ale je tam pořád. Řekl bych asi tak sto padesát metrů od dnešního okraje skály.“

„Hřbitov mi úplně stačí,“ řekl Macandrew. „Neurazil byste se, kdybych vás pozval na panáka?“

Tranter zakroutil hlavou, jako by se mu nechtělo otevřeně projevit souhlas, ale neodmítl, když mu Macandrew vtiskl do ruky desetilibrovku a řekl: „Ještě jednou děkuju.“

Macandrew vyrazil na jih s rostoucím pocitem napětí. Když opouštěl Culzean, nastavil si měřič vzdálenosti na nulu, takže po ujetí asi dvaceti sedmi mil začal bedlivě sledovat okolí. První Tranterovou značkou byla kulatá kamenná věž bez střechy. Když se objevila, cítil, jak mu ztuhly svaly v zátylku. Teď měla silnice zamířit asi jednu míli do vnitrozemí a po prudkém klesání zase dospět k pobřeží. Když tam dorazil, zařadil trojku. Silnice byla velmi příkrá. Následoval slíbený dlouhý výstup až ke skupině dubů. Teď už byl velice blízko místu, kde kdysi stával Drumcarrick.

Silnice byla sice úzká, ale Macandrew našel místo, kde mohl bezpečně zajet k okraji - i když musel zaparkovat trochu šikmo. V duchu se modlil, aby tam na jeho přední kola nečíhala nějaká skrytá strouha. Oddychl si, když shledal, že podklad je dostatečně pevný. Vystoupil, opatrně se vydal na okraj strže a pohlédl dolů na skály.

Asi přece jen trochu doufal, že by mohly být vidět nějaké pozůstatky vesnice. Nebyl však doopravdy zklamaný tím, že všechno, co spatřil, bylo zpěněné moře, převalující se přes černé balvany. Sto let, to byla dlouhá doba, po kterou byly vydány na milost oceánu. Několik minut vnímal ten pohled a myslel na to, že jej stejně dobře mohl cítit jeho pradědeček. A že na něj určitě myslel, když cestoval po prašných pláních Středozápadu. Možná že si na něj vzpomněl i na smrtelné posteli.

Obrátil se a začal prohlížet území na druhé straně silnice. Hledal nějaké stopy po hřbitovu, ale hustý podrost mu bránil cokoliv vidět. Bude muset pátrat naslepo. Přešel silnici, přelezl plot a začal si razit cestu. Uplynulo téměř deset minut, když málem zakopl o první náhrobek. Ležel naplocho na zarostlém podkladu a celý ho pokrýval zelený mech.

Spotřeboval několik větviček, aby mech z kamene seškrábal. Byl to měkký pískovec, žádná tvrdá žula. Nápis se dal vyluštit jen s obtížemi.

U vrcholu byly jasné obrysy lebky se zkříženými hnáty, ale jméno už téměř vymizelo. Hádal, že by to mohl být James Thomson, ale taky to mohla být Jane Thomas. S určitostí to však nebyl Macandrew.

Než se prodral mezi všemi padlými náhrobky, silně se zadýchal, ale to, co hledal, stále nenacházel. Buď byl pomník jeho pradědečka jeden z těch příliš poškozených, na nichž se nápis nedal rozluštit, nebo by to musel být ten, co spadl nápisem dolů a byl příliš těžký na obrácení. Byl ze žuly, takže se dalo očekávat, že nápis bude čitelný, kdyby jen našel způsob jak ho otočit.

Našel několik kusů dřeva, které by se dalo použít jako páka, ale kámen úrazu byl dostat se s ním pod okraj pomníku. Po odhrabání půdy na jednom rohu by tam zarazil špičku břevna, ale úhel byl příliš ostrý, než aby mu to pomohlo. Napadlo ho něco lepšího: použít hever z auta. To by mu poskytlo potřebnou výšku. Spěchal do vozu a přinesl si celou brašnu s nářadím.

Než všechno přivlekl podrostem, byl úplně bez dechu a musel si chvilku odpočinout. Přes značný chlad a ostrý vítr vanoucí od moře se mu po obličeji řinuly potůčky potu, než pomocí heveru vyzvedl kámen až po mezní záběr. Pak pod něj podložil silnou větev a našel ještě dvě další, aby unesly váhu, až odstraní zvedák. Teď si musí vybudovat novou, vyšší plošinu pro hever, aby mohl zvednout kámen ještě o něco výš.

Po třech takových manévrech usoudil Macandrew, že už dosáhl dostatečné výšky, aby mohl kámen převalit. Vybral nejsilnější větev, kterou našel, zasunul ji pod hranu a začal páčit.

Na čele už měl naběhlé žíly, když konečně ucítil, že se kámen začal hýbat. Sunul se pomalu vzhůru, až se dostal téměř do vzpřímené pozice a z Macandrewových paží začala ubývat zátěž a začala se přesunovat na otočný bod. Ještě poslední záběr, a kámen se konečně převalil. Macandrew musel chvíli zůstat stát opřený o páku a hledět dolů na plošinu holé země, kterou kámen předtím pokrýval. Hemžily se tam miliony lezoucích tvorů, hledajících nový úkryt. Když začal luštit nápis na kameni, téměř okamžitě rozeznal jméno Macandrew. Byl to nádherný okamžik! Našel to, kvůli čemu přijel.

S pocitem velké radosti a úlevy začal větvičkami pečlivě čistit jednotlivá písmena - velmi dobře zachovalá - která potvrzovala, že kámen označuje místo, kde je pohřben James Macandrew a jeho žena Matilda. Prohledal kapsy, aby našel něco na psaní, a zaznamenal si podrobnosti. James zemřel ve věku padesáti sedmi let, pět let před svou ženou, které bylo v době skonu padesát osm let.

Macandrew se vrátil do vozu pro kameru. Necítil smutek ani lítost, jenom… klidnou pohodu. Vzpomněl si na to, co říkala Karen Blissová o kořenech.

Nebyl si jistý, jak a jestli vůbec snímky vyjdou, a tak ještě na kus papíru zaznamenal detaily nápisu. Byl to rub účtu z hotelu, ve kterém strávil minulou noc. Zasunul jej do zazipované části náprsní tašky. Přitom zjistil, jak má špinavé ruce… a zároveň také, v jak hrozném stavu je jeho oblečení. Má takhle jet zpátky do Edinburghu, anebo se vrátit zase do hotelu v Ayru, vykoupat se a dát do pořádku? Rozhodl se pro to druhé. Nehledě na to, že by byla hanba, kdyby opustil Ayrshire, aniž by splnil turistické náležitosti. Přinejmenším by měl navštívit vesnici Alloway a kraj Roberta Burnse. Ať už se teď stane cokoliv, jeho cesta do Skotska byla úspěšná.

Vykoupal se a převlékl a zbytek dne strávil tím, že putoval po stopách Robbieho Burnse a vstřebával do sebe celkový ráz kraje. V posledních sto letech tady nemohlo dojít k příliš velkým změnám; orali tu pořád stejná pole, i když s dokonalejší technikou. Projel důkladně oblast svých kořenů a cítil se uspokojen. Rozhodl se, že je načase vrátit se do Edinburghu. Už se stmívalo a provoz služebních vozů končil. Když bude mít štěstí, bude kolem desáté na místě.

Po patnácti minutách jízdy se nebe otevřelo a spustil se tak hustý liják, že stěrače jen stěží zpracovávaly přední sklo. Z Macandrewova hlediska se to nemohlo stát v horším čase. Mířil po dvouproudové silnici směrem na Glasgow a pátral po odbočce, která ho nasměruje na Edinburgh. Jako naschvál ji přehlédl a vypadalo to, že bude muset projet celý Glasgow, když si náhle všiml další směrovky na Edinburgh přes silnici, kterou zamítl, když si plánoval cestu - A 71. Zabočil na ni, zapnul si ve voze rádio a přejížděl po stanicích, až našel hudbu, kterou měl rád - Ella Fitzgeraldová právě zpívala „Summertime“.

Déšť se trochu zmírnil a viditelnost se zlepšila. Také provoz byl na vedlejší silnici slabší a topení v autě fungovalo dobře. Začínal už mít spokojenou náladu, když na kruhovém objezdu zachytily jeho reflektory ukazatel, který ho málem porazil. MOSKVA.

Macandrew sevřel volant a mozek mu zaplavila vzpomínka na Jane Franciniovou. Na děvčátko, kterým se stala, když byla mírně omámená, děvčátko, které žilo v Moskvě, ale neumělo mluvit rusky. Emmu Forsythovou.

KAPITOLA DESÁTÁ

Macandrew si teď uvědomil, že ani on, ani Karen Blissová si nepřipustili, že když Emma tvrdí, že její dům je blízko Moskvy, mohlo by se jednat o jiné místo než hlavní město Ruska. Vzpomínal, že se mu vlastně trochu ulevilo, když s tím přišla, protože jinak všechno, co říkala, vyznívalo tak přirozeně a racionálně. Všechno, co říkala, vypadalo natolik pravdivě, že uvítali cokoliv, co by jim potvrdilo, že mají co dělat s pomatenou dívkou.

Když na to ráno vzpomínal, pamatoval si, že se jí Karen zeptala, proč nemluví rusky, a že to Emmě přišlo k smíchu. Přijali to jako důkaz, že jí chybí běžná logika myšlení - jasný příznak mentální poruchy. Ale jestli Emmina Moskva nebyla v Rusku, její reakce byla naprosto pochopitelná. Ale nejspíš šlo o nějakou bláznivou shodu. „Emma“ přece nemohla mít na mysli Moskvu, kterou právě spatřil na silničním ukazateli. Tomu se jeho zdravý rozum vzpíral uvěřit. Na světě je možná spousta míst, která nesou název Moskva. No ovšem, vždyť jedno takové je i v Idahu. Tahle vtíravá nit myšlenek mu však nepřestala vrtat hlavou celou cestu do Edinburghu a zůstávala tam pořád, když si bral v recepci klíč od svého pokoje.

„Tak se vám výlet vydařil, doktore?“ zeptala se ho dívka, která dnes byla ve službě.

„Našel jsem přesně to, co jsem hledal.“

„No, tak to může říct v životě málokdo,“ poznamenala dívka. Macandrew se usmál její filozofii a zeptal se - téměř mimoděk: „Povězte mi, Forsyth - je to skotské jméno?“

„To tedy určitě.“

„Tak toho jsem se obával.“

Macandrew se v pokoji na chvíli položil na postel, koukal tupě do stropu a snažil se uvažovat klidně a racionálně. Skotská Moskva a skotské jméno: pořád to ještě může být náhodná shoda, ale už ji nedokázal pominout. Bude se tam přece jen muset vydat a všechno si prohlédnout. Něco mu říkalo, že nebude mít klid, dokud to neudělá. Vzpomněl si, že má v kufru záznam Karenina rozhovoru s Jane Franciniovou, a rozhodl se. Ráno se rozjede do skotské Moskvy a cestou si poslechne tu nahrávku.

Macandrew se blížil ke kruhovému objezdu severně od Glasgowa, kde v noci předtím spatřil tabuli, a zpomalil. Když ji uviděl, zapůsobila na něj zase tísnivým dojmem. Možná že teď ještě víc, protože si v autě pouštěl nahrávku Franciniové a Janin hlas Emmy Forsythové mu vracel zpátky věci, na které už se snažil zapomenout. Přehrál si to dvakrát a pak ještě zvlášť úsek, kde Emma hovořila o domě, ve kterém žila Forsythova rodina - Fulton Grange.

V to chladné listopadové odpoledne se Moskva celkem nelišila od většiny ostatních vesnic, kterými cestou projel. Byla šedivá a nijak pozoruhodná. Určitě tu nebyly žádné velké domy a i okolo těch malých bylo málo známek nějakého života. Ve vesnici snad nebyl ani žádný obchod. Na rohu spolu hovořily dvě starší ženy, beztvaré v těžkých zimních kabátech a s šátky na hlavě. Jedna z nich měla na řemínku psa a musela ho krotit, aby se nerozběhl za Macandrewovým autem. Ženy na něj hleděly podezíravě. Přejel kolem nich s náznakem úsměvu, jako by se chtěl omluvit, že je ruší.

Macandrewovi se téměř ulevilo, že to místo vypadá tak obyčejně. Ale Emma přece neříkala, že jejich dům je v Moskvě, jenom že je u ní. Jenže kterým směrem? Dalším problémem bylo, že velké domy často nebývají od silnice vidět. Lidé, kteří mají dost peněz, si mohou dovolit soukromí.

Hlavní silnice z Moskvy vedla na sever, ale jedna menší ji křižovala z východu na západ. V duchu si hodil mincí a zamířil pomalu na východ, přičemž ve zpětném zrcátku sledoval, jestli za ním někdo nejede. Silnice byla jen o něco lepší než obyčejná polní cesta a vinula se strmě nahoru lesíkem skotských borovic.

Neujel ještě ani půl míle, když spatřil něco, co vypadalo jako široká silnice odbočující doleva. Nezdálo se, že by to byla cesta ke statku, protože byla hodně zarostlá. Přesto vypadala jako někdejší příjezd k nějaké usedlosti. Zaparkoval auto na vršku, aby měl lepší rozhled, a uviděl jasné známky něčeho, co mohla kdysi být kamenná obvodová zeď, a také dva pilíře vrat, i když vrata už tam nebyla. Umístění rezavých pantů na kamenném zdivu naznačovalo, že brána musela být nejméně osm stop vysoká.

Macandrew si v místech, kde zřejmě odbočovala cesta ze silnice, vyšlapal stezku spletitým porostem a pokračoval směrem, kde asi mohla být příjezdová cesta. Vítr, který šuměl v korunách vysokých stromů, a tmavnoucí nebe způsobily, že se otřásl a zvedl si límec. Pokračoval na druhý konec cesty, ale tam se musel zastavit a zase si proklestit průchod hustou houštinou divokých rododendronů. Paže měl přitom na ochranu zvednuté před obličejem. Když se ale prodral na mýtinu, spatřil to, čeho se skoro obával, že objeví. Stál tam veliký dům.

Stavba byla ve velmi špatném stavu a zjevně velice stará. Okna byla zatlučená prkny, ale už dávno, protože dřevo se začínalo rozpadat a zanechávalo ošklivé zubaté díry. Skoro všechny kamenné římsy zarostl plevel. Nejvíc ze všeho ho však zaujalo, že dům měl kulatou věž. A Emmin pokoj byl kruhový, protože se nalézal ve věži.

Pomalu kráčel k domu a přemáhal strach z toho, co možná ještě objeví. V jeho hlavě probíhal zápas mezi pevnou důvěrou ve vědecké hodnoty a mezi tím, co se před ním odvíjelo. Došel ke schodům, které vedly k hlavnímu vchodu. Zastavil se a přejížděl prsty písmena vyrytá do omšelého kamenného sloupu. Přeslabikoval přesně to, čeho se příšerně obával, že to bude - Fulton Grange.

Macandrew si lehce přejel prsty po čele a hledal racionální vysvětlení. Jak se Jane Franciniová mohla o tomhle místě dovědět? V životě ve Skotsku nebyla. To mu výslovně řekla, když se spolu dříve bavili o svém společném původu. Ale i kdyby ano, bylo vysoce nepravděpodobné, že by nějakou náhodou vůbec zabloudila až sem. Tak jaký byl tedy vztah mezi Jane Franciniovou, Emmou Forsythovou a Fulton Grange?

Vzhlédl nahoru na čnící zdi a chytil se posledního stébla. Řekněme, že se ten dům mohl vyskytnout jako ilustrace v nějaké knížce, kterou Jane četla jako dítě. Emma mohla být dokonce její postavou - mohla být Janinou oblíbenou hrdinkou a uvízla jív paměti. O historii toho místa nevěděl vůbec nic, ale vzpomněl si, že Emma povídala Karen Blissové o tajné schránce v ložnici, kde si ukrývala panenku. Tedy, kdyby našel… Nemohl na to ani pomyslet.

Obešel dům a objevil okno, které mu připadalo nejvhodnější pro vniknutí dovnitř. Pokusil se vyrvat stará prkna. Byla v tak ubohém stavu, že to nevyžadovalo velkou sílu, ale sklo za nimi bylo dosud neporušené. Shledal, že je obtížnější překonat posuvné okno v rámu než odstranit okenice, ale tak či tak, po deseti minutách se ocitl uvnitř Fulton Grange. Do nosu ho udeřil těžký pach shnilého dřeva a plísně.

V místnosti nebyl žádný nábytek a v obrovském kamenném krbu skučel vítr. Byl to smutný a osamělý zvuk. Zavřel okno a vzduch se uklidnil. Skučení ustalo a místo něj nastoupilo mrtvolné ticho, které přerušily jen jeho kroky, když pomalu procházel prázdnými pokoji. Nakonec vstoupil do haly s kamenným erbem nade dveřmi.

Když došel k chodbě, která vedla ke schodům do věže, zastavil se. Bude muset být velice opatrný. Kdyby pod ním některé prkno v podlaze povolilo a on spadl a zranil se, neměl by žádnou naději, že ho tu vůbec někdo najde.

Schody ve věži byly nebezpečně příkré - i Emma se o tom zmínila - ale jejich výhodou bylo, že byly z pevného kamene. Stoupal nahoru, a protože už tu nebylo žádné zábradlí, zachytával se širokých okrajů spirálovitých stupňů. Dřív k tomu zřejmě sloužila lana, protažená dosud zachovalými kovovými kruhy na zdi. Došel k těžkým dubovým dveřím a zastavil se. Dům nebyl už drahnou dobu obývaný, ale on měl stejně pocit jako vetřelec, když uchopil kruhové držadlo a strčil do nich ramenem. Dveře se rozletěly a objevila se panoramatická okna, přesně taková, jak je popsala Emma.

Nejdřív opatrně zkusil pevnost prken na podlaze, ale pak už s tlukoucím srdcem rychle přeběhl k oknu a rozhlédl se po divočině, která kdysi bývala zahradou. V uších mu zazněl Emmin hlas: „Prosím vás, přineste mi panenku…“

Macandrew se podíval pod okno a uviděl kamenný květ růže. Postupně stiskl prstem všech pět plátků. Nestalo se nic. Zkusil to ještě jednou, zase bez úspěchu. Ještě poslední pokus, a když se dotkl středu růže dlaní jedné ruky a druhou stiskl lístek pod ním, kámen se začal proti nějakému skrytému závaží otáčet a odhalil tmavou dutinu. Sáhl dovnitř… a vytáhl Emminu panenku.

Když se mu oblečení maličké loutky rozpadlo v rukou na prach, zaplavil ho zároveň smutek a úžas. Nerozuměl tomu, co se tady děje, ale s jistotou teď věděl, že Jane Franciniová není šílená. Je prostě uvězněná do myšlení nějaké dávno zemřelé osoby, malého děvčátka, které vlastnilo a opatrovalo tuhle panenku. Hleděl z okna na divokou zahradu, mimoděk si přiložil panenku na tvář a chvilku ji tam držel.

Tohle všechno změnilo. Předtím byl odhodlaný hodit aféru Franciniové za hlavu, ale to už teď nebylo možné. Cítil, že je Jane povinován, aby promluvil s Johnem Burnettem z Edinburské univerzity a zeptal se ho, proč přestal se svým slibným výzkumem.

Macandrew spěchal zpátky do auta, protože začalo pršet. Udělal, co mohl, aby na okno zase vrátil prkna a zanechal věci tak, jak je našel. Ale loutku si vzal s sebou, opatrně ji ukryl pod bundou, dokud nebyl uvnitř vozu.

Než se dostal do Edinburghu, byly tři hodiny, a - jak se musel upomenout - pátek odpoledne. Jestli chce mluvit s Burnettem ještě před víkendem, musí si pospíšit. V pokoji našel bezpečné místo pro Emminu panenku - jinak prázdnou zásuvku - a okamžitě odjel na lékařskou fakultu.

Nikde vedle školy nemohl najít místo k zaparkování, takže zajel rovnou do jejího čtvercového prostranství a nedbal na varovné nápisy o nutnosti povolení. Když vylézal z auta, všiml si muže v uniformě, který se za ním hned pustil, ale předstíral, že ho nevidí, a spěšně vešel do budovy.

Macandrew věděl podle adresy uvedené na publikaci, že Burnett pracoval v patologickém oddělení univerzity. Šel tedy podle nápisů a ohlásil se u sekretářky.

„Bohužel, doktor Burnett u nás nepracuje,“ řekla úřednice. „Odešel už před časem.“

Macandrew byl zdrcený. Už se na to setkání duševně připravil. „Přijel jsem z takové dálky,“ naléhal. „Opravdu bych se s ním potřeboval setkat, jestli je to jen trochu možné. Nemáte jeho adresu?“

Sekretářka zaváhala. „Nejsem si jistá, jestli vám takovou informaci smím dát.“

Macandrew měl pocit, že jeho požadavek je docela rozumný, a snažil se ji přesvědčit tím, že se jí představil. „Jsem neurochirurg z Lékařského centra Kansaské univerzity.“

„Počkal byste tu prosím chvíli,“ vyzvala ho žena. Dobře nacvičeným pohybem se sevřenými koleny se vysoukala zpoza stolu a zmizela ve dveřích za sebou. Po chvilce se vrátila a řekla: „Možná že byste si přál promluvit s profesorem Robertsem?“

Uvedla Macandrewa do malé a tmavé kanceláře, kde panoval hrozný nepořádek. Vysoké okno poskytovalo výhled pouze na kamennou zeď s okapovou rourou, vzdálenou sotva čtyři stopy. Po obou stranách od ní rostl mech. Roberts, postarší chlapík s chomáči vzpurných bílých vlasů nad ušima, mu podal ruku a vyzval ho, aby si sedl. Sám se ve svém pojízdném křesle opřel dozadu a sepjal prsty na břiše. „Mona mi sdělila, že prý sháníte Johna Burnetta?“

„Doufal jsem, že bych si s ním mohl promluvit o jeho práci na nádorech Hartmanové,“ přisvědčil Macandrew. „Ale vaše sekretářka říká, že už tu prý nepracuje?“

„Smutná záležitost,“ řekl Roberts.

Macandrewa to slovo vyplašilo. „Smutná?“

„John zanechal vědy. Úplně se, jak se říká, nervově sesypal. Rozhodl se, že zcela změní svůj životní směr.“

„O jakou změnu se jednalo?“ zeptal se Macandrew.

„Dostalo ho náboženství - jak se to mnohým lidem zcela nečekaně stává. John se uchýlil do kláštera. Myslím, že tomu úplně zasvětil svůj život.“

„On se stal mnichem?“ zvolal Macandrew, jako by to byla ta nejsměšnější věc, kterou v životě slyšel.

Roberts téměř omluvně pokrčil rameny. „Skvělá kariéra úplně zahozená,“ řekl. „A pro co?“ Roberts potřásl hlavou a odmlčel se.

„Převzal někdo jeho výzkum?“ zeptal se Macandrew. „Zdál se mi příliš významný, než aby ho opustili.“

„Máte pravdu,“ souhlasil Roberts. „Potíž je v tom, že když John odešel, vzal si do hlavy, že si s sebou odnese všechnu svou vědeckou dokumentaci. Nikdo nepřišel na to, kam se poděla, i když se snažili.“

„Ale jeho kolegové, doktor Mukherjee, doktorka Robinová. Přece v tom mohli pokračovat?“

„Abych byl upřímný,“ řekl Roberts. „Vůbec jsem tenkrát nepochopil jejich chování. Stačí říct, že ani jeden z nich už s námi neuzavřel smlouvu. Nevím, co se stalo s Mukherjeem, ale Simone se vrátila do Francie a začala pracovat na něčem jiném. Pokud jsem slyšel, tak docela úspěšně; právě nedávno publikovala článek v Journal of Molecular Biology.“

„Ale proč taková změna, když se jim tak dařilo?“

„Já opravdu nevím,“ řekl Roberts. „Máte snad na Johnově výzkumu nějaký osobní zájem?“

„U nás doma jsem operoval pacientku s nádorem Hartmanové. Operace se podařila, ale ona je mentálně postižená. Podle literárních údajů se tohle děje u všech případů; rakovina se zastaví, ale pacient má mozkovou poruchu a je naprosto zmatený. Burnettova publikace naznačovala, že má léčbu následků tohoto typu nádoru na dosah ruky.“

„Chápu,“ řekl Roberts pokojně. „Ale v tomto případě je mi líto. Přál bych si, abych vám mohl pomoct více.“

Macandrew vstal a chystal se odejít, ale ještě předtím se zeptal na místo Burnettova pobytu.

„Je u benediktinů v klášteře Cauldstane,“ odpověděl Roberts. „Je to blízko Elginu v severním Skotsku.“

Macandrew vytáhl zpod stěrače parkovací lístek a nacpal si jej do kapsy u bundy. Jeho zklamání z toho, co se dověděl, ještě narůstalo, když pomyslel na ztrátu vědeckých výsledků. A nezlepšilo se, ani když se vrátil do hotelu. Práce v lékařském výzkumu není nějaké obyčejné zaměstnání: Burnett byl povinen pokračovat ve slibném směru výzkumu, anebo aspoň učinit kroky, které by zajistily, že v něm bude pokračovat někdo jiný. Co je to za křesťanský postoj, udělat pravý opak, a dokonce se postarat, aby nikdo nemohl pokračovat dál?

Asi v půl dvanácté v noci - posílen několika sladovými whiskami - se rozhodl, že Burnetta musí navštívit a říct mu do očí, co si o tom myslí.

Druhý den ráno už se Macandrewovi jeho rozhodnutí nejevilo tak moc lákavě. Vítr dosáhl síly vichřice a on trčel ve frontě vozů, které čekaly na přejezd přes dopravní most Forth v Jižní Queensferry. Kamionům s vysokými skříněmi a motocyklům byl z bezpečnostních důvodů přejezd zakázán úplně. Sám měl několikrát srdce v krku, když zdolával tu půldruhou míli a vichr hrozil, že mu vytrhne volant z rukou. Ale potom už to byla víceméně jednoduchá čtyřhodinová jízda na sever do Elginu. V samotném městě několikrát špatně odbočil, ale nakonec přece jen našel správnou silnici ke Cauldstanskému opatství. Pršet sice přestalo, ale pořád bylo zataženo. Jestli se počasí ještě zhorší, bude muset začít uvažovat o tom, že raději zůstane přes noc, než by se za tmy vracel do Edinburghu.

Silnice vedoucí k opatství byla úzká a klikatě se vinula údolím Sv. Andrewa. Několikrát musel zpomalit a zajet na travnatý okraj vedle ní, aby mohla projet auta v opačném směru. S úlevou si odfoukl, když zahnul do uličky vedoucí k vršku zarostlému borovicemi, kde stálo opatství. Pokoušel se představit si, jak asi vypadá na jaře, zalité žlutým slunečním svitem místo šedého listopadového šera. Nebylo pochyb, že tu panuje mír a klid, ale dnes na všem spočíval mrazivý chlad.

Tam, kde se příjezdová cesta stáčela doleva, si povšiml malého hřbitůvku a trochu uhnul, aby se na něj mohl podívat. Zjistil, že je to pohřebiště mnichů z kláštera.

Samotné opatství bylo impozantní: stavba ze třináctého století se zašpičatělými gotickými okny a oblouky. Soudě podle kusů lešení, zednického nářadí a připravených kamenných bloků byla stavba v současné době v rekonstrukci.

Vešel hlavním vchodem, ale nikoho uvnitř nenašel. Byla tam malá výstavka modelů budov a fotografií ilustrujících historii opatství a plány rekonstrukce. Prohlédl si je a pak strávil několik osamělých minut tím, že se procházel halou, prohlížel si klenutý strop a obdivoval mozaiková okna. Došel až ke dveřím s nápisem, že návštěvníkům je přístup zakázán. Rozhodl se, že to bude nejlepší způsob, jak přilákat pozornost.

Třikrát zaklepal, ale nikdo mu neodpověděl. Vešel tedy dovnitř. V okamžiku se zjevil bíle oděný mnich, který se ho zeptal, kdo je a co si přeje.

„Jsem doktor Macandrew z Lékařského centra Kansaské univerzity. Doufal jsem, že bych mohl hovořit s doktorem Johnem Burnettem.“

„Aha,“ řekl mnich. Byl to malý, úplně holohlavý mužík s tmavým stínem vousů, který dělal dojem, že je neoholený. Macandrew však byl u něj dostatečně blízko, aby viděl, že má pokožku zcela hladkou - i když trochu vlhkou. Když mluvil, poskakoval mu na krku neobyčejně velký ohryzek a otíral se o štolu jeho roucha.

„Náš řád je kontemplativní,“ pravil. „A John nesmí bez vážného důvodu s nikým mluvit.“

„Já mám ale velmi vážný důvod,“ podotkl bez dalšího vysvětlování Macandrew.

„Nejlépe bude, když řeknu otci opatovi,“ navrhl mnich, který se rozhodl přehrát odpovědnost na někoho jiného.

Nechal Macandrewa stát v dlouhé křížové chodbě. Byla tam řada dveří, které patrně vedly do ložnic a obývacích místností mnichů. Vyhlédl ven a spatřil tam na vlhké trávě tmavý kruh, který údajně vyšlapávají víly při tanci. Uvažoval, co s ním mají zdejší obyvatelé společného. Vtom však už se vracel mnich s temnou tváří a za ním kráčel vysoký hubený muž, kterého představil jako otce opata.

„Vy chcete navštívit bratra Johna?“ otázal se a jeho přízvuk svědčil spíš o irském než skotském původu.

„To bych rád,“ přisvědčil Macandrew. „Přijel jsem kvůli tomu z velké dálky.“

Opat chvíli na Macandrewa upřeně hleděl - dostatečně dlouho, aby Macandrew zauvažoval, co mu asi probíhá hlavou. Jeho oči o tom totiž nepodávaly vůbec žádné svědectví. Nakonec řekl: „John byl nemocen. Teď už se zotavuje, ale nejvíc ze všeho potřebuje klid a mír. Opustil svůj dřívější život a nerad bych, aby někdo narušoval jeho rekonvalescenci. Kdyby se ovšem jednalo o nějaký rodinný problém nebo úmrtí, tak by to bylo něco jiného, ale o to tu asi nejde, že?“

Macandrew musel přiznat, že opravdu ne.

„Vy jste z lékařského prostředí. Asi se ho chcete vyptávat na jeho výzkum, ne?“

To Macandrewa zaskočilo. „Ano.“

„Takový požadavek musím odmítnout,“ řekl opat.

„A neměl by k tomu co říct sám doktor Burnett?“ zeptal se Macandrew.

„Ne,“ odpověděl opat stroze. „Tady rozhoduji já.“

„Výzkum Johna Burnetta by mohl rozhodnout, jestli se jedna moje pacientka uzdraví, nebo zbytek života stráví v ústavu pro duševně choré. Nikdo jiný ten výzkum nedělá.“

„Já jsem s výzkumem bratra Johna obeznámen. Pověděl mi o něm, hned jak sem přišel.“

„A přesto je vaše odpověď negativní?“

„Přesto,“ řekl opat.

KAPITOLA JEDENÁCTÁ

Macandrew vyšel zpátky na příjezdovou cestu a přitom si uvědomil, jak nesnáší náboženskou organizaci a její vedoucí představitele. V jejich pohledu bylo něco, co ho dráždilo, určité arogantní sebeuspokojení jejich sebeklamnou vírou, že na všechno znají odpověď. Když se blížil k bráně opatství, spatřil mnicha, který nesl plechové bandasky s mlékem. Měl podkasanou kutnu a hleděl na zem, takže Macandrewa neviděl. Náhlý impulz Macandrewa přiměl, že tu bílou postavu oslovil. „Doktore Burnette?“

Mnich se zastavil a otočil. Macandrew předpokládal, že bude vylekaný, ale on měl v očích jiný výraz. Byla to spíš úzkost než překvapení. V okamžení mu bylo jasné, že měl štěstí. Tenhle člověk v sobě neměl klid a jistotu bratra Francise ani opata. Náhodou oslovil samotného Johna Burnetta.

„Ano?“ odpověděl nejistě.

„Přicestoval jsem z velké dálky, abych vás našel, doktore Burnette. Můžete mi věnovat aspoň pár minut svého času?“

„Já už nejsem žádný doktor. To byla minulost. A teď mě prosím omluvte, mám práci…“

„Tak mě aspoň vyslechněte, doktore. Jmenuji se Macandrew. Jsem neurochirurg v Lékařském centru Kansaské univerzity. Před několika týdny jsem jedné pacientce vyoperoval zhoubný mozkový nádor. Hartmanský tumor. Myslím, že vám nemusím vysvětlovat, v jakém stavu nyní je.“

„Já v tom nemohu nic dělat,“ odpověděl Burnett, uhýbaje očima. „Vůbec nic.“

„Vy jste se těmito tumory speciálně zabýval, doktore. Víte o nich víc než kdokoli na světě. Četl jsem vaše články. Vaše práce se rozvíjela úspěšně. Měl jste jen krůček k tomu, abyste byl schopen tyto pacienty vyléčit, a pak to náhle všechno opustíte… kvůli tomuhle? Proto jsem tu, abych se dověděl, proč.“

„Byl jsem povolán k jiným věcem,“ odpověděl Burnett.

„Povolán? K jiným věcem?“ naléhal Macandrew. „K jakým jiným věcem?“

„Byl jsem povolán, abych sloužil Bohu.“

Macandrew na to nic neřekl, ale nespustil Burnetta z očí. Burnett se na něj podíval jen krátce, ale pak před tou němou výčitkou uhnul pohledem.

„A nemyslíte, že byste Bohu posloužil víc tím, co umíte nejlíp?“ otázal se Macandrew. „Nemyslíte, že posloužíte Bohu tím, když zachráníte řadu lidí z ústavu pro choromyslné, kde nepochybně stráví zbytek svého života, když to neuděláte?“

„To se jen domníváte. Nebylo vůbec jisté, jestli se to podaří,“ namítl Burnett.

„Ale šance tu byla,“ tvrdil Macandrew. „A podle všeho dost velká. A nyní není vůbec žádná, protože vy jste se rozhodl sloužit Bohu a pro jistotu jste si odnesl všechny své vědecké výsledky, aby s tím nemohl pohnout nikdo další. Co sakra za tím vším vězí?“

„Vy tomu nerozumíte!“ namítl se zaťatými zuby Burnett a pak už mírněji opakoval: „Vy tomu prostě nerozumíte.“

„Tak mi tedy pomozte. Vysvětlete mi to. Mluvte. Přesvědčte mě, že je lepší nápad zpívat šestkrát denně na kolenou latinské chorály, než pracovat ve své laboratoři na něčem opravdu prospěšném.“

„Vy ty věci úmyslně překrucujete,“ obvinil ho Burnett. „Je to jen vzácné onemocnění. Nedá se tu mluvit o tisících lidí.“

„Ne,“ souhlasil Macandrew. „Ale je jich přece jen dost a jedna z nich je náhodou moje pacientka. Mimochodem, jmenuje se Jane.“

Burnett neodpověděl, ale Macandrewovi se zdálo, že když na něj krátce pohlédl, spatřil v jeho očích záblesk pochybnosti.

„Na těch pacientech je něco zvláštního, vid’e, doktore? Nemají opravdu poškozený mozek v běžném slova smyslu. Je to něco víc. Stávají se z nich… jiní lidé?“

Burnett se poprvé zadíval Macandrewovi přímo do očí, jako by se rozhodl převést rozhovor na jinou úroveň. „Takže vy víte…“

„Jedna naše psychiatrička si myslí, že by mohlo jít o formu poruchy mnohočetné osobnosti, nebo jak tomu teď říkají, ale to tak úplně neodpovídá tomu, co vidíme…“

Zdálo se, že Burnett se na chvilku zamyslel, ale pak zase uchopil obě konve. „Lituji, ale opravdu se už musím vrátit,“ řekl.

„Ještě jedna věc mě trápí,“ poznamenal Macandrew, když už Burnett vykročil. „Proč to vzdal i Ashok Mukherjee a Simone Robinová?“

Žádná odpověď.

„Taky si je povolal Bůh?“ snažil se Macandrew popíchnout Burnetta k odpovědi.

„Vy to opravdu vůbec nechápete,“ řekl vyčerpaným hlasem Burnett, aniž by se otočil. „Nechápete to a já vám to nemohu říct.“

„Proč ne, prokristapána?“

„To je odpověď,“ řekl tiše Burnett. „Právě pro něj.“

„No výborně,“ zahřměl Macandrew. „Asi by to mělo spravit pár vašich mea culpa. Tak já to tedy takhle té mojí pacientce vysvětlím,“ řekl rozčileně. „Samozřejmě, ne že by mi rozuměla… je to osmatřicetiletá žena, která si myslí, že je osmileté děvčátko. Ale nedělejte si s tím hlavu. Vy tady musíte zpívat chorály… odříkávat modlitby… Možná že byste mohl ztratit pár slov i za ni? Jak jsem řekl, jmenuje se Jane Franciniová.“

Burnett se náhle zastavil a Macandrew cítil, že se mu třeba přece jen něco podařilo. Řekl tedy už mírněji: „Uvažujte o tom. To je všechno, co po vás žádám. A kdybyste náhodou změnil názor a byl ochoten mi prozradit, co se děje, zůstávám ještě týden v hotelu Bruntsfield v Edinburghu.“

Burnett se otočil a Macandrew cítil, že váhá. Pomalu k němu přistoupil, a on i přes nastávající šero spatřil zmučený výraz v jeho očích.

„Dobrá,“ řekl Burnett. „Já vím, že se snažíte pro svou pacientku udělat, co můžete. Jste chirurg, a možná by se dalo udělat něco, co by jí pomohlo. Ale musel byste přistoupit na jisté podmínky.“

„Poslouchám,“ přikývl Macandrew.

„Dám vám dopis a důkaz pravosti. Musíte jej odvézt doktorce Simone Robinové na Sedmou pařížskou univerzitu. Ten důkaz zaručí, že aspoň vyslechne to, co jí řeknete.“

„A ta podmínka?“

„Jestli Simone odmítne, musíte to nechat být a slíbit, že už ji s tím nebudete obtěžovat.“

Macandrewovi se na jazyk hrnula záplava otázek, ale podařilo se mu udržet je na uzdě v zájmu vyšší sázky. Burnett už na nádorech nepracuje, ale Simone Robinová třeba ano.

„Kdy mi ty věci dáte?“

„Pojďte se mnou teď hned do opatství,“ vyzval ho Burnett.

„To myslím není nejlepší nápad,“ řekl Macandrew. Pověděl Burnettovi o tom, že mu opat zakázal s ním mluvit.

„Jsem si jistý, že bratr opat měl na mysli jen mé dobro,“ pravi Burnett. „Ale máte pravdu. Možná že to opravdu není ten nejlepší nápad. Napište mi své jméno a spojení na vás a já vám ten dopis napíšu po večeři. Čekejte zítra v osm ráno u brány a já vám jej i s důkazem předám, až půjdu do hostinského domu.“

Macandrew Burnettovi napsal podrobnosti na stránku vytrženou ze svého diáře. Podal mu ji a řekl: „Vy jste benediktinský mnich, že?“

„Jsem postulant,“ opravil ho Burnett.

„Ale benediktin?“

„Ano.“

„Tak možná víte, co se událo v izraelském benediktinském klášteře, který byl používán jako nemocnice?“

„O čem to mluvíte?“

„Izraelská policie přepadla a prohledala benediktinský klášter v Jeruzalémě a našla tam spoustu lidí, které měla nějakou dobu na seznamu nezvěstných. Ačkoliv v době svého zmizení byli naprosto zdraví, teď se chovali úplně zmateně a zřejmě si představovali, že jsou jinými osobami. Jeptišky sdělily policii, že ti lidé byli pokusnými osobami jakéhosi kněze, kterého tam údajně vyslali až z Říma.“

Macandrew se zajíkl, když spatřil výraz na Burnettově tváři. Nikdy v životě neviděl nikoho takhle zbělet. „Je vám dobře?“

„On to použil!“ zašeptal Burnett. „Použil to!“

„Co použil?“ zeptal se Macandrew, ale nečekal, že by za těchto okolností dostal odpověď Pochyboval, že ho Burnett vůbec slyší, vypadal, že je v naprostém šoku. „Snad byste si měl na chviličku sednout…“ naléhal na Burnetta, ale mnich jen zvedl ruku a zakroutil hlavou. Popadl konve a spěchal pryč. Nechal tam Macandrewa stát celého zmateného. „Tak zítra!“ zavolal za ním ještě, ale zahalená postava už neodpověděla.

Macandrew jel pomalu zpátky do Elginu a ubytoval se v hotelu. Byl zmatený a zarmoucený a ani neútulný pokoj, který dostal, mu nespravil náladu. Napustil si vanu, ale voda byla jen vlažná, takže se nemohl nadlouho ponořit do uvolňující lázně, jak plánoval. Aby se zahřál, musel se důkladně třít osuškou. Radiátor v pokoji vypadal spíš dekorativně než funkčně a vydával víc rámusu než tepla. Občas se v něm jakési vzduchové uzávěrky rozezněly jako zvonky. Zazvonil telefon a ženský hlas se ho zeptal, jestli večer přijde na večeři.

Macandrew řekl, že ne. Nevěděl s jistotou, kde bude jíst, ale určitě někde jinde - někde, kde je teplo, jestli takové zařízení v tomhle městě vůbec existuje. Vyhlédl z okna do zešeřelých ulic a spatřil, že se chodníky lesknou námrazou. A s postupujícím večerem teplota pořád klesala.

Pojedl průměrné jídlo v ušmudlané, ale teplé indické restauraci a pak si dal pár piv v zakouřené hospodě, kde měli puštěnou televizi. Na třetí pivo už neměl chuť, takže dopil a šel si brzo lehnout.

Teplota v jeho pokoji a stav jeho mysli se dohodly, že mu nedopřejí klidný noční odpočinek, ve který doufal. Když byl vzhůru, klepal se zimou. Když usnul, pronásledovali ho ve snech mniši z dávných dob, každý z nich byl podivně zkroucený, a měli u sebe panenku Emmy Forsythové.

V neděli ráno se dověděl, že „podle směrnic shora“ je teplá snídaně takhle časně vyloučená záležitost. Spokojil se tedy s kávou a topinkou a v sedm už hotel opustil. Utěšoval se myšlenkou, že pokud všechno půjde podle plánu, mohl by být navečer zpátky v Edinburghu. Tam si dá horkou koupel, dobré jídlo a začne plánovat cestu do Paříže. Zajel k opatství, a protože do setkání s Burnettem měl dost času, seděl v autě a hlídal bránu.

Těsně po osmé vyšla ven postava s bílou kapucí a kráčela po obloukovité cestě. Macandrew vystoupil z auta. Zamračil se. V kroku toho muže bylo něco nesprávného. Způsob, jakým našlapoval a jak jeho sandály pleskaly o zem, napovídal, že jde o tlustého člověka. Burnett byl přitom malý a hubený.

Postava se teď přiblížila natolik, aby poznal, že to určitě není John Burnett. Tento muž byl středního věku, silný, a měl žilkami prokvetlou pleť, která ještě zčervenala námahou při nesení těžkých konví s mlékem. Kořen nosu měl propadlý a dolní ret hodně vyšpulený, takže bylo vidět řádku drážkovaných zubů. Macandrewovo lékařské oko ihned rozeznalo příznaky kongenitální syfilis.

„Dobré ráno,“ pozdravil Macandrew a snažil se zakrýt známky zklamání. „Myslel jsem, že přijde bratr John.“

Mnich se zatvářil překvapeně, jako by nevěděl, co si má o Macandrewovi myslet. Pak pohlédl na hostinský dvůr a zeptal se: „Vy jste se sem přišel uchýlit do ústraní?“

„Ano,“ zalhal Macandrew.

„Bratra Johna povolali do Edinburghu.“

„Opravdu? Já myslel, že je to tady uzavřená komunita. A že bratři odsud nemůžou odcházet. Bylo to něco mimořádného?“

„Bratr opat se mi nesvěřuje,“ řekl kysele tlustý mnich. „Jen mi prostě přikázal, že mám převzít povinnosti bratra Johna… ještě navíc ke svým.“

„Nevíte, kdy se bratr John vrátí?“

„Nemám ponětí.“

Mnich pokračoval dál do hostinského domu a Macandrew zůstal stát na cestě. „Sakra,“ zamručel. „A s tebou také pax, bratře.“

Pár minut seděl v autě a uvažoval, co dál. Nemohl každé ráno chodit k bráně kláštera a čekat, jestli se snad John Burnett zase objeví. Napadlo ho, zda jeho odvolání do Edinburghu nemá něco společného s izraelskou aférou, která ho tak očividně rozrušila. Usoudil, že nemá na vybranou. Bude se muset znovu obrátit na opata.

Když Macandrew kráčel vzhůru k opatství, sněhová přeháňka mu propůjčovala opravdu středověký ráz. A k dovršení dojmu vyšel ze svých příbytků k opatství zástup šesti mnichů, každý s kápí na skloněné hlavě a s rukama zastrčenýma do rukávů kutny. Když se Macandrew blížil ke dveřím, oni už vešli. Napříč dvorem však spěchal další mnich, který měl přes kutnu oblečenou koženou zástěru. Uviděl Macandrewa a tázavě na něj pohlédl.

„Musím mluvit s opatem,“ řekl Macandrew.

Mnich sklonil hlavu ke straně, lehce pokývl a pak zmizel v obývacím traktu. Macandrew pohlédl na nebe. Šedé listopadové světlo dostalo i přes husté mraky podivně bílou barvu. Ještě bude sněžit.

Mnich se objevil na prahu a pokynul Macandrewovi.

Uvedl ho do místnosti s holými kamennými stěnami, kde seděl za tmavým dubovým stolem opat. Místnost byla spartánsky prostá, její jedinou ozdobou byl velký krucifix na stěně za stolem. Macandrewovi připadalo, že jeho tvůrce věnoval obzvláštní pozornost zdůraznění agonie postavy přibité na kříži. Z ran způsobených ostny trnové koruny prýštila krev.

„Očekával jsem vás,“ řekl opat.

„Měli jsme s Johnem Burnettem domluveno, že se dnes ráno sejdeme,“ odpověděl Macandrew. „Ale dovídám se, že už tady není.“

„Bratr John mi řekl o vaší domluvené schůzce.“ Udělal pauzu, aby se přesvědčil, jestli se na Macandrewovi projeví nějaká známka viny. Když ale Macandrew neuhnul pohledem, pokračoval: „Sdělil mi, jaké si děláte starosti o svou pacientku, a požádal mě, abych vám předal tento dopis a také tohle.“ Podal Macandrewovi stříbrný medailon svatého Kryštofa a zalepenou obálku.

„Mohu se zeptat, proč byl doktor Burnett tak náhle odvolán?“

„Nemohu říct,“ odpověděl opat.

„Nemůžete, nebo nechcete?“

Opat pokrčil rameny.

„Velice ho rozrušilo, když jsem mu pověděl o novinovém článku týkajícím se benediktinského kláštera ve Svaté zemi,“ pravil Macandrew. „Nemělo to s tím něco společného?“

„Jste velice umíněný člověk, doktore,“ řekl opat. „Ale já se nehodlám nechat vyslýchat. Stačí říct, že Johnovým příchodem a teď i vaší přítomností byl život kláštera narušen víc, než je žádoucí. A myslím, že víc už si nemáme co říct.“

Macandrew vstal. „Prosím, vyřiďte doktoru Burnettovi můj dík, až se vrátí.“

„Bůh s vámi.“

To rozloučení připadalo Macandrewovi spíš chladné než milostivé.

Vyrazil směrem k Elginu a napojil se na hlavní silnici k jihu. Ulevilo se mu, že má ten vysoce důležitý dopis a důkaz pro Simone Robinovou. Vzrušovala ho vyhlídka, že by mohl pomoci Jane Franciniové. V něco takového na začátku své cesty vůbec nedoufal. Snad bude francouzská badatelka vstřícnější než Burnett. Ještě pořád mu bylo divné, proč chce někdo utajit úspěšnou práci. Nepočítal s cestou do Paříže, ale teď se na ni začal docela těšit. Zatím se však musí potýkat se sněhem a náledím cestou do Edinburghu.

Pokojová služba mu dodala velkou sladovou whisky a pak už zbývalo jen dojít do koupelny, odhodit koupací plášť a vklouznout do horké lázně, kterou si připravil. Postavil si skleničku na okraj vany a vychutnával ponoření s hlubokým spokojeným vydechnutím. Jeho údy už pomalu opouštěla ztuhlost z dlouhé jízdy, když zazvonil telefon.

„Jdi do háje,“ zamumlal Macandrew stále ještě se zavřenýma očima. Nemůže to být nic důležitého. Možná se někdo z recepce chce zeptat, v kolik hodin si přeje večeřet. Proč se vůbec telefon vždycky dožaduje pozornosti a pokaždé má přednost? Každý hned všeho nechá, jenom aby odpověděl na jeho zvonění. Proč?… „Protože když to neuděláš, budeš z toho na nervy!“ řekl hlasitě. Vstal, zahalil se do pláště a voda z něj stejně kapala na koberec. Doťapkal k telefonu. „Ano?“ vyštěkl.

„John Macandrew?“ zeptal se mužský hlas. Zněl vyděšeně; jeho vlastník mluvil šeptem.

„Kdo je tam?“

„John Burnett. Potřebuju vaši pomoc. Drží mě tu v zajetí.“

„Burnett?“ vykřikl Macandrew. „V zajetí? Kde? A kdo vás tam drží?“

„Poslouchejte!“ naléhal Burnett. „Je šílený a nebezpečný. Musíte varovat Simone.“

„Ale kdo? Kde jste? Vůbec vám nerozumím.“

„Podařilo se mi ukrást jednomu z nich mobil. Mám jen minutu času.“

„Tak mi povězte, kde jste,“ naléhal Macandrew, aby začal s tím nejdůležitějším.

„Drží mě v semináři ve východním Lothianu. Jmenuje se Sv. Bede. Musíte varovat Simone. Nic jsem jim neřekl, ale ona má všechny mé vědecké poznámky. Oni se před ničím nezastaví.“

„Kdo jsou to ‚oni‘? A před čím mám Simone varovat?“ ptal se Macandrew. Uslyšel na druhém konci ostrý nádech a polekalo ho to. „Burnette?“ zeptal se úzkostlivě. „Jste tam ještě?“

Zaslechl tlumené výkřiky a rvačku. Pak ještě Burnettovo zalapání po dechu, a ticho.

Třesoucími se prsty zavolal 999 a žádal policii. Nebude snadné to všechno vysvětlit.

„Policie.“

„Právě mi zavolal doktor John Burnett. Má vážné problémy. Myslím, že je v nebezpečí života.“

„A kde to má být, pane?“

„Drží prý ho v semináři Sv. Bede ve východním Lothianu.“

„Svatý…? Jak se to píše?“

„To nevím. Poslyšte, ten člověk je v nebezpečí…“

„A vy jste…?“

Macandrew dodal své údaje a řekl, odkud volá. „Máte nějaké tušení, kde ve východním Lothianu, pane?“

„Vůbec ne. Po pravdě řečeno, ani nevím, kde je východní Lothian. Jsem Američan.“

„Aha. No, určitě to najdeme. Prosím, pane, neodcházejte z hotelu. Pošleme k vám někoho, aby si zapsal vaše svědectví.“

„Neměl jsem nejmenší úmysl někam odejít,“ pravil Macandrew chmurně.

Policie přijela do hotelu v deseti minutách.

„Pan Macandrew?“ zeptal se první policista, když se Macandrew dostavil do recepce.

„Doktor Macandrew,“ opravila ho recepční.

Policista se na ni tupě zadíval a pak se obrátil na Macandrewa. „No, aspoň že to nebyl nějaký žertík.“ Policista ukázal svůj průkaz. „Inspektor Clements. A tohle je seržant Malcolm. Musím vám po pravdě přiznat, pane, že nemáme žádný údaj o existenci nějakého semináře Sv. Bede ve východním Lothianu, ani ve středním, ani v západním Lothianu. Zjišťovali jsme si to.“

„Aha,“ řekl Macandrew bezradně. Zdá se, že Burnettovi nikdo nespěchá na pomoc. „Ale musí to někde být! On to tak řekl, určitě.“

„Máte tušení, proč se ten člověk cítí být v nebezpečí, pane?“ zeptal se Clements.

Macandrew zavrtěl hlavou. „Já ho skoro neznám.“

Policisté se po sobě podívali a pak se Clements zeptal: „Máte tušení, proč zavolal vás, namísto řekněme… nás, například?“

Macandrew zase zakroutil hlavou. „Je to mnich.“

„Mnich?“

„Vlastně postulant. Benediktinský.“

„Panebože, takové věci dnes ještě existují? A on vám telefonoval?“

„Ano.“

„Ze Svatého Bede?“

„Mobilním telefonem.“

„Mnich s mobilním telefonem,“ opakoval Clements pomalu. Seržant si zakryl ústa, aby nebylo vidět, že se směje. „Říká se, že dneska už ho má každý.“

„Říkal, že ho ukradl jednomu z těch únosců. Panebože, tohle je vážná věc!“ zvolal Macandrew. „V sázce je lidský život!“

„Jen se snažíme zjistit fakta, pane,“ řekl Clements.

„Prošli jste telefonní seznam?“ zeptal se Macandrew.

„Ano, a také daňový úřad. Žádný Svatý Bede neexistuje.“

„A co církevní úřady?“ navrhl Macandrew.

„Na to jsme také pomysleli. Ale teď v noci je těžké je sehnat. Úřední hodiny. Kristus patrně končí o páté.“

Seržantova vysílačka zařachtala a on trochu poodešel, aby odpověděl. Když se vrátil, hlásil radostně: „Existuje, pane. Seržant v Haddingtonu si vzpomněl. Říká, že už je nejméně deset let zavřený, ale určitě se jmenoval Sv. Bede. A poradil nám, jak ho najít. Je to kus od silnice mezi Haddingtonem a Longniddry. Místní policie už tam jede.“

„Díky bohu,“ řekl Macandrew.

„Tak abychom se vydali na cestu,“ poznamenal Clements. „Budeme vás informovat, pane.“

„Asi byste mi nedovolil, abych jel s vámi?“

Clements předvedl několik grimas, které naznačovaly nejistotu. „Nemyslím že by to byl dobrý…“

„Je nemocný a já jsem lékař,“ prohlásil Macandrew.

„No tak dobrá. Vemte si kabát.“

KAPITOLA DVANÁCTÁ

„Jak jste toho člověka vlastně poznal?“ zeptal se Clements v policejním voze, který zamířil po městském okruhu k jihu. Vepředu vedle uniformovaného řidiče seděl seržant Malcolm. Clements a Macandrew byli vzadu.

„On je vlastně badatel v oboru, o který se také zajímám,“ odpověděl Macandrew. „Tak jsem si řekl, že když už jsem ve Skotsku, podívám se za ním. A teprve tady jsem se dověděl, že se chystá stát se benediktinským mnichem.“

„To pro vás musel být šok,“ poznamenal Clements.

„To bych řekl.“

„A jaký obor to je?“

„Já jsem neurochirurg. Burnett se věnoval zajímavému výzkumu mozkových nádorů a jejich důsledků. Vypadalo to velice nadějně…“

„Ale pak všechno vybouchlo, protože někoho zabil, ne?“

„Prosím?“ zarazil se Macandrew.

„Promiňte, napadlo mě, jestli se nedal na pokání,“ omlouval se Clements. „Já mám katolickou výchovu - sám jsem kdysi strávil týden v klášteře. Moje máti - byla to celý život pobožná žena, ať je jí země lehká - si myslela, že by mi neuškodilo, kdyby mě ovlivnili opravdu dobří lidé, kteří se všeho vzdali a odešli následovat Boha.“ Clements polkl a podíval se okénkem ven.

„Jak vidím, asi to nefungovalo?“

„Vzpomínám si, že takový tam nebyl ani jeden - s výjimkou jednoho mrňavého Ira, který nikdy nic jiného nepoznal - který by si tam neodbýval pokání za nějaký hřích. Vůbec ničeho se nevzdali; oni od všeho utekli, skrývali se, všichni, a hlavně před sebou samými. Ukažte mi kteréhokoliv mnicha, a já vám dokážu, že je nějak potrefený svou minulostí.“

Macandrew se k tomu nevyjádřil, ale musel v duchu souhlasit, že i v životě Johna Burnetta mohl hrát nějakou roli pocit viny. Vypadal jako velice zkormoucený člověk.

„Sakra!“ vykřikl náhle řidič. Musel přibrzdit a strhnout volant zpět, poněvadž nějaké pomalejší auto před nimi začalo předjíždět. Řidič zapnul sirénu a vůz vepředu poslušně zareagoval. Když ho míjeli, Macandrew spatřil, že za volantem se krčí nějaký přitroublý chlap a kouká přímo před sebe.

„Tak nevím,“ zasyčel řidič. „Svítíme jako pojízdný vánoční stromek, a ti pitomci nás stejně nevidí!“

„Tak jeďte přece,“ řekl mu Clements rozmrzele.

„Jste v pořádku?“ obrátil se na Macandrewa.

„Ovšem.“

Brzy Macandrew poznal, že zpomalují.

„Haddington,“ oznámil řidič.

„Budou na nás čekat na druhém okruhu,“ řekl Malcolm řidiči.

Téměř vzápětí zasáhly jejich reflektory oranžový pás na boku modrobílého hlídkového vozu policie. Byl zaparkovaný na travnatém okraji vlevo od vjezdu do okruhu. Na střeše mu proti nočnímu nebi bezhlesně blikalo modré světlo.

„Neviděli nás,“ řekl Malcolm.

Sirény pandy zaječely a siluety na jejích předních sedadlech oživly, jako by je napadl roj včel. Policisté si nasadili čepice, nastartovali motor a pak se vůz rychle zařadil dopředu.

„Sakra, už jsem myslel…“ zamumlal řidič.

Od hlavní silnice to byly ke kamenné budově, která kdysi bývala seminářem sv. Bede, necelé dvě míle. Posledních čtyři sta metrů měla cesta kamenitý a nerovný povrch. Drncání vozu dávalo pérům pořádně zabrat. Když konečně dospěli k širokému, břečťanem porostlému vchodu, stály tam už dva policejní vozy a všude kolem byl čilý ruch.

„Myslím, že byste měl raději zůstat ve voze,“ řekl Clements Macandrewovi.

Nelíbilo se mu to. Podezíral Clementse, že už tuší, co všechna ta aktivita znamená, zatímco on se to mohl jen domýšlet. Díval se, jak Clements hovoří s mužem v uniformě a s páskou na čepici, který tu zřejmě velel. Když oba pohlédli zpátky k vozu, vytušil, že mluví o něm.

K oběma mužům se přidal ještě Malcolm a všichni zmizeli v budově. Macandrew zůstal ve voze s řidičem, který poznamenal: „Moje sestra si vzala Američana.“

„On je mrtvý, že?“ zeptal se Macandrew, aniž by reagoval na jeho pokus o konverzaci.

„Vypadá to tak,“ řekl tiše řidič. „Zajišťují místo činu.“

Macandrew pomalu a vyčerpaně vydechl. Tupě zíral na hemžení u budovy, až se objevil Clements a oba jeho kolegové a zamířili k autu. Clements vlezl dovnitř a zabouchl dvířka.

„Jdete mi říct, že Burnett je mrtvý,“ konstatoval Macandrew.

„Bohužel. Aspoň to nebyl váš blízký přítel.“

„Jak zemřel?“

Clements se otočil a zadíval se na Macandrewa, jako by zvažoval svou odpověď „Zavražděný.“

„Zastřelený? Probodnutý? Uškrcený?“

„Probodnutý… nakonec…“

„Ježíši!“

„Troufáte si na to, abyste ho identifikoval?“

Macandrew přikývl. Cítil se otupělý.

Budova zjevně nebyla dlouho obývána. Byl tam vlhký, ulpívající chlad, typický pro kamenné domy za tuhé zimy, a také to tam silně páchlo zvětralou omítkou. Nebyla tam zavedená elektřina, takže zatím, než sem dodají generátor, musely postačit policejní svítilny.

„Tamhle je,“ řekl Clements, když došli k těžkým dřevěným dveřím. Šel napřed a Macandrew ho následoval. Seržant Malcolm za nimi se snažil zezadu co nejvíc osvítit podlahu, aby pomohl Clementsově horizontální lampě.

Před kamenným vysokým oltářem - v současné době bez jakékoliv výzdoby - stály dvě řady dřevěných lavic a za ním se tyčil vysoký lomený oblouk mozaikového okna. Macandrew byl zmatený. Burnettovo tělo nebylo nikde vidět. „Kde je?“ zeptal se.

„Za vámi,“ řekl Clements.

Macandrew se otočil a teď už spatřil Johna Burnetta, oblečeného do benediktinské mnišské kutny. Visel ukřižovaný na zadní straně dveří do kaple.

„Prokristapána,“ zašeptal a začalo se mu dělat trochu nevolno. Krk mu ztuhl a cítil, že nemůže polknout.

„Jste v pořádku?“ zeptal se Clements.

Macandrew přikývl a zakryl si rukou ústa, dokud se nevzpamatoval natolik, aby mohl pokračovat.

„Je to John Burnett?“

Macandrew přistoupil blíž a nahlédl pod mnichovu kápi. Seržant Malcolm zaměřil světlo svítilny do zmučené tváře mrtvého muže.

„Ano, je to John Burnett,“ zamumlal Macandrew. „Proboha, proč mu tohle provedli?“

„Někdo se chtěl něco dovědět,“ odpověděl Clements. „Mučili ho zarážením hřebíků do těla tak dlouho, až jim buď řekl, co chtěli vědět, nebo došli k závěru, že opravdu nic neví. V určité fázi mu také rozdrtili levé koleno. Dodělali ho bodnutím nože pod žebra směrem k srdci.“

Macandrew si všiml veliké krvavé skvrny na přední části Burnettova roucha. „Kriste Ježíši!“ zašeptal.

„Sic transit gloria mundi,“ poznamenal suše Clements.

„Co se stalo s Brigadoonem?“ zamumlal Macandrew.

„Na to vám dá spoustu odpovědí Walter Scott i Disney,“ odpověděl Clements.

Macandrew viděl, že forenzní tým už netrpělivě čeká, až se bude moct pustit do práce. Obrátil se a zamířil ke dveřím. Čerstvý vzduch krásně voněl. Byl čistý, skoro až asepticky. Několikrát se zhluboka nadechl a vychutnával jeho ostrý chlad.

„Já se tady ještě nějakou chvíli zdržím,“ řekl Clements. „Nechám vás odvézt zpátky, ale budeme vás ještě potřebovat.“

Macandrew nic nenamítal. Teď litoval, že sem vůbec jel. Byl rád, že mu na odvoz do Edinburghu přidělili stejného řidiče, který je vezl sem. Přál si dovědět se co nejvíc o jeho sestře a jejím americkém manželovi.

Macandrew do sebe obrátil druhou whisky a přemýšlel, jak se jeho dovolená změnila ve zlý sen. Stále nechápal, proč musel Burnett takhle skončit. Proč vůbec „byl povolán do Edinburghu“. Pořád se nemohl zbavit stále tísnivějšího závěru, že na tyto otázky může znát odpověď cauldstanský opat. Ale řekne něco? A co je ještě důležitější, má si opravdu přát dovědět se víc?

Způsob Burnettovy smrti jím hluboce otřásl. Věděl, že na zmučený výraz na tváři mrtvého muže hodně dlouho nezapomene. Teď však by nejraději od toho všeho utekl, jenže to není tak snadné. Cítil povinnost splnit Burnettovo poslední přání, varovat Simone Robinovou, i když mu zdravý rozum napovídal, že ve chvíli, kdy se pustí tímto směrem, už do toho bude zatažen, a tím se ocitne také v nebezpečí. V jeho úvahách hrála svou roli i situace Jane Franciniové. Simone Robinová věděla o nádorech Hartmanové tolik, co nikdo jiný.

Whisky jeho tíseň trochu zmírnila, pořád však zdaleka neměl z toho, do čeho jde, klid v duši. Ale nejdřív - ačkoliv se mu do toho ani trochu nechtělo - se musí ještě jednou setkat s cauldstanským opatem a pokusit se dostat z něj více informací. Musí se toho dovědět co nejvíc dřív, než se možná bude muset utkat s lidmi, kteří dokázali udělat takové věci s Johnem Burnettem. Ráno se pokusí spojit se Simone Robinovou a pak se hned vydá do kláštera. Když všechno vyjde podle plánu, pozítří odletí do Paříže.

Na mezinárodní telefonní ústředně si zjistil číslo Sedmé pařížské univerzity a v osm hodin, kdy bylo v Paříži devět, se pokusil zavolat. Na lince Simone Robinové se nikdo nehlásil. Zkoušel to v patnáctiminutových intervalech, až ve tři čtvrtě na deset se ozval ženský ohlas: „Oui?“

„Doktorka Robinová?“

„Oui.“

„Vy mě neznáte, ale jmenuji se doktor John Macandrew a volám z Edinburghu ve Skotsku. Obávám se, že pro vás mám špatné zprávy.“ Pověděl jí o smrti Johna Burnetta a slyšel, jak se zprudka nadechla.

„Ale jak?“

„Není snadné vám to vylíčit. Byl bohužel zavražděn.“

„Zavražděn?“ vykřikla Simone. „Ale to je směšné. John byl ten nejhodnější a nejslušnější člověk. Kdo by ho chtěl zavraždit?… Kdo vlastně jste? A jak mě znáte?“

„Než byl John zavražděn, telefonoval mi. Požádal mě, abych vás varoval, že jste také v nebezpečí.“

„Kdo jste?“

„Jsem neurochirurg z Lékařského centra Kansaské univerzity. Jsem tady ve Skotsku na dovolené. Vyhledal jsem Johna, abych se ho zeptal na jeho - vlastně vaši společnou - práci o mozkových nádorech. Na univerzitě mi řekli o změně jeho… zaměření, tak jsem se za ním vydal do kláštera. Poradil mi, abych zajel do Paříže a promluvil si s vámi.“

„John řekl, abyste si se mnou promluvil?“

„Ano.“

„To vám nevěřím.“

„Je to pravda,“ tvrdil Macandrew. „Připouštím, že to nebylo snadné. Ale já jsem ho přemluvil - nebo zahanbil či zahrnul výčitkami - říkejte si tomu, jak chcete, aby mi pomohl.“

„A jak vám mohu vlastně pomoct já?“

„Mám tam u nás pacientku. Operoval jsem ji a odebral jí Hartmanský mozkový nádor. Teď je v ústavu pro duševně choré.“

„Chápu.“

„John ve mně vyvolal dojem, že vy byste mi možná mohla pomoct. Dal mi pro vás důkaz,“ dodal Macandrew. „Stříbrný medailonek svatého Kryštofa.“

„Věnovala jsem ho Johnovi, když se rozhodl, že nechá vědy,“ řekla zamyšleně Simone. „A říkáte, že mě máte varovat?“

„Vypadalo to, že se John domnívá, že jste v nebezpečí. Má to něco společného s tím, že máte výzkumné protokoly?“

„Co víte o lidech, kteří ho zavraždili?“

„Naprosto nic. Já jsem v celé té zatracené záležitosti uvízl úplnou náhodou a věřte mi, že toho hluboce lituji.“

„Musíte přece něco vědět?“

„Mám podezření, že to má nějakou souvislost s Izraelem.“ Macandrew jí pověděl o novinové zprávě z Izraele a o tom, jak na ni Burnett zareagoval. Simone zmlkla. „Má to nějaký význam?“ zeptal se.

„Někdo to zneužil.“ usoudila Simone.

„To je přesně to, co na to řekl on. O co jde?“

Simone tu otázku přešla. „Pořád ještě chcete přijet do Paříže?“

„Řekněte sama,“ vybídl ji Macandrew. „Dozvím se něco, co by pomohlo mé pacientce? Jestli ano, přijedu.“

„Můžu vám říct jen to, co vím,“ odpověděla Simone.

„Víc po vás nemůžu žádat,“ řekl Macandrew. „Ale bylo by bezpečnější, kdybyste se zatím měla na pozoru,“ dodal.

„Musíme si domluvit, kde se setkáme,“ navrhla Simone.

„Místo určete sama,“ řekl Macandrew.

„Někde, kde je dost lidí.“

Macandrew ocenil její opatrnost. „Náměstí před Notre Dame. Úterý ve tři odpoledne.“

„Jak vás poznám?“

„Radši bych měla poznat já vás,“ řekla Simone.

„Je mi třicet šest, šest stop a dva palce, tmavé vlasy. Budu mít na sobě… šedý oblek přes tmavomodrý rolák.“

„Kdybyste to z nějakého důvodu nestihl, můžete mi nechat vzkaz na čísle, které jste dnes volal. Ptejte se po Aline D’Abo; to je má laborantka. Vyřídí mi to.“

„Domluveno,“ řekl Macandrew a poznamenal si jméno.

„Jedete zase na výlet, doktore?“ zeptala se recepční, když ji ráno Macandrew míjel na cestě k autu.

„Je tady toho tolik k vidění,“ odpověděl Macandrew a pokusil se trochu usmát. Vyhlídka na další dlouhou jízdu na sever ho příliš netěšila, ale o čtyři hodiny později už kráčel po cestě k opatství. Požádal o rozmluvu s představeným.

Mnich, kterého oslovil, sepnul ruce jako k modlitbě a omluvně pokrčil rameny. Pustil ho do dveří a Macandrew ho následoval do budovy. Zastavili se před malou šerou postranní kaplí. Mnich ukázal na postavu klečící před oltářem. Byl to opat. Macandrew naznačil, že počká. Mnich se zatvářil nejistě, ale Macandrew ho několika uklidňujícími gesty a máváním rukou poslal pryč.

Stál pak nehybně u vchodu do kaple a upřeně hleděl klečícímu opatovi na záda, jako by se ho snažil telepaticky upozornit. Bylo tam naprosté ticho, ale někde uvnitř budovy zazníval latinský zpěv. Vysokými okny občas proletěla dovnitř sněhová vločka.

„Otče opate,“ oslovil ho tiše, ale zřetelně.

Maličký pohyb hlavy prozradil Macandrewovi, že ho opat slyšel, ale pokračoval v modlitbě.

„Otče opate, potřebuji s vámi mluvit.“

Klečící postava jako by ztuhla, pak pomalu a trochu obtížně vstala. Opat se poklonil k oltáři a obrátil se. Jeho pohled prozrazoval znechucení.

„Slyšel jste o Johnu Burnettovi?“

„Právě jsem se modlil za jeho duši.“

Macandrew ignoroval úmyslnou výčitku. „Vy o té záležitosti víte víc, než jste mi včera prozradil.“

Opat se díval lhostejně.

„Jsou ohroženy lidské životy. Musíte mi říct, o co tu jde.“

„Už jsem všechno řekl policii.“

„A řeknete to mně?“

Opat se po krátkém přemýšlení zeptal: „Nedal byste si šálek čaje, doktore?“

„Rád,“ odpověděl Macandrew, napůl překvapeně a napůl s úlevou. Vyšel za ním z kaple. Představoval si, že bude muset zdolávat větší horu.

Opat nalil dva keramické hrnky, které vypadaly značně opotřebovaně. Macandrew však horký čaj uvítal a popadl hrnek oběma rukama, aby si zahřál prsty.

„Jsou určité věci, které vám ze zpovědních důvodů nemůžu prozradit, ale můžu vám říct, že John Burnett při svém výzkumu objevil něco, co ho velmi znepokojilo. Víra pro něj měla velký význam, a tak sem přišel hledat jistotu a pomoc, aby si ji uchránil. V rámci svých povinností jsem o něm poslal zprávu do Říma - jsem povinen poslat ji o každém, kdo si přeje vstoupit do řádu. Teď se zdá, že důvody proč to chce John učinit, které jsem ve zprávě uvedl, patrně padly do nepravých rukou.“

„Tomu nerozumím.“

„Když jsem ty papíry odeslal, dostal jsem z Říma požadavek. Odborník na studium bible, jakýsi Dom Ignatius, který pracoval ve Vatikánu, se ptal, jestli by sem mohl přijet a promluvit si s Johnem o jeho výzkumné práci. Johnovi se to nezdálo, tak jsem žádosti nejdřív nevyhověl, ale pak mi Ignatius osobně zavolal a žádal mě, abych přesvědčil Johna k rozmluvě. Velice naléhal a já jsem nakonec souhlasil. Ignatius přijel sem do opatství a dlouho Johna vyslýchal.“

„Ten člověk je kněz?“

„Ano, ale akademický, badatel v bibli, který dlouhá léta pracoval ve Svaté zemi, věnoval se studiu svatých ostatků a ověřování jejich pravosti.“

„Máte na mysli něco jako turínské plátno?“

„Církev vlastní řadu méně známých ostatků. Ignatius věnoval svůj život ověřování jejich autentičnosti a výkladu starobylých svitků a rukopisů. Mnohé z těch dokumentů nikdy nespatřily světlo světa… z těch či oněch důvodů.“

„Předpokládám, že tohle bádání musí být značně pomalé a náročné,“ řekl Macandrew.

„To je jen jeden problém. Také bylo v naší historii nešťastné období, kdy se zdálo, že svatých ostatků… neúměrně přibývá.“

„Aha, úlomek zaručeně pravého Kříže za pět dukátů a žádné zbytečné otázky?“ poznamenal Macandrew.

„Právě,“ řekl opat chladně. „To všechno celou záležitost značně zamlžilo. Co jsem já o Ignatiovi v době jeho příjezdu sem nevěděl, bylo to, že ve skutečnosti byl do Říma povolán v nemilosti, když zpronevěřil určité pergameny, pocházející z essenské komunity v Kumránu. Ponechal si je ve svém výhradním vlastnictví a pro svou potřebu a nezmínil se o tom svým kolegům.“

„To vypadá vážně.“

„To usoudil i Vatikán. Bylo třeba vyhovět jeruzalémským úřadům, Ignatiovi byla udělena důtka a byl odtamtud odvolán. V Římě byl pak pověřen rutinní administrativní prací - což bylo pro akademika s mezinárodní reputací - i pro člověka, který byl poučený o hříšnosti pýchy - velké pokoření. A právě při této službě musel narazit na moji zprávu o Johnovi.“

„Ale proč by takový akademik měl o výzkum Johna Burnetta zájem?“ zeptal se Macandrew.

„To nevím,“ odpověděl opat. „Ale když jste vy upozornil Johna na tu izraelskou aféru, mimořádně ho to vyděsilo. Neřekl přesně proč, ale trval na tom, že musí za každou cenu co nejdřív hovořit s Ignatiem. Požádal mě, abych se spojil s Vatikánem a zařídil to.“

„A vy jste to udělal?“

„Zavolal jsem do Říma a tam mi řekli, že můj požadavek berou na vědomí a předají jej Domu Ignatiovi, který momentálně není k dosažení; neřekli mi proč. Johna to velmi zneklidnilo, říkal něco v tom smyslu, že Ignatius bude patrně chtít víc té látky, ale moc jsem tomu nerozuměl.“

„Proč jel John do Edinburghu?“

„Někdo sem zavolal a žádal, aby tam John přijel. Řekli nám, že si s ním přeje mluvit biskup ještě dřív, než složí slib. Zavezli jsme jej k vlaku a popřáli šťastnou cestu, ale on tam nikdy nedojel.“

„A ten telefon?“

„Ukázalo se, že nikdo z biskupovy kanceláře o něm nic neví. Poslal jsem Johna na smrt.“

„Nemohl jste to přece vědět,“ uklidňoval ho Macandrew. „Řekl jste tohle všechno policii?“

„Nezmínil jsem se o Ignatiovi. Dnes ráno, když policie odešla, jsem zavolal do Říma, že se nemohu spokojit s výmluvami, že je ‚nedosažitelný‘. Ukázalo se, že Dom Ignatius se v poslední době bez pověření vrátil do Svaté země a že to byl on, ten kněz, který byl zapleten do skandálu v jeruzalémském klášteře. Snad prý se dal dohromady s lékařem, kterého tam poznal. Je to jakási temná osobnost jménem Stroud. Oba jsou teď na útěku.“

„John byl před smrtí mučen.“

Opat těžce polkl. „To je hrůza.“

KAPITOLA TŘINÁCTÁ

Malé letadlo Air France na lince z Edinburghu do Paříže dosedlo na boissyiské letiště Charlese de Gaulla s nepříjemným otřesem, Macandrew to však ani nezaznamenal. Soustředil se na jiné věci. Od doby, co byl naposledy v Paříži, uplynula už dlouhá doba, ale bylo to jeho oblíbené město, pro něj navždy spojeno s veselím a pohodou. Byl to trvalý odkaz jeho první návštěvy, kdy sem přicestoval s pár franky v kapse.

Tentokrát to však bylo jiné. Město mu připadalo cizí, nehostinné a podezřelé, jako kdyby tušilo, že má sehrát roli v řetězci intrik a smrti. Cestou z letiště se Macandrew rozhlížel kolem bez jakýchkoliv emocí. Zatažené nebe nijak nepřispělo ke stísněnému pocitu okolo žaludku.

Když autobus dojel do terminálu Air France u Porte Maillot, podíval se na hodinky a zjistil, že má spoustu času. Domluva se Simone Robinovou počítala s možností dvouhodinového zpoždění letu, ale letadlo přistálo dokonce o deset minut dřív.

Došel na začátek Boul’Mich a koupil si od kamelota International Herald Tribune. Pak si našel kavárnu, ve které se chystal přečíst si noviny při kávě. Vybral si stolek venku - bylo sice pod mrakem, ale celkem teplo. Listoval stránkami a sledoval zprávy z domova. Když ho to omrzelo, pozoroval život proudící kolem, až už byl čas se pohnout. Ve vzduchu se objevil slabý náznak mrholení. Macandrew se vydal směrem k Notre Dame, přešel Seinu přes Pont Royal a krátce se zastavil, aby se podíval na loď, která proplouvala pod ním. Před ním čněla dvojice mohutných věží katedrály, která mu připomněla, jak trvalý a nekonečný je kámen ve srovnání s lidským životem.

Nádvoří před širokým západním vchodem do katedrály bylo i v tuto pokročilou roční dobu plné turistů. Mnozí z nich se shlukli kolem svých průvodců, kteří jim v nejrůznějších jazycích poskytovali výklad. Poblíž dveří nezpozoroval žádnou osamělou ženu, takže prošel úzkou uličkou na severní straně kostela a prohlédl si pár krámků se suvenýry. Pak usoudil, že by byl čas rozhlédnout se znovu.

Našel si místo, odkud byl dobrý výhled na příchozí k západním dvořím, a hned po několika minutách si všiml štíhlé černovlásky, která spěchala přes nádvoří s aktovkou pod paží. Celkem s jistotou se spolehl, že by to mohla být Simone Robinová, a vydal se jí po cestičce naproti, ale náhle se zarazil. Jeho pozornost zaujalo něco v postoji tří lidí vpravo od něj. Dva muži, jeden vysoký a urostlý, druhý menší a tlustý, oba s tmavými brýlemi, drželi mezi sebou nějakou mladou ženu. I když neprováděli žádné prudké pohyby, nabyl Macandrew jasného dojmu, že ženu drží proti její vůli. Náhle jeden postrčil dívku za rameno a nato ona ukázala na ženu, ke které Macandrew směřoval. Vysoký muž se od nich odtrhl a vydal se směrem k ní, zatímco ten malý tlustý stále pevně svíral dívčinu paži.

Macandrew vytušil nebezpečí a doběhl k druhé ženě. Chytil ji pevně pod paží, a než se zmohla na jakýkoliv protest, prodral se s ní davem a vtáhl ji dveřmi do katedrály.

„Doktorka Robinová?“

„Co to pro všechno na světě vyvádíte?“ obořila se na něj a snažila se vymanit z jeho sevření.

„Sledovali vás.“

„Nebuďte směšný.“

Macandrew ji zatáhl za sloup v levém rohu u dveří. „Prosím vás, jenom dávejte pozor na dveře.“

Vteřiny ubíhaly a Macandrew, který hlasitě dýchal, stále žádného z mužů neviděl.

„Tohle je absurdní,“ zasípala rozčileně Francouzka.

Macandrew už sám začínal mít pochyby. „Byli tam dva chlapi,“ řekl ji. „A drželi mladou ženu. Ona na vás ukázala.“

Odpověď zmrzla Simone Robinové na rtech, když dveřmi prošli tři lidé - dva muži, držící mezi sebou dívku. Macandrew slyšel, jak Simone vzdychla: „To je Aline!“

„Vaše laborantka?“

Simone Robinová mlčky přikývla. „Řekla jste jí, že sem jdete?“

„Neměla jsem důvod, proč bych jí to neměla říkat.“

„Oni jdou po vás. Zřejmě zašli k vám do laboratoře a přinutili ji, aby jim řekla, kde jste. Pak ji vzali sem, aby vás označila.“

„To je…“

„Tiše!“ zašeptal Macandrew, když viděl, že se vysoký muž rozhlédl kolem sebe a pak nechal ty druhé dva stát. Vypadalo to, že míří téměř přímo do rohu, kde se schovali. Za nimi byl stíněný výklenek. Macandrew postrčil Simone za závěs a přiložil prst na rty. Sám se postavil za vedlejší sloup a čekal, jestli se kroky přiblíží.

Neozval se však vůbec žádný zvuk, až na vzdálené tlumené hlasy turistů v hlavních lodích a jejich občasné zakašlání. To ho znervóznilo. Jestliže neslyší kroky, musí se ten člověk pohybovat velmi tiše. Ví, že tam jsou?

Macandrew měl nervy napjaté k prasknutí. Při jediném kovovém klapnutí mu ztuhla krev v žilách. Instinktivně vytušil, že to byl zvuk při otevření vystřelovacího nože, a v mžiku se mu vybavilo Burnettovo tělo a zkrvavená kutna.

Neslyšel muže, ani necítil jeho pach, ale věděl, že tam je. Vnímal jeho přítomnost. Jakákoliv chyba by teď byla osudná. Přestal dýchat a naslouchal. Nepatrné šoupnutí boty mu prozradilo, že muž je na druhé straně sloupu o maličko nalevo. Objevila se špička černé boty a Macandrew postoupil okolo sloupu v opačném směru. Snažil se dostat přímo proti útočníkovi. Strach mu zaostřil smysly. Pach katedrály - směsice prachu starých knih a leštidla na dřevo - ho téměř dusil. I když turisté byli sotva dvacet metrů od nich, obrovský prostor členité katedrály pohlcoval zvuky do té míry, že zaslechl nepatrný povzdech, který za oponou vydala Simone Robinová. V té chvíli věděl, že hra na kočku a myš skončila. Uslyšel prudký výdech, když muž zatáhl za závěs a odhalil její skrýš.

Macandrew rychle oběhl sloup a spatřil, že muž drží dívce na krku nůž. Simonino zaječení se odrazilo až od chrámové klenby. Macandrew sevřel pěst jako kladivo, aby si instinktivně chránil pochroumané kůstky v ruce, a prudce jím udeřil muže do týlu. Ten se zhroutil na zem a zůstal nehybně ležet.

„Ježíši!“ zvolal americký turista někde napravo od nich. „Co se to tam zatraceně děje?“ Všeobecný halas znatelně zesílil.

Macandrew přitáhl Simone za sloup těsně k sobě. Cítil, jak se po celém těle třese. „Jen klid,“ zašeptal. „Už jste v bezpečí.“

„On měl nůž…“

„Pst. Už je to dobré.“

„Šlo to odsud!“ ozval se hlas.

Macandrew věděl, že teď je třeba jednat rychle. Ale náhle se ozval další pronikavý výkřik a pozornost se milosrdně od jejich koutu odvrátila. Následovaly další výkřiky a nastal všeobecný zmatek. To poskytlo Macandrewovi a Simone příležitost, aby vyklouzli z výklenku, aniž by vzbudili pozornost.

„On mě chtěl zabít,“ řekla Simone.

„Myslím, že ne,“ uvažoval Macandrew. „Máte totiž něco, co chtějí.“

V šeru bylo vidět, že se lidé shlukli na druhé straně katedrály. Už tam spěchali také dozorci. Mezi spoustou cizích hlasů rozeznal Macandrew jeden anglický. „Je mrtvá, Frances. Povídám ti, ta žena je mrtvá.“

„Nesmysl. Zřejmě jen omdlela.“

Simone Robinová si přitiskla ruce na obličej a Macandrew uslyšel, jak vydechla: „Je to Aline. Vím, že je to ona.“

Macandrew poradil Simone, aby počkala, a sám se prodral zástupem. Právě zvedali z prostoru mezi lavicemi mladou ženu. Položili ji na tři sražené židle. Ruce jí bezvládně visely dolů. Podíval se blíž a spatřil bledý obličej mladé francouzské dívky, kterou předtím drželi ti dva muži. Blikající svíce, mdlý pach a slabá vůně kadidla přispěly k surrealistickému rázu celé scény. A jakoby na pokyn nějakého neviditelného režiséra z dívčiných úst právě unikl tenký pramínek krve, stekl jí po bradě a ukápl na podlahu.

„Je mrtvá,“ zašeptal někdo.

I Macandrew už byl skoro nakloněn s tím souhlasit, když bezvědomá dívka k jeho ohromné úlevě zasténala, sáhla si na bradu a začala si ohmatávat poranění. Začala se vyptávat lidí okolo sebe. Macandrew couvl zpátky a spěchal k Simone.

„Je to ona, že?“ ptala se ho. „Je to Aline?“

„Jeden z těch chlapů ji zřejmě uhodil a omráčil, ale už přichází k sobě. Bude v pořádku.“

„Díky bohu. Musím jít za ní. Zavinila jsem to já.“

Macandrew položil Simone ruku na rameno a zadržel ji. „Slyšel jsem někoho říkat, že záchranka už je na cestě. Bude v dobrých rukou, ale vám pořád ještě hrozí nebezpečí, že ti dva na vás budou venku čekat.“

Simone se podívala ke dveřím. „Ach, bože,“ řekla pomalu. Zakryla si rukama obličej a chvíli bezradně zírala před sebe.

Macandrew viděl, že Simone je u konce svých sil. Sám se také moc dobře necítil. Pozoroval ji, jak se zhluboka nadechla, aby se trochu uklidnila, a pak se s rezignovaným výrazem zeptala: „Ale co si teď počneme?“

„Měli bychom se vmísit do některé turistické skupiny, až bude vycházet ven,“ radil Macandrew. Byl to narychlo vymyšlený plán, ale museli se dostat ven dřív, než se dozorci v katedrále vzpamatují a až do příjezdu policie zabrání lidem v odchodu. „Tady!“ ukázal na skupinu Němců, kteří právě začali vycházet. Jejich průvodce už si je spočítal. „Zamícháme se mezi ně.“

Když vyšli na světlo, Macandrew vzal Simonu kolem ramen a přitočil se s ní k mladému německému páru, jako kdyby byli staří kamarádi. „Das war wunderbar!“ řekl svou nejvybroušenější školní němčinou.

Němka na něj překvapeně pohlédla. Copak neviděli, co se tam sběhlo? chtěla vědět. Za bílého dne byla v katedrále přepadena žena. Mohlo se to stát i jim. V tomhle městě není ani trochu bezpečno.

Macandrew pochopil, o čem mluví, i když nerozuměl každému slovu; nepřišel však na nic vhodnějšího než vykřiknout „Gott im Himmel!“ a doufat, že to aspoň trochu odpovídá situaci, i když na tom v podstatě nezáleželo. Hlavní bylo, aby ten, kdo možná dává pozor, viděl jen čtyři živě se bavící lidi. Nepředpokládal, že si jej nebo Simone některých z těch mužů dobře prohlédl, protože uvnitř bylo šero. Ale i přesto byl stále ve střehu, když zabočili na cestičku vedoucí k parkovišti autokarů.

Macandrew si uvědomil, že se ho Němka na něco zeptala a teď na něj s manželem tázavě hleděla. Viděl, jak se v očích obou Němců objevují zrnka podezření. „Himmel!“ vykřikl a plácl se rukou přes ústa, jako kdyby si právě vzpomněl na něco důležitého. Obrátil se k Simone a zavolal: „Helga! Komm!“ Popadl Simone za ruku a táhl ji přes ulici a do jednoho z obchodů se suvenýry. Čelo měl úplně zpocené, ale když se obrátil, viděl, že Němci pokračují v cestě. Žena se sice otáčela a něco svému muži říkala, ale bezprostřední krize byla zažehnána.

Asi deset minut předstírali, že si prohlížejí turistické tretky, a pak se Macandrew odvážil vyhlédnout z obchodu ven. Usoudil, že je tam bezpečno a že mohou jít dál. Přeběhli přes most Archeveché na levý břeh Seiny a napůl kráčeli, napůl běželi po chodníku až k začátku bulváru Saint Michel.

„Univerzita je hned támhle,“ ukázala Simone na druhou stranu ulice.

„Dovnitř nemůžeme, to by bylo příliš riskantní,“ řekl Macandrew a pohlédl na rozlehlý betonový kampus Sedmé pařížské univerzity, jehož věže čněly do výšky jako nějaký přerostlý městský plevel. „Oni vědí, kde pracujete. Tak se přece dostali k vaší laborantce.“

Simone se ťukla do hlavy a řekla: „Promiňte, nedokážu prostě rozumně uvažovat.“

Macandrew ji vzal kolem ramen. „Víte co, zajdeme do nějaké kavárny. Někam, kde si můžeme sednout. Nevím, jak vy, ale já bych se docela rád něčeho napil.“

Obrátili se od univerzity a pokračovali dál, až našli kavárničku, kde se usadili u stolku co nejdál od vchodu. Simone seděla s pohledem upřeným na desku stolku a vůbec nevnímala číšníka, který k nim přistoupil a skláněl se vedle ní. Macandrew oběma objednal kávu a brandy.

„Neměla bych tu takhle sedět,“ uvažovala Simone. „Měla bych jít na policii… Měla bych informovat ředitele… Potřebuju vědět, co je s Aline.“

„Kdybyste mi pověděla, o co tady vlastně jde, tak bychom možná mohli jít na policii spolu,“ navrhl jí Macandrew. „Nějak to souvisí s výzkumem, který jste prováděli s Burnettem, že ano?“

Simone hleděla do stolu snad třicet vteřin, než promluvila. „Možná.“ Odmlčela se, než jim číšník naservíroval objednané nápoje. Usrkla brandy a začala: „John Burnett nezačal zkoumat nádory Hartmanové pouhou náhodou. Jeho žena ztratila rozum, když jí chirurgové nádor odebrali. Museli ji hospitalizovat v ústavu pro duševně choré. John to strašně těžce nesl. Strávil u ní celé hodiny a pokoušel se vyznat v její nemoci. Za nějaký čas došel k přesvědčení, že neblouzní inkoherentně, jak se všichni domnívali, ale že přijala osobnost někoho jiného - vlastně několika osobností - ale v hlavě se jí pletly dohromady.“

Macandrew přikývl. „To je myslím přesně to, co jsem viděl u své pacientky.“

„Lékaři v nemocnici vyslechli to, co jim John vypověděl, a vyzkoušeli řadu technik, stimulačních i útlumových, a snažili se ustálit Annu Johnovu ženu - pouze na jediné osobnosti. Do jisté míry se jim to dařilo. V kontrolovaných podmínkách dokázala být až několik hodin jednou osobou - ale nikdy sama sebou. Nikdy nebyla Johnovou ženou. Vždycky jen nějakou jinou osobou. John byl zdrcený, ale nevzdával se. Rozhodl se, že se bude plně věnovat nádorům Hartmanové a jejich vlivům.“

„Mohl si to dovolit?“ zeptal se Macandrew.

„Naštěstí ano,“ přisvědčila Simone. „Jako biochemik už získal mezinárodní renomé, takže mu jeho oddělení na univerzitě povolilo změnu ve výzkumném zaměření. Věděli, že kdyby nesouhlasili, odešel by jinam, a oni ho nechtěli ztratit.“

„To je pochopitelné,“ poznamenal Macandrew.

„Postupoval úspěšně, kromě jiného i proto, že svému novému projektu věnoval dny i noci. Poháněla ho myšlenka, že snad bude schopen udělat něco, co by pomohlo Anně.“

Macandrew si s výčitkou vzpomněl, jak poučoval Burnetta o odpovědnosti badatele.

„John přišel na to, že nádor Hartmanové vylučuje proteázu, která ovlivňuje oblast mozku bezprostředně za epifýzou. Dokonce identifikoval příslušné specifické mozkové buňky a pak získal jejich vzorky z pitevního materiálu lidí, kteří zemřeli přirozenou smrtí. Chtěl odhalit, jaká je vlastně normální funkce těchto buněk - je až s podivem, jak málo toho o lidském mozku víme. Zjistil, že tyto buňky produkují dosud neznámý enzym, který nazval Theta 1.“

„Takže nedostatek tohoto enzymu způsobuje ty změny osobnosti.“

„Správně,“ přisvědčila Simone. „Johnovi se podařilo získat grant jedné charitativní organizace pro výzkum rakoviny, aby mohl rozvinout svůj výzkum. Mohl zaměstnat asistenta - postdoktoranda, který by mu s prací pomáhal. Vybral si Ashoka Mukherjee, indického biochemika s prvotřídními doporučeními. A právě Mukherjeemu se podařilo izolovat enzym. Oba z toho byli velice nadšení a do toho jsem tam přišla já. Já jsem molekulární biolog. John mě přijal, abych klonovala Theta 1, abychom jí mohli produkovat neomezené množství.“

„A abyste ji mohli dodávat pacientům s poškozeným mozkem?“

„Ano, tak jsme si to představovali. Provedli jsme řadu pokusů na zvířatech, abychom vyloučili eventuální škodlivé vedlejší účinky enzymu, ale žádné se neprokázaly…“

„John Burnett s ním svou ženu léčil?“

„Vím, bylo to vysoce neetické, ale… ano. Léčil.“

„A?“ řekl nedočkavě Macandrew.

„U Anny se vyvinula totální ztráta paměti. Její myšlení se úplně zatemnilo. Její každý den začal tím, že nevěděla vůbec nic. Nepoznávala lidi ani věci.“

Macandrew se zamračil.

„John se pořád ještě nevzdával. Fakt, že Theta 1 vůbec nějak zasáhla paměť, napovídal, že je na správné stopě. Začal pracovat na proteáze, kterou tumor produkuje. Doufal, že by mohl v laboratoři syntetizovat chemický ekvivalent, který by napodobil účinek nádoru.“

„Proč to?“

„Domníval se, že problém s léčbou Thetou 1 má něco společného s dávkou nebo potencí. Myslel, že vyčištěná látka, kterou jsme vytvořili v laboratoři, mohla být příliš silná, takže ho napadlo působit proti ní malou dávkou proteázy. Chtěl se pokusit vytvořit správnou vyváženost obou.“

„To byl dobrý nápad,“ poznamenal Macandrew.

„To se lehko řekne, ale horší je to udělat,“ řekla Simone. „Syntéza téhle proteázy se ukázala být velice obtížná.“

„Ale podařilo se mu to?“

„Po šesti měsících usilovné práce.“

„A co jeho žena?“ zeptal se Macandrew. „Vrátila se jí vůbec někdy paměť?“

„Svým způsobem,“ řekla rozpačitě Simone.

„Jakým způsobem?“

„Po delší léčbě se ustálila na čtrnáctileté dívce, žijící v Londýně. Je třeba říct, že Johnova žena se skutečně narodila a vyrůstala v Londýně.“

„Chcete tvrdit, že se vrátila do dětských let?“ vyptával se Macandrew.

„Ne tak docela…“ začala Simone, jako by se jí moc nechtělo pokračovat. „Vyprávěla nám, že jejich dům byl zničen při požáru, který se rozšířil po celém městě. A také, že její matka rok předtím zemřela na tu hroznou nemoc. Všechno okolo v ní vzbuzovalo strach a nic nepoznávala.“

„Chcete říct to, co si myslím…?“ otázal se Macandrew.

„Velký požár Londýna se udál v roce šestnáct set šedesát šest,“ prohlásila Simone. „Rok po tom, co tam řádila Černá smrt. Anne obě ty události líčila úplně detailně.“

„Panebože.“

„Anne už takhle zůstala. John měl za ženu čtrnáctiletou holčičku ze sedmnáctého století.“

Macandrew na to nedokázal nic říct.

‚Ale přišly horší věci,“ pokračovala Simone. „Anna si vzala život. V ústavu vyskočila z okna.“

KAPITOLA ČTRNÁCTÁ

„Z toho už se John nevzpamatoval,“ řekla Simone. „Vypadalo to, že ztratil veškerou sebedůvěru a začal zpochybňovat všechno, co za svůj život udělal. I přes rozpory, které s sebou časem přinášela jeho kariéra, byl John vždycky hluboce nábožensky založený člověk. Teď však se náhle cítil beznadějně zmatený a bezradný. Jeho vlastní vědecký výzkum hluboce otřásl jeho vírou. To, co se pak stalo, ho doslova dostalo až na samý okraj.“

Simone se napila brandy. „Po smrti Anny nikdo z nás neměl dost elánu k práci na projektu, tak jsme se dohodli, že si dáme pauzu. Domluvili jsme se, že se opět sejdeme za měsíc a poradíme se, co budeme dělat - jestli budeme pokračovat, nebo celý projekt opustíme. John se rozhodl, že vstoupí do kláštera, já jsem jela domů do Paříže a Ashok do Indie navštívit rodinu… aspoň to řekl.“

„Chcete říct, že nejel?“

„Ale ano, vrátil se do Indie, ale měl v úmyslu něco jiného než být se svou rodinou. Ashok stále přemýšlel o tom, co nedostatek Theta 1 dělá s pacienty, že to způsobuje takové změny v jejich osobnosti - ono to skutečně bylo vědecky zajímavé. Aniž by něco řekl Johnovi a mně, vzal s sebou do Indie lahvičku se syntetickou proteázou a začal tam experimentovat - země třetího světa jsou pro badatele bez skrupulí úplnou mekkou. Jsou to obrovské laboratoře s neomezeným lidským materiálem a práci tam nebrzdí žádné nadměrné papírování. V zemi, kde jsou lidé ochotní za pár rupií prodat ledvinu, našel Mukherjee ‚dobrovolníky‘, kteří se podrobili testům s proteázou.“

„Jak jste se o tom dověděli?“

„Když se Mukherjee vrátil, se vším se Johnovi svěřil. Cítil se nesmírně provinile.“

Macandrew počkal, až se Simone zase trochu napije. „Mukherjee zpanikařil, když se ti dobrovolníci po podání proteázy začali chovat jako pacienti s nádorem Hartmanové. Procházeli řadou změn osobnosti a začali se měnit v úplně nové lidi. Snažil se vyvážit tento účinek tím, že jim dodal malé dávky klonované Theta 1, ale dokázal pracovat jen s hrubým odhadem. A nebylo to úspěšné.“

„Co se stalo?“

„Podařilo se mu některé z nich stabilizovat, ale nikdy se nestali sami sebou. Stejně jako u Johnovy ženy a jako u vaší pacientky ve Státech byla zřejmě jejich původní osobnost vymazána navždycky.“

„Nikdo z nich se neuzdravil?“

„Ashok ze začátku lhal a tvrdil nám, že se všichni úplně zotavili, ale když na něj John přísně uhodil, přiznal se, že to tak nebylo. Neuzdravil se nikdo. Čtyři zemřeli a dva zůstali šílení.“

Macandrew se zamračil. „Co se s Mukherjeem stalo?“

„Nemělo význam udávat ho britské policii, protože trestný čin se udál v Indii, a lidé, kteří to odnesli, byli indičtí občané. John ho vyhodil a řekl mu, že se postará, aby už nikdy nemohl pracovat ve vědeckém výzkumu. Ashok se vrátil do Indie. Podle posledních zpráv prý pracuje mezi kalkatskou chudinou.“

„Člověk nemusí být psychologem, aby k něčemu takovému došel,“ poznamenal Macandrew.

„Asi ne.“

„Ale pořád ještě zůstává otázka, jak působí Theta 1 v normálním mozku,“ uvažoval Macandrew.

„To je pravda,“ odpověděla Simone se sklopenýma očima. Když je zvedla, viděl Macandrew, že vypadá velmi nešťastně.

„Řeknete to sama, nebo to mám říct já?“ zeptal se.

„Radši snad vy,“ řekla Simone, jako kdyby nějak doufala, že něco z jejího tajemství zůstane přece jen zachováno.

„Z toho, co jste řekla,“ začal Macandrew váhavě, protože si byl úzkostlivě vědom nesmírného významu závěru, který chtěl vyslovit, „to vypadá, že Theta 1 smazává vzpomínky na… životy, které jsme žili dřív… minulé životy?“

Simone s povzdechem přisvědčila. Na chvilku mlčky zavřela oči a potom řekla: „Myslím, že právě tohle způsobilo, že se John zhroutil. S takovou myšlenkou se nedokázal smířit.“

„Tak od toho raději utekl.“

„Byl plný pochybností a otázek o své víře. Byla pro něj vždycky nesmírně důležitá.“

Několik minut bylo slyšet jen slabý šum hovoru od sousedních stolů a cinkání kávových šálků v pozadí.

„Zdá se, že to je jediné vysvětlení, které odpovídá všemu, co jsme viděli,“ řekl nakonec Macandrew. „V širším měřítku by to mohlo vysvětlit i poruchy mnohočetné osobnosti a změny osobnosti po mozkové chirurgii, a také proč někteří lidé zažívají návrat paměti při hypnóze. Když dojde k poškození těch buněk za epifýzou, přestanou vyrábět Theta 1 a normální zablokování staré paměti se zhroutí. Pacienti si pamatují - a přijímají - předchozí osobnosti. Jenže to nejsou jen pacienti - jsme to my všichni. Ježíši, to by mohlo mít pro společnost na celém světě obrovské důsledky.“

„Proto jsme také nic z toho nepublikovali,“ řekla Simone.

„Chápu, že pro mnohé lidi je neúnosné se s takovou věcí vyrovnat,“ uvažoval Macandrew. „Předpokládám, že vy sama nejste nábožensky založená.“

Simone zavrtěla hlavou. „Jsem vědec. Než něco přijmu, potřebuju důkaz a už dávno jsem přestala mít pocit, že bych se za to měla omlouvat nebo se cítit provinile.“

„Takže vás představa minulých životů neděsí?“ zeptal se Macandrew.

„Když nic jiného, tak mě uklidňuje, že konec tohoto života nemusí být tou zataženou oponou, jak jsem se domnívala.“

„Víte,“ pravil Macandrew, který si stále představoval důsledky. „Možná že je to stejný enzym, který nám pomáhá zvládnout velký zármutek. Říká se, že rány hojí čas, a všichni víme, jak pomalu se ze smutku dostáváme, trvá dlouho, než posbíráme střepy. Po nějakém čase má člověk sklon pamatovat si jen dobré věci.“

Simone se usmála: „A zůstávají jen slunečné dny, které trvají navěky.“

„Takže John Burnett a Mukherjee nechali vědeckého bádání úplně a vy jste změnila zaměření?“

„Ano… Ale částečně jsem se dál věnovala nádorovému projektu. Tak to muselo být, protože jsme se dohodli, že vzhledem k možným nebezpečným ohlasům tu věc nikdy nebudeme publikovat.“

„Takže co jste dělala?“

„Původní cíl všech nás tří byl - nalézt způsob, jak pomoct lidem s trvale poškozeným mozkem, takže jsem se snažila na tomto úseku udělat, co jsem mohla. Jednou z věcí, která mi byla nápadná, bylo, že buňky produkující Theta 1 nejsou nádorem přímo zničeny; ony prostě přestanou ten enzym produkovat. Snažila jsem se najít způsob, jak tu produkci obnovit.“

„To mi připadá jako rozumný přístup,“ souhlasil Macandrew.

„Podařilo se mi vytvořit v laboratoři soustavu buněčných kultur, u nichž můžu pomocí Johnovy syntetické proteázy zastavit tvorbu Theta 1 a pak se zase pokusit ji obnovit různými chemickými prostředky.“

„A vyšlo to?“

„V laboratorních podmínkách se mi něco podařilo. Ale jestli to bude fungovat u pacientů, to je jiná otázka.“

„Ale to je naprosto skvělé!“ řekl Macandrew. „Ještě jste to nezkusila?“

„Není to možné,“ odpověděla Simone. „Nemůžu žádným způsobem získat svolení provést takový pokus, aniž bych vysvětlila výsledky, o které se opírá. Myslím, že právě z těchto důvodů vám John navrhl, abyste sem jel. Vy jste neurochirurg, který má přístup k pacientům s poškozeným mozkem, a už jste se dostal na správnou cestu.“

Macandrew přikývl, ale rychle odvrátil oči, aby v nich Simone nepostřehla určitou nejistotu.

„No, a teď je řada na vás, abyste odpovídal na otázky,“ prohlásila Simone. „Co to bylo dnes za lidi v Notre Dame? Co po mně chtěli?“

„Zdá se, že za tím vším je zdiskreditovaný římskokatolický kněz jménem Dom Ignatius.“

„Kněz?“ zděsila se Simone.

„Je to zkompromitovaný akademik, znalec bible a specialista na historii a odhalování svatých písemností a ostatků. Dlouhá léta pracoval ve Svaté zemi na starých rukopisech a svitcích, ale zřejmě se dopustil nějakého podvodu a přišlo se na to. Vatikán ho odvolal do Říma a pověřil podřadnou prací v kanceláři. Ale právě při ní mu přišel do ruky posudek na Johna Burnetta. Dozvěděl se, čím se Burnett zabýval, a začalo ho to velice zajímat. Vydal se za ním do opatství ve Skotsku a přemlouval ho, aby mu pověděl o své práci. Podle opata mu Burnett řekl všechno - možná v naději, že se mu dostane jakéhosi odpuštění. Ale podle toho, co jste mi pověděla, to vypadá tak, že se Ignatiovi podařilo zmocnit se Johnovy proteázy. Použil ji na své pokusy; stejně jako Mukherjee.“

„Když John vyklízel svou laboratoř, vzal si s sebou zbytek proteázy,“ přisvědčila Simone. „Nechtěl ji tady nechat ležet.“

„Takže to souhlasí,“ řekl Macandrew. „Musel ji dát Ignatiovi. Všechno svědčí pro to, že Ignatius použil tu látku na celou skupinu lidí v Izraeli.“

„Ale proč?“ podivila se Simone. „Co tím chtěl získat?“

„Ignatius se dal dohromady s nějakým doktorem Stroudem. Podle všeho se zdá, že zřejmě využívali proteázu jako prostředek, jak se dovědět něco z minulosti. Představovali si, že kdyby mohli s její pomocí dovést rodilé Izraelce do správné minulosti, mohli by objevit nějaké opravdu zajímavé poznatky od očitých svědků minulých údobí Svaté země.“

„Ale tenhleten Ignatius musel přece vědět, že ty lidi, na které to použije, poškodí,“ namítla Simone. „John mu to určitě řekl.“

„Z toho, co jsem o něm a o Stroudovi slyšel, nemyslím, že by si s tím dělali hlavu,“ řekl Macandrew.

Simone se otřásla. „To malé množství proteázy, které jim John dal, už jistě spotřebovali. Určitě potřebují další. A o to zřejmě jde.“

„Myslím, že kdybych byl na jejich místě, chtěl bych se dovědět, jak tu látku vyrobit,“ uvažoval Macandrew. „Domnívám se, že šli ve skutečnosti po Burnettových laboratorních protokolech, ale on je u sebe neměl, že? Dal je vám. A John jim to musel říct.“

„To by John nikdy…“

„Mučili ho.“

„Mučili?“ vykřikla zděšeně Simone.

„Je mi líto, ale byl by jim řekl cokoliv.“

„Ach, bože, chudák John,“ řekla Simone. „Byl to takový hodný člověk.“

„Nu, teď už odpočívá v pokoji,“ pravil Macandrew, ale musel se podívat stranou, protože jeho slova byla v příkrém rozporu s obrazem Burnettova těla, přibitého na dveře semináře, který se mu mihl před očima. „Ještě trochu kávy?“

Simone zavrtěla hlavou. „Víte, já nerozumím tomu, proč Ignatius pořád ještě tu látku chce,“ řekl Macandrew. „V Izraeli ho hledá policie - možná teď už i pro vraždu, jestli některé z jeho dobrovolníků stihl stejný osud jako ty Mukherjeeovy. Těžko se tam může vrátit a opakovat to, tak na co to tak nutně potřebuje?“

Simone pokrčila rameny.

„Ten zmizelý pacient!“ vykřikl náhle Macandrew v odpověď na vlastní otázku.

„Jaký zmizelý pacient?“

„Jeden z těch izraelských dobrovolníků, na kterých Ignatius experimentoval. Když se Stroudem prchali, vzali ho s sebou. Muselo na něm být něco zvláštního.“

„Myslíte, že už měl svého očitého svědka?“ zeptala se Simone.

„Nedovedu si představit jiný důvod, proč s sebou na útěku ze země vláčet dalšího člověka,“ řekl Macandrew. „Vy ano?“

„Ne,“ přikývla Simone.“

„Myslím, že je načase spojit se s policií a zajistit vám pořádnou ochranu. Máte vůbec ještě nějakou proteázu?“

„V laboratoři jí trochu mám. A taky mám všechny Johnovy poznámky.“

Simone s Macandrewem zajeli taxíkem na policejní komisařství, kde byli odkázáni do druhého patra. Přijal je pohledný třicátník v elegantním tmavém obleku, modré košili s červenou hedvábnou vázankou a se zapálenou cigaretou mezi prsty. Představil se jako inspektor Paul Chirac.

„Nuže, madame, vy říkáte, že víte něco o tom dnešním útoku v Notre Dame a že se domníváte, že je v nebezpečí váš život. Říkám to správně?“

„Já říkám, že její život je v nebezpečí,“ přerušil ho Macandrew.

„A proč?“

Macandrew se zhluboka nadechl a začal. „Je to dlouhý a složitý příběh. Předpokládám, že jste v poslední době vy i ostatní evropské policejní síly obdrželi požadavek izraelských úřadů na zadržení kněze jménem Dom Ignatius…“

Když Macandrew skončil, policista zvedl telefon a nechával si cosi zjistit. Poslouchal dlouho a občas do toho zamručel. Nakonec řekl: „Merci.“ Položil sluchátko a prohlásil: „Ano, dostali jsme toto upozornění. Ale snad byste mi mohl sdělit, jak se to týká vás?“

Macandrew toho chtěl prozradit co nejméně, ale něco říct musel a muselo to znít pravděpodobně.

„A co vlastně ta chemikálie dělá?“ otázal se Chirac.

„Je to halucinogen,“ odpověděl Macandrew.

Chirac se na něj podíval: „Syntetický halucinogen? Malířská droga?“

„Dá se to tak říct.“

„A nač by se kněz o takovou drogu zajímal?“ zeptal se Chirac.

„Já myslím, že už knězem není,“ odpověděl Macandrew.

Do kanceláře vešel uniformovaný policista, zasalutoval a položil Chirakovi na stůl list papíru. Macandrew poznal, že je to výpis z počítače. Zatímco jej Chirac četl, Macandrew se Simonou si vyměnili povzbudivé pohledy.

„Ta droga,“ začal Chirac. „Je to ta, která způsobila stav lidí, které našla izraelská policie?“

„Máme za to, že ano.“

„A vy, madame, jste zodpovědná za její výrobu?“

„Zúčastnila jsem se původního výzkumného projektu,“ přisvědčila Simone. „Na neštěstí část té látky padla do nepravých rukou.“

„A proč se vůbec taková látka produkuje?“ zvolal Chirac a rozpřáhl ruce typickým francouzským gestem.

„Byl to vedlejší produkt našeho výzkumu mozkových nádorů.“

Chirac přikývl způsobem, který naznačoval, že ve skutečnosti sice nerozumí, ale nechce ztrácet čas dalším rozebíráním věci. „A nyní je váš život v nebezpečí, protože ten člověk, Ignatius, se snaží získat vzorec té drogy. Správně?“

„Ano.“

Chirac přehlédl poznámky, které si napsal, a pak se zeptal Macandrewa: „Byl Ignatius jedním z těch dvou mužů, kteří dnes byli v katedrále?“

„To nevím. Nikdy jsem ho neviděl.“

Chirac se znovu zahleděl na papír, který měl před sebou, a četl: „Metr devadesát, štíhlý, zažloutlé pleti, výrazný nos, dozadu sčesané černé vlasy. Hnědé oči, malá jizva na levé tváři - tak ho popisuje izraelská policie.“

„To mi nepřipadá na žádného z těch dvou v katedrále,“ řekl Macandrew.

„Cestuje možná spolu s rakouským psychologem jménem Stroud,“ pokračoval Chirac. „Strouda hledá egyptská policie pro pokus o pašování ilegálních artefaktů ze země.“ Přečetl také popis.

Macandrew zavrtěl hlavou.

„A můžete ty chlapy z katedrály popsat?“

Macandrew řekl, co dokázal, o výškách a postavách, a také že oba měli na sobě tmavé obleky. Jeden měl na očích tmavé brýle.

„A vy, madame?“

„Viděla jsem sice tvář toho s nožem, ale v tom rohu bylo dost šero a já jsem v tu chvíli byla hrozně vyděšená. Ale jedné věci jsem si všimla…“

„Oui?“

„Myslím, že měl jedno oko skleněné.“

„Jste si jistá?“

„Byla jsem vyděšená, ale…“ Simone chvíli zaváhala, než řekla: „Levé, ano, bylo to levé oko, které se nehýbalo současně s pravým. Jsem si jistá, že bylo skleněné.“

„Nu, to je určitě věc, kterou můžeme zadat počítači,“ řekl Chirac. Rychle něco napsal na papír před sebou a stiskl tlačítko telefonu. Někdo vešel a odnesl si vzkaz. „A zatím, madame, než ty muže zatkneme, vám zajistíme ochranu.“

„Budu vám vděčná, monsieur.“

„A ještě než odejdete, vás poprosím, abyste podali plné svědectví o tom, co se sběhlo v Notre Dame.“

„Samozřejmě,“ řekl Macandrew.

„Až s tím budete hotovi, zajistím vám, madame, odvoz. A vy, pane, jaké máte plány?“

Macandrew pokrčil rameny a řekl: „Nemám žádné pevné plány. Doufal jsem, že si s doktorkou Robinovou podrobně pohovořím, dřív než odjedu z Paříže.“ Pohlédl na Simone, která přikývla. „Pak se vrátím do Skotska a patrně někdy o víkendu odletím do Států, pokud proti tomu nemáte námitky.“

Chirac znova typickým francouzským způsobem pokrčil rameny. „Co se mě týká, tak ne, monsieur, i když by bylo dobré, kdybyste nám nechal kontaktní adresu. Víte už, kde budete dnes v noci spát?“

„Ještě ne,“ přiznal Macandrew.

„Můžete se ubytovat u mne,“ řekla Simone. „Je tam řada pokojů a já bych uvítala, kdybych dnes v noci nemusela být doma sama.“

„Děkuji za pozvání,“ řekl Macandrew.

Když později Chirac vyprovázel Simone a Macandrewa ke dveřím, přistoupil k němu muž v uniformě a něco mu podal. Chirac to ukázal Simone.

Simone se polekaně nadechla a podívala se na fotografii.

„Je to ten muž, madame?“

Simone přikývla.

„S tím levým okem jste měla pravdu,“ řekl Chirac. „Ztratil je v Neapoli v roce 1948 při rvačce s noži. Měli jsme ho v počítači. Ignatius a Stroud si své kamarádíčky nevybírají mezi zpěváčky z kostelního sboru.“

KAPITOLA PATNÁCTÁ

Policejní vůz je zavezl do pařížské čtvrti Montrouge, kde měla Simone ve druhém poschodí třípatrového domu svůj byt. Ujistili ji, že venku bude neustále na stráži četník. Kdyby chtěla odejít, má ho o tom informovat. Poděkovala policistům, ale bylo na ní vidět, že ji ta situace přivádí do rozpaků. Zadala kód pro vstup, zámek se uvolnil a vpustil je do okachlíkované vstupní haly. Byla tam slabě cítit dezinfekce.

Uvnitř byl výtah typu otevřené klece, jaké se instalovaly v třicátých letech. Simone se však vydala pěšky po spirálovitém schodišti okolo výtahové šachty a Macandrew šel za ní. Cestou si všiml, že v prvním patře je ordinace zubního lékaře

- to byl zřejmě zdroj té dezinfekční vůně.

Simonin byt byl světlý a vzdušný, zařízený s elegantní jednoduchostí. Uprostřed dlouhé bílé stěny visela nad krémovou koženou pohovkou kopie Černé vlajky od Reného Magritta. Podlaha byla z leštěného dřeva a záclony v barvě ovesných vloček byly sepnuty oranžovými šerpami. To byly jediné barevné ozdoby v pokoji.

„Kdy jste naposledy jedl?“ zeptala se Simone.

Macandrew si uvědomil, že na jídlo už dlouhou dobu vůbec nepomyslel. „Asi ráno v letadle.“

„Myslím sice, že na jídlo teď ani jeden z nás nemá velké pomyšlení, ale asi bychom měli přece jen něco sníst. Stačila by omeleta?“

„Výborně.“

„Nalejte si něco.“ Simone ukázala na podnos se třemi či čtyřmi lahvemi s alkoholem a tuctem sklenic. „Pro mne prosím campari se sodovkou.“

Macandrew ji sledoval, jak mizí v kuchyni. Nalil si whisky a Simone donesl drink do kuchyně. „Můžu nějak pomoct?“ zeptal se.

„Tahle kuchyň je pro dva moc malá,“ řekla Simone. Když za sebou zaslechla jeho hlas, trochu ztuhla v ramenou a otočila se k němu zády. „Jen jděte a udělejte si pohodlí.“

Macandrew se vrátil do pokoje, postavil se k oknu a pozoroval podvečerní provoz na ulici. Myslel přitom na to, jak je Simone podrážděná. Zřejmě ještě pořád má tak napnuté nervy, že jí v nejbližší době můžou selhat. Vtom se z kuchyně ozval třesk.

„Merde!“

„Jste v pořádku?“ Macandrew vyskočil a běžel do kuchyně. Simone tam stála s rukama přitisknutýma na tvář, hleděla dolů na podlahu, kde ležely střepy talíře, ale nevnímala je. Viděl, jak se jí třesou prsty.

„Hej,“ řekl jemně. „Už je po všem. Už jste v bezpečí.“ Vzal ji do náruče a něžněji konejšil, až konečně propukla v pláč.

„Když já pořád vidím toho chlapa s nožem…“ mumlala a tiskla horkou a mokrou tvář Macandrewovi na prsa. „A vy jste byl přitom tak klidný.“

„Spíš by se dalo říct, že jsem byl zkamenělý hrůzou,“ přiznal Macandrew. „Ale dělá mi dobře, že jste to považovala za klid. Víte, to už je taková chlapská slabost,“ dodal.

Simone se zmohla přes slzy na úsměv. „A doufám, že ten můj brek uznáte zase jako ženskou slabost,“ podotkla.

„Vive la difference!“ řekl Macandrew.

Simone se odtáhla a oběma rukama si utírala slzy. „Panebože, připadám si tak pitomá. Chovám se jako hloupá školačka. Musím asi vypadat…“

„Potrpět si na vzhled… další ženská slabost,“ konstatoval Macandrew.

Simone se usmála a žertem do Macandrewa strčila pěstmi. Macandrew ji jemně uchopil za zápěstí a řekl: „Hlavní věc je, že jsme oba pořád naživu… a že je po všem. Opravdu je.“

Nastala chvíle mlčení a pak na něj Simone tázavě pohlédla a on doufal, že neuhádla, na co myslí, protože starost o bezpečí a ochranu teď ustupovala do pozadí a začínala v něm stoupat jiná emoce. Pustil jí zápěstí a snažil se dívat jinam, aby se opanoval. Simone ho však vzala za bradu a obrátila ho k sobě s naléhavou otázkou v očích. Pootevřela rty a Macandrew ji políbil, nejdřív něžně, ale pak lačně, když cítil, že se k němu vine. Přitáhl si ji ještě těsněji a vnímal, jak mu její jazyk vnikl do úst.

Trochu se odtáhl a zamumlal: „Určitě to chceš?“

„Potřebuju cítit, že jsem živá, Johne,“ zašeptala Simone. „Potřebuju to vědět… Nechci žádné kytky… Nechci večeři… Nepotřebuju romanci… Potřebuju ošukat.“

Ta slova měla na Macandrewa elektrizující vliv. I když po Simone vášnivě toužil, do té chvíle se cítil celou situací poněkud svázaný - hlavně ze strachu, aby to nevypadalo, že jí chce využít. Ale jakmile Simone vyřkla to slovo, hodil všechno za hlavu. Přitiskl ji ke stěně, sám se osvobodil, jediným hmatem pod sukni jí stáhl a odhodil kalhotky a vnikl do ní tvrdě a hluboko. Uchopil ji zezadu a strhl na sebe. Pohyby jeho beder ještě vystupňovalo Simonino zasténání. „Kristepane, strašně tě chci,“ vydechl.

„Tak si mě vem…“

Po tom bleskovém zášlehu vášně se Macandrew na Simone přilepil a zůstal bez hnutí s hlavou opřenou o stěnu, dokud nepopadl dech.

První přerušila ticho Simone. „A teďmi řekni, jak se cítíš?“

Po chvilce přemýšlení Macandrew odpověděl. „Jako hanbář. A smím se zeptat, jak ty?“

„Jako ošukaná,“ odpověděla Simone.

Macandrew se zasmál a s nesmírnou úlevou pozoroval, že se Simone směje také. Konečky prstů jí přejel po tváři. „Pojďme se osprchovat,“ navrhla.

Společné sprchování byl zážitek stejně něžný, jak vášnivé bylo jejich milování. S lenivou rozkoší si navzájem objížděli obrysy těla a nalézali v tom sladké potěšení. „Jestlipak víš, co teď udělám?“ zamumlala Simone.

„Pověz mi to,“ pravil ospale Macandrew, zavřel oči a opřel si zátylek o stěnu sprchy.

Simone natáhla ruku a otočila kohoutkem na značku STUDENÁ. Macandrew překvapeně zaječel. „A koukej jít udělat tu omeletu,“ poručil jí.

„Zašel bys se mnou zítra do laboratoře?“ zeptala se Simone z kuchyně.

„Jestli chceš.“

„Ráda bych, aby ses podíval na výsledky mé práce s tkáňovými kulturami in vitro. Ještě jsem se nikomu neodhodlala je ukázat, a ty bys byl perfektní spolupracovník. Léčba, která funguje jen v laboratoři, není k ničemu.“

Macandrew si dával s odpovědí načas a Simone to poznala. „Ty si myslíš, že to není dobrý nápad?“

„Hned tak by to asi nebylo,“ řekl Macandrew. „Na Středozápadě USA není snadné získat svolení k provádění jakéhokoliv chirurgického výzkumu.“

„Chápu,“ řekla Simone tónem, který naznačoval, že moc nechápe. „A to je všechno, co tě trápí?“

Macandrew si na slovní šachy moc nepotrpěl. „Já totiž momentálně neoperuju. A nejsem si jistý, jestli ještě někdy budu.“

Simone přerušila svou práci a vyšla z kuchyně mezi dveře. Macandrew k ní byl obrácený zády, ale cítil, že tam je. S pohledem stále upřeným ven z okna jí pověděl, co se mu stalo.

„To je ale odporné!“ Simone k němu přistoupila a něžně uchopila jeho ruce do svých. „A kdy to budeš vědět?“

„Bolesti už úplně přestaly a zdá se, že dokážu volně pohybovat prsty, ale jestli to bude stačit pro chirurgii… No, to budu moct ověřit, teprve až se vrátím. Budu muset strávit nějaký čas v pitevně a uvidím, jak budu ovládat skalpel. Jeden náš profesor na fakultě říkával: Čím větší zkušenost s mrtvými, tím dokonalejší práce na živých.“

„To, co ti provedli, je prostě odporné,“ řekla Simone. „Tak proto ses vydal v listopadu do Skotska?“

Macandrew přikývl. „Musel jsem zmizet. Potřeboval jsem se od toho všeho myšlenkově odtrhnout, a tak jsem se rozhodl udělat to, co se snaží dělat mnoho Američanů: pátrat po svých kořenech.“

Simone řekla: „A přineslo ti to víc, než co jsi očekával?“

„Mnohem víc.“

Najedli se a zbytek večera strávili tím, že se navzájem poznávali, vyprávěli si o svém původu a o tom, jak se dostali k medicíně. Přišla na řadu druhá láhev vína a hovor se stočil na hodnocení akademického systému v obou zemích, pak na studentská léta a nakonec i na dětství. Bylo jim spolu čím dál líp.

Macandrew se dověděl, jak Simone ukradla šaty svojí sestře, která se u jejich chaty v Provence koupala nahá v rybníku. On zase vyprávěl o tom, jak jednou, právě v den, kdy se rozdávaly ceny, vylil láhev tekutého mýdla do vodotrysku v parku školy v Bostonu.

Jak se připozdilo, začal se na obou projevovat účinek vína i bouřlivých událostí toho dne. Macandrew si všiml, že Simone se zavírají oči. Řekl něžně: „Máme za sebou dlouhý den. A ty jsi unavená.“

Simone se usmála a řekla: „Děkuji ti, že jsi mi dnes zachránil život.“

„To nestálo za řeč,“ odpověděl Macandrew. „Chlapská záležitost.“

Ráno bylo chladné a vlhké. Když stáli před vchodem a čekali, až přijede policejní auto, padalo Simone do vlasů jemné mrholení. Když auto konečně přijelo, nasedli a celou cestu až k Sedmé pařížské univerzitě mlčeli. Auto se sunulo ranním dopravním provozem neuvěřitelně pomalu.

„Moc pěkně to tu nevypadá, co?“ řekla Simone, když vystoupili u betonového kampusu, který byl pořád ještě pokryt graffiti studentských protestů z doby před mnoha lety. „Šedesátý osmý rok,“ zodpověděla Simone Macandrewovu nevyslovenou otázku.

„Ovšem,“ řekl Macandrew po chvíli uvažování. „Památné pařížské studentské povstání - mladí lidé chtěli změnit svět. Co z nich asi dneska je,“ představoval si a snažil se vyluštit na blednoucí omítce něco z těch starých vzkazů.

„Asi se z nich stali lékaři a právníci a účtaři jako z každé jiné generace,“ usmála se Simone.

„A teď když už mají co ztratit,“ řekl Macandrew, „se na své požadavky sociální spravedlnosti dívají trochu střízlivěji.“

„Že by v tom byla trocha cynismu?“ usmála se Simone.

„Lidé už jsou takoví. Radši toho moc nečekej, a nebudeš zklamaný. To je moje motto.“

„To je ale opravdu cynické.“

„Spíš bych řekl realistické.“

Došli k betonovému věžáku s číslem 43. „Tak tady pracuju,“ oznámila Simone. Řidič policejního vozu, který se pořád držel pár kroků za nimi, se postavil u vchodu, Simone s Macandrewem vešli dovnitř. Macandrew si nesl svou cestovní tašku přes rameno. Měl v úmyslu odletět odpoledne do Edinburghu.

„Jestli zjistíš, že tvé ruce jsou už schopné dělat chirurgii.. začala opatrně Simone.

„Tak první věc, na kterou pomyslím, bude naše spolupráce,“ přerušil ji Macandrew.

Simone si oddychla. „Dobrá, ráda bych ti dala k prozkoumání pár mozkových řezů,“ řekla. „Můžeš je porovnat s topografickými nákresy, které ti k tomu přidám. A až budeš na patologii, mohl bys provést nějaké srovnávací studie? Mohl bys na mrtvolách identifikovat příslušnou oblast mozku a vymyslet k ní co nejlepší chirurgický přístup?“

„Myslím, že už mám o přístupu svou představu, ale nejvíc záleží na tom, co udělat s buňkami, aby se povzbudily k činnosti.“

„Já si myslím, že k tomu, aby se vrátily k činnosti, postačí přímo je vykoupat v aktivátoru,“ soudila Simone. „Tak to probíhá ve zkumavce.“

„Potom by na to stačil minimální chirurgický zákrok - možná jen zavedení flexibilní sondy přes nosní dutinu.“

„Ráda bych, aby ses podíval na moje údaje,“ řekla Simone. Vytáhla ze stolu silnou složku a listovala v ní, až našla graf, který podala Macandrewovi. Vstala, postavila se za něj a ukazovala mu příslušné body.

Macandrew ucítil, jak ho ovanul její parfém.

„Tady byla aplikována proteáza,“ ukázala. „Je vidět, že se téměř okamžitě zastaví produkce Theta 1.“

Macandrew viděl, jak se křivka oploštila, až se úplně narovnala. ‚Jasné.“

„A tady jsem přidala aktivátor,“ ukázala špičkou tužky. „Po pouhých několika minutách se produkce enzymu opět obnoví.“

Macandrew sledoval prudký vzestup křivky. „O tom není pochyb. Je to zpátky na normální úrovni ve… čtyřech, pěti, šesti… necelých sedmi minutách. To je tedy namouduši působivé.“

„Myslíš?“ zeptala se Simone. Najednou na něj zase pohlížela se svým utrápeným výrazem. „Tolik bych si přála pro ty lidi něco udělat.“

„Jestli to bude takhle fungovat taky in vivo, tak už jsi udělala,“ ujistil ji Macandrew. „Vynalezla jsi terapii.“

„Ale pořád je tu to velké jestli,“ řekla Simone a odvrátila se. Ze skříňky za svým stolem přinesla plochou dřevěnou krabici a odklopila víko. Byly v ní řady mikroskopických sklíček. Přejela prstem po seznamu, nalepeném na vnitřní straně, a vybrala tři, která zasunula do menší krabičky s přihrádkami. Zalepila krabičku páskou. „Tohle jsou ty mozkové řezy, o kterých jsem se zmiňovala,“ řekla.

Macandrew uložil krabičku do své brašny, podíval se na hodinky a pomalu vstal. „No, vypadá to, že budu muset jít.“

Simone vycítila jeho rozpaky. „Abychom si tedy podali ruce, ne?“ navrhla šelmovsky.

„Ne,“ odpověděl Macandrew.

Simone k němu přistoupila. „Ne, taky nemyslím.“

Políbili se, ale přerušil je telefon. Když Simone domluvila, ten zvláštní okamžik byl pryč. „Možná že bych ti měla dát kopii Johnových poznámek,“ řekla. „Pro případ, že by se něco stalo…“

„Nestane se nic, Simone,“ řekl Macandrew a znovu ji objal. „Policie ty chlapy najde a u tebe zůstane stráž až do chvíle, kdy ho dopadnou.“ Macandrew ji znovu políbil a chvíli se k sobě tiskli. „Zavolám ti hned, jak se vrátím.“

„A to tajemství, Macu?“

„Bude u mne jako v hrobě.“

Macandrew ohlásil četníkovi u vchodu, že Simone je stále ještě v laboratoři, ale on že odjíždí. Šel se naposledy podívat na Seinu a dobře si uvědomoval, že jeho evropské dobrodružstvíje u konce. Jakmile doletí do Skotska, bude si muset zařídit zpáteční let do Států. Tohle pomyšlení ho přimělo k tomu, že pohlédl na své ruce, svírající zábradlí u Pont Neuf. Pozoroval Bateau Mouche brázdící vodu pod ním a slyšel nahrávku výkladu pro turisty. Několikrát sevřel prsty obou rukou. Měl z nich dobrý pocit.

U registrační přepážky edinburského letu byla dlouhá fronta, která se téměř nehýbala. Macandrew zjistil, že problémy dělá dvojice lidí vepředu, kteří neměli v pořádku doklady a hlasitě se dohadovali s dívkou za pultem. Nasadil svůj úsměv a obrnil se stoickou filozofií - obojí s sebou na letiště pravidelně brával - a občas pohlédl dozadu. Zjistil, že fronta za ním minutu za minutou narůstá.

Asi o čtyři místa za sebou zpozoroval dva muže. Jeden z nich se druhého státe vyptával, jak mu je. Macandrew jim nevěnoval velkou pozornost - spousta lidí trpí před letem nervozitou - ale když už od přepážky odcházel s palubní vstupenkou v ruce, nastal nějaký zmatek. Otočil se a viděl, že jeden z těch mužů se zhroutil na zem. Přispěchali k němu dva členové letištního personálu a pomohli mu na nohy. Podpírali ho a vedli do malé místnosti za přepážkou.

Macandrew zaváhal, jestli má nabídnout svou pomoc, ale pak to zamítl. Letiště má určitě svoji zdravotní službu a ten člověk zřejmě jen omdlel. Po několika vteřinách se však dveře místnosti rozlétly a nějaká mladá žena naléhavě volala, jestli tam není lékař.

Macandrew se vrátil k přepážce a nabídl se.

Na zemi ležel obtloustlý muž a držel se za prsa; jeho společník se nad ním starostlivě skláněl. „Bojím se, že má zase srdeční záchvat.“

Jak Macandrew slyšel slovo „zase“, ihned požádal personál, aby zavolali záchranku. Opakované srdeční záchvaty často končí špatně, trochu jako život kočky, ačkoliv málokdy dosáhnou počtu devět. Spíš tři, a je konec. „Zajistěte, aby měli volný průchod, až přijedou. Tady rozhodují vteřiny.“

„Oui, monsiuer.“

Macandrew zůstal s oběma muži sám. Poklekl k ležící postavě a okamžitě zjistil, že to ve skutečnosti není tak, jak to vypadalo. Pacientovy oči nejevily žádné známky bolesti nebo zmatku. Byly chladné a vypočítavé.

„Co to má…“

Než mohl vyslovit něco víc, cítil, jak se mu do stehna zabodla ostrá jehla, a zavalila ho vlna nevolnosti. Ještě než upadl do mdlob, matně si uvědomil, že ho vyměňují za muže ležícího na zemi.

Když se Macandrew probral, hlava mu třeštila k prasknutí a pálilo ho v krku. I když byl omámený, dobře věděl, co se stalo. Píchli drogu a unesli ho. Ale kdo? A proč? Pokusil se vstát z vratké postele, ale zjistil, že ruce má svázané za zády. Vrzání lůžka vzbudilo něčí pozornost ve vedlejší místnosti. Cvakl zámek, dveře se otevřely a v nich a stál tlustý „pacient“. Neříkal nic, zato se hrozně potil. Měl masité vlhké rty a malé kulaté brýle, které mu extrémně zvětšovaly oči. Macandrew si připadal jako nějaké laboratorní zvíře, které si zálibně prohlíží obtloustlý školák. Tlusťoch mrkal pomalu a pravidelně, připomínal tím žábu, ale pořád nic neříkal. Nakonec se Macandrew zeptal, kde je. Teď se objevil další muž, vyšší - druhý z té dvojice na letišti - a Macandrew ho okamžitě poznal. Byl to ten člověk s nožem z katedrály. Později ho policie identifikovala jako Vita Parvelliho.

„O co k čertu jde?“ zachraptěl Macandrew. „Co ode mne chcete?“

„Myslím, že víte co,“ řekl Parvelli. „Chceme něco, co má ta ženská, a vy nám pomůžete to od ní dostat.“

„To musí být nějaký omyl,“ snažil se Macandrew získat čas. Cítil se pod vlivem drogy slabý a hlava ho pořád nesnesitelně bolela.

„Žádný omyl,“ řekl Parvelli. „Už minule jste nám to překazil. Ale teď nám hezky pomůžete.“

Macandrew cítil, jak mu po zádech přeběhl mráz. Uvědomil si, že tohle jsou pravděpodobně lidé, kteří umučili Johna Burnetta. „To nejde.“

Znělo to statečně, ale jenom proto, že se tím snažil překrýt strach, který ve skutečnosti cítil. Pomyslel na ty dva holomky v Kansasu a začaly se mu obracet útroby. Tihle dva byli ještě hrozivější.

Parvelli hodil Macandrewovi na klín telefon a nekompromisně poručil: „Zavolejte doktorku Robinovou.“

„Vždyť mě sotva zná,“ namítl Macandrew.

„Jen dělejte.“

Macandrew si připadal, jako by byl donucen odkrýt nějaké příšerné tajemství, a zeptal se: „A když odmítnu?“

Tlusťoch se obrátil a řekl něco komusi, kdo ještě zůstával ve vedlejší místnosti. Ve dveřích se objevil hubený, vychrtlý člověk se svěšenými rameny, který nesl něco, co vypadalo jako krabice na nářadí. Netečně se na Macandrewa podíval a líně máchl pravou rukou. Parvelli s tlusťochem Macandrewa zvedli a posadili na židli. Pevně ho k ní připoutali a nechali volnou jenom jednu nohu. Zuli mu botu a stáhli ponožku. Bosou nohu mu umístili na malou stoličku.

Macandrewovi vyrazil na čele pot. Pozoroval muže, o kterém usoudil, že to asi bude Ignatiův komplic, Stroud. Ten otevřel pouzdro a vytáhl z něj pájku. Macandrewovi ztuhly všechny svaly v těle. Stroud poklekl vedle jeho chodidla, odmotal kabel a podal zástrčku tlusťochovi, aby ji připojil do zásuvky na zdi. Pájka se začala rozžhavovat a ve vzduchu byl cítit spálený prach.

„Zavolejte doktorku Robinovou,“ řekl Parvelli.

Macandrew uchopil telefon. Další výhrůžka už nebyla nutná. Už se nemohl bát víc. Parvelli mu poručil, co má říct. Tlusťoch mu pevně popadl nohu a přitiskl chodidlo na stoličku, aby s ní nemohl ani pohnout. Stroud si olízl ukazovák a krátce se dotkl hrotu pájky. Zasyčelo to.

Macandrew vytočil Simonino číslo a přiložil si sluchátko k uchu.

„Oui.“

„Simone, tady je Mac.“

„Macu, přece ještě nemůžeš být ve Skotsku? Kde jsi?“

„Na letišti mě přepadli. Teď mě drží někde ve městě. Nevím kde.“

„Drží tě? Kdo?“

Macandrew nespouštěl oči z hrotu pájky. „Ti lidé z katedrály,“ zaskřehotal, protože měl úplně ztuhlý krk. „Chtějí, abys jim předala Burnettovy laboratorní poznámky a také proteázu, jestli ještě nějakou máš.“

„Ublížili ti, Macu?“ zeptala se úzkostlivě Simone.

„Ne,“ zakrákal Macandrew. „… Ještě ne.“

Parvelli mu vzal sluchátko z ruky. „Madame, poslouchejte pozorně. Řekněte svému policejnímu strážci, že jste se rozhodla odjet na pár dní na jih. V pátek ráno půjdete na Severní nádraží a nastoupíte do TGV do Marseille, který odjíždí v osm hodin. Vezmete s sebou tu látku a poznámky. Řeknete policii, že jakmile nastoupíte do vlaku, nepotřebujete už žádnou ochranu.“

„A co když budou trvat na tom, že se mnou pojedou?“

„Tak těsně před vjezdem vlaku do stanice Lyon budete nutně muset jít na toaletu.“

„A když to neudělám?“

Parvelli vrátil Macandrewovi sluchátko a pokynul Stroudovi. Ten přiložil hrot pájky Macandrewovi na chodidlo a tiskl ho tam dál. Macandrew zařval bolestí.

Parvelli mu vzal sluchátko z ruky a zavěsil.

Následný šok a vlny bolesti ponořily Macandrewa do milosrdného bezvědomí.

Když přišel k sobě, necítil velkou bolest, ale motala se mu hlava, takže usoudil, že ho omámili. Levou nohou zkusil, jestli má pravou nohu ovázanou. Zřejmě ano, ale nebylo to provedeno odborně. Začal uvažovat, jak vážně má nohu poraněnou, ale cítil, že znovu upadá do polomrákot. V tomto omámeném přítmí setrval pak ještě řadu dalších hodin.

V jednu chvíli cítil, že ho vynášejí z místnosti, a věděl, že je noc, protože obloha byla tmavá a svítily pouliční lampy. Později zjistil, že cestují ulicemi města, podle toho, jak se otřásalo vozidlo a bylo slyšet městský provoz. Tu a tam se z mlhy vynořila Stroudova tvář a jeho podivně bezvýrazný obličej se k němu nakláněl, dokud nedostal další injekci, která ho udržovala v umělém spánku.

Macandrew neměl vůbec ponětí o čase, ale ve skutečnosti to trvalo asi šestatřicet hodin. Když konečně nabyl vědomí, ujistila ho nesnesitelná bolest v noze o tom, že medikace skončila. Navíc umíral žízní. V ústech jako by měl vyprahlou poušť. Pokusil se sednout, ale zjistil, že má pravou ruku připoutanou k čelu postele. V pokoji bylo horko a venku svítilo slunce. Fakt, že je okno otevřené, ho přesvědčil, že už není v Paříži. Vzpomněl si na příkazy, které dostala Simone, a usoudil, že je někde na jihu Francie.

Když už byl plně při vědomí, přiměla ho bolest a žízeň někoho zavolat. Objevil se tlusťoch. Vešel do pokoje, chvíli si svýma zpomaleně mrkajícíma očima Macandrewa prohlížel a pak zas odešel. Nato se objevil Stroud a Macandrew ho požádal o vodu a něco proti bolesti. Dali mu plastový pohárek zpola naplněný vlažnou vodou a on se přinutil ji pomalu usrkávat, místo aby ji spolkl najednou. Požádal o další a tlusťoch mu mlčky vyhověl.

Jak Macandrew převaloval vodu v ústech, uvědomil si, že od chvíle, kdy opustil Simonin byt, se vůbec neumyl, a bůhví jak dlouhá doba to byla. Strniště vousů mu škrábalo o límec košile a byly na ní i skvrny potu. A pak, když se podíval na svou zafačovanou nohu, zaznamenal povědomý a nepříjemný nasládlý pach. Když mu došlo, o co jde, zhrozil se. Byl to zápach bakterie Staphylococcus aureus - známý postrach všech chirurgů. Rána mu zhnisala! Vzhled obvazu potvrdil jeho obavy. Byl vlhký.

Macandrewa zachvátila panika. „Kristepane, ta noha je infikovaná!“

„Já s tím nemůžu nic dělat,“ řekl Stroud.

„Musím tu ránu vyčistit!“

„Později,“ řekl Stroud.

„Aspoň mi dejte něco na bolest!“

Stroud vyšel ven. Za chvilku se vrátil a položil na stůl dvě tablety. Macandrew si je hodil do úst a zapil zbytkem vody z pohárku. Nastavil jej s žádostí o víc a tlusťoch mu vyhověl.

Tablety ztlumily bolest, ale Macandrewovu tíseň zvětšovala hrůza z infekce. Jestli se rána nechá zhnisat, téměř určitě bude následovat otrava krve a on umře. Nechal hlavu klesnout na polštář, ale vyvstal před ním další nepříjemný fakt:

on si dělá starosti s budoucností, ale možná že před sebou stejně žádnou budoucnost nemá. Jakmile Simone odevzdá své poznámky, oba přestanou být postradatelní. Ještě to ani nedomyslel, když z vedlejšího pokoje uslyšel Simonin hlas. Rozhovor byl stále prudší a Simone se dožadovala odpovědi. „Kde je doktor Macandrew?“

Když Simone spatřila, v jakém je Macandrew stavu, ztuhla hrůzou. Klesla vedle něj na kolena, objala ho kolem ramen a odhrnula mu z čela zcuchané vlasy. „Ach bože, Macu, co to s tebou udělali?“

„Je mi líto,“ zachraptěl Macandrew. „Nemohl jsem ten telefonický hovor odmítnout.“

Simone si přiložila prst na ústa. „Nic jiného jsi nemohl udělat.“ Pohlédla na jeho nohu. „Proboha, co ti to provedli?“ Macandrew jí to pověděl a Simone zalapala po dechu: „Ti všiváci!“

„Tak dost! Přinesla jste, o co jsme vás žádali?“ přerušil ji Stroud, který stál za ní. Parvelli, který Simone přivedl, se výhrůžně postavil vedle něj.

Když Simone neodpovídala, Stroud vztekle vyštěkl: „Pojďte! Chtěla jste vědět,jestli je naživu, a přesvědčila jste se, že je.“

„Jenom do té doby, než předáš poznámky,“ poznamenal Macandrew. „Pak se oba staneme nadbytečnými.“

„Já je u sebe nemám,“ řekla Simone.

„Cože?“ vyštěkl Parvelli.

„Tak hloupá nejsem. Nemohla jsem riskovat, že je přinesu a vy nás pak zabijete.“

Parvelli k ní výhrůžně přistoupil, ale Stroud ho zadržel. „Kde jsou?“ zeptal se.

„Mám jistou nabídku.“

Parvelli po ní chtěl znovu skočit, ale Stroud mu položil ruku na paži. „Pokračujte.“

„Vy ty poznámky moc chcete. Čekáte, že až je budete mít, budete schopni vyrobit jakékoliv množství proteázy. Mám pravdu?“

„A co má být?“ zeptal se Stroud.

„Vaše šance vyrobit tu látku je asi tak velká, jako kdybyste chtěl vyletět na koštěti k Měsíci.“

„Lžete.“

„Nelžu. Syntéza byla velmi obtížná i pro špičkového biochemika, jakým byl John Burnett. Amatér nemá tu nejmenší šanci. Potřebujete, abychom zůstali naživu. Doktor Macandrew a já jsme oba vědci. Obávám se, že vy ne.“

Macandrew zavřel oči a v duchu gratuloval Simone k její riskantní hře. Pro něho samotného byl problém, když měl dát dohromady televizní recept na večeři, natožpak zvládnout komplikovanou biochemickou syntézu.

„Co jste udělala s poznámkami?“

„Poslala jsem je poštou i s proteázou.“

„Komu?“

„Sobě… na poštovní úřad… tady v Marseille.“

KAPITOLA ŠESTNÁCTÁ

Simone s Macandrewem zůstali sami, zatímco se Stroud s ostatními odešli poradit o situaci. „Musíš mít hrozné bolesti,“ politovala ho.

„Myslím, že se mi ta rána zanítila. Obvaz byl špinavý a dlouho mi ho nevyměnili.“

„Svině,“ řekla Simone.

„Byla ve vlaku policie?“

Simone přisvědčila. „Byli tam, ale museli se ode mne držet daleko pro případ, že by mě ti lumpové hlídali. Tihle mě chňapli, když se vlak zastavil před nádražím v Lyonu. Obávám se, že policisté na to nebyli připraveni.“

„Myslíš, že tě nedokázali sledovat?“

„Ráda bych si to myslela, ale všechno se seběhlo strašně rychle. Vlak zastavil na semaforu mimo stanici. Oni to zřejmě znali - možná že to dokonce zaranžovali - a v tom okamžiku mě popadli. V poli u tratě čekalo nějaké terénní auto. V několika vteřinách bylo po všem. Opravdu si myslím, že na tohle policie nebyla připravená. Očekávali, že mě budou moct sledovat od lyonského nádraží, mysleli si, že ti lotři na mě budou čekat tam. Nerada to říkám, ale asi jsme v tom sami.“

„Tak se musíme maximálně soustředit na to, abychom zůstali naživu, a čekat na příležitost k útěku. Tys to tady sehrála skvěle.“

„Myslíš, že mi na to skočí?“

„Hádám, že se zrovna snaží spojit S Ignatiem.“

„Ale možná že mu budou úplně stačit dvě ampule proteázy,“ řekla Simone. „Jestli má jenom jednu pokusnou osobu…“

„Myslím, že nebude tak riskovat,“ soudil Macandrew. „Pátrá po něm polovina policejních sil po celé Evropě, a když narazí na zádrhel, nemůže chodit kolem a shánět biochemiky. Určitě bude chtít, abys mu toho vyrobila větší množství.“

„Doufejme, že máš pravdu.“

„Kam jsi vlastně ty věci poslala?“ zeptal se Macandrew.

„Na hlavní poštu sem do Marseille. Poste restante. Musím to vyzvednout osobně.“

Macandrew jí stiskl ruku a naléhal: „Musíme být praktičtí. Jestli budeš mít příležitost, musíš ji využít. Nejlepší by bylo o všem, co se stalo, informovat policii.“

Simone přikývla.

Trvalo několik hodin, než se Stroud vrátil. Mezitím účinek prášků proti bolesti, které Macandrew dostal, odezněl a také horečka mu začala stoupat. Obličej měl stále zpocený. Bolest mu bránila povídat si se Simone a většinou jen zíral do stropu a snažil se na ni nemyslet. Pak vešel Stroud.

„Můj kolega souhlasí, abychom vás vzali s sebou,“ oznámil.

„Kam?“ zeptala se Simone.

‚Jo vás nemusí zajímat. Vyzvednete zásilku a pak se vydáme na cestu. Až vyrobíte tu substanci, oba vás propustíme. Tak půjdeme?“

Macandrewovi a Simone bylo jasné, že řeči o propuštění jsou nesmysl, ale bezprostřední problém byl vyřešen. Prozatím mají být zachováni naživu. A to jim v této chvíli stačilo.

„Pojďte,“ řekl Stroud a otevřel Simone dveře.

Simone se nepohnula. „Nehnu se, dokud mému příteli nevyměníte obvazy. Také potřebuje antibiotika a něco proti bolesti.“ Byla přitom ke Stroudovi obrácená zády, aby neviděl, jak se nervózně kouše do rtu.

„Nejste v pozici, abyste…“

„To je podmínka,“ řekla Simone. Znělo to klidně, ale Macandrew viděl, jak se jí třesou ruce.

„Já žádné obvazy nemám,“ řekl Stroud.

Simone se k němu obrátila čelem. „Něco tu být musí,“ tvrdila. „Čistá prostěradla, povlaky?“

„Jestli vám na tom tak záleží, tak to udělejte sama,“ řekl Stroud. „Ale antibiotika nemám.“

„Tak je sežeňte!“

Stroud a Simone na sebe chvíli mlčky hleděli.

„Až vyzvednete svůj balíček, můžeme se zastavit v lékárně,“ řekl nakonec Stroud.

Simone zalila vlna úlevy. Bála se, že se jí nakonec podlomí kolena, ale její sázka se vyplatila. Macandrew jí s pochopením stiskl ruku.

„A teď něco na tu bolest,“ zadržela Simone Strouda, který už chtěl odejít.

Ani se neohlédl a jenom řekl: „Něco mu přinesu.“

Macandrew se na Simone zadíval pohledem plným vděčnosti. Usmát se mu bolest nedovolila.

„Snaž se to vydržet, Macu,“ zašeptala Simone. „Budeš zase v pořádku.“

Tlusťoch přinesl čistý povlak na polštář a láhev se zeleným dezinfekčním roztokem.

„Budu taky potřebovat horkou vodu a mýdlo,“ poručila si Simone. Muž za chvíli přinesl mísu horké vody, ručník a kostku karbolového mýdla. Položil všechno na zem. Pak přišel Stroud, držel stříkačku a vytlačil z ní zbytek vzduchu. Bez řečí vykasal Macandrewovi rukáv na pravé paži a dal mu injekci.

Macandrew okamžitě ucítil, jak se mu tělem rozlévá teplý proud. Bolest ustala a kolem něj se vytvářela stále hustší pavučina. Zdálo se mu, že se z temných mračen chladného dne vynořilo slunce a koupá ho ve svých paprscích. „Kristepane,“ zamumlal tiše a všechny svaly v těle se mu uvolnily.

Simone mu odhrnula z čela mokré vlasy a usmála se, když viděla, jak se na jeho ztrhané tváři objevila úleva. Stroud odešel z místnosti a ona začala rozmotávat špinavý obvaz. „Tohle bude možná přece jen bolet,“ řekla.

„Zapomněl jsem se zeptat. Čeho jsi to vlastně doktorka?“ zamumlal Macandrew.

„Mám doktorát z molekulární biologie. Budeš mi muset pomoct.“

„Nebude to pěkný pohled.“

„Hm, možná bude otázka, kdo z nás omdlí první,“ řekla Simone, když odstraňovala poslední vrstvu starého obvazu - pomalu, protože byl přilepený na ránu. Uprostřed pohybu se zastavila a poručila tlusťochovi, který celou proceduru s odporem pozoroval: „Koukejte mi přinést houbu.“ Přinesl ji a pak, bledý jako křída, vypadl.

Simone začala opatrně čistit ránu. Macandrew zvrátil hlavu dozadu a hleděl do stropu. Když Simone aplikovala antiseptikum, zaskřípal zuby, ale Simone se držela statečně. Pokračovala dál, až bylo místo důkladně očištěné, a pak natrhala z polštáře pásy na obvázání.

„Hotovo,“ ohlásila.

„Výborně,“ řekl Macandrew. „Byla jsi ohromná.“

Simone mu stiskla ruku a řekla: „To víš, ženská záležitost.“ Macandrew se už konečně zmohl i na úsměv.

„A teď ti musíme sehnat ta antibiotika.“

Simone odešla se Stroudem na poštu a nechala Macandrewa, aby si užíval co možná nejdéle úlevu od bolesti, dokud účinek injekce zase neodezní. Kdo ví, kdy ještě nějakou dostane. Zavřel oči, ale dokázal jen lehce dřímat. Vnímal vzdálený zvuk dopravního provozu a pouličního ruchu Marseille. Každou chvíli zaječela policejní siréna a z vedlejšího pokoje slyšel hovor dvou mužů. Cítil francouzské cigarety a někde daleko brečelo dítě, ne z bolesti, ale proto, že si něco vymáhalo. I když hlavní věcí bylo teď zotavení z infekce, uvědomoval si, že dokud nedokáže chodit, bude každá myšlenka na útěk marná. To nebylo příjemné pomyšlení.

Macandrew chvilkami usínal, až jeho zmatené myšlenky přerušil Simonin hlas a probudil jej úplně. Vešla do pokoje a oznámila mu: „Mám to,“ a ukázala malý balíček.

Macandrew si přečetl nálepku. Tetracyclin hydrochlorid. Otevřel plastovou lahvičku a hodil si do úst dvě tablety. „Díky.“

„Doufám, že to zabere, Macu.“

„To jsme dva.“

„Myslím, že večer odjíždíme,“ řekla tiše Simone. „zaslechla jsem, jak Stroud říká těm dvěma něco o tom, že loď je připravená.“

„Loď?“

„To je všechno, co jsem slyšela. O tom, kam poplujeme, nepadlo slovo.“

Macandrew klesl hlavou na polštář a začal přemýšlet o důsledcích plavby lodí. Z hlediska možného útěku nebylo odtržení od pevniny nadějnou vyhlídkou, ale na druhou stranu každá cesta vyžaduje nějaký čas - čas, který jeho noze poskytne příležitost, aby se hojila.

Stroud s tlusťochem byli téměř po celý zbytek dne pryč a ponechali Macandrewa a Simone pouze pod dohledem Parvelliho. Macandrewa napadlo, že by to Simone mohlo poskytnout šanci k útěku, ale Parvelli nebyl hloupý. Zamkl je v pokoji a vůbec si vedl velice obezřetně. Z místnosti je pustil ven jen na záchod, a to pouze jednou za celé odpoledne a jednoho po druhém. Všechny ostatní požadavky, ať už na jídlo, pití, mycí potřeby nebo cokoli jiného, odmítal jediným slovem: „Později.“

Slunce už zapadalo, když jim tlusťoch přinesl jídlo - těstoviny, chleba a vodu. „Snězte to rychle,“ řekl. „Nemáme moc času.“

Macandrew a Simone poslechli, už proto, že měli velký hlad. Krátce nato je vyvedli z domu a posadili dozadu do dodávky, která čekala venku. Povědomý pach napověděl Macandrewovi, že je to stejný vůz, ve kterém ho sem dopravili z Paříže. A nebylo pro ně překvapením, když se po dvaceti minutách jízdy dveře vozu otevřely a oni se octli na nábřeží marseillského přístavu.

Noc byla tichá a teplá, a ačkoliv byli dost daleko od kaváren na nábřeží, cítil Macandrew v nočním vzduchu vůni kávy a cigaretový kouř. Toužebně se zahleděl na světla, ale pak už musel věnoval plnou pozornost tomu, aby bezpečně slezl po žebříku přístavní zdi do motorové jachty, která tam na ně čekala. Parvelli ho pomalu vedl přes dlažbu a postavil na první příčku.

Simone - kterou držel za ruce Stroud - sledovala shora, jak Macandrew odtahuje svou poraněnou nohu od žebříku a s pomocí ručkování a zdravé nohy zdolává příčel po příčli. Naštěstí moře bylo klidné, takže mohl bezpečně skočit z poslední příčky do náruče tlusťocha a dalšího muže, zřejmě člena posádky. Zavedli ho dovnitř a zamkli v malé kajutě.

Při sestupu dolů neměl možnost zjistit nic víc, než že loď se jmenuje Astrud G a že má marseillskou registrační značku. Podle tabulky nad kabinou byl majitelem Aristo Charters. Uslyšel, že se otevřely dveře vedlejší kajuty, a doufal, že do ní umístili Simone. Když kroky utichly, otevřel jediné malé okénko své kajuty a tiše ji zavolal.

„Jsem tady,“ odpověděla. „Co kdybychom oba začali křičet o pomoc…“

„Nikdo by nás neslyšel,“ řekl Macandrew. „Jsme moc daleko a jen bychom je rozzuřili. Musíme si počkat na vhodnou chvíli.“

Kabiny obsazené Simone a Macandrewem byly na boku lodi, obrácené do moře, takže nemohli vidět, co se děje na břehu. První známkou, že brzy vyplují, byly otřesy lodi při startování motoru. Jeho rámus pohltil zvuk malého čerpadla, které plivalo kalnou vodu.

Vibrace zesílily a na palubě se cosi dělo. Na strop Macandrewovy kabiny těžce dopadlo uvazovací lano. Když se jachta otočila, aby vyplula z vnějšího doku a namířila ven na Středozemní moře, viděl mizející světla přístavu.

Jak opouštěli vlastní přístav, tónina motoru se zvýšila a pak se ustálila na trvalém bručení. Macandrew se podíval na hodinky a vzal si další dvě tablety tetracyklinu. Hlavní je nenechat hladinu antibiotik v krvi poklesnout. Bylo ještě příliš brzo rozeznat, jestli infekce zareagovala na léčbu, ale rozhodně necítil žádné podstatné zlepšení. Bolest se naopak stupňovala. Snažil se to vysvětlit tím, že při cestě na loď se přece jen párkrát do nohy uhodil, ale jistotu nebude mít dřív než za dva dny.

Zhasl světlo v kajutě a položil se na lůžko. Za chvíli si jeho oči zvykly na šero a zahlédl okénkem hvězdy. Soustředil se na největší z nich, až mu ztěžkla víčka a on upadl do neklidného spánku.

Celý první den plavby byli Simone a Macandrew uzavřeni odděleně v podpalubí, až pozdě odpoledne dovolili Simone, aby se šla na Macandrewa podívat. Bylo mu stále špatně a teď už si byl téměř jistý, že je to způsobeno hlavně šířením infekce. Antibiotika nezabírala. Rozhodl se dát léku šanci nejvýš ještě jeden den. Kdyby čekal déle, už by se možná nedalo dělat vůbec nic. Tak to také pověděl Simone.

„Co by ti pak zbývalo?“ zeptala se.

„Rozříznout to a vypustit,“ odpověděl.

Simone se zašklebila. „Ale na to tu nemáš pořádné nástroje a anestetika,“ řekla pomalu, jako by jí slova přímo mrzla na rtech.

Macandrew mlčel.

„Možná že je na člunu nějaká lékárnička. Zeptám se.“

„Za pokus to stojí,“ řekl Macandrew. Stroud mu předtím dal nějaké prášky na utišení bolesti. Když už nemohl vydržet, vzal si dva.

„Teď by ses měl pokusit trochu usnout,“ řekla Simone. Uložila ho a počkala u něj chvíli. Pak zavolala, že chce mluvit se Stroudem. Zavedli ji na palubu.

„Zánět na noze doktora Macandrewa se šíří,“ řekla Stroudovi. Ten jen pokrčil rameny.

„Nutně potřebuje řádné lékařské ošetření. Nemocnici.“

„Nebuďte směšná.“

Simone nic jiného nečekala. „Musíte mu pomoct. Jste doktor.“

„Jsem psychiatr,“ namítl Stroud. „Dal jsem mu antibiotika a léky na bolest. Nic jiného nemůžu dělat.“

Simone vztekle vybuchla: „Jestli se mu něco stane, ať se propadnu, jestli pro vás něco udělám!“

Stroud se na ni lhostejně podíval a odpověděl: „Počkáme si a uvidíme, madame.“

„Myslím to vážně…“

Simone postřehla, že se na Stroudově tváři objevila trocha nejistoty, a to jí dodalo odvahy. „Takováhle velká loď s sebou musí mít nějaké lékařské vybavení, lokální anestetika, základní chirurgické nástroje. Ráda bych je viděla.“

Stroud se podíval na kapitána, který profesionálně předstíral, že je neposlouchá. Teď však přikývl.

„Copak nevidíte, co s námi ti chlapi dělají?“ zeptala se ho Simone francouzsky.

Kapitán, opálený muž středního věku, jí odpověděl: „Madame, mne si najali, abych dopravil pět osob z místa A na místo B. Dobře mi zaplatili. A tím to pro mne končí. Nezajímá mě, kdo jste a co děláte. Já si jen splácím tuhletu svoji loď.“

„Vy mi nerozumíte,“ namítla Simone.

„Tak dost!“ zarazil ji Stroud. „Odveďte ji dolů!“

„A co bude s tou lékárničkou?“ ozvala se Simone a odstrčila paži, která se ji chystala odvést z paluby.

„Zítra.“

Když se vrátila do kabiny, byla sice úplně duševně vyčerpaná, ale částečně uspokojená s tím, co proběhlo na palubě. Kromě toho, že se jí podařilo přimět Strouda, aby jí umožnil přístup k lodní lékárničce, stihla se mrknout na námořní mapu a údaje v kormidelní budce. Teď věděla, že mají namířeno na jihovýchod. Nebylo toho moc, ale přece jen něco.

Macandrew se probudil v časných ranních hodinách zalitý potem a s tělem jako v ohni. Shledal, že na sebemenší pochybnosti o rozvoji infekce může zapomenout. Pokusil se posadit, ale hned toho litoval, protože hrozilo, že ztratí vědomí. Podcenil dravost infekce. Maličko přece jen doufal, že antibiotika nakonec zvítězí, ale teď se zdálo, že už je pozdě. Nyní by se měl snažit zůstat za každou cenu při vědomí. Jestli si nohu nedokáže operovat, zemře.

Největší hrozbou byla horečka. Musí se nějak zchladit. Otevřel okénko, aby dovnitř mohl vánek, a pak se natáhl na zem k umyvadlu. Nejdřív si našplíchal chladnou vodu na obličej a pak v ní namočil ručník. Svalil se na lůžko a přiložil si jej na čelo, zavřel oči, snažil se zhluboka dýchat a sebrat veškerou logiku a rozum na pomoc do boje s toxiny, které zaplavovaly jeho krevní oběh.

V krajině, která se mu ve snu zjevila, se utrhl kus pobřeží s vesnicí a zmizel ve vlnách. Ze země se zvedal náhrobní kámen a odkryl starého muže se stetsonem na hlavě. Otvíraly se dveře, na nichž byly přibité mrtvoly. Na jeho tělo mířily nůžky, kterými cvakaly ruce s polámanými prsty.

„Macu! Slyšíš mě? Macu! Probuď se! Musíš se probudit!“ Simonin hlas konečně pronikl Macandrewovým blouzněním a on otevřel oči. Čelo mu svíral železný svěrák. „Simone,“ zamumlal.

„Macu, mám tady lékárničku. Ty nejsi schopen udělat nic. Budeš mi muset radit, co mám dělat.“

Simone mu vyměnila ručník na čele a Macandrew zasténal úlevou, že je zase studený. Pomalu se začal soustřeďovat. „Pomoz mi sednout,“ požádal ji.

Simone ho posadila na lůžko a pomohla mu položit chodidlo na druhé koleno, aby viděl na ránu. Nebylo to však ideální a měl zamlžené vidění.

„Je tu nějaké anestetikum?“

„Novokain?“ zeptala se Simone.

„Stříkačka?“

Simone mu ukázala stříkačku v plastovém pouzdru a pak jehlu, také uzavřenou v plastu.

„Skalpel?“

Simone položila stříkačku a vzala do ruky skalpel a balíček sterilních nožíků.

„Tampony, obvazy, antiseptika…“ zamumlal ospale Macandrew a znovu upadl do bezvědomí.

„Macu! Prober se! Mám tu všechny ty věci. Jen mi říkej, co mám dělat.“

„Nejdřív… anestetikum.“

„Kam?“ ptala se Simone. „Sem? Tady?“ Ukazovala na různá místa vedle rány, až jí Macandrew schválil dvě oblasti.

„Dvě injekce. A čekej pět minut.“

„Co dál?“ zeptala se Simone, když uplynula příslušná doba působení anestetika.

„Teď řízni. Řízni do hloubky. Nestačí proniknout jen povrchem.“

Simone přikývla. Oči měla rozšířené hrůzou a napětím ani nemrkala.

„Odstraň pokud možno co nejvíc toho svinstva a pak celou oblast vyčisti dezinfekcí.“

Simone znovu kývla, oči jako talířky. Měla příliš velký strach, než aby dokázala promluvit.

„Namoč čistý tampon do dezinfekce a - tohle je hrozně důležité - zastrč jej do rány… přímo dovnitř. Rozuměla jsi všemu?“

Simoniny oči při tom pomyšlení protestovaly, ale chraptivě přisvědčila. „A mám ho tam nechat?“

„Ano.“ Macandrew se nadechl, protože se mu začal zvedat žaludek.

„Klid, Macu,“ zašeptala Simone. Položila mu hlavu na polštář a na čelo mu dala čerstvý obklad.

Potom vyndala stříkačku z obalu a nasadila jehlu. Naplnila stříkačku anestetikem a vytlačila přebytečný vzduch. Pak sebrala všechnu odvahu a zapíchla jehlu Macandrewovi do kůže. Slyšela, jak zalapal po dechu, ale nohou nepohnul. Pomalu přitlačila palcem na píst a sledovala, jak obsah stříkačky mizí v Macandrewově noze. Už jí bylo líp, ale pulz měla stále zrychlený. Znovu naplnila stříkačku a opakovala totéž na druhé straně.

„Bylo to správně?“

Simone opakovala otázku, ale odpověď nepřicházela. Macandrew ztratil vědomí. Byla na to sama. Podívala se na hodinky a využila čekací dobu na očištění okolí rány tamponem namočeným v alkoholu. Když měla jistotu, že to provedla důkladně, vytáhla jeden ze sterilních nožíků z pouzdra a nasadila jej na držák skalpelu. Píchla jeho špičkou do okraje rány a čekala na reakci Macandrewova spícího těla. Nebyla žádná. Zkusila to znovu, tentokrát silněji. Zase nic. Bylo načase začít.

Podložila Macandrewovu nohu vatovým polštářem a udělala první řez. Podcenila sílu, kterou bylo třeba vynaložit, a její řez způsobil jen tenkou klikatou linku krve. Prudce polkla. Začínala se jí točit hlava.

Provedla druhý, mnohem hlubší řez a tentokrát se z rány vyvalila vlna páchnoucího exsudátu. Téměř okamžitě začal otok Macandrewovy nohy opadat a zároveň se také uvolňovalo její napětí. Vyčistila všechnu zkaženou tkáň a odvážila se další drenáže tím, že vymačkávala řez ze stran. Tak pokračovala, až byla rána úplně vyčištěná, a pak ji začala důkladně dezinfikovat.

Myslela si, že nejhorší má za sebou, ale ještě zbývalo splnit Macandrewovu poslední instrukci, aby do vlastní rány vsunula tampon a ponechala jej tam. Jedním párem klíštěk rozevřela řez a druhým se do něj snažila nacpat tampon. Žaludek se jí při tom obracel naruby. Stále se jí nedařilo uložit tampon na plocho, pořád se jí kroutil a zamotával. Bála se, že kdyby jej tam takhle nechala, mohlo by to působit velkou bolest. I tak už to všechno bylo dost kruté.

Zoufale se znova a znova pokoušela tampon narovnat, až se jí konečně podařilo. Musela chvilku počkat, snažila se uklidnit a stírala si pot z čela. Pak uzavřela místo řezu a upevnila tampon čistým pruhem gázy. Když si uvědomila, co udělala, nezadržitelně se jí roztřásly ruce. Najednou cítila mrazivý chlad. Sehnula hlavu mezi kolena, aby neomdlela, a chvíli tak zůstala. Pak se jako hadrová loutka zhroutila na židli a nechala ruce viset dolů. Bylo po všem.

Uplynula hodina a Macandrew byl stále v bezvědomí, ale Simoně připadalo, že vypadá klidně a netrpí bolestí, a to ji povzbudilo. Možná že až přijde k sobě a účinek anestetika odezní, bude to horší. Ale prozatím se zdálo, že je všechno v pořádku. Spal klidně.

KAPITOLA SEDMNÁCTÁ

Simone úspěšně zvládla další psychologickou bitvu se Stroudem - dovolili jí zůstat u Macandrewa, než se probere. Při jednání s ním zjistila, že mu přítomnost ženy působí značná muka - a rozhodla se toho nemilosrdně využívat, protože teď tušila, že jí vyhoví, jen aby už byla pryč. Ukázalo se, že její služba bude trvat dlouho. Macandrew se neprobral téměř pět hodin, ale horečka mu klesla a zdálo se, že si prostě vynahrazuje ztráty spánku. Odpočinek mu udělá dobře. Sama trávila čas četbou starých časopisů, anebo jen seděla u okénka a dívala se na moře. Stále byla na pokraji úplného nervového vyčerpání. Každá hodina, která proběhne bez incidentu, je dobrá.

Najednou se stav moře změnil. Loď se zhoupla, jak najela na mohutnou vlnu a Simoně se udělalo špatně z toho, že neměla pevný obzor, na který by se soustředila. Už se chtěla obrátit od okénka, když se jí zdálo, že zahlédla pevninu. Podívala se znovu, ale zrovna klesli na vlně dolů, a do toho Macandrew zasténal. Spěchala k němu.

Macandrew zamrkal proti světlu. „Bože, co se stalo?“ zeptal se chraptivě. Měl sucho v krku.

„Byl jsi v bezvědomí,“ oznámila mu Simone a podala mu sklenici vody. „Byl jsi mimo několik hodin.“

„A co moje noha… udělala jsi to?“

„Přesně tak, jak jsi mi řekl,“ přikývla Simone.

„Pane bože, ty jsi prostě báječná,“ konstatoval Macandrew a klesl zpátky na polštář.

„Vypadáš mnohem líp,“ usmála se Simone. „Horečka klesá.“

„Kristepane, vždyť já se taky cítím líp,“ řekl Macandrew.

„Mnohem líp.“ Stiskl jí ruku.

„Tak si myslím, že se nám cestování chýlí ke konci. Skoro určitě jsem před chvilkou zahlédla zem.“

„Zajímalo by mě kterou.“

„Od chvíle, co jsme vypluli z Marseille, jsme pořád mířili na jihovýchod,“ řekla Simone. „Nakoukla jsem do kormidelní budky. Že by Korsika? Nebo Sardinie? Myslím, že to netrvalo tak dlouho, abychom se dostali až na Sicílii.“

„Já jsem úplně ztratil pojem o čase.“

Simone přistoupila k okénku, a když byli na vrcholu vlny, prohlásila: „Už jsme docela blízko. Možná takových patnáct minut.“

„A potom - co?“ zamumlal tiše Macandrew.

Simone mu hlásila, co vidí, dokud nedorazili do přístavu. Dupání nohou v chodbičce před kabinou prozradilo, že na ně nezapomněli.

Parvelli beze slova svázal Simone ruce za zády a připoutal ji k židli vedle Macandrewova lůžka. Přes její protesty jí zalepil ústa náplastí. Pak se obrátil k Macandrewovi.

„Slibuju, že neuteču,“ prohlásil Macandrew kysele, ale Parvelli se neusmál. Také ho připoutal a zalepil mu ústa. Když odešel z kabiny, zvuk motoru přešel v nepravidelné brumlání a bylo slyšet hlasy. Parvelli zatáhl přes okénko záclonu, takže Simone s Macandrewem mohli jen poslouchat, co se děje.

Útržky hovoru, které zachytili z nábřeží, byly vedeny ve francouzštině, takže Simonin odhad Korsiky byl asi správný. Na druhé straně se brzy ukázalo, že na jejich současné pozici moc nezáleží. Pach dieselu a zvuky při přesunování beden po palubě nasvědčovaly, že zastavili jenom na natankování a doplnění zásob.

Ani ne za hodinu se motor znovu rozběhl a loď opět vyplula. Po chvíli je také zbavili pout. Simone spěchala k okénku. „Řekla bych, že jsme v průplavu mezi Korsikou a Sardinií,“ řekla. „Pořád míříme na východ.“

„Někam na západní pobřeží Itálie?“ uvažoval Macandrew.

„Nebo dál na Sicílii,“ řekla Simone.

„Nebo dokonce k severní Africe,“ dodal Macandrew.

„Nebo bůhvíkam,“ vzdychla Simone.

„Co mne se týká, čím déle budeme na moři, tím líp,“ řekl Macandrew. „Aspoň budu mít čas se trochu zmátořit, abych tady taky k něčemu byl. Zatím jsem jenom přítěží.“

Simone byla ráda, že se Macandrewovi zlepšila nálada. Těšilo ji, že má zase jasné a bystré oči. Objala jej.

Byli na moři ještě další dva dny. Macandrew poznal, že už překonal infekci a hodinu od hodiny nabírá sílu. Dvakrát si vyměnil obvazy na ráně, ale teď se rozhodl, že ji nechá hojit přirozeně.

Odpoledne druhého dne plavby je pustili na palubu, aby se trochu nadýchali čerstvého vzduchu. Macandrew seděl opřený zády o stožár a s nohou nataženou před sebou, Simone v pravém úhlu od něj. Nebe bylo modré a moře naprosto klidné. Zavřeli oči a užívali si sluníčka.

„Škoda že takovou cestu nepodnikáme za jiných okolností,“ řekl Macandrew.

Simone se jen usmála.

„Možná někdy, až se z toho dostaneme?“ navrhl Macandrew.

„Možná,“ odpověděla Simone a krátce mu stiskla ruku.

„Napadlo mě, že hned teď hodím Strouda a jeho kumpány přes palubu a ujmu se řízení lodi.“

Simone se podívala na Macandrewovu nohu a podotkla: „Není v angličtině nějaké rčení o tom, že než začneš utíkat, máš se nejdřív naučit chodit?“

„Touché,“ odpověděl Macandrew.

„A kromě toho se blížíme k pevnině.“

Macandrew viděl, že má pravdu. Na obzoru se objevily obrysy země. Stoupli si, aby lépe viděli.

„Ostrov,“ hádala Simone.

Mlčky pozorovali, jak se Astrud G blíží k Ostrovu tak pomalu, že jim to připadalo jako věčnost. Když se přiblížili asi na jednu míli, Simone zašeptala: „Myslím, že vím, kde jsme. Už jsem tu jednou byla. Je to Malta.“

„Výborně,“ zamumlal Macandrew.

„Byla jsem tu před léty jako studentka na potápěčském kurzu.“

„Chceš říct, že ten Ostrov dobře znáš?“ zeptal se Macandrew.

Simone pokrčila rameny. „Už je to dávno, ale ono to tu není tak moc velké.“ A téměř podvědomě dodala: „Velmi katolické.“

Jejich rozhovor přerušil Stroud, který nařídil, aby je odvedli dolů.

Tentokrát je nepřipoutali ani jim nezalepili ústa. Mohli okénkem pozorovat, jak Astrud G přistává u skalnatého výběžku. Kotvy byly spuštěny.

„Neplujeme do přístavu,“ podotkla Simone.

„Myslím, že by nás museli nějak vysvětlit úřadům,“ usoudil Macandrew. „Vsadím se, že nás naloží do menšího člunu a vysadí na nějakém klidném místě na pobřeží.“

Když se setmělo a stále se nic nedělo, Macandrew začal být nervózní. Oba se Simone byli čekáním stísněni a slova jim docházela. Nakonec Macandrew vyslovil to, co si oba mysleli. „Možná tu jen přenocujeme.“

Ještě to ani nedořekl, když zaslechli vzdálený hřmot silného závěsného lodního motoru. Zvuk sílil a na palubě nastal čilý ruch.

„Ale, ale…“ řekl Macandrew a cítil, jak mu v žilách stoupá adrenalin.

Simone začala dávat dohromady věci z lodní lékárničky, které by ještě mohli potřebovat. Podávala je Macandrewovi a ten si je nacpal do kapes.

„Už jdou!“ upozornil ji, když začal vrzat palubní žebřík. Simone spěšně zavřela víko dřevěné skříňky. Dveře kabiny se otevřely a Parvelli je odvedl na palubu. Noc byla jasná a proti klidnému moři zářil téměř dokonalý úplněk. K Astrudu G byl připoután velký, nehybný nafukovací člun, jehož silné dvojité závěsné motory Yamaha netrpělivě pobrumlávaly naprázdno. Muži nejprve pomohli přes okraj Simone a usadili ji dozadu člunu. Macandrew přehopkal k provazovému žebříku po jedné noze a pak po něm pomocí ručkování slezl na bok nafukovacího člunu. I když moře bylo poměrně klidné, přece jen se dost vlnilo a on nemohl na jedné noze udržet rovnováhu a seskočit na dno člunu. Vrhl se nemotorně dopředu a tvrdě přistál na loktech.

„Nestalo se ti nic?“ vykřikla Simone.

„Jedině že dostanu nízké známky za umělecké provedení.“

Posádka odvázala nafukovací člun od Astrudu G a odstrčila jej stranou. Yamahy zareagovaly jako dychtiví chrti. Nafukovací člun klouzal po vodě směrem k tmavému pobřeží a zanechával za sebou bílou pěnu. Nikdo nepromluvil. Také by to nemělo cenu. Řev motoru byl ohlušující. Macandrew držel Simone okolo ramen a oba si volnýma rukama zakrývali obličej před sprchou vody od přídě. Za jiných okolností by to byla docela legrace.

Motory zmlkly a posledních pár metrů byli unášeni setrvačností. Macandrew se připravil na eventuální tvrdé přistání, ale operace byla provedena tak šikovně, že se člun jen měkce otřel o štěrkové dno.

Na břehu čekala dodávka. Vypadala docela stará - dokonce i v měsíčním světle. Macandrewa se Simone usadili dozadu a zaklapli dvířka. Uvnitř byla naprostá tma a páchla tam shnilá zelenina. Dohromady s pachem moře z jejich šatů a vlasů to nebyla příjemná kombinace. Po několika pokusech motor naskočil a auto vyrazilo po nerovném povrchu směrem k silnici tak prudce, až málem upadli. Když zadní kola zaskřípala na asfaltu, vůz nadskočil a oni vrávorali mezi postranicemi.

Dál už jeli po hladké silnici a minuty utíkaly. Macandrew si všiml, že ve škvíře zadních dveří se periodicky opakuje záblesk světel. Popolezl po podlaze a zjistil, že skulinou je vidět ven. Řekl Simone: „Možná že bys to měla radši zkusit ty. Třeba bys poznala, kam nás vezou.“

Simone se posunula na Macandrewovo místo. Držel ji kolem pasu, aby nepadala. „Vjíždíme do nějakého malého města.“

„Poznáváš je?“

„Byla jsem tu jen jednou na prázdninách,“ namítla Simone.

„Promiň,“ řekl Macandrew. „Ale snaž se.“

„Ovšem,“ řekla podrážděně, ale v duchu byla ráda, že má Macandrew opět živý zájem.

Auto zpomalilo a zvenčí se ozýval čilý dopravní ruch. „To zní, jako kdyby to bylo nějaké větší město,“ poznamenal Macandrew.

„Myslím, že hlavní město to nebude,“ řekla Simone. „Takže když to není Valetta… tak by to mohla být… Ano, je to Mosta. Právě jsem zahlédla katedrálu.“

„Výborně,“ pochválil ji Macandrew.

„Zakotvili jsme při severním pobřeží,“ uvažovala Simone, „takže abychom se dostali do Mosty, museli jsme cestovat na jihovýchod… To by znamenalo, že do Valetty vůbec nejedeme.“

„A podle toho, co slyším, ani tady nezastavíme.“ Začali totiž zase nabírat rychlost.

„Ne,“ řekla Simone, která znovu zaujala pozici u zadních dvířek. „Už z Mosty zase odjíždíme.“

Několik minut nepromluvili. Simone si odpočinula od pozorování, nebylo vidět vůbec nic. V naprosté tmě se kodrcali po venkovských silnicích.

„Čím víc o tom uvažuju, docházím k tomu, že Ignatius musel mít dobrý důvod jet právě sem,“ řekl Macandrew.

„Proč myslíš?“

„Z Izraele na Maltu je to přes Středozemní moře pořádný kus cesty. Jestli jen hledal vhodné místo, kde by se na chvíli schoval, měl k dispozici řadu bližších ostrovů.“

„Chápu, co chceš říct,“ souhlasila Simone. „Proč si vybrat zrovna malý ostrov uprostřed Středozemního moře, když by bylo snazší zmizet třeba na Kypru nebo na Krétě nebo dokonce v horách na Sicílii?“

Auto se otřásalo, motor těžce zabíral. Převodovka hlasitě protestovala proti zařazení nižší a pak ještě nižší rychlosti. „Strmé stoupání,“ usoudil Macandrew.

„To je zajímavé,“ řekla Simone. „Ten ostrov je prakticky plochý až na vyvýšeninu, na které stojí staré středověké hlavní město.“

Simone zpozorněla, když auto začalo prudce stoupat. „To musí být ono,“ usoudila. „Takhle vysoko na ostrově nic jiného neleží. Míříme do starého hlavního města. Jmenuje se Mdina.“

„Takže zbývá uhádnout proč?“ řekl Macandrew.

„Ve Mdině už žije ve skutečnosti velice málo lidí,“ uvažovala Simone. „Je udržovaná jako turistická zajímavost, ale opravdu si z ní pamatuju jen jednu zvláštní budovu, která byla obydlená… Byl to klášter, rozsáhlý uzavřený klášter jeptišek.“

„Skvělé!“ vykřikl Macandrew. „To musí být ono! Jestli se Ignatiovi podařilo přesvědčit jeptišky, aby mu pomáhaly, stejně jako to udělal v tom izraelském klášteře, pak je to pro něj a pro Strouda ideální úkryt.“

„Ale nemohl je někdo varovat?“

„To není jisté,“ řekl Macandrew. „Katolická církev nemá zájem šířit špatné zprávy nebo budit nepříznivou publicitu.“ Vzpomněl si, že si cauldstanský opat stěžoval, jak bylo obtížné vydobýt z Říma informace o Ignatiovi.

Dodávka přestala stoupat a pohybovala se teď velmi pomalu. Simone vyhlédla ven. „Jsme na místě. Přejíždíme kamenný most přes starý hradní příkop na kraji města. Pamatuju se na něj. Myslím, že klášter už je blízko.“

Auto se zastavilo a otevřely se dveře. Okolní ulice byly strašidelně tiché. Macandrewa a Simone zavedli do veliké, špatně osvětlené kamenné budovy a pak dolů po schodech, které se zdály nekonečné. Macandrew zaznamenal ve vzduchu vůni kadidla. Strčili ho do malé kamenné komůrky s krucifixem na zdi, náboženským obrazem nad postelí a s biblí ležící vedle lampy. Teď už bylo zřejmé, že jsou v klášteře. Zavolal Simonino jméno, ale neslyšel žádnou odpověď Nebylo divu, zdi vypadaly, jako by byly vyhloubené přímo ve skále.

Macandrew ulehl na úzké tvrdé lůžko a zíral na protější zeď Jestli je budou držet tady, pak situace nevypadá dobře. Útěk odsud bude téměř nemožný. I kdyby nebyli přímo ve sklepení, to, co zahlédl zvenčí, svědčilo o opevněné arabské pevnosti. Jen málo oken a všechna vysoko. Vyndal z kapes zásoby, které Simone vyplenila z lékárničky Astrudu G a velebil ji za její prozíravost. Nebylo to poprvé, co si uvědomoval, že nebýt Simone, byl by mrtvý. Měl provinilý pocit, že sám byl dosud tak málo užitečný. Simone byla opravdová bojovnice, zatímco on se jenom vezl. Teď cítil povinnost, aby ji z toho dostal.

Vzbudilo ho odemykání dveří. Tlusťoch přinesl tác. Neřekl ani slovo, jen jej položil a zmizel. Macandrew vstal. Na tácu byl veliký hrnek černé kávy a kus chleba. Káva voněla tak lákavě. V téhle chvíli jako by představovala symbol normálních každodenních věcí, které vymizely z jeho života a které zoufale postrádal. Ne pro ně samé, ale pro to, co představovaly. Žil v hrůzném světě už tak dlouho, že v něm stres začal narůstat jako rakovina. Hrnek s kouřícím kafem v něm posílil tak potřebnou obranu.

Tlusťoch se po patnácti minutách vrátil a pokynul mu, aby ho následoval. Šel za ním dlouhou chodbou, tak rychle, jak mu to dovolovala noha. Asi po třiceti metrech se zastavili. Uviděl Simone, kterou předvedl Parvelli. Macandrew se jí očima zeptal, jestli je v pořádku, a ona přikývla.

Vstoupili do místnosti, která byla zřejmě klášterní ošetřovnou, a odtud do malé kanceláře, kde se setkali tváří v tvář s vysokým štíhlým mužem v černé sutaně římskokatolického kněze. Podle popisu francouzské policie to byl Ignatius. Pohlédl na ně s tak chladným nezájmem, až z toho Macandrewa zamrazilo.

„Jsem Dom Ignatius,“ oznámil jim suše. „A tohle je místo, kde se budete zabývat úkolem, na kterém jsme se dohodli.“

Macandrew si se Simonou vyměnil pohled a poznal na ní, že má strach.

„Sehnal jsem chemikálie uvedené v protokolu na syntézu proteázy a laboratoř je vybavena potřebným zařízením. Pokud byste potřebovali něco dalšího, dejte mi ihned vědět, ale neplýtvejte mým časem. Já nejsem hlupák. Kdybyste se flákali, poznám to. Navrhuji, abyste práci zahájili okamžitě. Jsou tu dvě místnosti. V jedné budete pracovat a ve druhé spát, a to tak dlouho, dokud práci nedokončíte.“

Macandrewa se zmocnil vztek na člověka, který jim dával příkazy jako učitel. Kněžské oblečení ten dojem ještě zhoršovalo. Tohle je člověk, který je zodpovědný za mučení a smrt. „Co má tohle znamenat?“ zeptal se.

Tlusťoch zesílil svůj stisk.

Ignatius se na Macandrewa zadíval nenávistným pohledem a pak řekl: „Znalosti, doktore, to je to nejcennější zboží. Předpokládám, že teď už víte, co ta droga dokáže. Pětiminutový rozhovor s očitým svědkem lidské minulosti je cennější než veškeré argumenty a domněnky nějaké instituce, plné vysoce postavených akademiků, kteří je mohou dávat dohromady celá desetiletí.“

„A váš očitý svědek, to je ten Izraelec, kterého jste unesl? Co z něj během těch pěti minut, co budete mít, doufáte dostat?“

„To není vaše starost.“

„Proteáza ho ale zabije.“

Ignatius se na Macandrewa upřeně podíval, a ten jeho pohled opětoval. Napětí v místnosti rostlo.

„Ono ve skutečnosti nejde o poznání, že? Je v tom něco jiného.“

Ignatius s ledovým klidem odpověděl: „Mysleli si, že mi zničí kariéru. Odtrhli mě od mé životní práce a přidělili mi kancelářskou lopotu, jako kdybych byl nějaký venkovský velebníček, i když většinou zdaleka nedosahují kvalit mého mozku. Že prý mě musí naučit… pokoře.“ Ignatius si s posledním slovem přímo pohrál, vložil do něj pořádnou dávku sarkasmu. „A zatím oni sami provozují tradiční vatikánské hrátky s nožem vraženým do zad, s manipulací a dvojí hrou, tak já jim ještě před svým koncem dokážu pár věcí. A teď bych navrhoval, abyste se pustili do práce.“

„To vám vůbec nezáleží na lidech, které poškodíte?“ zeptala se Simone. „Kteří se už nikdy nevzpamatují?“

„Pokrok si zkrátka žádá oběti,“ řekl Ignatius.

Macandrew pohledem varoval Simone, aby nepokračovala v hádce. Změnila tedy směr. „Jak chcete vysvětlit naši přítomnost tady v klášteře?“ zeptala se.

„Jste křesťanští dobrovolníci, kteří se cvičí v základních lékařských technikách, než budou vysláni do našich misií ve světě. S klášterními sestrami se nemáte co přátelit, patří k uzavřenému kontemplativnímu řádu. Kromě toho je jeden z vás muž. Tato klinika a vaše obytné prostory zůstanou od zbytku budovy přísně izolované.“

Zavedli Macandrewa a Simone do druhé místnosti s modrobílými kachlíky na stěnách. Bylo tam pouze jedno okno se svislými železnými mřížemi. Vedlo do úzké uličky v hloubce asi dvaceti metrů a naproti byla zeď sousední budovy, vzdálená necelé tři metry. Osvětlení zajišťovala zářivka na stropě. V místnosti byl dlouhý laboratorní pult, vybavený různými typy zařízení a dvěma Bunsenovými kahany, napojenými na plynový kohoutek ve tvaru Y.

Ve dvou krabicích byly uloženy lahvičky s chemikáliemi, které byly uvedeny v Burnettových poznámkách.

Skříně až ke stropu byly plné laboratorního skla a různých přístrojů. V sousedním pokojíku stála dvě polní lůžka, kabina se záchodem a kabina se sprchou. V místnosti nebylo žádné okno.

„Tak co si o tom všem myslíš?“ zeptal se Macandrew, když je tam zamkli a opustili.

„Je to nepříčetný šílenec,“ zašeptala Simone.

„Máš pravdu, a nás nechá naživu jen tak dlouho, dokud si nebude jistý, že mu vyrobíme dost proteázy.“

Simone se rozhlédla a pokrčila rameny. „Vsadila bych se, že ani Ignatius, ani Stroud toho o biochemii moc nevědí. Můžeme předstírat, že narážíme na různé problémy.“

„A co chceš, abych dělal já?“

„Ty se věnuj přemýšlení, jak se odsud dostat.“

KAPITOLA OSMNÁCTÁ

Stroud se chystal píchnout Bennymu Zurovi injekci. Hodlal tentokrát použít mnohem přesnější dávkovací zařízení než obyčejnou injekční stříkačku jako poprvé. Bude tak moci dávky lépe kontrolovat. Když se Ignatiovi zdálo, že to Stroud příliš protahuje, zeptal se ho proč.

„Mám trochu obavy,“ přiznal Stroud. „Nejsem si jistý, jestli je na to dost silný.“

Ignatius pohlédl na hluboce omámeného Bennyho Zura. Měl bledou, téměř průsvitnou pleť a dýchal povrchně. Byl už dlouho pod sedativy, dávno nespatřil denní světlo a hodně zhubl.

„Copak se o něj sestry řádně nestarají?“ zeptal se Ignatius.

„V tom to není,“ řekl Stroud. „Ale jeho kardiovaskulární systém je už dlouho v nečinnosti. Také svalstvo značně ochabuje. Nejsem si jistý, jestli stres z návratu vydrží.“

„Budeme to prostě muset zkusit,“ trval na svém Ignatius. „Už jsme ztratili příliš mnoho času. Mohlo by nám trvat celé roky, než bychom našli někoho takového, jako je on. Třeba bychom to už nikdy nedokázali. Musí nám říct všechno, co ví.“

„Jenže když umře, bude konec se vším,“ namítl Stroud. „Jistější by bylo počkat. Mohli bychom ubrat sedativa, aby zůstával delší dobu při vědomí. Trochu ho procvičit a zlepšit jeho fyzickou kondici.“

Ignatius mávnutím ruky zamítl Stroudovy návrhy. „Dost vyčkávání, provedeme to teď,“ naléhal. „Pusť se do toho.“

Stroud pokrčil rameny a napojil hadičku vedoucí od nádržky k infuzní jehle, která byla zavedená do Zurovy paže. Otevřel malý plastový ventil ve vedení a obsah začal po kapkách stékat do mužovy paže. Pozorně sledoval hladinu, pak záklopku uzavřel a řekl: „Můžeš začít.“

Benny Zur pohnul hlavou na polštáři, jako by se probíral z hlubokého spánku.

Ignatius měl před sebou otevřený zápisník. Byl v něm záznam Bennyho předešlého návratu do minulosti. „Jak se jmenuješ?“ zeptal se.

Benny neodpověděl. Ignatius několikrát opakoval svou otázku. Benny začal být rozrušený. Po tváři mu stékal pot a vydával sípavé zvuky. Stroud polekaně vzhlédl, ale Ignatius zůstal lhostejný. „Kdo jsi?“ ptal se. „Pověz mi své jméno.“

„Josef… Josef z Caesareje.“

Ignatius se naklonil dopředu. „Kolik je ti let?“

„Čtyřicet čtyři.“

Ignatius se Stroudem se na sebe vzrušeně podívali. „Pamatuješ se, jak jsi byl ve vězení v Caesareji?“

„To bylo před lety.“

„Setkal ses tam s Pavlem z Tarsu. Povídej mi o tom. Chci se od tebe dovědět všechno, na co si vzpomínáš.“

„Pavel byl dobrý člověk. Přesvědčil mě, abych se stal křesťanem.“

„To asi muselo být v římském vězení nebezpečné?“

„Ano, bylo to riskantní, ale já jsem poznal, jak se věci mají, a rozhodl jsem sejít do toho. Podařilo se. Když Pavla propustili, nechali mě jít s ním.“

Ignatius byl překvapený. „Ale ty jsi byl přece odsouzený za krádež. Jak to, že tě Římané pustili?“

„Když Pavla zavřeli, dozorci si neuvědomili, že je římským občanem. Strašně ho zbili. Když pak zjistili svůj omyl, věděli, že z toho budou mít malér. Každý římský občan, který měl pocit, že se mu stala křivda, měl právo vznést obžalobu k císaři, a právě to chtěl Pavel udělat.“

„Ale ty jsi nebyl římský občan, tak se tě to nemohlo týkat, ne?“

„Když Pavel oznámil, co hodlá udělat, začali s ním - i s jeho přáteli - daleko lépe zacházet. Myslím, že guvernér doufal, že si to Pavel rozmyslí a nepožene svou stížnost do Říma.“

„Ale on si to nerozmyslel?“

„Nerozmyslel. Nakonec ho nechali, aby pod dohledem setníka, Marka Aurelia, odcestoval do Říma. Pavel si vyžádal, aby mu jako doprovod dali mne a ještě dva další.“

„Proč tebe?“

„Já jsem se tehdy už připravoval, abych se stal křesťanem, a Pavel se domníval, že potřebuju oporu. Nechtěl, abych se dostal na scestí, zatímco bude pryč. Guvernér se naštěstí pořád ještě snažil Pavlovi vyhovět. Dělalo mu starosti, co by mohl v Římě vypovídat, a tak mi nakonec dovolil jít.“

„A co se stalo pak?“ vyptával se Ignatius.

„Naložili nás na loď.“

„Ta plula do Říma?“

„Ne přímo. Na palubě byl jeden významný Řek a toho jsme měli doprovodit do Thessaloniky - ale ještě dřív jsme se zastavili v Sídónu a nabrali zásoby. Pavlovi dovolili, aby navštívil staré přátele v přístavu. Musel ovšem Markovi dát své slovo, že neuprchne. A vzal mě s sebou.“

„Proč?“

„Chtěl, abych poznal jeho přátele. Byli to následovníci Ježíše, ale daleko dřív než Pavel. Pavel nebyl křesťan odjakživa. Svého času dokonce proti tomu hnutí bojoval a asi se za to pořád ještě cítil vinen. Možná že proto se tolik snažil o nápravu. Vypadalo to, že si vůbec nedopřeje odpočinku.“

„A co to bylo za přátele?“

„Doslechli se, jak úspěšně si Pavel vede při obracení lidí na víru našeho Pána. Byli moc rádi, že ho vidí, a dali mu něco, co má vzít s sebou do Říma. Řekli, že ho to bude chránit a pomůže mu to v jeho poslání.“

„A co mu to dali?“

„Meč.“

„Meč,“ opakoval Ignatius.

„Opravdu meč, ne kopí?“

„Meč,“ potvrdil Benny.

Ignatius byl ohromený. Celou půlminutu ani nemrkl. Jestli ten meč dosud existuje, byl by to ostatek, který by mohl soupeřit se samotným svatým grálem. Téměř se bál pohlédnout na Strouda, ale cítil, že se také třese vzrušením.

„Co to bylo za poslání?“ zeptal se a snažil se, aby jeho hlas zněl klidně.

„Důvodem, pro který se chtěl Pavel dostat do Říma, nebyla stížnost na špatné zacházení. Ve skutečnosti se chtěl pokusit obrátit na křesťanskou víru císaře Augusta. Jestli se to někomu mohlo podařit, tak to byl právě Pavel. Planul v něm takový vnitřní oheň, kterému nikdo nedokázal odolat. Každý musel naslouchat jeho slovům. Každý chtěl uvěřit.“

„Takže Pavel odjel ze Sidónu s mečem. A co se stalo dál?“

„Museli jsme se plavit na jih směrem ke Kypru, poněvadž vál špatný vítr. Měli jsme to považovat za špatné znamení. Plavba neprobíhala dobře. Stále jsme byli buď v bezvětří, nebo jsme museli zápasit s protivětrem. Vůbec to nebylo snadné.“

„Ale nakonec jste uspěli?“

„Nakonec jsme dopluli na Myru, kde nás Marcus převedl na větší loď, plující z Alexandrie do Říma.“

„A podmínky se zlepšily?“

„Ne, znovu jsme na řadu dní zůstali v bezvětří a pak, když už jsme vypluli, jsme ztratili dva členy posádky, kteří se utopili. Nakonec jsme se dostali do bouře a najeli na mělčinu u Melity.“

Ignatius pohlédl na Strouda a jenom pohybem úst naznačil slovo „Malta“. Pak se zase obrátil na Zura. „Co se dělo dál?“

„Loď se rozbila o skálu a my jsme skončili v moři, ale všem se nám podařilo dostat se na břeh. Někdo doplaval, někdo se zachytil dřevěných trosek, někoho zachránil přítel. Toho dne s námi byl izraelský Bůh.“

„A co Pavel?“

„Ten byl stále pro všechny oporou. Jakmile jsme se dostali na břeh, zorganizoval nás do pracovních skupin. Jedna stavěla přístřeší, druhá sbírala dříví na oheň. Já jsem dostal za úkol shánět potravu. Jak se ukázalo, nebylo to ani potřeba. Místní lidé se k nám zachovali velice přátelsky. Zapálili ohně, dali nám jídlo a poskytli nám ubytování, než jsme se dali dohromady.“

„A co Pavel? Co ten dělal?“ naléhal Ignatius.

„Pavel byl pozván na návštěvu ke guvernérovi ostrova jménem Publius. Spřátelili se. Jak jsem říkal, Pavel uměl s lidmi vycházet. Publius ho pozval, aby se ubytoval v jeho domě, a pro nás ostatní také zajistil bydlení, dokud se nenajde loď.“

„A kde byl celou tu dobu ten meč?“ ptal se Ignatius.

„Pavel ho měl stále při sobě.“

„A když jste opouštěli ostrov, tak ho stále měl?“

Zdálo se, že Benny váhá. „Asi ano,“ řekl.

„Asi?“ opakoval pomalu Ignatius, téměř výhrůžným tónem. „Přemýšlej!“

„Já… Už se nepamatuju.“

„Ale pamatuješ,“ naléhal Ignatius. „Řekni mi to!“

„S tím mečem byly velké problémy. Dověděli se o něm významní lidé na ostrově. Někteří ho chtěli koupit.“

„Když ho neprodal… co se s ním stalo?“

„Jednou v noci vpadli do Publiova domu dva muži a pokusili se jej ukrást. Ale chytili je a potrestali. Usekli jim ruce. Oba vykrváceli.“

„Kdo to nařídil? Publius?“

„Ne, byli to sluhové bohatého obchodníka. Jmenoval se Salicus z Mdiny. A ten to rozkázal. Sám dokonce rozsudek vykonal.“

„Co by nějaký sluha s takovou věcí dělal?“

„Každý věděl, že jim to přikázal sám Salicus, ale nikdo se to neodvážil říct. Byl to strašně mocný člověk, na tom ostrově byl hned po Publiovi nejvýznamnější.“

„Takže meč byl zachráněn.“ Ignatius náhle změnil téma. „Jak dlouho jste zůstali na ostrově?“

„Asi tři měsíce.“

„A potom jste se zase vydali do Říma?“

„V přístavu přezimovala loď, která měla cestovat do Syrakus. A ta Pavla a ostatní pak vzala s sebou.“

„Tebe ne?“

„Já jsem musel zůstat… Byl jsem nemocný.“

„A meč?“

„Pavel ho zřejmě vzal s sebou.“

„Já myslím, že ne,“ zasyčel Ignatius, jako kdyby vynášel rozsudek smrti.

Benny se začal silně potit.

„Ten meč nikdy neopustil ten ostrov, jinak by to historické údaje zaznamenaly.“

„Já nevím, co tím chcete říct…“

„Že Pavla o ten meč okradl někdo z jeho vlastních lidí. A byl jsi to ty!“

„Ne! Ne!“

„O tom meči se žádné z křesťanských análů nezmiňují. Do Říma se nikdy nedostal. Musel zůstat na Melitě… stejně jako ty. Když ti dva Salicovi sluhově neuspěli, podplatil tebe, abys ho ukradl, je to tak? Poznal, že ty jsi slabým článkem řetězu, stejně jako jsem to poznal já. Vyplynulo to ze všeho, co jsi povídal. Ty jsi se ve vězení nechtěl dát doopravdy na křesťanskou víru. Jenom jsi vytušil snadnou cestu z vězení, a protože jsi oportunista, využil jsi jí. A teď se tě ptám znovu. Co se stalo s mečem?“

Zura zavalila vlna Ignatiových otázek a obvinění tak, že začal namáhavě a trhaně dýchat. Strouda to vyplašilo, ale Ignatius se nenechal zastavit.

„Nenechali tě na ostrově proto, že jsi byl nemocný,“ zavrčel Ignatius. „Římané tě uvěznili! Nenechali by tam vězně jen proto, že mu není dobře! Klidně by tě zabili a hodili tvé tělo rybám! Jenže ty jsi ukradl meč a utekl. Někde ses schoval, a jestli se nepletu, schoval ses právě v Salicově domě, tak, jak sis to předem připravil. Přiznej se! Salicus tě podplatil, abys ukradl meč!“

„Kdo jste? Jak tohle všechno víte?“ vykřikl Benny.

„Já jsem člověk z budoucnosti. Můžeš mě považovat za součást svého vnitřního prokletí, jestli chceš,“ zachraptěl Ignatius.

Benny vykřikl a Stroud opět varoval Ignatia, aby zpomalil. Ten se však jen ohnal rukou a pokračoval v otázkách. „Co se stalo s mečem?“

„Nevím.“

Ignatius sebral ze Stroudova tácu injekční jehlu a sejmul z ní plastový kryt. Rozpřáhl se a prudkým pohybem ji celou zabodl do horní části Bennyho stehna.

Benny vyvalil oči jako ryba na suchu a vykřikl bolestí. Ignatius nedal najevo žádné pohnutí. „No tak,“ řekl. „A teď nám po pravdě odpovíš, nebo mám zkoušet dál, kolik bolesti sneseš?“ Začal krouživým pohybem kroutit násadcem jehly, aby tu bolest znázornil. Zur opět vykřikl a pak řekl: „Dobře, řeknu vám to… ale přestaňte… už dost!“

„Tak pokračuj.“

„Ano, ukradl jsem meč na Salicův příkaz. Slíbil mi, že mě schová u sebe ve sklepě, a až Pavel s ostatními odjede z ostrova, pustí mě na svobodu. Nechtěl jsem Pavla zradit, ale nechtěl jsem taky zůstat navěky římským vězněm.“

„A co meč?“

„Ten Salicovi a jeho rodině nepřinesl nic než samé neštěstí.“

„Jak to?“

„Salicovo bohatství pocházelo z lodí. Měl jich pět a dovážel na nich přes Středozemní moře z Východu koření. Než uplynuly tři měsíce, dvě z nich ztroskotaly v bouři. Manželka mu zemřela na nějakou hroznou nemoc, která ji v krátké době úplně zničila. A jejich jediného syna našli jednoho rána v posteli mrtvého. Nikdo nezjistil, proč zemřel.“

„A Salicus se domníval, že to zavinil ten meč?“ zeptal se Ignatius.

„Byl o tom přesvědčený. Tvrdil, že kdykoliv jej vezme do ruky, cítí jeho zlou moc.“

„Zřejmě pocit viny,“ usoudil Ignatius. „A co ty, taky jsi něco cítil, když jsi ho držel?“ zeptal se.

„Ne,“ odpověděl Zur.

„Tak co s tím Salicus udělal?“ zeptal se Ignatius.

„Šel za Publiem a přiznal se mu. Předal mu meč a prosil o slitování. Publius byl rozzuřený, když zjistil, do jaké hanby Salicus jeho i celý ostrov zatáhl, ale usoudil, že sám Salicus už toho vytrpěl dost. Ztratil prakticky všechno, na čem mu záleželo. Rozhodl se, že bude o celé záležitosti mlčet a že zatím vezme meč do svého opatrování, než bude vrácen Pavlovi.“

„Ale Pavlovi se nikdy nevrátil,“ řekl Ignatius.

„Publius ho schoval na tajném místě, aby nikdo nebyl v pokušení ukrást jej. Měl totiž na dvoře svého domu studnu a ta měla asi ve dvou třetinách hloubky ve stěně vyhloubenou komoru.“

„Jak tohle víš?“

„Protože jsem tam ten meč sám uložil.“

„Ty? Odsouzený zloděj a podvodník?“

„On totiž Publius Salicovi odpustil, ale mně ne. Já jsem měl být za svou účast na krádeži popraven. A poprava se měla konat bezprostředně po tom, co uložím meč, takže to už nikdy nikomu nebudu moct prozradit.“

„Ale?“

„Publius se na poslední chvíli slitoval a nechal mě žít.“

„To bylo z jeho strany velice nebezpečné. Byl jsi podvodník a věděl jsi toho příliš mnoho.“

„Publius byl dobrák. Nechtěl si potřísnit ruce mojí krví. Nechal mě nasednout na římskou loď mířící na východ.“

„Jako cestujícího?“

„Jako galejníka. V mnohém ohledu to bylo horší než poprava.“

„Tak ty ses už na Melitu nikdy nevrátil?“

„Ale ano, vrátil.“

Takovou odpověď Ignatius nečekal. Znovu pohlédl vzrušeně na Strouda. „Kdy? A jak?“

„Po dvou letech strávených v tom pekle na galejích jsem utekl. Když jsme se blížili k Syrakusám, zastihla nás náhlá bouře. Mrštila lodí proti přístavní zdi a těžce poškodila trup. Uvolnili mne a ještě tři další galejníky ze řetězů, abychom pracovali na opravách. A při té příležitosti jsem utekl. Když se náš dozorce na chvilku otočil, skočil jsem do vody, podplaval loď a dostal se na břeh. Neměl jsem žádné peníze ani věci kromě vězeňských hadrů na sobě, ale byl jsem volný. V různých místních domech jsem si nakradl jídlo a oblečení, abych přežil, a pak jsem dostal práci na lodi, která plula do Afriky. Měla zastávku na Melitě, aby doplnila zásoby vody, a já jsem dostal nápad.“

„Že se vrátíš do Publiova domu a ukradneš ten meč?“ dohadoval se celý vzrušený Ignatius.

Benny pohrdavě frknul. „Já jsem žádný meč nechtěl. K čemu by mi byl meč? Mě zajímalo zlato. Když mě tenkrát spustili do studně, abych tam ukryl meč, viděl jsem tam velkou truhlu. Nakoukl jsem dovnitř. Byla plná zlata.“

„Takže ses vrátil do Publiova domu?“ pokračoval Ignatius teď už šeptem. „A co se stalo?“

„Přišel jsem k domu po setmění… Přelezl jsem zeď a spustil se do studně…“

Benny se odmlčel a zavřel oči, jako by se snažil na něco rozpomenout. Neodpovídal, ani když s ním Ignatius zatřepal. „Co je s ním?“

Stroud nadzvedl Zurovi víčko a zbledl. Podíval se na Ignatia. „Je mrtvý.“

„To není možné!“ zuřil Ignatius. „Co se stalo?“

„Já nevím,“ pokrčil Stroud rameny. „Ale řekl nám toho přece už dost. Jestli tam ten meč pořád je, musí mít cenu…“

„Neplácej nesmysly,“ utrhl se na něj Ignatius.

„Ale stačí přece, abychom kopali na pozemku Publiova domu v místech, kde byla studna.“

„Nebuď směšný. Guvernérův dům zbourali už před několika sty lety.“

„Ale musí snad existovat nějaký záznam o tom, kde stál,“ tvrdil Stroud.

„Ale ovšem, existuje,“ pravil trpce Ignatius. „A teď na tom místě stojí něco jiného.“

„A co?“

„Mdinská katedrála,“ odpověděl Ignatius.

„Katedrála!“ zvolal Stroud. „Ale my přece…“

„Přesně tak,“ přerušil ho Ignatius. „Nemůžeme rozkopat základy celé katedrály a hledat dva tisíce let starou studnu. A aby toho nebylo dost, mdinská katedrála už je druhá katedrála, která na tom místě byla od románských dob vybudovaná. Ta první se zřítila při zemětřesení před několika sty lety.“

„Ale v ostrovních archivech přece musí být staré doklady,“ namítl Stroud. „Tam by se snad měla najít nějaká významná informace o původní poloze domu.“

„V tom případě ti doporučuji, abys po ní začal pátrat,“ pravil chladně Ignatius. „Já zatím dohlédnu na to, abychom dostali novou zásobu proteázy. Budeme ji potřebovat, až začnem se vším od začátku.“

KAPITOLA DEVATENÁCTÁ

„Mate to hotové? zeptal se Ignatius.

Macandrew odpověděl, že ne.

„Nač to zdržování?“

„Není to čisté,“ vysvětlila mu Simone. „Narazili jsme na problém nějaké kontaminační substance a nemůžeme se jí zbavit.“ Předvedla chromatogram, který sama zfalšovala pomocí filtračního papíru a černého inkoustu, a ukázala na jednu skvrnu.

„To mně nic neříká,“ prohlásil Ignatius a mávl rukou, že to nechce prohlížet. Stroud jenom pokrčil rameny. Ignatius střídavě hleděl na Macandrewa a Simone, jako kdyby se rozhodoval jestli jim má věřit. „A jaký by ta substance měla účinek?“

„Jestli je toxická, mohlo by její podání způsobit i smrt.“

„Říkáte ‚jestli‘.“ Ignatius se obrátil na Strouda. „Co říkáš, doktore, neznamená to poloviční šanci, že toxická není?“

Stroud zaraženě mlčel, styděl se, že o tom nemá ani potuchy „Když neznáme povahu tě substance, nedá se to odhadnout.“

„Napadlo mě, že bych se jí mohla zbavit, kdybych ji nechal projít kolonou k odstranění kyselých příměsí,“ navrhla Simone.

„Jak dlouho by to trvalo?“

„Dva až tři dny.“

„Co si o tom myslíš, doktore?“

„To by mohlo vyjít,“ řekl Stroud. „Já v těchhle věcech opravdu nejsem expert. Není to můj obor.“

„No jistě,“ zamumlal Ignatius. „V dnešní době má každý svou specializaci.“ Chvíli mlčky uvažoval a pak řekl Simone: „Dávám vám čas do zítřka. Můžete pracovat celou noc. A pak tu látku vyzkoušíme, ať bude čistá, nebo ne.“

Simone se pokusila protestovat, ale nebylo to nic platné.

„Zítra,“ rozhodl Ignatius.

Když byli zase sami, Macandrew vzdychl a opřel se čelem o dveře. „Tak teď máme jasno. Zítra přijdou na to, že je podvádíme. Že proteáza není nic jiného než slaná voda.“

„Namlouvali jsme si, že se nám podaří uniknout dřív, než budou mít možnost otestovat tu látku,“ připustila Simone. „Ale to se prostě nestane.“

„Aspoň budeme mít čisté svědomí,“ prohlásil Macandrew. „Nikdo nezemře po něčem, co jsme vyrobili.“

„Já asi nejsem tak silná, aby mě jen tohle stačilo utěšit,“ řekla Simone. „Je mi líto, ale mám strach. Opravdu děsný strach.“

Macandrew ji objal. „Pořád ještě není konec,“ zašeptal. „Zkusme udělat něco pozitivního. Co bys tomu řekla, kdybychom ten solný roztok rozdělili do lahviček a zbavili se všeho ostatního. Vylejeme ostatní chemikálie do odpadu a uděláme všechno, aby se o to nemohli pokusit sami.“

Simone chvíli uvažovala, pak popadla láhev s reagenčními chemikáliemi a symbolicky pomaloučku vyprázdnila obsah do výlevky. „Dohodnuto,“ řekla.

Tato odbojová aktivita odsunula v následujících minutách jejich zoufalou situaci do pozadí: postupně vyprazdňovali do laboratorní výlevky všechny chemikálie. Macandrew se právě chystal vylít z láhve kyselinu chlorovodíkovou, ale zarazil se. Otočil se a zíral na zamřížované okno, jako kdyby dostal nějaký nápad.

„Co se děje?“ zeptala se Simone.

„Ta kyselina,“ uvažoval Macandrew. „Dala by se použít na mříže v okně.“

Simone se na něho pochybovačně podívala. „Obávám se, že nemáme tolik času, aby stačila proniknout kovem - a i kdyby, nemohli bychom slézt po zdi dolů. Je to holá svislá plocha a my jsme nejméně deset metrů nad zemí.“

„Já jsem neuvažoval o tom, slézt dolů,“ řekl Macandrew. „Ta ulička pod námi nemůže být širší než deset stop. Myslím si, že bych dokázal přeskočit na protější dům.“

Simone vyhlédla ven a pak dolů. Otřásla se a řekla: „Byl by to skok z místa a bez rozběhu.“ Naznačila rukou, jak by se to mohlo zvrtnout. „Bylo by to šílené riziko.“

„Myslím, že jsme právě vstoupili na území šíleného rizika,“ poznamenal Macandrew. „Ale tu kyselinu stejně vyzkouším. Máme nejméně dvanáct hodin. Tak zkusme, kam nás to dovede.“

Simone se usmála a krátce ho k sobě přitiskla.

Macandrew připojil k pipetě gumovou násosku a opatrně vytáhl zátku z láhve. Z hrdla začal stoupat tenký proužek dýmu, a když mu kyselinové výpary dosáhly do nosu, musel ucuknout. Pomalu naplnil pipetu a opatrně z ní vypouštěl kyselinu okolo paty každé ze čtyř okenních mříží.

„Oni tu kyselinu ucítí,“ upozornila ho Simone.

„Přece jsi jim řekla, že použiješ kolonu na pročištění od kyselin,“ namítl Macandrew. „Můžeme nějakou atrapu kolony sestavit a láhev s kyselinou necháme stát vedle ní.“

Simone se usmála Macandrewově nápaditosti: „Myslím, že jsi blázen, ale asi máš pravdu. Je lepší dělat aspoň něco, aspoň o něco se pokusit. Ty se starej o mříže a já dám dohromady tu kolonu.“

„Hodná holka.“

Když Macandrew zajistil, aby každá tyč měla okolo své základny loužičku kyseliny, začal na pult před oknem rovnat láhve a různé laboratorní přístroje, aby na ně nebylo vidět. Ustoupil o krok zpátky, aby zhodnotil své dílo, a udělal ještě malé úpravy, aby všechno vypadalo co nejpřirozeněji. O hodinu později, když jim přinesli jídlo, prošlo jejich dílo zatěžkávací zkouškou. Tlusťoch sice nakrčil nos, když ucítil výpary, ale Simone předvedla věrohodné divadlo s pipetováním kyseliny do jednotlivých oddílů kolony a on bez poznámky odešel.

Potom dál systematicky likvidovali všechny zbývající chemikálie a vyprázdněné láhve plnili různým množstvím vody, aby to vypadalo, že nic nechybí.

Simone vytáhla Burnettův protokol, podle kterého měli postupovat při výrobě proteázy, a řekla: „Asi by bylo příliš optimistické doufat, že tohle je jediná kopie, viď?“

„Pro jistotu ji v každém případě zničíme,“ rozhodl Macandrew. Simone ji zapálila a držela nad výlevkou, dokud se nespláchly poslední ohořelé zbytky.

Během noci Macandrew několikrát zkontroloval, jak kyselina působí na mříže, a doplňoval loužičky okolo jejich zapuštění. V jednu v noci se začalo objevovat zřetelné zaříznuté zúžení, ve kterém se černé železo proměnilo ve světlý lesklý kov. To ho povzbudilo. Když ovšem pohlédl z okna ven, zdálo se mu, že vzdálenost mezi zdí kláštera a temnou protější budovou se hodinu od hodiny rozšiřuje. Asi je to šílený nápad, ale jiný neměl. Simone, která si na chvíli trochu zdřímla, se asi po hodině vzbudila a přišla se zeptat, jak to vypadá.

„Leze to dovnitř,“ informoval ji Macandrew.

Usadila se na zemi a zády se opřela o zeď Macandrew se k ní po chvíli připojil. Přes okenní mříže pozoroval měsíc. Svítil tak jasně, že tenké mráčky, které přes jeho tvář přecházely, mu na jasu vůbec neubraly.

„Asi to není nejvhodnější chvíle ani místo, ale chci ti říct, že jsem šťastná, že jsem tě poznala,“ řekla.

„Jestli to pro tebe má nějakou cenu, tak i já jsem šťastný,“ řekl Macandrew. Něžně ji políbil a objal kolem ramen.

„Mám takový strach, Macu.“

„No, já taky zrovna nepřekypuju statečností.“

„Ne jenom ze smrti. Ale hlavně z toho, co s námi můžou provádět, než k ní dojde.“

„Tak bychom jim to neměli usnadnit,“ řekl Macandrew. „Nevzdáme se bez boje!“

„To myslíš vážně? Budeme mít vůbec nějakou možnost?“

„Ovšem že budeme.“

„Kdy?“

„Předpokládám, že budou chtít, abychom byli u toho, až budou zkoušet novou ‚proteázu‘,“ soudil Macandrew. „A přitom by se mohla naskytnout příležitost. Mohli bychom si vyčíhat okamžik, kdy se soustředí na něco jiného, a využít ho. Největší problém je Parvelli a pak ten tlusťoch. Myslím, že Ignatius by nemusel být problém…“

„Vidím, že už jsi to promýšlel. Co chceš, abych dělala já?“

„Až dám znamení, zaútočím na Parvelliho. A ty se vrhni na tlusťocha se vším, co máš; snaž se ho zneškodnit jakýmkoliv způsobem. Kopáním, kousáním, škrábáním. Praštit ho čímkoli, co se naskytne. Snaž se ho plně zaměstnat, zatímco já to budu vyřizovat s Parvellim. Nechci, aby mu ten tlustoprd pomáhal.“

„No dobře,“ souhlasila slabým hláskem Simone.

„Ale všechno to možná nebude potřeba,“ řekl Macandrew.

Simone k němu vzhlédla.

„Do rána třeba zabere kyselina a prožere mříže. Já skočím, zavolám policii a v poledne bude všechno vyřízené.“

„Ono se říká, že úplněk může na lidský mozek prapodivně zapůsobit…“ řekla Simone, ale přece jen se jí podařilo trochu se usmát.

Ráno se ukázalo, že se kyselina neprokousala ani polovinou tloušťky tyčí, a když se Macandrew pokusil jimi vší silou zalomcovat, byly stále stejně pevné.

„Měl jsem s tím začít dřív,“ zabručel.

„Ale ta ulička je stejně moc široká, Macu. Zapomeň na to.“

Macandrew doplnil loužičky kyseliny okolo mříží. „Třeba bude ještě čas.“

Simone se usmála, ale nevypadalo to příliš přesvědčivě.

S každou uplynulou hodinou narůstalo nervové napětí a oba už byli na pokraji zhroucení, když uprostřed odpoledne Ignatius, Parvelli a tlusťoch odemkli dveře a vešli. „Je to připravené?“ zeptal se Ignatius.

„Ano,“ zalhala Simone.

Macandrew se postavil vedle ní a ochranitelským gestem jí zlehka položil ruku na rameno.

„Vemte to s sebou.“

Simone vzala stojánek s lahvičkami a šla ke dveřím. Macandrew se chystal jít za ní, ale Ignatius zvedl ruku. „Jenom ona.“

Macandrew začal protestovat, ale Parvelli k němu výhrůžně přistoupil s nožem v ruce.

Simone se ohlédla a Macandrew spatřil v její tváři úzkost. Vůbec je nenapadlo, že je od sebe oddělí. Jejich plán se zhroutil. Pokusil se o povzbudivý úsměv, ale ve skutečnosti si v té chvíli myslel, že už ji možná nikdy neuvidí. Bůhví, co se stane, až Ignatius zjistí, že v lahvičkách je pouze fyziologický roztok. Napadlo ho, jestli se nemá teď rovnou vrhnout na Parvelliho a tlusťocha, ale věděl, že by to bylo jen zbytečné gesto. Parvelli už měl v ruce ten nůž a mrtvé Simone by to nebylo nic platné. Dokud je naživu, zbývá pořád nějaká naděje.

Simonu odvedli a Macandrewa nechali v tíživé samotě a v očekávání další nevítané návštěvy. Přistoupil k oknu a začal znova zoufale cloumat mřížemi. Dorážel na ně, až měl ruce celé zkrvavené a řinul se z něj pot, ale ani se nepohnuly.

Simone zavedli dolů do přízemní komůrky, kde s Macandrewem strávili první noc po svém příjezdu. K jejímu překvapení už tam čekala mladá jeptiška. Měla ve tváři ten otevřený a upřímný úsměv, který v každém vzbuzuje pocit provinilosti.

Simone chtěla podat lahvičky Ignatiovi, ale ten řekl: „Ne. Doktor Stroud je teď zaneprázdněn jinde. Test budete provádět vy, doktorko Robinová. Sestra Noni se laskavě přihlásila jako dobrovolnice, aby nám pomohla v naší práci. Určitě se bude cítit líp v ženských rukou.“

Simone vrhla na Ignatia pohled, který neskrýval její pohrdání, ale mlčela.

„Já jsem se vlastně sama nepřihlásila. To matka představená mě vybrala,“ podotkla jeptiška s odzbrojující upřímností.

Simone se na dívku usmála a náhle byla nesmírně šťastná, že jí nemusí podat nic škodlivějšího než slanou vodu. Taková milá a sympatická dívka!

„Co chcete, abych udělala?“

„Nejdřív bych vás ráda vyšetřila,“ řekla Simone. „Dom Ignatius bude tak laskav a nechá nás samotné?“ Zoufale potřebovala být s dívkou pár minut o samotě.

Ignatius se zatvářil odmítavě.

„Musím stanovit tělesný poměr svalů a tuku, abych mohla určit dávku,“ vymýšlela si Simone.

„Dvě minuty.“

Jakmile za ním zaklaply dveře, uchopila Simone dívku za ramena a řekla: „Poslouchejte mě! Jsme obě ve velkém nebezpečí. Ten člověk není žádný kněz. Je to zločinec, kterého hledá policie po celé Evropě. Je tady nějaká cesta ven, kudy bychom mohly uprchnout, aniž by to věděl?“

Děvče vyvalilo oči. „Já nechápu…“

„Na vysvětlování není čas. Je tu nějaká taková cesta?“

„Asi ne, madame. Jsou tu jen jediné dveře a ty za mnou zamkli.“

Simone si nešťastně mnula ruce. Zase popadla dívku a řekla: „Tak tedy musíte udělat přesně to, co vám řeknu, nebo se odtud nikdy nedostaneme živé! Rozumíte?“

Děvče se zatvářilo vyděšeně.

„Budu vám muset dát injekci, ale je neškodná a nebude mít vůbec žádný účinek. To ale Dom Ignatius nesmí vědět. Musíte předstírat, že na vás jde ospalost, a na všechny jeho otázky musíte odpovídat ospalým hlasem. Rozumíte?“

„Snad ano.“

Simone pochybovala, jestli vůbec něco vnímá. „Pak musíte předstírat, že jste někým jiným, nějakou dívkou, která kdysi žila. Vymyslete si jméno. Honem! Řekněte mi je!“

Jeptiška se rozhlédla. „Maria,“ hlesla.

„Maria, jak dál?“

„Maria… Portelli.“

„Dobrá. Mějte zavřené oči a odpovídejte na otázky. Kdyby bylo zle, začněte mluvit nesmysly. Kdybych vás najednou takhle štípla…“ Simone jí to ukázala, „tak dělejte, že jste omdlela. Rozumíte?“

„Ne,“ odpověděla popravdě dívka. „Ale věřím vám, madame, a udělám, co po mně žádáte.“

„Výborně! A až budete zpátky u sestřiček, musíte hned zavolat policii. Rozumíte?“

Simone zaslechla, že se Ignatius vrací. A když se dveře otevřely, předstírala, že jeptišce pomáhá s oblékáním šatů.

„Už je čas. Musíme začít.“

„Sestro, vy si teď prosím lehněte tady,“ zavelela Simone laskavým, ale rozhodným tónem. Pohledem sledovala Noniny oči, když jeptiška zvedla nohy na postel. Viděla v jejím pohledu nevinnost a zmatek, ale aspoň že Ignatiovi nic neřekla.

Simone napojila injekční aparaturu a zabodla Noni do paže jehlu. Omlouvala se, že to trochu zabolí, a znovu pohledem vyhledala její oči, aby se přesvědčila, jestli je připravená hrát smluvenou hru. Všimla si, že dívka má kůži pergamenově bílou a bez poskvrnky. Nemohlo jí být víc než osmnáct let.

Simone otevřela přítokový ventil. „Jen klid,“ řekla tiše..’Snažte se na nic nemyslet. Úplně se uvolněte.“

Simone se ulevilo, když děvče zavřelo oči. Asi tak minutu upravovala přítok substance a pak řekla Ignatiovi: „Myslím, že je připravena.“

Ignatius, celý napnutý očekáváním, přistoupil blíž. „Kdo jsi, děvče?“ zeptal se.

„Maria…“ odpověděla ospale jeptiška.

Simone jí v duchu vzdala dík.

„Maria, a jak dál?“

„Maria Portelli.“

„Kde bydlíš, Mario?“

„… v Marsaxlokk.“

„Co tam děláš, Mario?“

„Pomáhám matce.“

„Jaký máme teď rok?“

Ticho.

„Kolikátý rok?“ opakoval Ignatius.

„Devatenáct set devadesát sedm…“

Ignatius se chladně a tvrdě zahleděl na Simone. Pak odstoupil od stolu. Simone štípla Noni a ta nechala klesnout hlavu ke straně. „Už je úplně v bezvědomí,“ vysvětlila Simone. „Asi jsme se přece jen docela nezbavili té kontaminační substance. Bude potřebovat řádné lékařské ošetření. Možná že by sestry mohly zavolat…“

Ignatius jí nevěnoval pozornost. Jeptiščina odpověď v něm vzbudila podezření. Otevřel jednu lahvičku, namočil v ní špičku prstu a ochutnal. Beze slova přistoupil k Noni a dal jí pár tvrdých políčků. Dívka vykřikla, vyskočila na nohy a běžela k Simone.

„Všechny ampule jsou stejné jako tahle?“ vyštěkl Ignatius.

„Ano,“ odpověděla vzdorně Simone, ale uvnitř byla tak vyděšená, až se jí zvedal žaludek na zvracení. Ignatius se rozpřáhl a hřbetem ruky zasadil Simone ránu do levé lícní kosti. Rána byla tak tvrdá, že stačila Simone i Noni odmrštit až na druhou stranu místnosti, kde upadly jedna na druhou. Noni vzlykala, Simone se držela za tvář a snažila se vzpamatovat.

Ignatius se nad nimi postavil, pravou rukou se nervózně potahoval za tvář. Simone přímo cítila vztek, který z něj vyzařoval. Jeho pach visel ve vzduchu. Skoro se dal nahmatat. Nemohla ani popadnout dech, jen čekala na výbuch zuřivosti, který s jistotou předvídala. Také Noni to tak cítila. Zavřela oči a začala se hlasitě modlit. Stále těsněji se přitom tiskla k Simone.

Ošklivý okamžik náhle přerušil Stroud, který vtrhl do dveří. Přímo hořel nadšením. „Mám tu informaci, kterou jsme potřebovali,“ hlásil.

Ignatius na něj pohlédl s nevěřícným výrazem. „Snad nechceš říct, že jsi našel plán guvernérova domu?“ otázal se ohromeně.

„To ne, ale přišel jsem na něco stejně dobrého. Jak jsi správně řekl, starou katedrálu zničilo zemětřesení, takže o ní nikde nebylo moc informací a vůbec žádné o guvernérově domě. Ale když stavbaři budovali základy nové katedrály, přišli na šachtu staré studny…“

Veškerá skepse jako by se z Ignatiovy tváře vytratila. Vztek, který sálal z jeho očí, vystřídalo vzrušení. „Povídej dál,“ vyzval Strouda.

„Způsobilo to velké komplikace,“ pokračoval Stroud. „Dělníci v té šachtě našli uloženou kostru a viděli v tom špatné znamení. Odhodili nářadí a odmítli se k tomu místu přiblížit. Veškeré stavební práce se zastavily.“

„No, a co se tedy stalo?“

„Architekt, jakýsi Lorenzo Gafa, si zavolal na pomoc církev v osobě biskupa Palmieriho, aby ho z téhle slepé uličky vytáhl. Palmieri prohlásil studnu za posvátný hrob a vykonal nad ním pohřební obřad. Pak prostě tu díru uzavřeli a pokračovali se stavbou nad ní. Šachta je tady na Gafových plánech nové katedrály vyznačena.“ Stroud ukázal Ignatiovi fotokopii plánu, kterou si nechal v archivu udělat.

„To je skvělé,“ prohlásil Ignatius. V tu chvíli zřejmě úplně zapomněl na všechno, co se událo s oběma ženami. „Absolutně skvělé! A víš ty co? Já ti můžu říct, komu patřila ta kostra.“

Stroud na něj nevěřícně pohlédl.

„Mysli, člověče,“ zašeptal Ignatius. „Přece Josefovi z Caesareje.“

„Panebože,“ zamumlal Stroud. „Tak proto už nám nemohl říct víc o svém návratu do Publiova domu. On tam umřel! Tys ho vyhmátl přesně v okamžiku jeho smrti!“

„A co se dělo tady?“ zeptal se Stroud, který si teprve teď uvědomil, že je v místnosti také Simone a Noni. Pořád ještě se k sobě tiskly.

Ignatius nejdřív neodpovídal. Veškerou pozornost věnoval plánu katedrály, vyměřoval pravítkem vzdálenosti a zapisoval si je do notýsku. Teprve po chvíli mu došlo, nač se ho Stroud ptal, a řekl; „Udělali si z nás blázny - vyrobili slanou vodu. Ta sestra toho ví moc. Něčím je uspi a zamkni ve sklepě. Později se o ně postaráme.“

Přicházela noc a Macandrew byl pološílený úzkostí. Simone se nevrátila a jemu nezbývalo než uvažovat o nejhorším. Kromě toho to vypadalo, že se v zásadě změnil celý pořádek v domě. Nepřišel ho zkontrolovat ani Tlusťoch, ani Parvelli. Každou chvíli poslouchal u dveří, jestli neuslyší, co se děje, ale všude bylo ticho jak v hrobě.

Zase se zastavil, bušil do dveří a volal, ale žádné odpovědi se nedočkal. Přistoupil k oknu a zkoušel lomcovat mřížemi. Kdyby tak měl nějakou páku, pomyslel si už po několikáté. I když se kyselina zažrala do kovu už poměrně hluboko, prostým tahem se s tyčemi pořád nedalo pohnout. Rozhlížel se kolem sebe, jestli neobjeví něco, co by se dalo využít, ale nic takového neviděl. Pak mu padl zrak na skříňku se zásuvkami pod pultem.

Každá zásuvka byla přibližně čtyři stopy široká a šest palců hluboká. Kdyby mohl odtrhnout čelo zásuvky… Vytáhl horní zásuvku a praštil s ní o zem, pak postupně odlamoval křehké postranice a dno, až zůstalo jen silné čelo zásuvky. Nakonec měl v ruce perfektně použitelnou, čtyři stopy dlouhou páku.

Vsunul ji mezi první a druhou tyč a vší silou se do ní opřel. Byl už téměř u konce svých sil, když jedna tyč u svého zeslabeného konce praskla. Zavalila ho vlna euforie. Popadl tyč za uvolněný konec a vytrhl ji z horního usazení. Jedna tyč byla pryč. Hodil ji na zem a snovým úsilím začal pracovat na druhé.

Druhá tyč povolila stejně rychle, ale třetí odolávala a nechtěla se pohnout dobrých patnáct minut. Když konečně praskla a přidala se k ostatním dvěma na podlaze, byl už Macandrew naprosto vyčerpaný. Proklínal vlhkost vzduchu, která způsobila, že se z něj proudem řinul pot. Musel si odpočinout, aby vůbec popadl dech, ale přitom s uspokojením pohlížel na okno, jehož otvor byl teď dostatečně široký, aby se jím mohl protáhnout.

Sbíral odvahu k tomu, co mělo následovat. Bylo mu jasné, že hračka to nebude, ale že nemá jinou volbu, má-li aspoň nějak pomoci Simone - pokud už vůbec není pozdě. To byla myšlenka, která mu tížila vědomí, když vylezl na široký okenní parapet a pohlédl z výšky nějakých třiceti stop na uličku dole. Žaludek se mu přitom svíral strachy. Pokoušel se vyrovnat postoj, zvedl oči a upřel pozornost na budovu na druhé straně uličky. Teď se mu zdálo mnohem méně nadějné, že ji přeskočí, než když na to pomyslel poprvé. Snad to přece jen půjde… ale bude to jen tak tak, a ještě jen proto, že protější okenní parapet byl maličko níž než ten, na kterém stál.

Na chvilku zavřel oči a soustředil se. V duchu si představoval ten skok. Jeden mocný odraz a jeho ruce se zachytí za oblý kamenný reliéf nad protějším oknem, zatímco nohy bezpečně přistanou na parapetu. Pak musí nějak otevřít okno, vlézt dovnitř a vyvolat poplach. Policie tu bude za pár minut…

Trochu se po parapetu posunul dopředu, tak aby prsty nohou, a zvláště poraněné místo, sahaly před okraj a paty zaujaly nejvhodnější pozici k odrazu. Zhluboka se nadechl a připravil se ke skoku. Pokrčil kolena a už už se chystal vyletět, když ho zachvátila vlna pochybností. Nějak instinktivně vycítil, že něco není v pořádku. Zadržel skok v poslední chvíli, takže málem přepadl přes okraj, ale zachránil se před katastrofou balancováním. S tím oknem naproti totiž něco bylo… Když zjistil, co to je, přepadla ho slabost. Okno naproti bylo zamřížované, jenže mříže byly uvnitř a na první pohled nebyly přes špinavé sklo vidět. Zahlédl je jen krátce, když tam z určitého úhlu dolétlo světlo právě v okamžiku, kdy už se pokrčil v kolenou. Kdyby byl skočil, uvízl by na parapetu, vysoko nad zemí, a nemohl by ani dovnitř, ani zpátky.

Macandrew pomalu vlezl zpět do cely a trpká pachuť nezdaru z něj odsála poslední zbytky energie. „Ježíši Kriste,“ mumlal. „Jsem to ale idiot.“

Znova a znova prožíval představu možné katastrofy, ale nakonec si uvědomil jednu závažnou věc. V poslední hodině nadělal opravdu hodně rámusu, a přesto nikdo nepřišel zjistit, co se to tam děje. Že by byl v tomhle křídle budovy úplně sám? Pohlédl nejdřív na dveře a pak na železné tyče ležící na podlaze. Teď měl nářadí, které potřeboval na proražení, a přitom se nemusel starat, kolik nadělá hluku.

Dveře byly silné, takže nepřipadalo v úvahu, že by je dokázal přímo prorazit. Namísto toho se pustil do zámku. Trvalo nějakou chvíli, než vydlabal do dřeva okolo něj díru, ale jakmile se dostal ke kovové zástrčce mechanismu, vyrazil ji bez většího odporu. Nevěřil svým očím, když se najednou octl venku v prázdné chodbě.

Stále s železnou tyčí v ruce kráčel chodbou a cestou nahlédl do každé místnosti. Z nějakého důvodu byla opuštěná i klinika. Hlavní spojovací dveře do samotného kláštera byly dosud zamčené, ale ty, které vedly k zadním schodům, otevřené. Nikde však neslyšel žádné známky života. Napadlo ho, že snad Ignatius a ostatní museli náhle odejít…, ale co udělali se Simone?

Konečně v jednom z pokojů našel známky nedávného obydlení. Na stole ležel architektonický plán, pravítko a dvě tužky. Macandrewovi se napětím zatajil dech, když uviděl v podlaze místnosti kryt padacích dveří. Byl trochu nadzdvižený, jako by ho někdo ve spěchu nedbale přiklopil.

Zatáhl za železný kruh a pohlédl do tmy dole. Nemohl najít vypínač, ale viděl, že dolů do šera vede hrubý dřevěný žebřík. Vzadu v celách byly svíčky. Jednu sebral, zapálil, usedl na podlahu a přehodil nohy do otvoru. Sestupovalo se mu obtížně, a když se konečně dotkl nohama pevné kamenné podlahy, s úlevou si oddechl.

Zvedl svíčku, která ozářila něco, co se podobalo dlouhé lázni v románském slohu. Po jedné straně, kam až dohlédl, byly řady zapuštěných čtvercových kamenných nádrží, každá asi deset krát deset stop velká a pět stop hluboká. Z každé vedlo kamenné koryto do venkovní zdi.

Ztuhla v něm krev, když nahlédl do první nádrže a spatřil tam Simone. Vedle ní ležela mladá jeptiška. Ani jedna z nich se nepohnula. Spěšně umístil svíčku na okraj nádrže a vlezl dovnitř. V duchu nadával, že tam nejsou žádné schůdky, a krátce se podivil proč. Podřepl vedle Simone a hledal její pulz. Když jej nahmatal, nahlas poděkoval bohu. Byla v bezvědomí, ale živá. Jeptiška také dýchala.

Chystal se vzít Simone do náruče a vynést ven, ale zjistil, že jsou spolu s jeptiškou připoutané řetězem ke kruhu ve zdi. Na konci řetězu byl visací zámek. Bez klíče je nemohl osvobodit. Vydal se zpátky po žebříku a začal horečně hledat v horní místnosti. Byla skoro prázdná ale klíč stejně nenašel. Musel se smířit s myšlenkou, že jej Ignatius nebo Stroud odnesl s sebou. Ale kam šli?

Jediným vodítkem byl stavební plán na stole. Byla to fotokopie velmi starého dokumentu. Po chvilce úzkostného zkoumání zjistil, že je to půdorys velkého kostela. Mdinská katedrála! dohadoval se. Šli snad tam? Nedávalo mu to smysl, ale žádné jiné vodítko neměl. Spatřil, že jedno místo na plánu je zakroužkované - kaple svatého Kříže. Zapamatoval si ten název a jeho polohu. Pak opět slezl po žebříku a snažil se uložit Simone a jeptišku co možná pohodlně. Když je opouštěl, ležely bok po boku na dně kamenné vany a pořád ještě byly v hlubokém bezvědomí.

KAPITOLA DVACÁTÁ

Macandrew postupoval chodbou co nejrychleji, bez ohledu na bolest, kterou mu působila zraněná noha. Vyběhl po kamenných schodech vedoucích k postrannímu vchodu, kterým ho se Simone do kláštera zavedli. Čekal, že s ním bude mít problémy, ale štěstí mu přálo. Dveře byly zajištěny zevnitř záklopným zámkem a dvěma železnými posuvnými závorami. Původní železné zámky tam sice pořád byly, ale nepoužívaly se. Opatrně, aby nepřivolal pozornost, odsunul závory, a opřel se celou vahou do dveří, aby se zámek snadněji otočil. Zajistil ho na knoflík a vyklouzl ven do temných opuštěných ulic. Na protějším domě byla keramická tabulka, která mu prozradila, že je v ulici Villegaignon, ale to mu nic neříkalo. O Mdině nevěděl skoro nic, až na to, co mu řekla Simone - že to kdysi bylo hlavní město ostrova, ale teď už je spíš historickou památkou, vyhledávanou turisty. Pohlédl doleva a rozeznal ulici, kterou zřejmě museli přijet. Simone se zmínila o mostu přes starý hradební příkop. Byl rád, že aspoň ví, kudy vede cesta z Mdiny. Snad dá bůh, že ji v blízké budoucnosti se Simonou využijí. Teď ale pospíchal opačným směrem a hledal katedrálu. Zarazil se, když dospěl na křižovatku, která se otvírala do velikého rozlehlého náměstí. Musel si setřít pot z čela. Vzduch byl mimořádně vlhký.

Vypadalo to, že náměstí je prázdné, ale jeho otevřenost v něm budila tíseň. I když Simone tvrdila, že v Mdině už prakticky nikdo nebydlí, nemohl stále věřit, že by tam byl úplně sám. Neměl dobrý pocit. Všechny ty věže a věžičky určitě skrývají stovky zvědavých očí. Uliční tabule mu prozradila, že je to náměstí Sv. Pavla. Ale co bylo hlavní, na druhé straně náměstí uviděl přímo před sebou obrovské kamenné průčelí mdinské katedrály.

Někde hluboko uvnitř hlavy mu jakýsi tenoučký hlásek říkal, že by měl vyhledat policejní stanici, spustit poplach a povolat kavalerii. Ale tenhle nápad mu zase vymlouvala představa, jak bude muset všechno vysvětlovat nechápavým tvářím, které ho budou mít za blázna. Schoval se do výklenku dveří a promýšlel si plán akce.

Teď měl jedinou výhodu, která mu mohla prospět, a to byl moment překvapení. Naproti tomu byl sám, neozbrojený, a protivník pravděpodobně v převaze čtyři ku jedné. Pohlédl přes náměstí na hlavní vchod katedrály a rozhodl se pro taktiku počkej a uvidíš. Potom už bude muset improvizovat.

Předpokládal, i když pro to neměl žádný důkaz, že Ignatius s ostatními bude nejspíš někde poblíž místa, které bylo zakroužkováno na plánu - a to byla kaple svatého Kříže. Také se z kresby poučil, že v katedrále je dostatek sloupů a výklenků. Doufal, že tam bude dost šero, takže jakmile se dostane dovnitř, nebude problém najít si úkryt.

Vejít dovnitř obrovským hlavním vchodem nepřicházelo v úvahu. Dovedl si představit, jak by se zvuk otvíraných dveří rozlehl po celé katedrále. Najde si nějaký skromnější vchod v zadní části nebo po straně budovy, pokud možno co nejdál od kaple svatého Kříže. Rychle, jak jen mu to noha dovolovala, přešel otevřené náměstí a s úlevou se vnořil do stínů úzké uličky.

První dveře, na které narazil, byly zamčené, ale u druhých se klika pohnula docela lehce. Otvíral dveře pomalu, kousek po kousku a jenom natolik, aby se otvorem mohl protáhnout. Poslední věcí, kterou teď mohl potřebovat, bylo zaskřípění nenamazaných pantů. Vklouzl dovnitř a dal si dobrý pozor, aby těžké železné držadlo při zavření neťuklo do dřeva. Uvnitř pak zůstal stát bez hnutí ve tmě, jen naslouchal a čekal, až jeho oči přivyknou šeru. Všude bylo ticho jako v hrobě.

Postupně začal rozeznávat tvary a obrysy. V katedrále nebyla úplná tma. Viděl slabé žluté světlo a udivoval ho jeho pravoúhlý tvar, dokud nezjistil, že se vlastně dívá na mřížovaný vršek přepážky přede dveřmi. Přistoupil k ní, sehnul se a pak prošel do otevřeného prostoru.

Světlo pocházelo od svící, rozmístěných v jednotlivých částech katedrály. Vytvářely zvláštní tajemnou atmosféru. Prostor oživl mihotavými stíny, které působily nepřátelsky. Vlevo, na druhé straně budovy, však svítil nějaký silnější zdroj světla. Macandrew odhadoval, že vychází přibližně z míst, kde by měla být kaple svatého Kříže.

Bylo patrné, že uvnitř kostela probíhají rekonstrukční práce. Na mnoha místech bylo při stěnách vztyčeno lešení a na podlaze ležely rozprostřené plachty. Když se Macandrew přiblížil víc, viděl, že se to týká i kaple svatého Kříže, na jejíž pravé straně probíhala oprava kamenických prací. To přišlo vhod Ignatiovi a jeho kumpánům. Dvě veliké plachty byly přehozeny přes brány s železnými mřížemi, které normálně uzavíraly vchod do kaple. Značně odstínily většinu světla, ale také bránily Macandrewovi ve výhledu na to, co se děje uvnitř. Zato bylo slyšet dost zvuků, vycházejících z kaple.

Byl natolik blízko, že slyšel tlumené hlasy, ale stále toho moc neviděl, až na důkaz, proč kaple nese právě toto jméno. Na zadní stěně nad oltářem visel obrovský krucifix s Kristovým tělem. Byl nejméně dvacet stop vysoký a ocelový kabel jej přidržoval v nakloněné pozici tak, že jeho vrchol byl od stěny vzdálený a spodek spočíval na malé římse za oltářem.

Macandrewovi připadalo, že vypadá spíš jako dravý orel než jako symbol naděje. Po obou stranách byly dvě menší sochy - Panny Marie a dalšího svatého.

Teď nejvíc potřeboval najít nějaké výhodné místo, odkud by mohl pozorovat, co se děje až dole v kapli, ale žádné takové tam nebylo. Sama kaple byla jakousi slepou uličkou, jejíž kamenné stěny byly bohatě zdobené. Od samotného kostela byla oddělena dvěma mřížovými vchody, momentálně zahalenými plachtami.

Za závěsy spadlo na zem něco kovového a ten zvuk se odrazil až ke stropu. Macandrew zaslechl jakési tlumené dohadování, ale netrvalo dlouho a rozzlobený tón se změnil ve vzrušení. Zaslechl, jak Stroud říká: „Už jsou uvnitř! Našli to!“

Hlasy se ztišily a poskakující stíny na stěně nad plachtami Macandrewovi prozradily, že přemísťují světelné zdroje.

Strašně ho štvalo, že nevidí, co se tam děje. Uvažoval už, jestli se nemá pokusit přiblížit ke stěně z plachet a doufat, že se v ní najde nějaká trhlina, kterou by něco zahlédl. Avšak z místa, kde stál, neviděl, že by někudy pronikalo světlo - takže žádná skulina. Po pravé straně však byla konstrukce lešení, které se táhlo od kaple až k pravému konci zadní zdi.

To by mu sice mohlo poskytnout žádoucí výšku, ale jakmile by byl jednou nahoře, už by neměl žádný úkryt. Kdyby některého z těch čtyř napadlo pohlédnout vzhůru, byl by jako hliněný holub na střelnici. Ještě zbývala možnost, že se mu snad podaří něco vidět ze vzdáleného konce lešení, kde by byl přece jen ukrytý ve stínu. Všechno záleželo na tom, v jaké pozici vzhledem k plachtovým stěnám ti chlapi pracují. Byla jen jediná možnost, jak na to přijít.

Položil nohu na spodní trubku lešení a rukou se chytil za tu, kterou měl nad hlavou. Nejdříve na obou místech vyzkoušel jejich pevnost a pak teprve přenesl plnou váhu na konstrukci. Ze všeho nejmíň si přál, aby se, až začne šplhat, všechno začalo otřásat. Pomalu se zvedl na první stupeň a pak celý manévr opakoval, až byl ve výšce přibližně šesti stop. Další patro bylo už mnohem méně stabilní, ale přesto se mu podařilo dostat se bez hluku na plošinu, která byla přibližně deset stop vysoko. Než se odvážil na poslední dvě příčky, musel si odpočinout. Když je konečně zdolal, byl dvanáct stop nad podlahou katedrály.

Poslední kroky konstrukcí přece jen otřásly, protože byl nucen trochu příliš rychle přenést váhu z poraněné nohy. Ale dole v kapli to žádnou pozornost nevzbudilo, dokonce to částečně přehlušilo vzdálené zahřmění. Pomalu lezl dopředu, až konečně spatřil Ignatia a ostatní. Všichni se dívali dolů do velké černé díry v podlaze katedrály.

Uprostřed otvoru se objevila hlava Parvelliho, který Ignatiovi cosi podal. Ten se vztyčil a s posvátnou úctou to podržel dvěma rukama nad hlavou. Macandrew viděl, že je to meč, a podle výrazu Ignatiovy tváře poznal, že pro něj musí mít neobyčejný význam. Jako by nic jiného okolo sebe vůbec nevnímal. Pak ho Macandrew ztratil z dohledu, protože vešel - s mečem stále zvednutým před sebe - do stínu za plachtou.

Stroud teď pomáhal zvedat ze šachty něco těžkého. Táhl za lano, zatímco Parvelli tlačil zespodu. Asi tak při čtvrtém záběru se přes okraj šachty vysunula velká železná truhla. Stroud ji přidržel a Parvelli zatím vylezl ven a pomohl mu ji odtáhnout.

Z hloubi šachty zazněl do kostelního prostoru Tlusťochův hlas, ale Parvelli ho okřikl, aby držel hubu. Stroud se marně snažil odklopit z víka bedny zaklapnutou páku. Ujal se toho Parvelli, který použil hrubou sílu, a podařilo se mu to. Víko vyskočilo a uvnitř se zablýskalo zlato. To vzbudilo výkřiky nadšení a pak vzrušený hovor. Teprve Ignatius jim přikázal, aby se ztišili.

Parvelli se chystal vyprazdňovat obsah truhly na mramorovou podlahu, ale Stroud ho zadržel a ukázal na hodinky. Parvelli chvilku váhal, pak však přikývl a šel vytáhnout ze šachty Tlusťocha. Stroud zatím uzavřel víko truhly. Když se Tlusťoch konečně vynořil, držel v rukou lidskou lebku. Ignatius vystoupil ze stínu zástěny, přistoupil k němu a vzal ji od něho. Macandrew se až otřásl při pohledu na Ignatia, jak tam stál, v jedné ruce meč a v druhé lebku.

„Seznamte se s naším dobrodincem, pánové,“ vyzval je Ignatius. „Josef z Caesareje, strůjce našeho šťastného nálezu, který nám však bohužel… už k ničemu není.“

Na chvíli podržel lebku ve výšce nad šachtou a pak ji nechal spadnout dolů. „Je nejvyšší čas, abychom šli!“

Tlusťoch se naklonil nad šachtou, díval se, jestli spatří roztříštěnou lebku. Vtom však do něj Parvelli zezadu prudce strčil. Tlusťoch se po hlavě zřítil do díry a dopadl až na dno. Dutý úder přerušil jeho křik. Hned nato vytáhl Parvelli automatickou pistoli a namířil ji na oba zbývající muže, kteří na něj zírali s otevřenými ústy.

Ignatius a Stroud začali couvat a oba se snažili domlouvat Parvellimu, jehož úmysly teď byly zcela jasné. Chystal se je zabít a vzít si všechno pro sebe. Druhou rukou vytáhl z kapsy tlumič a pomalu jej našrouboval na konec zbraně.

Macandrew zadržel dech a sledoval, jak se Parvelli blíží k oběma mužům. Uvažoval pragmaticky. Pětadvacet procent jeho problému právě zmizelo v hlubinách šachty a dalších padesát bylo vážně ohroženo. Ale zároveň s nimi i klíč k visacímu zámku. Jestli se Parvelli rozhodne zbavit se těch dvou také do šachty, mohl by mu tím přivodit vážný problém…

Jak Ignatius a Stroud couvali, oddělili se od sebe. Parvelli zamířil nejdřív na Ignatia. Kněz zvedl nad hlavu meč, ale vypadal s ním spíš směšně než hrozivě. Parvelli namířil, Ignatius zpanikařil, zakopl a upadl dozadu. Přitom mu z ruky vypadl meč, proletěl branou kaple a zazvonil o podlahu katedrály. Ignatius ležel na zádech na mramorové podlaze a Parvelli k němu přistoupil, aby ho zastřelil.

„Já nechci žádné zlato,“ koktal Ignatius. „Nemám o ně zájem. Chci jen ten meč. Vezmi si zlato, všechno, je tvoje. Posluž si!“

Macandrew si všiml, že se Ignatius - i přes zjevný panický strach - snaží po podlaze kousek po kousku posunovat do strany. Teď mu bylo jasné proč. Chtěl zajistit, aby Parvelli neviděl, k čemu se chystá Stroud. Ignatius se zase posunul a teď už byl Stroud zcela mimo Parvelliho zorné pole… a v akci.

Právě když se Parvelli chystal vystřelit, Stroud se k němu zezadu tiše přiblížil a zabodl mu do zad dlouhý tenký nůž. Věděl přesně, kam má umístit hrot, aby byl efekt co nejjistější. Parvelli padl mrtvý, aniž ze sebe vydal víc než jediné vydechnutí.

Stroud nechal tělo klesnout na zem. Macandrew chvíli čekal,jestli Ignatia nestihne stejný osud, ale Stroud odhodil nůž a pomohl knězi na nohy.

Prásknutí hromu seshora - tentokrát blíž než předtím - se rozlehlo celým kostelem a ozvěnou se odráželo od jeho zdí. Macandrew využil té příležitosti, vrátil se po můstku a sestoupil z lešení. Rychle přeběhl po dlaždicích na podlaze do stínu a zastavil se pouze na okamžik, aby sebral ze země meč. Jestli si ho Ignatius tolik považuje, asi se vyplatí si ho podržet. Zaujal postavení v malém výklenku, asi tak dvacet stop od vchodu do kaple, a čekal na svou příležitost. Doufal, že teď když jsou Parvelli a Tlusťoch ze hry, mohla by se situace obrátit v jeho prospěch.

Pohlédl dolů na meč a prohlížel si jej. Byla to prostá, krátká dvojsečná římská zbraň, ale zřejmě musí mít nějaký zvláštní význam, když si jí Ignatius cení nade všechno zlato. Byla těžká, ale překvapivě bez rezu, kov byl matný a břity ještě matnější. Kdyby byl nucen ji použít k útoku, fungovala by spíš jako tupý nástroj než něco jiného.

Měl v plánu napadnout Ignatia a Strouda ze zálohy, až se začnou shánět po meči. Ignatius má možná přibližnou představu, kam mu meč mohl odletět, ale jeho život byl v té chvíli v ohrožení a příliš se nesoustředil. Při hledání se oba muži patrně od sebe vzdálí. Napadne je jednoho po druhém. A bude doufat, že jeden z nich má klíč k visacímu zámku.

Náhlý blesk rozptýlil na okamžik stíny a po následujícím hromobití bylo slyšet, že se venku spustil prudký liják.

Když zvuk hromu utichl, řekl Ignatius: „Tohle si vezmu.“ Macandrew se obával, že mluví o Parvelliho pistoli. To byla nemilá zpráva. Pak slyšel, že něco táhnou po podlaze. Následovala dutá rána. Usoudil, že Parvelli se právě připojil k Tlusťochovi na dně šachty.

Hlavní světla v kapli svatého Kříže zhasla a Ignatius se Stroudem začali odstraňovat plachty. Dosud netušili, že něco chybí. Teď, když zvuky netlumily zástěny, byly jejich hlasy zřetelně slyšet.

„Já zajistím truhlu. Ty vem meč,“ přikázal Ignatius.

Stroud otevřel křídlo železné kované brány a vyšel ven do prostoru katedrály. Krátce se zastavil a přitom osvítil siluetu jeho postavy proti zadní zdi kaple další blesk. Rozhlédl se napravo, pak nalevo, a řekl: „Nikde ho nevidím.“

„Co to říkáš?“

„Tady není.“

Stroud šel dál směrem k Macandrewovi. Postupoval malými krůčky se skloněnou hlavou a rozhlížel se střídavě doprava a doleva. Macandrew se mu snažil vsugerovat, aby se k němu přiblížil ještě víc. Zrychlil se mu pulz. Tohle je člověk, který ho bez nejmenších výčitek zmrzačil. Myšlenka, aby na něj použil meč, byla lákavá a pevně mu sevřela prsty na jílci. Kdyby teď ostří meče dopadlo na jeho krk, dalo by se to chápat jako poetický akt spravedlnosti. Ale zamítl ten nápad; on přece není žádný chladnokrevný zabiják - a kromě toho je ostří příliš tupé.

Když byl Stroud od něj asi šest stop, Macandrew zvedl meč. Osvětlení tu bylo opravdu slabé a Stroud se musel ještě víc sehnout, aby viděl před sebe. Byl už prakticky na kolenou, když Macandrew vyskočil z výklenku a koncem rukojetí meče mu zasadil ránu do zátylku. Byl to krátký, tvrdý úder. Stroud se sesunul na zem jako beztvará hromádka a zůstal nehybně ležet.

S čím Macandrew nepočítal, byl cinkot klíčů a drobných mincí, které se Stroudovi vysypaly z kapes. Slyšel, jak mince dopadají na mramorovou podlahu, a jejich kutálení se mu zdálo nekonečné. Modlil se, aby udeřil další hrom a překryl ten zvuk, ale to se nestalo. S hrůzou pozoroval, jak poslední mince dokončila svou piruetu a nekonečně pomalu se zastavila.

Když zvedl oči, spatřil, že v brance kaple stojí Ignatius s Parvelliho zbraní v ruce. Dřív než se stačil ponořit do stínu, o podlahu těsně před ním zasvištěla kulka a mramorové úlomky mu vletěly do obličeje. V tom okamžiku otřáslo katedrálou burácení hromu a dovolilo mu, aby sprostě a nahlas zaklel.

Věděl, že přeběhnout k východu to nestihne, a také že na jeho straně kostela je málo možností úkrytu. Rozhodl se pro zoufalé riziko, nepohnout se z okolí kaple svatého Kříže.

Jeho improvizovaný plán byl vylézt pozadu na lešení a úplně tiše se tam položit, dokud Ignatius nedojde k závěru, že přece jen uprchl. Bylo to riskantní, ale měl před sebou chladnokrevného zabijáka s pistolí. Cokoliv, co měl proti němu na vybranou, bylo riskantní.

Přes šumění lijáku zaslechl teď slabé sténání z míst, kde se předtím ukrýval, a věděl, že Stroud přichází k sobě. Měl ho praštit víc, ale nechtěl riskovat, že ho zabije. Teď toho - příliš pozdě - litoval.

‚.Vzpamatuj se, člověče!“ slyšel Ignatia říkat. „Ten chlap, co tě praštil, byl Macandrew! On má ten meč! Nesmí nám utéct!“

Zatímco se Ignatius zabýval Stroudem, Macandrew se chopil příležitosti odplazit se po zemi před kapli svatého Kříže a vytáhnout se zpátky na lešení. Teď tam nebyly plachty, které by mu poskytly stín, ale velké lampy, které předtím používal Ignatius se svými kumpány, byly zhasnuté. Jediným zdrojem světla byly teď svíce a občasný blesk. S mečem stále u sebe se dostal na nejvyšší patro a položil se na prkna, připraven na dlouhé čekání. Když na to pomyslel, proklínal se, že nenechal meč na místě. To je věc, po které Ignatius pátrá, a bez něj neodejde.

Když tam tak ležel a naslouchal bouřlivému dešti, dorážejícímu na střechu katedrály, vzpomněl si na Simone a uvažoval, jestli vůbec přežije, aby jí mohl pomoct. Představoval si, jak tam leží v té kamenné lázni vedle jeptišky… a tu ho zasáhla děsivá myšlenka. Náhle si uvědomil, že ty dvě ženy neleží v žádné lázni: je to vodní nádrž! Proto do ní nevedly žádné schůdky a proto byl ve stěně ten žlab! Tyhle „lázně“ sloužily ke sbírání dešťové vody! Jestli bude bouře pokračovat, Simone a jeptiška se utopí!

Macandrewovi se prudce rozbušil tep, ale musel zatajit dech, když uslyšel, jak Ignatius říká: „Povídám ti, že je pořád tady!“

„Ale jdi,“ pravil unaveně Stroud. „Už jsme se dívali všude.“

„Říkám, že je tady. Chce to jen trochu se zamyslet.“

Macandrewovi tlouklo srdce tak, až se obával, že je Ignatius uslyší, jestli se jen o kousek přiblíží. Neodvážil se otočit hlavu, ale s jistotou věděl, že je někde poblíž, možná dokonce přímo pod ním.

Lešení se trochu pohnulo, když na jeho vzpěru poplácala něčí ruka. „Ještě jsme nehledali tady,“ poznamenal Ignatius. Hlas mu zněl nadějí a Macandrew se začínal obávat, že hra skončila. Byl v zoufalé pasti. Jediný směr, kudy teď mohl zamířit, vedl dál do kaple, a to byla slepá ulička.

Cítil, jak se lešení znova pohnulo, jako kdyby někdo začal šplhat nahoru. Pak uslyšel, že něco ťuklo do jedné tyče dole. Když si pomyslel, že jeden z nich se chystá prohlédnout horní patro, vrhl se k okraji konstrukce, aby ho mohl, hned jak se objeví, praštit. Ale nikdo se neukázal.

Macandrew poznal, že ho přelstili. Pouze předstírali, že lezou nahoru. Ve skutečnosti S troud s Ignatiem jen třásli konstrukcí a tloukli do tyčí, aby ho přiměli vylézt z úkrytu. Teď se oba dívali přímo na něj a Ignatius mířil pistolí na jeho prsa.

Na Ignatiově tváři se objevil blahosklonný úsměšek. Když Macandrew spatřil, jak našpulil rty, což věštilo, že už už stiskne kohoutek, rozplácl se na lešení na plocho. Kulka zasáhla pilíř za jeho hlavou a kamenné úlomky padaly dolů jako kroupy. Macandrew se po lávce odplazil stranou, ale čím dál víc lezl do slepé uličky. Teď byl od zbraně sice poměrně daleko, ale tím se dostával až k zadnímu koutu kaple. Jenom odkládal nevyhnutelný konec. Byl zahnaný do rohu, dvacet stop nad oltářem, a neměl už kam ustoupit.

Stroud a Ignatius se vydali do kaple, aby ho tam zabili. Otevřeli dveře a bok po boku kráčeli směrem k oltáři. Celou dobu z něho nespouštěli oči.

Myšlenka na Simone a její situaci přiměla Macandrewa k poslednímu vyzývavému gestu. Nemohl to později nějak vysvětlit, ale jak se ti dva muži dole zastavili, vzpřímil se a rozmáchl se mečem jako anděl pomsty. Přitom ostří meče zasáhlo jako kosa ocelový kabel, který držel obrovský krucifix nad oltářem, a přeťalo ho.

Těžký kříž, který už předtím visel ode zdi šikmo nakloněný, se teď řítil dopředu a padal přímo na oba muže, kteří mohli jen s hrůzou sledovat jeho pohyb.

Z výšky lešení, na kterém Macandrew stál, to vypadalo, jako kdyby je Kristova postava s rozpřaženýma rukama srazila na zem. Každý z mužů ležel pod jedním z vodorovných ramen kříže a oba měli oči doširoka rozevřené smrtelnou hrůzou. Macandrew nevěřícně zíral na tu scénu. Vypadá to, že snad přece jen nezemře… ale Simone ano, jestli si nepospíší! Slezl na zem a sklonil se nad mrtvými těly. Začal zoufale pátrat po klíči k zámku. Liják venku ještě zesílil.

Klíč nalezl ve vnitřní kapse Stroudova saka - byla poslední, do které se podíval, když předtím za dunění hromu několikrát hlasitě proklel osud. Vypotácel se ven do bouře, a než se mu podařilo přeběhnout náměstí, byl promočený až na kůži. Po celé cestě zpátky do kláštera ho poháněla směsice úzkosti a adrenalinu. Z ulic se staly spíš řeky, dunění hromu mu málem prorazilo ušní bubínky a proudy prudkého deště mu ostře bičovaly obličej. V některých momentech si nebyl jistý, jestli je skutečně při smyslech, nebo v děsivé agónii nějakého zlého snu. Ale stále s sebou nesl meč a ten mu svou vahou připadal dostatečně reálný.

Postranní dveře kláštera byly nezamčené - přesně jak je opustil. Napolo běžel, napolo klopýtal dolů po schodech a chodbou dál až k místnosti s padacími dveřmi. Tam se vrhl na podlahu a křičel do temného otvoru Simonino jméno. Nic se odtamtud neozvalo. Všechno, co slyšel, byl ohlušující hukot divoce proudící vody.

Sáhl po svíčce, kterou použil předtím, a zaklel, když první zápalka z krabičky nechtěla chytnout, a pak ji v nemotorných prstech zlomil. Druhý pokus zhatila kapka vody z jeho vlasů, která zhasila plamen, ale třetí pokus se konečně zdařil a on se svící v ruce sestupoval po žebříku dolů.

Dole byl hukot vody, ženoucí se do cisteren, tak silný, až od toho bolely uši. Zvedl svíci nad cisternu a srdce se mu málem zastavilo, když uviděl, že v ní plavou dvě bezvládná těla. Jeptiška byla tváří nahoru, i když jí voda šplouchala přes obličej, ale ze Simoniny hlavy viděl jen zátylek. Se zoufalým výkřikem skočil dolů do vody a snažil se ji obrátit, ale nešlo to kvůli řetězům, kterými byla připoutána ke zdi.

Nedokázal říct, jestli je živá, nebo mrtvá. Svíce mu zhasla, když ji upustil na zem a skočil do vody, ale bylo jasné, že řetěz je limitujícím faktorem. Prakticky celá jeho délka byla už vyčerpaná, a kdyby voda dál stoupala, v krátké době by obě ženy pohltila úplně.

Macandrew se zhluboka nadechl a ponořil se do hloubky cisterny. Tam poslepu začal pracovat na visacím zámku. Voda, která se stále valila z koryta ve stěně, do něj prudce narážela.

Ruce už mu málem praskaly, když konečně ucítil, že se klíč v zámku otočil, zámek odskočil a nechal vyklouznout kruh.

Vynořil se, zhluboka se nadechl a pak se znovu potopil, aby mohl obě ženy úplně osvobodit ze řetězů. Dostrkal je jednu po druhé na okraj cisterny, ale dokázal jejich těla vysunout přes okraj jen částečně, protože z něj vyprchala všechna energie. Simone byla první a pak následovala jeptiška. Když se začal soukat ven z vody, byl sám nebezpečně blízko úplnému vyčerpání. Jednu chvíli se jen stěží dokázal udržet rukama za okraj cisterny. Zdálo se, že už ho opouštějí síly a že sklouzne do vody zpátky. Ještě jednou se zoufale vzepřel, a byl venku.

Jeptiška ještě dýchala, ale Simone ne. Musel jí dostat do plic vzduch. Převalil ji na záda a začal s dýcháním z úst do úst. Snažil se jí vší silou vůle přimět, aby začala dýchat. Uplynulo třicet beznadějných vteřin, než Simone lehce zakašlala a z úst se jí začala hrnout voda. Když Macandrew slyšel, jak kašle a dáví, připadalo mu to jako nejkrásnější zvuk na světě. Převalil ji na břicho a pomohl jí zbavit se zbytku vody.

„Jsi v bezpečí,“ zašeptal jí, když s ní konečně přestal cvičit, a vzal ji do náruče. „Je po všem.“ Simone ho neslyšela. Říkal to spíš proto, aby o tom ujistil sám sebe.

Seděl tam, držel ji a kolébal ji dopředu a dozadu. Uchýlil se tak do jakéhosi mentálního útulku, ve kterém mohl, byť i jen na pár okamžiků, uniknout všemu, co se stalo. Neměl potuchy, jak dlouho tak seděl, když si náhle uvědomil změnu ve zvuku vody, která proudila dovnitř. Bouře skončila, přestalo pršet. Netrvalo ani pět minut a hučení vody úplně ustalo. Do sklepa se vrátilo hrobové ticho, v němž občasné dopadnutí kapky zaznělo jako úder zvonu.

Simone se v jeho náruči trošku pohnula. Macandrew se snažil, aby, až se probere, měla co největší pocit pohody.

„Macu?“ zasténala Simone. „Co se stalo? Moje hlava…“

„Co si z toho pamatuješ?“

„Stroud nám dal něco, co nás uspalo. Sami šli do katedrály najít nějaký meč, o kterém Ignatius pořád mluvil.“

Macandrew jí doplnil, co nevěděla. Právě když končil se svým vyprávěním, začala přicházet k vědomí Noni a Simone ji šla obejmout a uklidňovat, stejně jako to dělal Macandrew pro ni. Když se obě ženy dostatečně vzpamatovaly, pomohl jim Macandrew vylézt po žebříku. Noni poslali za matkou představenou, aby zavolala policii.

„A neškodilo by také nějaké suché převlečení,“ dodala Simone.

Když Noni odešla, všimla si Simone meče ležícího na podlaze. „Tak kvůli tomuhle byl celý ten blázinec?“ zeptala se.

„Byl ukrytý v šachtě pod podlahou katedrály, ještě s bednou zlata a s lidskou kostrou. Zdálo se, že Ignatia z toho všeho nejvíc zajímá ten meč.“

„Nevypadá nijak zvláštně,“ poznamenala Simone, zvedla jej a lehce přejela rukou přes čepel. „Co myslíš, že je na něm tak mimořádného?“

Macandrew potřásl hlavou. „Tohle tajemství si asi odnese Ignatius se Stroudem do hrobu.“

„Co s ním uděláš?“

„Myslím, že ho předám zdejšímu muzeu.“

„Neřekl bys, že má… no, nějakou zvláštní moc?“

V Macandrewovi vzbudila ta otázka podivné rozpaky. Určitě existuje nějaké racionální vysvětlení, jak to, že tahle tupá, dva tisíce let stará zbraň přesekla moderní kabel z palcové oceli, a tím mu zachránila život - ale právě teď nedokázal na žádné přijít.

KAPITOLA DVACÁTÁ PRVNÍ

„Tak tulák se nám vrací!“ zvolal Saul Klinsman, když se Macandrew objevil v jeho pracovně. „Musel ses tam mít opravdu moc dobře, že se ti nechtělo domů, co?“

„Tak nějak,“ usmál se Macandrew.

„A jak se cítíš?“

„Docela dobře.“

Macandrew poznal, že jeho odpověď nebyla dostačující. Klinsman potřeboval slyšet víc.

„Nemůžu se dočkat, až se vrátím, Saule. Myslím, že jsem schopný pustit se zase do chirurgie.“

„Tak tohle je to, co jsem chtěl slyšet,“ řekl Klinsman a zdálo se, že to myslí doopravdy. „A jak si to představuješ?“

„Myslím, že bych se pro začátek trochu otrkal při práci na mrtvolách dole na patologii.“

Klinsman přikývl. „To je dobrý nápad. Promluv si s Carlem Lessingem. Bude vědět nejlíp, jak jsme na tom s dárci. A fakulta by také mohla na dobrou věc nějaké to tělo věnovat.“

Klinsman se chtěl dovědět všechno o jeho cestě do Skotska.

Macandrew si s ním vypil kávu a povídal mu, jak úspěšně našel hrob svých předků.

Navázali tedy staré kontakty, vyměnili si pár zdvořilostí a Macandrew se rozloučil. Sešel dolů na patologii a tam absolvoval stejnou proceduru s Carlem Lessingem, který ho uvítal a ujistil, že mrtvoly jsou mu plně k dispozici. Jestli má chuť, může začít třeba hned zítra ráno. „Malou pitevnu máš zcela pro sebe. Předpokládám, že se obejdeš bez obecenstva.“

Macandrew strávil zbytek dne tím, že šel pozdravit kamarády a kolegy, a v podstatě vystupoval v roli zaměstnance, který se vrátil z dovolené. Měl dojem, že mu to jde docela dobře, ale pak šel na oběd na Plazza s Karen Blissovou a ta ho prokoukla.

„Takže ses vážně dobře bavil, jo?“

„Jistě.“

„A jsi šťastný, že jsi zpátky?“

„Jistě.“

„To se chceš do každé rvačky pouštět sám?“

Macandrew se usmál a připustil, že má pravdu. „No dobrá. Prožil jsem děsné chvilky. Prošel jsem peklem a málem jsem přišel o život, ale o tom se mi nechce mluvit. Nevím, kde bych začal. Ale šťastnou stránkou věci bylo, že jsem poznal jednu Francouzku a zamiloval se do ní. Už teď se mi po ní hrozně stýská. Tak jak se ti zamlouvá tohle?“

„Ta zamilovanost nezní špatně. A ona ví, že jsi do ní zamilovaný?“

„Myslím, že ví.“

„Myslíš? Tys jí to neřekl?“ zvolala Karen.

„Výslovně ne.“

„Jsem sice psychiatr, ale někdy mám pocit, že nikdy nepochopím mužské,“ řekla Karen. „Jak se jmenuje?“

„Simone.“

„A ty sis prostě odjel a nechal ji tam?“

„Tak to zrovna nebylo,“ namítl Macandrew, kterého ten křížový výslech přiváděl do rozpaků. „Simone je vědkyně, která musí myslet na svou kariéru… a já sám nemám teď ještě žádnou jistotu.“

„Ach,“ řekla Karen: „Nezlob se, to ode mě bylo bezohledné, ale ty přece budeš v pořádku. Vím to.“ Vzala ho za ruce. „Povídej mi o ní. V jakém oboru bádá ta tvoje dáma?“

„V biomedicíně. Je to dlouhá historie - někdy ti to všechno vylíčím - ale jádro věci je v tom, že přišla na způsob, jak vyléčit pacienty s určitým typem mozkové poruchy. Jestli všechno půjde tak, jak doufáme, chceme spolupracovat na klinickém pokusu s novou technikou - ale všechno záleží na tom, jestli budu zase schopný operovat.“

„To vypadá senzačně.“

„Potřebuju tě, abys mi pomohla dát dohromady seznam pacientů, kteří by mohli být vhodní kandidáti.“

„O jaké mozkové poruše je vlastně řeč?“

„Změna osobnosti.“

Karen na něj tázavě pohlédla, ale neřekla nic. To, co jí probíhalo hlavou, se však objasnilo, když po delší pauze prohlásila: „Na tom seznamu určitě nebude figurovat paní Franciniová. Před třemi týdny ji manžel odvezl z Farley Ridge. Doslechl se o nějaké nové klinice v Michiganu, kde prý dokážou proměnit vodu ve víno.“

„Člověk musí obdivovat jeho oddanost.“

„A co všechny doklady a potvrzení?“ zeptala se Karen. „Nebude trvat věčnost dát to všechno dohromady?“

„Už jsem to zjišťoval. Tak jak to plánujeme, to nebude spadat pod experimentální chirurgii,“ vysvětlil Macandrew. „Potřebuju jen svolení příbuzných.“

„No, to určitě celou věc usnadní,“ řekla Karen. Podívala se Macandrewovi na ruce. „Jak jsou na tom?“

„Možná že z chirurgie budu muset jít do penze o něco dřív a za chladných dnů můžu čekat, že mě bude trápit artritida, ale jinak myslím, že jsou v pořádku. V každém případě to hned zítra ráno zjistím.“

„Budu ti fandit, Macu, a začnu hned prověřovat možné pacienty pro tvůj pokus.“

Dříve než Macandrew vstoupil do pitevny, prošel svým normálním předoperačním rituálem mytí, oblékání a nasazení masky, hlavně proto, že potřeboval celou stafáž normality. Potřeboval zapadnout do rutiny. Na stole před sebou měl položenou mrtvolu třiačtyřicetiletého muže, který zemřel na rakovinu plic. Lessingův personál mu ji dodal do malé místnosti, normálně rezervované pro pitvy nebezpečných mrtvol - byla tu snazší kontrola bakterií a virů. Z ocelového tácu na nástroje vzal skalpel a najednou krátce pocítil nejistotu. Okamžik počkal, než učiní první řez, a uvědomil si, že tohle je další klíčový okamžik v jeho životě. Když nakonec provedl ten hladký, důvěrně známý pohyb nožem, začal se cítit lépe.

Naplánoval si sérii předepsaných postupů, počínaje vyjmutím velkých orgánů, a přešel k náročnějším úkonům, kde bude muset pracovat delší dobu s milimetrovou přesností s ohledem na okolní tkáně. Předem si stanovil, že je nesmí poškodit. Na mrtvole to nebylo důležité. Ale u živého pacienta může poranění malé artérie způsobit, že se všechno zbarví rudě, a pro chirurga i pacienta to může znamenat katastrofu.

Právě pracoval na třetí mrtvole toho dne, sedmatřicetileté ženě, která zemřela při dopravní nehodě na dálnici, když do místnosti vešel Saul Klinsman a pár minut ho mlčky pozoroval. „Už je sedm pryč, Macu,“ poznamenal posléze.

„Ani jsem si neuvědomil, že už je tolik.“

Klinsman přistoupil blíž. „Řekněme, že bych vám sdělil, doktore, že tato pacientka má nádor velikosti hrášku tři centimetry vpravo od místa, kde pracujete, ležící v hloubce jeden a půl centimetru…“

Macandrew uchopil nový skalpel a klíšťky a rychle a zručně odhalil tu oblast: „Řekl bych vám, že jste byl špatně informován.“

Klinsman zabručel a měl se k odchodu. Když došel ke dveřím, obrátil se. „Vítej zpátky.“

Příští pondělí se Macandrew vrátil ke službám na chirurgii. Klinsman vypracoval rozvrh služeb tak, že postupně ubývaly povinnosti zastupujícího lékaře, který Macandrewa nahrazoval po dobu jeho nepřítomnosti. Bylo dohodnuto, že Macandrew nastoupí s menším úvazkem, který se bude během příštích týdnů zvyšovat, než dojde k úplnému předání funkce. Byla to pro něj náročná doba, ale probíhala dobře. Když skončil, už bezpečně věděl, že se vrátil do hry. S tímto dobrým pocitem zavolal vpodvečer Simone a sdělil jí novinky.

„Jsem tak šťastná, Macu. Škoda že tam nejsem, abych tě objala.“

„To je mi taky líto,“ řekl upřímně Macandrew.

„Znamená to, že se můžeme pustit do toho pokusu?“

„Doufám, že ano,“ odpověděl Macandrew. „Mluvil jsem s Karen Blissovou z naší psychiatrie. Má pro nás seznam pacientů, o kterých si myslí, že by se na to mohli hodit. Brzy mi ho předá.“

„Tak já začnu připravovat aktivátor.“

Dva dny nato se v Macandrewově pracovně objevila Karen Blissová a přinesla mu chorobopisy sedmi pacientů, kteří trpěli změnami osobnosti, aby si je prohlédl. Hned večer je probíral.

Dva vyřadil téměř okamžitě, protože jejich snímky svědčily o tom, že měli poškozené oblasti mozku, které nezasahují do okolí tkáně za epifýzou. Zbylých pět případů však znaky poškození v této krajině vykazovalo. Z nich vyřadil ještě jednoho pacienta, v jehož chorobopisu se vyskytovaly jisté zdravotní komplikace a jakákoliv další operace by byla riskantní. Čtyři kandidáti stále ještě zbývali.

Další týden probíhalo získávání souhlasu příbuzných - i když nebylo nutné je dlouho přesvědčovat. Těžší bylo přesvědčit Saula Klinsmana, aby souhlasil s bezplatnou operací.

„Považuj to za investici do budoucnosti, Saule.“

„A když to dopadne špatně?“

„Příbuzní vědí o riziku a podepsali souhlas s tímto vědomím. Jsou ochotni podstoupit tu šanci, protože vědí, že nemají co ztratit. Život těchto pacientů postrádá jakoukoli kvalitu. Ve Farley Ridge je drží pod sedativy, protože by jinak nejspíš skončili sebevraždou. A tenhle semikomatózní stav není podle mého žádný život. Kdyby byli schopní se k tomu vyjádřit, tak by určitě měli stejný názor.“

„Máš jistotu v té situaci s povolením?“

„Prověřil jsem to důkladně. Dostal jsem souhlas s tím, že operace není považována za experimentální.“

„V tom případě mnoho štěstí. Kdo je první?“

„George Elroy - ve Farley Ridge je osm let. Utrpěl vážný úraz hlavy při nehodě na farmě, kde pracoval.“

„Elroy?“ řekl zamyšleně Klinsman. „Myslím, že se na něj pamatuju. Jestli se nemýlím, tak jsem ho po tom úrazu sám operoval.“

„Máš pravdu,“ přisvědčil Macandrew. „Je to v jeho chorobopisu. Když se vrátil domů, jeho žena tvrdila, že se pro ni život s ním stal peklem, že to prostě není ten George, kterého znala a milovala celých dvacet let. Casem se to zhoršovalo a nakonec byl přijat do Farley Ridge. Po tom, co se několikrát pokusil podřezat si žíly,, musel být držen trvale pod sedativy, žena se s ním přesto nikdy nerozvedla. Pořád doufala, že se to jednou spraví. Když jsme se na ni obrátili, velmi ochotně dala svolení.“

Klinsman přikývl. „Doufám, žes jí nedělal příliš velké naděje.“

„Řekl jsem jí pravdu - že opravdu nevím, jaká je šance.“

Macandrew operoval Elroye druhé pondělí po svém návratu do chirurgického týmu. Použil co nejšetrnější cestu jak se dostat k epifýze. Vstupní oblastí byla spojnice mezi nosem a pravým okem. Tudy zavedl plastovou třímilimetrovou trubičku a zajistil si přístup do mozkové oblasti bezprostředně za ní. Když mu skener ukázal, že konec trubičky je ve správné pozici, vstříkl do prostoru malé množství aktivátoru a nechal jím oblast celé dvě minuty omývat, načež jej odsál do ocelové lahvičky a uzavřel.

Macandrew ponechal pacienta v péči sester a sešel dolů promluvit si s Elroyovou ženou Ethel a jejím nejstarším synem, který ji provázel. Seděli v čekárně v přízemí. Ujistil je, že operace probíhala dobře. Jediné, co teď mohou dělat, je čekat a doufat v nejlepší. Tohle byl rituál, který prošel předtím už mnohokrát, ale nyní poprvé pociťoval větší úzkost než rodina. Zbytek čekací doby po operaci strávil ve své pracovně, chodil sem a tam, občas se posadil a pokoušel se pracovat, ale pokaždé už po pěti minutách vstal a začal znovu pochodovat. Když zazvonil telefon, skočil po něm.

„Pan Elroy začíná přicházet k sobě,“ oznámila mu sestra.

Macandrew spěchal dolů na pooperační oddělení.

„Kde…?“ zasténal Elroy.

„Jste v Lékařském centru Kansaské univerzity, Georgi,“ řekl mu tiše do ucha Macandrew, který poklekl vedle pacienta.

„Ten pytlovač… mě porazil. Šel jsem přes dvůr a ten pitomej čokl Duke mi podrazil nohy - blázen bláznivá. Chuck neviděl, že tam ležím, když vyjel ze stodoly… A ta zatracená věc mě praštila… Ježíši.“

Macandrew pochopil, že Elroy mluví o svém úrazu na farmě. „Je to tak, Georgi, ale teď už jste v pořádku. Pamatujete se na něco z toho, co se stalo potom?“

Elroy se zatvářil nechápavě. „Ne… vůbec na nic. Jak dlouho jsem byl bez sebe?“

Macandrew věděl, že správná odpověď by měla znít - asi osm let, ale radši se rozhodl říct jenom: „Hodně dlouho, Georgi.“

„Ethel… můžu vidět Ethel?“

„To víte, že ano.“ Macandrew pokynul sestře, aby přivedla manželku. Když Ethel Elroyová, zavěšená do syna, vešla dovnitř, vypadala velice rozčilená. Macandrew odstoupil od lůžka, aby mohli přijít blíž.

„Georgi, jak je ti?“ zašeptala.

„Ale dobře, zlato,“ odpověděl Elroy, „Jsem to ale motovidlo, že jsem takhle upadl rovnou před ten pytlovač…“

Ethel pohlédla nejdřív na Macandrewa a pak se ukryla do kapesníku a dala se do tichého vzlykání. Když viděl výraz jejích očí, sevřelo se mu dojetím hrdlo. Nenašla slova, ale tím, jak pokývla hlavou, vyjádřila Macandrewovi všechen dík, který potřeboval.

Vrátil se do své pracovny. Potřeboval být pár minut sám. V poslední době v sobě musel dusit beznaděj, ale teď jako by vylétl nahoru, a ten pocit se mu líbil. Byl by nejradši, kdyby ten okamžik nikdy neskončil. Léčba funguje! Opravdu funguje! Zavolal Simone do Paříže a musel se usmát, když propukla v jásot a zahrnula ho přívalem nadšených vět ve francouzštině.

„Já vím, je to naprosto nádherné,“ řekl, když se nakonec dostal ke slovu. „Jen doufejme, že to vyjde i u těch dalších.“

Stejně dobře to dopadlo i u dalších dvou pacientů, což Saula Klinsmana přimělo navrhnout, aby Macandrew pozval Simone do USA na poslední ze čtyř operací. Univerzita jí ráda zaplatí cestu, vzhledem k pozitivní publicitě, kterou úspěch nové techniky určitě vyvolá. Simone přiletěla do Kansas City už za čtyři dny - večer před plánovaným operačním dnem ji Macandrew vyzvedl na letišti, kde se bouřlivě objali, a pak ji odvezl do nejlepšího hotelu poblíž Lékařského centra na Rainbow Boulevard. Saulova sekretářka tam rezervovala ubytování pro „vzácného hosta univerzity“.

„Simone, jsem tak šťastný, že tě zase vidím,“ řekl Macandrew, když portýr odešel.

„Já taky, Macu. Ach bože, když si pomyslím, cos toho prožil a jak hrozně ti ublížili.“

„Žádné ohlížení nazpátek. To všechno je pryč,“ prohlásil Macandrew a vzal ji do náruče. „Věř mi, celé noci jsem myslel jen na tebe.“

„Vážně?“ zamumlala Simone a snažila se zakrýt úsměv. „A v jakém smyslu, prosím tě?“

„Nemáš tušení?“

„Vůbec si neumím představit, o čem to mluvíte, doktore…“

Macandrew ji lačně políbil.

„Já myslela, že neurochirurgové mají před operací přísný zákaz sexu,“ řekla Simone.

„Jenom při ní.“

„Blázne.“

Operace, kterou Macandrew provedl druhý den, byla opět stejně úspěšná. Saul Klinsman uspořádal v nemocnici oslavu průkopnického kroku a ocenění Simoniných výzkumných zásluh. Ona i Macandrew museli potvrdit, že nová léčba bude použitelná i na další případy, které se týkaly poškození v oblasti epifýzy - aspoň na ně. I tak to znamená velké šance pro řadu jinak beznadějných případů. Přišla spousta lidí, kteří jim chtěli pogratulovat.

„Kdy to zveřejníte?“ zeptal se Klinsman Simone.

Simone byla tou otázkou nejdřív překvapená a pak se zastyděla, že na ni není připravená. „Brzy,“ odpověděla a radši se vzdálila, aby se vyhnula dalšímu rozhovoru na toto téma. Vyhledala Macandrewa, chytila ho za ruce a zatáhla ho do klidného kouta. „Tvůj šéf na mne právě uhodil ohledně publikace,“ oznámila mu. „Má pravdu. Budeme to muset publikovat.“

„Budeme se muset držet pouze faktů,“ ujistil ji Macandrew.

„Což je co?“

„Některé případy poruch osobnosti jsou způsobeny poškozením buněk, které jsou lokalizované v oblasti za epifýzou. V některých případech mohou být tyto buňky reaktivovány pomocí jednoduchého chirurgického zásahu a chemikálie, kterou budeš muset detailně popsat. Co se týče normální funkce těchto buněk v lidském mozku… to už je jen oblast spekulací, které v lékařských časopisech nemají co dělat.“

„Miluju tě,“ zašeptala Simone. „Jsi tak úskočný.“

„To radši ne.“

Simone uspořádala semináře o nové technice na lékařských fakultách a vědeckých ústavech a akademická obec ji odměnila nadšeným potleskem vestoje. Panovalo všeobecné uspokojení, že středozápadní univerzita sehrála tak významnou roli v důležitém vědeckém objevu. Macandrew usoudil, že je třeba kout železo, dokud je žhavé, a přemluvil Saula Klinsmana, aby mu dal ještě na pár dní volno. Chtěl vzít Simone do Bostonu, aby se poznala s jeho rodinou a strávila s nimi Vánoce, než se vrátí do Evropy.

„Doufám, že ten tvůj zástupce bude ochotný zase tě nahradit. Vy dva to spolu myslíte opravdu vážně, co?“

„Máš pravdu.“

„Znamená to, že tě ztratíme?“

„Ty jsi se mnou jednal vždycky na rovinu, Saule. Takže ti také na rovinu řeknu, že ještě nevím. Až to budu vědět, budeš první, kdo se to doví.“

„Třeba bys mohl Simone přesvědčit, že Kansas City není tak špatné místo? Myslím si, že fakulta by jí ráda poskytla veškeré prostředky, aby mohla pokračovat ve svém výzkumu…“

„Možná.“

Macandrew právě vyšel z Klinsmanovy pracovny, když slyšel, že ho volají, aby se vrátil do své kanceláře. Zvědavý, o co může jít, otevřel dveře a našel tam Tonyho Franciniho. Ošetřovatelka, která ho tam uvedla, se před odchodem omlouvala: „Lituju, Macu, ale byl neodbytný.“

V Macandrewovi ztuhla krev. Jediný pohled na Franciniho způsobil, že se v něm opět probudily hrůzné vzpomínky. Při pomyšlení na dveře u auta ho okamžitě začaly bolet ruce. Zároveň jako by z něj vymizelo veškeré štěstí, které předtím cítil. „Vy tedy máte nervy,“ poznamenal.

Francini polkl a řekl: „Kristepane, ani nevím, co bych řekl.“ Chytil se za hlavu a snažil se potlačit vzlyknutí.

Macandrew zůstával chladný.

„Říká se, že jste pomohl lidem, jako je Janey…“

„Prováděl jsem klinické ověření nového postupu. Pro každého se nemusí hodit.“

„Ale na Janey by se hodil?“

Macandrew polkl a po chvíli řekl: „Možná.“

„Bůhví, že nemám právo vás o to žádat, ale nemám jinou možnost. Tak moc ji miluju. Zaplatil bych cokoliv. Můžete…?“

Macandrew pohlížel do očí zoufalého muže - muže, který má před sebou ocelový kabel a v ruce jen tupý meč, jímž ho může přetnout. Uvolnil svaly v obličeji. „Zařiďte, aby byla tady v Lékařském centru zítra odpoledne.“

Francini se chystal vášnivě děkovat, ale Macandrew ho zarazil. Neměl v úmyslu zůstávat ve společnosti toho člověka déle, než je nezbytně nutné. Ucukl zpátky.

Simone souhlasila, aby Macandrew odložil jejich odjezd do Bostonu a provedl operaci Jane Franciniové. Řekla, že by jednala stejně.

Ukázalo se, že operace Jane Franciniové byla stejně úspěšná jako ty předešlé. Když se probrala z anestezie, byla zase tou Jane Franciniovou, jak ji Macandrew znal před první operací. Stejně jako ostatní si nepamatovala vůbec nic z toho, co se dělo po tom, co ji na operaci připravovali. Macandrew odešel z pooperačního oddělení dřív, než byl vpuštěn Tony Francini. Nepřál si ho už vidět. Teprve když Tony odešel, vrátil se. Jane právě ukládali na noc.

„Jsem vám tak vděčná,“ usmála se.

„Rád vidím, že se cítíte dobře,“ řekl Macandrew. „Chtěl jsem se jen zajít rozloučit s rodačkou ze Skotska.“

„Vy odjíždíte? Tony bude moc zklamaný. Velmi si přál vám osobně poděkovat. Kam jedete?“

„Na Vánoce do Bostonu. Beru tam dámu svého života, aby se poznala s mojí rodinou.“

„To vám opravdu přeju.“

Macandrew viděl, že Jane je velice unavená, ale taky velice spokojená se sebou a se světem okolo sebe. Řekl: „Mám pro vás dárek.“

„Pro mne?“

Macandrew otevřel aktovku a vytáhl panenku, kterou přivezl ze Skotska. „Je velice stará,“ poznamenal. „Musíte s ní zacházet opatrně.“

Jane natáhla ruku a vzala ji od něj. V očích měla napůl překvapení a napůl zmatek. „Víte,“ řekla. „Mám takový hrozně divný pocit, že už jsem ji někde viděla…“

Když neurochirurg John Macandrew úspěšně odstraní mozkový nádor u mladé ženy, projeví se u ní náhle duševní porucha - změna osobnosti v dívku, která žila v dávné minulosti. Společně se svou kolegyní se John pokouší uměle vyrobit chemickou látku produkovanou tímto typem nádoru.

Skupina zločinců, v jejímž čele stojí temná postava kněze Doma Ignatia, se všemožně snaží získat prostředek, který umožňuje návrat do minulosti. Unesou oba lékaře a nutí je pracovat ve starém klášteře na jeho výrobě.

K čemu ho chtějí zneužít?

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai