Rekviem

Ken McClure

(1994)

Hodnocení:

****

Štítky:

Literatura světová, Ostatní

Při mimořádné operaci deformace obličeje neumírá pacientka, ale věhlasný lékař. Novinář JamesKincaid, který se zajímá o osud operované pacientky, však naráží na podivné okolnosti a překážky.

Ken Mc Clure

REKVIEM

Název: Rekviem

Autor: Ken McClure

Nakladatelství: Alpress, Frýdek-Místek 2004

Prvním předpokladem každé nemocnice je nezpůsobit úhonu nemocným.

Florence Nightingaleová

Prolog

Natěsnaná galerie sledovala Sira Martina Freemana, jak vchází létacími dveřmi a přeje shromážděnému týmu dobré jitro. Operační sál číslo dvě v Univerzitní nemocnici, nyní jedné z nejmodernějších v Anglii, byl připraven ke své každodenní práci. Na galerii bylo nabito jako obvykle, když operoval Freeman. Dnes měl provádět dosti neobvyklou operaci, při níž bude téměř úplně rekonstruovat lidský obličej.

Freeman ohlásil, že se chystá napravit vážnou obličejovou deformaci novou technikou, a to vzbudilo rozsáhlý zájem. K převážně lékařskému osazenstvu na galerii přibyli dopisovatelé několika celostátních deníků. Řada dalších novinářů, kteří neměli žaludek na to, aby byli sami svědky takové operace, čekala na pooperační tiskovou konferenci, kterou Freeman slíbil. Kamery upevněné nad stolem byly připraveny zaznamenat průběh operace na videopásek pro potřeby budoucí výuky.

Freeman, v zeleném k nepoznání od ostatních, se rozhlédl a zvedl oči ke galerii. Pak ohlásil do mikrofonu připnutého na prsou, že pacientka je třiatřicetiletá žena.

„Slečna Marshová je deformovaná od narození,“ pravil úsečný, věcný hlas. „Její vzhled ji donutil strávit většinu života v ústavu. Přestože má normální inteligenci, vada čelisti způsobila, že není schopna artikulovat natolik dobře, aby jí rozuměl někdo, kdo ji důvěrně nezná. Bizarní povaha jejího vzhledu jí dosud bránila v jakémkoli společenském životě. Slečna Marshová žije v ústraní od doby, kdy si uvědomila, že se liší od ostatních lidí.“

Freeman kývl na anesteziologa, ten sejmul masku z tváře pacientky a natočil ji, aby na ni bylo vidět z galerie. Přestože obecenstvo tvořili profesionálové, ozvalo se nejedno mimovolné zajíknutí.

„Jak vidíte, pacientka má silně vyčnělou čelist, ale velice malé čelo. Mým záměrem je napravit obojí.“ Freeman počkal, dokud rozruch trochu neutichne. Reakce na jeho prohlášení mu nebyla nemilá. Jako většina chirurgů byl extrovert a rád budil pozornost. Členství téměř v každém existujícím vlivném lékařském výboru ho nijak nepodnítilo k pokoře. Jeho sebedůvěra se zračila v tom, jak tam stál s rukou v bok a jak při řeči zakláněl hlavu.

„K operaci přistoupím zevnitř úst,“ ohlásil Freeman. „Přeříznu dolní čelist po obou stranách a zprava i zleva odstraním stejný úsek kosti. Pacientčina brada tak ustoupí přibližně o pět centimetrů, a čelistní linie nabude běžnějšího tvaru. To další bude těžší.“ Freeman se odmlčel a oči mu potěšeně zajiskřily nad užaslým šumem, který vyvolal.

„Chceme-li dát slečně Marshové čelo, musíme jí vlastně dočasně oddělit tvář od lebky. Měkké tkáně budou odpreparovány, aby bylo možno implantovat protézu čela. Pak bude protéza opět překryta měkkými tkáněmi. Půjde-li všechno dobře, slečna Marshová se probudí jako jiná žena bez viditelných jizev, které by svědčily o tom, čím prošla.“

Galerií se rozlehl další šum. Ta žena má poprvé v životě vypadat normálně. Diváci se pokoušeli představit si, co to pro ni bude znamenat, ale bylo to nad jejich síly. Až do nynějška musel být její život peklem: byla to cirkusová zrůda, lidský mutant, který mohl budit jen odpor v každém, kdo se na něj podíval. Nyní se to během několika hodin změní. Až vyjde z nemocnice, bude moci chodit na nákup, procházet se parkem, krmit kachny a nikdo si jí ani nevšimne.

„Jak je na tom?“ tázal se Freeman anesteziologa.

„Spí jak dřevo,“ opáčila postava v zeleném, sedící pacientce u hlavy. Pro názornost kývl muž směrem k řadě monitorů, kde po každém pravidelném zeleném zášlehu následovalo nevtíravé pípnutí.

„Začnu,“ řekl Freeman a natáhl ruku.

Sálová sestra mu vtiskla do ruky první nástroj.

Ostatní mlčeli, zatímco Freeman pronášel řadu jednoslabičných pokynů a sestra vždy rychle a nevzrušeně vyhověla.

„Tampony, prosím,“ řekl Freeman, ustoupil o krok od stolu a vzhlédl ke galerii. Jeho asistentka vysoušela krev z operovaného místa a Freeman zatím říkal: „Běžná přístupová procedura. Nyní přeříznu kost v úhlu pětačtyřiceti stupňů.“

Někdo na galerii se zeptal na úhel a Freeman úsečně odpověděl s více než náznakem, že tazatel to měl dávno vědět.

Sálová sestra podala Freemanovi nástroj připojený kabelem k šedé skříňce, jež spočívala na vozíku u operačního stolu. Freeman stiskl spoušť a vzduch naplnilo vrčení. Asistentka přistoupila a přemístila svorky tak, aby byl umožněn přístup do úst pacientky.

„Trochu doleva,“ stručně pravil Freeman.

Asistentka nervózně přemístila svorky jinam.

Vrčení opět zaznělo a galerie věděla, že vzduch dole v sále se plní zápachem spálené kosti, jak se pilka zakusuje pacientce do čelisti. Skleněná stěna jej k nim nepropouštěla.

Elektrický motor náhle změnil zvuk, když byla kost přeříznuta. Postup se opakoval a pak Freeman vyňal kousek kosti a hlučně ji upustil do kovové misky, kterou nastavila sestra. Freeman si vyměnil místo se svou asistentkou a kousek kosti byl vyříznut i z druhé strany pacientčiny čelisti a padl do téže misky.

Lidé se předkláněli na sedadlech, když viděli, jak Freeman posouvá pacientčinu čelist dozadu. Brada ustoupila jako kouzlem v normální pevnou linii pod ústy.

„Nyní ji budu fixovat.“

Galerie přihlížela v napjatém tichu.

„A teď čelo,“ ohlásil Freeman. Obrátil se k anesteziologovi. „Je v pořádku?“

Muž přikývl.

„Provedu řez na linii vlasů a budu pokračovat po obou stranách podél spánků, až budu moci odtáhnout obličejovou tkáň od kosti. Pak vložíme implantát, zajistíme jej a přetáhneme přes něj zpátky pacientčin obličej. Vlastně docela jednoduché, jen musíme dát pozor, abychom nepoškodili oči. Nechceme je přece moc vytáhnout, viďte?“ pohlédl Freeman na svůj tým.

Galerie tajila dech, když sebejistý Freemanův skalpel vyznačil čáru podél linie pacientčiných vlasů; ostří předhánělo krev, která za ním vyvěrala a kterou sestry vysoušely.

„Nyní začnu odtahovat tkáň.“

Všem na galerii vysychalo v ústech, když viděli, jak se ženina tvář odlupuje od lebky. Freeman ji stáhl a za ní se ukázala lesklá, vlhká bílá kost.

„Implantát, prosím.“

Sálová sestra mu podala protézu, ale zdálo se, že se ji Freemanovi nedaří vložit ve správném úhlu. Asistentka se naklonila, aby mu pomohla, Freeman si však poškodil rukavici. Zvedl pravou ruku, ukázal trhlinu a řekl: „Novou rukavici, sestro.“ Sálová sestra sňala poškozenou rukavici a natáhla mu novou. Freeman začal opět umísťovat implantát na pacientčinu lebku, znovu však zjistil, že připravený otvor není dost velký. Požádal o jiný skalpel.

„Ještě kousek místa,“ zamumlal a odřízl další tkáň. Náhle jako by naprosto strnul.

„Sire Martine, není vám…“ ozvala se asistentka.

Freeman couvl od stolu, vztyčil se, ruka se skalpelem zamáchala, zasáhla asistentku do tváře a způsobila sinalou řeznou ránu. Žena vykřikla a Freeman upadl na podlahu, svíraje si prsa. Scéně jako ze zlého snu přihlížela hrůzou ztuhlá galerie.

„Panebože, vždyť on je mrtvý!“ vykřikl někdo.

Teď když si Freemanova asistentka sňala roušku, viděla galerie, že se jedná asi o třicetiletou ženu. Ustoupila od stolu a rukou v rukavici si přidržovala na levé tváři tampon. Mezi prsty jí volně prýštila krev a jeden z techniků ji podepřel. Krev kapala na hladkou podlahu, zatímco pacientka s obličejem stále odtaženým od lebky spala v blažené nevědomosti o jatkách kolem sebe.

Na galerii vypuklo běsnění, zatímco dole vládl zmatek.

„Ticho! Ticho, prosím!“ ozvala se sálová sestra. Raněná lékařka pohlédla na galerii a pak na stůl, načež slyšitelně zašeptala k sestře: „Můžete mi něco udělat s tím obličejem?“

„Musíte sebou hodit,“ řekl anesteziolog.

Operatérka s tváří zacloněnou sálovou sestrou, jež jí sešívala řeznou ránu, neodpověděla. Počkala, dokud sestra neskončila, a pak řekla: „Teď to rychle zalepte!“

„Čas se krátí,“ řekl anesteziolog, když všem zahrálo na nervy první nerovnoměrné pípnutí.

Ránu na tváři operatérky přelepila náplast. Freemanovo tělo odnesli ze sálu a asistentka přikročila ke stolu, aby pokračovala v operaci. Vypadala trochu nejistě.

„Kleště!“

Přestože galerie se ženou sympatizovala, všichni ostře vydechli, když viděli, jak jí kleště po neobratném pohybu vyklouzly z prstů a upadly. „Kleště!“ opakovala. V hlase znělo napětí, jež pociťovala. V ruce se jí octly jiné kleště.

„Kristepane, třesou se jí ruce!“ zašeptal kdosi na galerii. I jiní viděli, že má pravdu. Mlčky prosili ženu, aby se ovládla. Jen klid… jen klid a všechno dopadne dobře. Operatérka začala přetahovat obličej pacientky přes novou protézu a oni viděli, jak se tkáň napíná.

„Oční nerv! Kristepane, oční nerv,“ řekl opět hlas ve tmě. „Ona ji oslepí!“

1.

„Myslím, že tvůj článek o korupci ve zdravotnictví byl prvotřídní,“ řekl kdosi u baru.

„Chvála od pana krále,“ usmál se mladší muž vedle něho.

„Komu čest, tomu čest. Spousta lidí by dala za takovou story majlant. Někteří ani nejsou moc daleko.“ Mluvčí se ušklíbl, když k nim přistoupil třetí muž.

„Dobrá story, Kincaide. Jak to děláš?“ ptal se příchozí. Trochu šišlal a v hlase měl náznak sarkasmu.

„Talent, Conroyi,“ odsekl starší muž, než stačil Kincaid odpovědět. „Píše se to ta1.“

„Náramně vtipné, Fletchere. Kdypak asi pochopíš, že jediné, na čem záleží, je náklad?“

Třetí muž odcupital a Kincaid s Fletcherem si šli hledat stůl.

„Dobrá story,“ ozval se něčí hlas, když míjeli skupinku čtyř mužů.

„Chvála od kolegů,“ zabroukal Fletcher, když si sedali. „Nektar bohů.“

„Však ty sis jí užil dost,“ odpověděl Kincaid. „A teď rediguješ noviny, které by Conroy nedokázal ani přečíst, natož redigovat.“

„Možná že má Conroy pravdu. Možná že bychom měli věnovat větší pozornost kvantitě a ne tomu, co nám připadá jako kvalita.“

„Nesmysl!“ zvolal Kincaid. „Conroy tomu nerozumí. Celý život číhá, až nějaký farář spustí kalhoty na nepravém místě. Tomu říkáš novinařina?“

„Toho si žádá slavná britská veřejnost. Co je lepší, než se trochu pošimrat nedělní přílohou, než začneš svlíkat paničku mezi drobečkama od oběda?“

„Zlatá slova, Fletchere.“

„Když jsme u těch zlatých slov, slyšel jsem, že ministr zdravotnictví ohlásil další fázi svého mistrovského plánu.“

„Zdravotnictví, v naší době Carlisle, je každou chvíli v novinách, co?“

„To víš, kouzlo osobnosti,“ řekl Fletcher. „U našich politiků se nevyskytuje moc často, ale Carlisle ho má. Mimochodem ten, kdo dokáže zvládnout zdravotnictví ve vládě, v tom musí umět pořádně chodit, a on budí dojem, že je to pro něj hračka.“

„Člověk si klade otázku, proč to všichni ostatní tak vorali,“ řekl Kincaid.

„Říká se, že mu na tom záleží. Třeba je to tím,“ řekl Fletcher.

„Politik, kterému na něčem záleží? Čeho se ještě nedočkáme? Dáš si ještě jednu?“

Fletcher kývl, a dokud se Kincaid nevrátil, četl si večerník. Řekl: „Vidím, že se všichni vrhli na tvou story. Jak jsi vlastně na ten podfuk přišel?“

„Jeden starý kámoš mi dal tip, že jistí členové místních zdravotních výborů v jeho okolí pobledli, když Carlisle začal zkoumat zdravotnické služby. Rozbor uzavřených kupních smluv vyvolal jisté rozpaky řečeno slušně. Na trhu se náhle objevila spousta motorových jachet.“

„Někdy se ptám, jestli je v celé téhle zatracené zemi jediný poctivý trouba,“ řekl Fletcher.

„Ovšem… já.“

„Četl jsem tvé vyúčtování výloh.“

„Dostal jsi mě.“

„Odpoledne jsem mluvil po telefonu s naším ctihodným majitelem,“ hodil Fletcher do prostoru.

Kincaid pohlédl na šéfredaktora s nepatrným náznakem podezření ve tváři. „No a?“

„Carlisle mu zřejmě volal, když ten článek vyšel.“

„Jistě mu gratuloval,“ řekl Kincaid stále ostražitě.

„To zrovna ne. To přece nemůžeš čekat po tom, jaký sajrajt jsi mu vyklopil rovnou pod okno,“ řekl Fletcher.

„Tak co?“

„Zřejmě to bral velmi rozumně. Říkal, že ten případ jasně dokládá, jak zdravotnictví potřebuje vzít od podlahy. Zdůraznil, že přesně to má v úmyslu.“

„No a?“

Fletcher se rozpačitě usmál nad Kincaidovou neústupností.

„No dobře,“ přiznal, „Carlisle opravdu říkal, že je na čase, aby se mu dostalo za jeho práci taky trochu uznání, a proč se tisk pro změnu nesoustředí na to, co je ve zdravotnictví dobré.“

„Stará známá písnička,“ řekl Kincaid.

„V něčem má pravdu. Slyšel jsem, že jeho plán reformy zdravotnictví na severu měl velký úspěch. Ten člověk měl dokonce tolik praktického fištrónu, že svou reformu zahájil ve tvém lesním zákoutíčku. Univerzitní nemocnice v Newcastlu je dnes prý jedna z nejmodernějších v Evropě.“

„Jestli chce, aby tamní lidi volili jinak, nově vybavená nemocnice na to stačit nebude.“

„Možná, ale prý bude pokračovat. Další část plánu se týká obecního zdravotnictví.“

„To asi myslí nás,“ řekl Kincaid, „však o tom o víkendu uslyším až dost.“

„Jedeš za dcerou?“

Kincaid přikývl.

„Dáme si ještě jednu?“

Kincaid se podíval na hodinky a zavrtěl hlavou. „Musím jít. Jede mi vlak.“

„Jak se má?“

Kincaid pokrčil rameny. „Je po svém způsobu šťastná.“

Fletcher se dál nevyptával. Věděl, že je to citlivé téma.

Kincaid řekl: „Asi se zajdu podívat na Univerzitní nemocnici, když už tam budu.“

„Pan Carlisle bude rád,“ řekl Fletcher.

„Ne,“ opravil ho Kincaid, „zajímal by mě příběh toho chirurga, co umřel u operačního stolu, Sira Martina Freemana.“

„Tragédie.“

„Zajímá mě, co se stalo s jeho pacientkou,“ řekl Kincaid.

„Jeho asistentka operaci dokončila a nemocnice říká, že pacientka je v pořádku,“ pravil Fletcher.

„Nikoho k ní ale nepustili,“ řekl Kincaid. „Naši přátelé z ilustrovaných plátků nedostali povolení fotografovat. Povídá se, že po operaci možná oslepla.“

„Kdyby došlo k něčemu vážnému, asi bychom se to byli doslechli,“ řekl Fletcher.

„Možná,“ řekl Kincaid. „Kdo tam byl od nás?“

„Jeden místní zpravodaj, Grant se jmenuje.“

„Pamatuješ si něco o té pacientce?“ zeptal se Kincaid.

Fletcher pokrčil rameny. „Jen že se jmenovala Greta Marshová a že většinu života strávila v ústavu. Myslím, že se jmenuje Harrington Hall.“

„Proč jsme tam vůbec někoho posílali?“ napadlo Kincaida dodatečně.

„Freeman chtěl po operaci uspořádat tiskovku.“

„Proč?“

„Pravděpodobně, aby tisk podrobně seznámil s operací; jestli jsem tomu správně rozuměl, byla to nějaká novinka. Hádal bych, že chtěl trochu publicity pro sebe i pro vylepšené zdravotnictví.“

„Myslím, že se na to podívám,“ řekl Kincaid.

Kincaid se uvelebil na sedadle k cestě na sever a smířil se s pachem teplého dieselového motoru. Venku na nástupišti se lidé loučili a přihrblý průvodčí v nepadnoucí uniformě – spíš následek jeho postavy, než práce špatného krejčího – se prodíral podél vlaku a cestou zabouchával otevřené dveře. Scéna byla Kincaidovi důvěrně známá. Cestoval na sever co nejčastěji, nejméně jednou za měsíc, aby navštívil svou dcerku, která byla pacientkou v ústavu pro mentálně postižené děti. Jako vždy přespí u ovdovělého otce v Newcastlu. Obvykle tam spal jen v sobotu a v neděli cestoval zpátky do Londýna. Tentokrát se možná zdrží déle. Jeho noviny mu dluží trochu volna.

Když vlak vyjel z nádraží, skropily sklo dešťové kapky a hledaly si cestičky dolů sazemi a špínou. Jako vždycky, ale zejména když bylo špatné počasí nebo vlak byl špinavější než obvykle, se okolnosti spikly, hrály si na ďáblova advokáta a ptaly se ho, proč vůbec jede. Ani vás nepoznává, je úplně jedno, jestli jezdíte, nebo ne. Tak to říkali doktoři.

Proč tedy pořád jezdí? Protože jim nevěří; to byla prostá pravda, jíž se nedalo uniknout, a v tom byl bolestně sám. Jeho bývalá manželka Julie, Kerryina matka, už dávno zanechala putování a dál žila na severu, znovu vdaná za jakéhosi dohližitele na kvantitu – kdoví, co to vlastně obnáší. Asi to bude o hodně bezpečnější než být vdaná za novináře, dumal Kincaid.

Proti němu si nikdo nesedl, a tak natáhl dlouhé nohy a položil si hlavu pohodlněji, aby viděl, jak telefonní dráty stoupají a klesají, když vlak nabírá rychlost. Díval se, dokud se mu nezačaly klížit oči.

Když usnul, jeho rysy se uvolnily. Bylo mu šestatřicet a vypadal na ně vzdor atletické postavě zděděné po předcích, kteří nikdy neznali nic jiného než tvrdou manuální práci v dolech a loděnicích na severu. Jeho rysy nebyly sice hrubé, ale rozhodně také ne ušlechtilé, a nevypadal nijak výjimečně v davu vycházejícím o páté z továrny nebo lemujícím ragbyové hřiště v sobotu odpoledne před výkopem. Byl jedinou výjimkou v rodině, prvním z Kincaidů, který získal vysokoškolské vzdělání a unikl dřině a tovární siréně. Absolvoval angličtinu na univerzitě v Newcastlu, a protože se mu nechtělo učit, což byla cesta nejmenšího odporu pro většinu jeho spolužáků, zvolil si novinářství. Jako mnoho od přírody zamlklých lidí viděl vždycky víc, než přiznával. Lépe než většina rozuměl lidské povaze, více než většina ostatních pozoroval lidi. V raných dobách, kdy psal o svatbách a církevních slavnostech, zaběhlých psech a kočkách, co utekly na strom, to nebylo příliš důležité, ale jak dělal pokroky a postupoval na jih, kam velela ctižádost, stávalo se to stále důležitějším faktorem při budování pozice investigativního žurnalisty. Nikdy se nezbavil yorkshirského přízvuku, přestože vzdělání jej ztlumilo, a když k němu připojil nenápadný šarm a úsměv, který lidi odzbrojoval, měl dobré předpoklady získat si jejich důvěru.

Kincaid se nakrátko probudil, když vagónem procházeli nějací hluční mladíci. Dva nesli ve volných rukách plechovky piva a mezi sebou podpírali třetího chlapce. Zvratky na jeho tričku ukazovaly, že ho na záchod vedou trochu pozdě. Kincaid krátce vzhlédl k rozesmáté reklamě na cestování vlakem a zase zavřel oči. Když se vzbudil, bylo šest ráno a vlak vjížděl do Newcastlu.

Ranní chlad číhající v šedivé mlze Kincaida roztřásl, jakmile vystoupil na nástupiště a zamnul si ruce. Na natřených sloupech nádraží se srážela ranní mlha a stékala křivolakými potůčky na špínou pocákaný beton, po němž se pomalu ve své vlastní džungli pohybovala černá kočka, hřbet nahrbený před neviditelným nepřítelem. Příslib tepla a vůně vroucí kávy přiměly Kincaida, aby zamířil k žlutým světlům nádražního bufetu. Káva byla hořká, ale aspoň byla horká; dokonale se hodila k přesolenému chlebu se slaninou.

K otci půjde jako obyčejně pěšky, aby tam nebyl příliš brzy před osmou. Oběma to tak vyhovovalo, protože stařec tak měl čas vstát a Kincaid příležitost projít se ulicemi svého mládí a v tichu časného rána si zalaškovat se vzpomínkami.

Vůně řeky Týne, dokud neprosytily vzduch benzínové výpary, byla naprosto svébytná. Byl citlivý na různé místní pachy, vybavovaly v něm vzpomínky daleko lépe než fotografie. Soudil, že je ve skutečnosti musí tvořit směsice mnoha věcí, přesto byly po svém zcela jedinečné. Střední východ měl svůj příznačný pach, stejně jako země okolo Středozemního moře. Paříž měla svou vlastní vůni, Madrid také, ba i Londýn. Tady však utkvíval nezaměnitelný pach Týne za mlhavého dubnového rána. Hodil si tašku přes rameno a ubíral se cestou mezi vysokánskými prázdnými skladišti.

Zpočátku měl nohy z dlouhého sezení ztuhlé, brzy se však uvolnil. V okolí řeky nebylo možno uniknout stopám rozkladu a zanedbanosti. Kroužili nad ním racci a málem slyšel třepetání jejich křídel v místech, kde kdysi bušila kladiva nýtující ocelové lodě. Nepřítomnost lidí působila, že se zdi zdály tmavší a dlažba tvrdší. Zastavil se a přečetl si reklamu, která se tam objevila od jeho poslední návštěvy a hlásila, že zde budou stát tři nové bloky bytů pro důchodce. Byli tam vymalováni starší manželé usměvaví, objímající se pažemi a pod tím údaje o cenových relacích. Mimoděk ho napadlo, jestli dnes stavitelé staví byty i pro někoho jiného než pro důchodce.

Zadní vchod otcova terasového domku byl otevřený; věděl, že bude. Okapová roura sbíhající po stěně vypadala v posledním tažení; rez a zelený povlak řas se rozlézaly po cihlách tam, kde na severní zdi pomalu vysychala voda.

„Zdravím tě, dědku,“ řekl Kincaid tiše, když otevřel dveře a spatřil otce, jak v kuchyňce smaží slaninu.

Tváří starce se rozlil bezzubý úsměv. Zasmál se hluboko v prsou. „Chceš?“

„Ne, už jsem jedl. Jak se vede?“

„Jako vždycky, mladej. A čaj si dáš?“

Kincaid přikývl.

Stařec nalil čaj do tmavohnědého hrnku a podal ho Kincaidovi. Ten si přilil mléko a přisypal cukr z otevřeného pytlíku.

„Kdy se jdeš podívat na holku?“

„Až odpoledne.“

„Myslel jsem, že bychom si večer mohli zajít na pivo. V klubu je nějaký kabaret.“

„Nevím,“ řekl Kincaid, „možná budu muset někam jít.“

„Jak chceš.“

Následovala odmlka, kterou si Kincaid vyložil jako zklamání. „Můžeme si tam zajít dopoledne,“ navrhl. „Klub je přece otevřený celý den, ne?“

„Beze všeho,“ řekl stařec.

Přesunuli se do nevelkého obýváku a posadili se.

„Máš tu trochu chladno,“ řekl Kincaid a třel si paže.

„Obyčejně zapaluju oheň až pozdějš.“

Kincaid zaváhal, protože věděl, že stoupá na tenký led, a pak opatrně řekl: „Koukni, jestli jsou v tom peníze…“

Tvář Jacka Kincaida se zatměla hněvem a křikl na syna: „Už jsem ti říkal, že tvoje peníze nepotřebuju a že tvoje peníze nechci. Mám penzi a pojištění a taky svou hrdost. Víckrát o tom nemluv. Rozuměls?“

„Jsi paličatý dědek.“

„Možná, ale jsem svůj vlastní pán.“

Kincaid uznal, že prohrál.

Jack Kincaid dostal po svém výbuchu záchvat kašle.

„Bereš na to něco?“

„Ve čtvrtek jsem byl u doktora. Dal mi nějaké prášky, ale podle mě jsou na houby.“

„Říkal, co ti je?“

„Zánět průdušek. Prostě stárnu.“ Kincaid pohlédl na cigarety a zápalky na stole. „Ať tě nikdy nenapadne s tím začít,“ řekl otec.

„Slyšel jsem, že ses proslavil s nějakými články o korupci na vyšších místech,“ řekl Jack Kincaid, když se později ubírali s kopce do klubu.

„Na moc vysokých místech ne,“ řekl Kincaid. „Kdo ti to řekl?“

„Ta ženská ze sociálky, co se na mě chodí dívat. Ona takové noviny čte.“

Kincaid se usmál zmínce o svých novinách a řekl: „Pár zdravotnických činitelů natahovalo ruku, nic víc.“

„To není žádná novinka. Ještě jsem neviděl činitele, co by to nedělal.“

Klub, kam chodil Jack Kincaid, postavili před pětadvaceti lety pro společenské potřeby zaměstnanců loděnice, kde pracoval. Loděnice byla dnes zavřená, ale klub přetrvával. Členstvo tvořili převážně důchodci a nezaměstnaní. Už přes deset let nebyly peníze na nové zařízení a bylo to znát. Sedátka s umělými potahy a umakartové stoly byly rozestaveny kolem sálu se stěnami zašlými nikotinem a s nesourodými lustry. Páchlo to tam cigaretovým kouřem a zvětralým pivem. Kincaid koupil u baru dvě piva a přinesl je ke stolu, kam si otec sedl. V půl dvanácté už bylo v klubu ze tří čtvrtin plno.

„Je tu dost lidí,“ prohodil Kincaid.

„V sobotu v poledne,“ vysvětlil otec, „je tu vždycky striptýz.“

Kincaid nic neřekl, ale podivil se, kam až sahá zábavní podnikání. Jako by mu četl myšlenky, otec poznamenal: „Vzpomínám si, když tu hrávala Shirley Basseyová.“

V poledne vyšel do popředí sálu červenolící chlapík s mikrofonem a začal mluvit. Četl z papírku, který musel držet na délku paže, aby na něj svýma stárnoucíma očima viděl. „A nyní hvězda, na kterou všichni čekáte,“ ohlásil. Každou slabiku přednášel jako školák básničku. „Báječná… Monika!“

Z tlampačů zavřeštěla hudba, až sebou Kincaid trhl. Vyběhla drobná dívka s bledou pletí a dala se do tance. Měla na sobě kovbojské šatičky, v jakých by byla mohla honit vodu Doris Dayová v padesátých letech, jen délka sukně byla přizpůsobena současnému účelu.

„Já jsem to děvče, co neumí říct ne…“

Dívka si položila prst na rty, aby vypadala svůdně, ale vypadala jen jako sólistka pěveckého kroužku národní školy.

„Ach jo!“ řekl Kincaidův otec.

Dívka předváděla své žalostné představení, až zůstala v podprsence a kalhotkách. Po několika nepřirozených pokusech vypadat stydlivě si sundala podprsenku a hodila ji za sebe.

„To mám na prdeli větší nežity!“ ocenil její hrudníček muž u sousedního stolu.

„Sundej je!“ zařval muž v popředí spíš hlučně než originálně.

„Ne, jen si je nech!“ zaječel jiný, tentokrát za hlučného smíchu.

Monika náhle přestala tančit a zahleděla se na obecenstvo. Oči jí plály hněvem a hruď se jí zvedala a klesala po namáhavém výkonu. Hudba rozpačitě zmlkla a účinkující i diváci na okamžik zkameněli v němém očekávání. „Všichni jste hajzlové!“ vykřikla Monika a utekla z pódia s rukama zkříženýma přes prsa. Jack Kincaid se podíval na syna. „Časy se mění,“ řekl.

Odpoledne pršelo. Než Kincaid došel od autobusu po příjezdové cestě lemované stromy k ústavu, byl promočený na kůži.

„Dneska není moc pěkně,“ pravila vrchní sestra. Kincaid se pokusil o úsměv, ale dalo mu to práci. Neměl tu ženu rád. Při předešlých setkáních seděla samolibě ukrytá za svou uniformou a hovořila s ním svrchu, blahosklonně a shovívavě jako se všemi, kdo nesdíleli její povolání. Nebyla to inteligentní žena, proto si pletla odborné znalosti s intelektem. Pro Kincaida byla ženským vtělením vojenského myšlení; její názory ani oddanost povinnostem nikdy neposkvrnila jediná originální myšlenka.

Sundal si kabát a nechal jej okapávat na dlaždičky ve vestibulu.

„Jak je jí, paní Wiltonová?“ zeptal se. Co možná se vyhýbal oslovení „vrchní sestro“, protože v něm cítil jistý stupeň úcty, který jí neměl chuť prokazovat.

„Více méně pořád stejně, pane Kincaide,“ odvětila Ethel Wiltonová. Těžké prsy měla opřené o založené ruce a čtverhranná tvář vypadala v čepci stejnokroje ještě čtverhranněji.

„Nějaké známky zlepšení?“

Vrchní sestra vypadala na okamžik podrážděně, než řekla: „Opravdu si nemyslím, že můžeme očekávat nějaké větší zlepšení, pane Kincaide. To vám snad lékaři řekli.“

„Ano, paní vrchní sestro, to mi řekli,“ usmál se mdle Kincaid. „Já ale pořád doufám. Víte, odborníci si kdysi mysleli, že je země plochá. I zdravý rozum byl na jejich straně. Kdyby to tak nebylo, přece bychom z ní všichni popadali, ne…?“

Vrchní sestra odpověděla žíravým pohledem. Ukázala na jedny dveře v přízemí a odvrátila se.

Kincaid zastihl Kerry, jak si ještě s pěti jinými dětmi a dvěma ošetřovatelkami hraje s kostkami z umělé hmoty. Když vešel, krátce vzhlédla, ale nedala nijak najevo, že ho poznává, a brzy obrátila pozornost jinam. Kincaid si sedl vedle ní a podal jí několik kostek. Vzala si je bez nějaké odezvy, ale Kincaid cítil, jak se její prstíky dotkly jeho ruky, když si je brala, a toho pocitu se držel. Přihladil jí vlasy, aby jí nepadaly do očí, a řekl: „Nazdar, Kerry.“ Děvčátko uhnulo hlavou.

„Kdo to je, Kerry?“ řekla jedna z ošetřovatelek, kterou tu Kincaid zatím neviděl. Pokusila se dítě zvednout od kostek, ale Kerry se vší silou bránila.

„To je v pořádku,“ řekl Kincaid sestře. „Jen ji nechte.“

„Zná vás?“ zeptala se ošetřovatelka.

Slova Kincaida bodla, navenek však zůstal neproniknutelný. Řekl klidně: „Ona mě nezná, ale já ji znám. Je to má dcera.“ Dál se díval, jak si dítě hraje. V tom, co s kostkami dělala, nebyla žádná logika, když je však rozházela, opakovaně je posbíral, a když postavila jednu na druhou, zamumlal pochvalu. V jednom okamžiku se její oči střetly s jeho a on si představoval, že v nich vidí jakési poznání, ale okamžik minul a on se bál, že viděl jen to, co vidět chtěl. V duchu proklínal svou úctu k realitě. Bylo by hezčí věřit, že ho poznala. Když byl čas jít, zašeptal: „Brzy se zase uvidíme, Kerry.“ Jemně jí počechral vlasy a poklepal po rameni, jenže dítě stále nejevilo známky toho, že ho poznává.

Kincaid nastoupil do prvního autobusu směrem do města. Neměl žádnou přesnou představu, kam jede a proč, byl to však pro něj starý známý scénář. Jiní lidé jeli domů, posadili se a mysleli na své problémy; on musel zůstat v pohybu.

K soustředění potřeboval rozptýlení ze stále se měnící scenérie, stejně jako někteří školáci potřebují k učení hlučnou populární hudbu. Kdykoli se mu zachtělo, vystoupil z autobusu, nastoupil do jiného a pak zase do jiného, pokaždé nahoru do patra, a díval se z okna, co se kolem děje.

Problém se teď v jeho hlavě vyhranil a bylo možné se s ním vypořádat v jednoduchých pojmech. Stav Kerry se v ústavu nijak nelepšil a ta situace se nezmění. Když nedokáže nikoho přesvědčit, že to, co dítě potřebuje, jsou stálé podněty, bude muset něco udělat. Vezme ji odtamtud a bude se o ni starat sám. Najde způsob, jak k ní zase proniknout. Až to dokáže, začne se to obracet k lepšímu. V dané chvíli má Kerry všehovšudy vězení s vlídnými žalářníky. Ještě naposled se pokusí nechat její stav znovu posoudit s ohledem na přemístění do podnětnějšího prostředí. Ale když se to nepodaří, jako už dvakrát, bude to na něm.

Venku se setmělo. Když autobus dojel do středu města, vystoupil a šel si sehnat něco k jídlu. Musel se vyhýbat večernímu dopravnímu ruchu; lidé se vraceli z nákupů a vzduch čpěl výfukovými plyny, jež visely jako závoj kolem dopravních světel. Upoutal ho neonový nápis na rychlém občerstvení a rád se smířil s hamburgerem a colou v prostředí umělé americké bodrosti.

„Já jsem Gina. Čím mohu posloužit?“ řekla dívka silným yorkshirským přízvukem. Kincaid musel potlačit laskavý úsměv.

Pomýšlel na návrat domů, když tu uviděl, že před ním zastavuje autobus s cílovou stanicí „Univerzitní nemocnice“.

Chtěl do nemocnice zajít až zítra, ale z náhlého popudu nastoupil. Proč by si rychle neomrkl klenot v koruně zdravotnictví?

Autobus odjel a nechal Kincaida zírat na vysoké betonové průčelí nemocnice, nyní v každém poschodí poseté světly. Zastavil se u brány a přečetl si vývěsky a šipky ukazující k rozličným klinikám a oddělením. S vědomím vděku za to, že žádné z nich nepotřebuje, obešel nemocnici zvenčí a všímal si, kde byla rozšířena a o kolik. Vypadá teď jako každá jiná moderní nemocnice, říkal si, velká, hranatá a neosobní.

Když obešel poslední roh, zahlédl na druhé straně ulice hospodu. Osvětlený štít s lodí s plnými plachtami uváděl, že se jmenuje U Bludného Holanďana. Podle polohy do ní určitě chodí nemocniční personál. V hospodách se vždycky dobře sbírají drby.

V sobotu v osm večer bylo u baru živo. Kincaid si objednal whisky a láhev newcastleského černého piva a uvelebil se na konci baru, kde mohl sledovat zákaznictvo a chytat útržky rozhovorů. Hospoda, jak hádal, přežila rozšiřování a modernizaci sousední nemocnice, což se většině starých domů v okolí nepodařilo. Mnozí z přítomných vypadali, že by mohli mít s nemocnicí něco společného, ale několik starších mužů v placatých čepicích a tmavých šatech na to nevypadalo. Staří štamgasti, pomyslel si Kincaid. Když jeden z nich přišel k baru objednat rundu, rozhodl se, že to zjistí.

„Velké změny tady kolem,“ nadhodil.

„Vy nejste odtud?“ řekl muž.

„Býval jsem. Vyrostl jsem kousek odtud. Málem jsem to tu nepoznal.“

„Hodně toho zbourali, když modernizovali špitál.“

„Škoda,“ řekl Kincaid.

„Nejlepší, co se tu kdy stalo,“ opáčil muž. „Spousta lidí myslí, že od té změny máme nejlepší zdravotnickou péči v celé zemi. Už neexistuje, abyste hodiny čekal na studené chodbě, než si vás někdo všimne. Každého objednají. Jako u soukromého doktora, člověče.“

„To zní dobře,“ pravil Kincaid.

„Příště budeš volit konzervativce, Davey,“ řekl jeden z ostatních s kašlavým smíchem.

Do baru vešla skupinka mladých žen. Z jejich rozhovoru Kincaid usoudil, že jsou to ošetřovatelky.

„Pozvali tě na tu slávu příští týden, Susan?“ ptala se jedna.

„Je to jen pro sestry a pro stálé ošetřovatelky,“ opáčila malá blondýnka. „Ty půjdeš, Evo?“ řekla o něco starší dívce, která přikývla.

Kincaid si pomyslel, že blondýnka je na pití moc mladá, ale pak připustil, že spíš on stárne.

„Ministr zdravotnictví zvlášť přijede z Londýna.“

„No ne,“ řekla dívka jménem Eva.

„No tak, musíš uznat, že Carlisle je lepší než ti ostatní. Rozhodně se to zlepšilo.“

„Já politikům nevěřím, žádnému.“

Kincaid se nemohl otevřeně usmát, ale velmi sympatizoval s jejím názorem. Léta profesionálního šťourání do chování bližních nijak nepřispěla k tomu, aby si je zamiloval, a zvláště zatrpkl vůči odrůdě, která se snažila v politické funkci „sloužit“. Už dávno došel k názoru, že nejlepší způsob, jak motivovat politika, je předložit mu, čím a jak by mohl podpořit svou kariéru.

„Jak se dnes vede pacientce Sira Martina?“ zeptala se nejurostlejší ze čtyř dívek.

Kincaid nemohl věřit svému štěstí. Nastražil uši, ale předstíral, že je myšlenkami úplně jinde.

„Výborně. Brzo půjde domů.“

„V novinách o ní byla spousta dohadů.“

„Ti reportéři jsou jako supi, ale než půjde domů, budou se na ni smět podívat.“

„Jak vypadá?“

„Vypadá úplně normálně.“

„Takže se operace podařila?“

„Naprosto.“

„Kdybych tak pracovala na jednotce Sira Martina,“ řekla jedna z dívek. „Slíznete všechnu slávu. Já slíznu akorát čištění podělanejch odpadů.“

„Však na tebe taky dojde,“ řekla starší ošetřovatelka.

Čtyři dívky si všimly, že se uvolnil stůl, a šly se posadit.

Kincaid za nimi zamyšleně hleděl. Pozoroval starší ošetřovatelku, když přítelkyním odpovídala na otázky, a všiml si jedné věci: pokaždé, když promluvila, odvrátila oči. Byl si jist, že z nějakých důvodů lhala.

Kincaid o tom dumal, když spatřil do baru vcházet seriózního mladého muže, který si objednal pivo. Měl jižní přízvuk vzdělaného člověka. Možná to bude někdo ze správy nemocnice, nebo dokonce lékař, bude-li mít opravdu štěstí. Kincaid to riskl, posunul se k němu blíž a s úsměvem řekl: „Viďte, že jste od Freemana?“

„To ne. Jsem z týmu profesora Gimblea.“ Mladý muž málem uctivě dodal „pane“, ale ovládl se. Snažil se Kincaida někam zařadit.

Kincaid dělal, že to nepostřehl. „Tak tam jsem vás viděl. Slyšel jsem, že se Freemanova pacientka úplně uzdravila.“

„Opravdu?“

„Ano, brzy půjde domů.“

„To je dobře. Jsem rád kvůli Claire Affricové. Myslel jsem, že možná budou problémy.“

„Claire Affricové?“ nadhodil tázavé Kincaid.

„Asistentce Sira Martina při operaci… ale musíte přece znát… kdo jste?“ zeptal se mladý muž náhle plný podezření.

„Jmenuji se Kincaid.“

„Panebože, vy jste novinář?“

„Ano,“ odvětil Kincaid.

Lékař zdrceně sklonil hlavu a zamručel: „Vy jeden vlezlej…“ Když vzhlédl, tvář měl zrudlou zlostí. „Pořád se plížíte kolem, pořád vyhrabáváte špínu. Šmejdi!“ Jeho hlas prosycený hněvem zněl skoro jako dívčí.

„To je trochu zevšeobecňující prohlášení,“ poznamenal Kincaid chladně, přestože se v něm vzmáhal hněv. „Měl byste být vděčný, že já nemám stejný postoj k vašemu povolání.“

„Co tím myslíte?“ vyštěkl mladý muž.

Kincaid na něj pohlédl studenýma očima. „Před třemi lety mi odvezli dceru do nemocnice se slepým střevem. Když s ní lékařská profese skončila, měla zničenou polovinu mozku a od té doby mě nepoznává. Prý náhodné přerušení dodávky kyslíku…“ Kincaid vstal od baru a vyhrnul si límec. Stále bez viditelného pohnutí řekl: „Dobrou noc, doktore,“ a odešel z baru.

Kincaid byl rád, že cítí na obličeji studený noční vzduch. Přestože se ovládl, ve tvářích mu dosud doutnal hněv. Cílevědomě rázoval setmělými ulicemi, i když žádný cíl neměl. Neuvědomoval si dokonce ani ledový déšť, který začal padat, protože se v duchu stále zaměstnával lékařem, na kterého narazil v hospodě.

Byly doby, kdy by byl doktůrka bez váhání složil, kdy stačila zmínka o lékařské profesi nebo jen náznak jejich samolibé arogance, a neznal se. Od té doby se svou hořkost naučil ovládat, to však neznamenalo, že se jí zbavil. Kerry pro něho byla živoucí připomínkou. Měl zvláštní zájem na odhalování nedostatků lidí, kteří jeho dceři zničili život a pak zuřivě bojovali, aby zahladili stopy. Už dávno v sobě uhasil primitivní touhu po pomstě, ale kdyby se naskytla příležitost odhalit hliněné nohy povolání, které považoval za zdroj stejného množství problémů, jako dokázalo vyléčit, rozhodně by to udělal. Našel si jiný bar a začal utišovat svou bolest.

Krátce po jedenácté večer vyklouzl na náměstí Belgravia tmavozelený jaguár a zamířil k severu. Až za dvě hodiny uhnul z dálnice a za další půl hodiny jeho tlusté pneumatiky zaskřípaly na štěrkové příjezdové cestě venkovského domu, kde již parkovalo několik vozů.

Přes pozdní hodinu se dveře vzápětí otevřely a řidič byl uveden dovnitř. Doprovodili jej dolů do sálu, který mohl být správní místností městské obchodní banky. Ostatní muži v místnosti celkem osm rozesazených u dlouhého stolu čekali, až nový příchozí otevřel tašku a vytáhl nějaké papíry.

Potom se obrátili tváří k předsedajícímu.

„Pánové, uplynul rok od chvíle, kdy jsme se naposled sešli a dohodli se, co je třeba udělat,“ řekl předsedající. „Tehdy jsme stáli před jedním z nejtěžších rozhodnutí, jaká jsme kdy museli učinit, ale neuhnuli jsme před svou odpovědností a dnes večer se setkáváme, abychom vyslechli zprávu, jak věc pokročila. Nyní prosím zprávu.“

Muž, který přijel poslední, vstal a dolistoval v papírech.

Než promluvil, přejel si prstem zevnitř okolo límce. „Pánové, s potěšením sděluji, že naše roční cíle byly zcela splněny. Rámcové schéma, na němž jsme se před rokem dohodli, bylo zatím naprosto úspěšné. Doporučuji, aby rozšíření, o němž jsme mluvili při první schůzce, bylo uskutečněno. Je čas rozvinout druhou fázi.“

„Myslím, že bychom měli počkat,“ namítl jeden z mužů.

„Dohodli jsme se na jednom roce pro rámcové schéma. Rok uplynul.“

„Ta nedávná publicita mění situaci. Nebylo to nic pěkného.“

„Byla to prostě smůla,“ řekl třetí. „Ten hlupák ztratil nervy. Byl by všechno zkazil. Museli jsme to udělat.“

„Ale tak veřejně?“

„Neměli jsme na vybranou. Zjistili jsme, co zamýšlí, až na poslední chvíli. Kdyby náš kolega neuvažoval dost rychle, všechno, pro co jsme pracovali, by bylo ztraceno.“

„Přesto si myslím, že bychom měli chvíli počkat a ujistit se, že zájem tisku opadl.“

„Není třeba. Je to odbytá záležitost. Do těch novin se už balí slanečky.“

„Můžeme hlasovat?“

Předsedající kývl. „Kdo je pro to, abychom čekali?“

Zvedly se dvě ruce.

„Myslím, že odpověď máme. Pokračujeme.“

„Jaké úpravy jsou nutné, pane předsedající?“

„Mám čísla.“ Řečník podal každému z přítomných list papíru.

Předsedající obrátil pozornost k jinému z mužů. „Byl ohlášený program přizpůsoben těmto cílům?“

„Ano, pane předsedající, výsledky budou automaticky odpovídat srovnatelným průmyslovým oblastem ve Skotsku a Walesu.“

„Výborně. Co místní správa?“

„Bez problémů.“

„Jste si naprosto jist, že toto je nutné?“

„Ano.“

„Rád bych viděl nejnovější předpověď.“

„Dobře. Bude možné se podívat na nejnovější počítačové prognózy?“

„Jistě, pane předsedající.“

Na opačném konci místnosti proti předsedajícímu se rozevřely dvoukřídlé dveře a odhalily promítací plátno. Cvakl knoflík a objevil se diapozitiv.

„Tak bude vypadat naše populace za čtyři roky. Vidíte tu nerovnováhu.“

Kolem se ozvala znepokojující nadechnutí. Diapozitiv byl vystřídán.

„Toto je účinek šíření AIDS na lidi do pětatřiceti let.“ Další diapozitiv. „A toto jsou čísla předjímající stav za sedm let.“

Další lapání po dechu.

„Co když se počítač mýlí?“

„Počítačové prognózy jsou založeny na nejlepších číslech, jaká jsou dostupná. Jsou spíš optimistické.“

„Třeba se během pár let najde na AIDS lék.“

„Třeba ne.“

Další diapozitiv.

„Toto jsou předpokládané výdaje ze státní pokladny, založené na předpovědích, které jste právě viděli.“

Na místnost padlo ticho.

Předsedající řekl: „Myslím, že toto může jedině posílit naše rozhodnutí, pánové. Nikomu není víc líto než mně, že musíme činit tyto kroky, ale věci zašly příliš daleko. Musíme něco udělat.“

Místnost zahučela souhlasem.

2.

Kincaid se vrátil do ztemnělého domu. Zprvu si myslel, že je prázdný, ale kašlání z ložnice signalizovalo, že stařec už je doma a v posteli.

„Chudák stará,“ zašeptal si, když sundával kabát a věšel jej za kuchyňskými dveřmi. Zvuk za chviličku utichl a v domě zas zavládlo ticho. Kincaid hledal sklenici. Našel ji ve skříňce nad výlevkou, vypláchl ji a z láhve, kterou si přinesl, si nalil velkou whisky. Přišplouchl trochu vody z kohoutku a posadil se k plynovým kamnům, ale nezapnul je.

Křeslo bylo nepohodlné, protože péra byla opotřebovaná, a opěradla ošoupaná. Cítil, jak ho do rukou dře hrubé plátno, byl to však spojovací článek s minulostí a měl k němu náklonnost, která převažovala nad vším ostatním. Podle rodinné tradice to bývalo matčino křeslo. Pořád si ji pamatoval, jak v něm sedí a brýle jí kloužou po nose, když sleduje pletený vzorek.

Pletla vždycky pro někoho jiného; pro nejmladší holčičku paní Smithové, nebo pro Harryho paní Eltonové z Ellesmere Street. Přesně v deset však práci odložila a šla do kuchyně udělat všem čtyřem topinky. Byl to večerní obřad, který mu teď vyvolal na tváři úsměv. Ať už do desáté panovaly jakékoli neshody nebo rozepře, s čajem a topinkou byly zapomenuty a důraz padl na to, že jsou rodina.

Kincaid měl sestru Lisu. Byla o čtyři roky mladší než on a vdala se za pojišťovacího úředníka Kevina Hardestyho. Kevin byl z lidí, kteří v šestadvaceti najednou zestárnou a usadí se; docela milý chlap, ale úplně bez fantazie, pomyslel si Kincaid. Lisa ho má ovšem ráda a to je podstatné. Kincaid si sestry velmi vážil. Nebyla tak chytrá jako on, ani tak protřelá, ale tím byla v jeho očích lidsky lepší.

Někdy uvažoval, zda je to tím, že nikdy nebyla vystavena projevům lidské přirozenosti tak, jako on. Nikdy neviděla, jak politikové manipulují události pro své sobecké cíle, ani nepřihlížela tomu, jak průmyslníci vyhazují na dlažbu stovky lidí, protože je to hospodářsky výhodné. Naneštěstí se to těmhle věcem úplně připsat nedá, usoudil nakonec. Lisa je prostě od přírody lidsky mnohem lepší.

Lidé měli Lisu vždycky rádi a zdálo se, že ona – pro Kincaida nepochopitelně – vždycky měla ráda je. Nikdy o nikom neřekla zlého slova. Po šesti letech byli s Kevinem pořád bezdětní, ale před měsícem ohlásila, že je konečně těhotná. Všichni byli nadšeni, v neposlední řadě otec. Kincaid se rozhodl, že tentokrát, než odjede, Lisu navštíví.

Jeho pohled upoutala řada zaprášených knih na příborníku, jak se to někdy se známými věcmi stává, když je spatříme ze zvláštního úhlu. Vstal a prohlížel si je. Byla tam Pearova encyklopedie z roku 1965, salátové vydání Únosu od Roberta Louise Stevensona, tři knihy ve stejné vazbě z dávno zaniklého knižního klubu a dva svazky v kůži o Britech za války. Kincaid si na ty válečné knihy vzpomínal. Vyrostl s nimi; byly tam od nepaměti. Odnesl si je ke křeslu a pomalu v nich listoval. Každá fotografie vyvolala novou vlnu stesku, ne po atlantických konvojích nebo po troskách Leningradu, které hleděly ze stránek, ale po dětství a po tom, jaké to bývalo.

Když dolistoval k poslední stránce prvního svazku, odložil knihy a pomalu se rozhlížel po místnosti. Kdysi ji naplňovala vřelost a láska. Teď tu bylo chladno a šero a otec opět ve spaní zakašlal. Matka zemřela před dvěma lety; Lisa byla vdaná a odstěhovala se. Julie odešla za novým životem a Kerry vězí v ústavu. Vypitý alkohol vyvolával v Kincaidovi sentimentalitu.

Kdyby jen ti blbci neprovedli Kerry to, co jí udělali, všechno mohlo být jinak. Možná by se byli s Julií nerozešli. Možná že by byli vytvořili velký láskyplný domov, kam by tatínek mohl o víkendech chodit a hrát si s vnučkou. Místo, kam by mohl přijít na Vánoce, kde by ho rozmazlovali, přejídali se a společně se dívali na televizi. „Blbina,“ zabručel, podrbal se na čele a dopil whisky. „Naprostá blbina.“

V šest ráno vzbudil Kincaida otcův kašel. Trval tak dlouho, že vstal a šel vedle. „Je ti dobře?“ zeptal se.

Otec chtěl v rozčilení zaklít, ale tím si ještě pohoršil. Kincaid přihlížel, až nakonec jeho účast přerostla v obavu. Řekl: „Zavolám doktora. Kde máš číslo?“

Stařec neurčitě máchl rukou k starému psacímu stolu a Kincaid dlouho hrabal, než našel, co hledal starý zápisník s oslíma ušima. Vytočil číslo.

„Víte, že je neděle?“ řekl hlas v telefonu.

„Chcete říct, že v neděli hippokratovská přísaha neplatí?“ opáčil Kincaid.

„Chtěla jsem jen poukázat na to, že praxe v neděli používá služeb pohotovostní agentury,“ řekl uraženě ženský hlas. „Nepřijde k vám otcův vlastní lékař.“

„Hlavně když bude mít lékařský diplom,“ řekl Kincaid a v duchu se ptal, kde doktoři berou ty zatracené ženské.

„Kincaid... Claydon Street 17, záchvaty kašle a bolest na prsou.“

„Ano.“

„Lékař přijde, jakmile bude moci.“

Za patnáct minut otvíral Kincaid muži, který se představil jako doktor Neil Tolkien. Měl na sobě světlou koženou bundu a kštici tmavých vlasů, která mu padala do čela, takže si ji musel pravidelně odhrnovat. O to častěji, že se trochu hrbil, což připadalo Kincaidovi neobvyklé u muže, jemuž nemohlo být víc než třicet.

„Jako hobitsky?“ zeptal se Kincaid.

„Ano. Kde ho máte?“

Kincaid uvedl Tolkiena do ložnice a přihlížel, zatímco lékař starce vyšetřoval.

„Netrvalo vám to nijak dlouho,“ řekl Kincaid.

„Naléhavé případy vyřizujeme do deseti minut, méně naléhavé do třiceti.“

„To je slušné,“ připustil Kincaid.

„Pohotovostní služba je řízená počítačem. Všechno je mnohem lepší.“ Tolkien měl v ruce dlouhý list papíru a Kincaid se mu podíval přes rameno: počítačový tisk. Byly tam údaje z otcovy anamnézy.

„Nedodržel jste termín poslední návštěvy u svého lékaře,“ řekl Tolkien.

„Nedodržel,“ odvětil Jack Kincaid plaše a nijak se neomlouval. Opět se rozkašlal.

Kincaid se usmál otcově uctivosti dědictví předešlé generace. Tolkien se opět podíval do papíru. „Předepsal vám ampicilin. Bral jste ho?“

„Ano, pane doktore.“

„Využíval jste všechen?“

„Ano, pane doktore.“

Tolkienovi přešel tváří poněkud nedůvěřivý výraz a Kincaid si uvědomil, že lékařovu skepsi sdílí.

„Dám vám něco na uklidnění kašle a na spaní, ale zítra ráno chci, abyste si dojel do Univerzitní nemocnice a nechal si tam zrentgenovat hrudník. Rozuměl?“

Stařec přikývl a Tolkien mu napsal průvodní lístek do nemocnice.

„Spojím se také s vaším lékařem.“

„Děkuju, pane doktore.“

Tolkien zaklapl aktovku a vstal. Kincaid za ním vyšel z ložnice a zavřel za sebou dveře. Něco není v pořádku, to vycítil z Tolkienova chování.

„Myslíte, že je to něco vážnějšího, viďte?“

„Léčí se na zánět průdušek,“ opáčil Tolkien.

„Ale vy myslíte, že je to něco jiného.“

Tolkien zaváhal, uhladil si vlasy dozadu a pak připustil: „Ano.“

„Co tedy?“

„Myslím, že váš otec má možná rakovinu plic.“

„Sakra.“

„Mohu se mýlit, ale i kdyby, nemusí to být konec světa. Dneska umíme udělat hodně.“

„Jen ne vyléčit.“

„Můžeme docela obstojně prodloužit život.“

„Promiňte, nechtěl jsem být hrubý.“

„To nic. Bydlíte se svým otcem, pane Kincaide?“

Kincaid zavrtěl hlavou. „Pracuji v Londýně. Jsem novinář.“

Tolkienovi to něco připomnělo. „Snad nejste James Kincaid?“ zeptal se.

Kincaid přikývl.

„Četl jsem vaše věci. Jsou dobré.“

„Díky.“

„Je ještě někdo z rodiny, kdo by se mohl o starého pána starat?“

„Mám sestru, ale ta čeká dítě.“

„Tak budeme muset upozornit sociální péči, protože váš otec bude v každém případě potřebovat dost velkou pomoc.“

Kincaid opět přikývl.

„Jak dlouho se zdržíte?“ zeptal se Tolkien.

„Měl jsem v plánu jen pár dní, ale dojedu s otcem do nemocnice, uvidím, co řeknou, a zařídím se podle toho.“

„Je to moc dobrá nemocnice,“ řekl Tolkien.

„To slyším pořád,“ opáčil Kincaid.

„Věřte tomu. Zdravotní péče se tady na severu nepředstavitelně zlepšila.“

„Pro moje dítě ne,“ řekl Kincaid.

Tolkien se zeptal, co tím Kincaid myslí, a dozvěděl se o Kerry.

„To je mi líto, ale reorganizace chvíli trvá. Vloni byla na prvním místě nemocniční péče, ale teď, když stojí na pevném základě, má se zlepšit služba praktických lékařů. Příští týden má ministr zdravotnictví zahájit počítačovou lékárenskou službu pro nás praktiky.“

Kincaid si vzpomněl na rozhovor sester v hospodě. „Myslíte, že někdy dojde na zlepšení ústavů, jako je ten, kde je Kerry?“ zeptal se.

„Určitě,“ odpověděl Tolkien. „Pan Carlisle si dal za úkol zlepšit všechny stránky zdravotní péče tady v kraji.“

„Koho bych se měl nejspíš zeptat na plány do budoucnosti?“ zeptal se Kincaid.

Tolkien se podrbal na hlavě a přiznal, že neví.

„Nechcete se příští týden zúčastnit toho oficiálního zahájení?“ navrhl. „Tam asi bude spousta hlavounů, kteří by vám mohli odpovědět.“

Kincaid poděkoval Tolkienovi za návštěvu.

„To patří k službě,“ řekl Tolkien. Vytáhl poznámkový blok a napsal číslo. „Myslím, že mu bude dobře, ale kdyby ne, zavolejte mi na tohle číslo.“

Stařec právě usnul, když zazvonil telefon. Kincaid jej s klením spěchal zvednout, než ho vzbudí. Byl to Fletcher z Londýna. Vyměnili si zdvořilosti a potom Fletcher řekl: „Chtěl jsem ti pro jistotu říct, že Greta Marshová, ta pacientka z Univerzitní nemocnice, o kterou ses zajímal, má být odpoledne propuštěna. Zřejmě je naprosto v pořádku, takže na tom nemusíš dál pracovat.“

„Slyšel jsem už včera večer, že je v pořádku,“ řekl Kincaid.

„Nemocnice ji dnes ve tři ukáže novinářům. Půjde tam náš místní zpravodaj, takže opatří fotku a veselé povídání.“

„Dobře,“ pravil Kincaid.

„Jak je Kerry?“

„Pořád stejně.“

Konverzaci došel dech a Kincaid položil sluchátko.

Kincaid plánoval, že odpoledne stráví s Kerry, ale když tam přišel, dozvěděl se, že měla svou „obtížnou“ náladu a odpočívá. Propadala občasným záchvatům prudkého vzteku, jakoby v reakci na nějakou vnitřní frustraci, kterou cítila, ale nedokázala vyjádřit. V těch chvílích se rozrušila a vrhala se na cokoli nebo kohokoli v dosahu, personál si jí zvykl v takových případech dávat sedativa.

Když se to stalo prvně, Kincaid se rozzlobil, protože cítil, že Kerry se snaží navázat kontakt s lidmi, a měla by se spíš povzbudit než uspat; nepodařilo se mu však přesvědčit nikoho odpovědného, že by to tak mohlo být, a sedativa jí dávali dál. Podíval se na její spící tělíčko a zlehka a tiše jí přejel prsty po čele.

„Několik hodin bude mimo,“ řekla sestra.

Kincaid přikývl a řekl: „Chvíli u ní posedím.“

Sestra odešla a Kincaid nehybně seděl a díval se, jak Kerry spí, jako by je mlčení mohlo spojit. Minuty plynuly a on zjistil, že podvědomě dýchá ve stejném rytmu jako ona. Vypadala tak hezky a přitom tak zranitelně, když spala. Nic nenapovídalo, že to není normální holčička. Kdyby byl nějaký bůh, kterému na nás záleží, určitě by se probudila, usmála, řekla nazdar a běžela si hrát. Ale nestane se to. Až Kerry otevře oči, bude v nich ten štvaný výraz a chlad a odstup, to zničující nepoznávání.

Někde v budově práskly dveře a vytrhly Kincaida ze zamyšlení. Přestal se díval na Kerry a místo toho zkoumal pokoj. Byl bíle vymalován a hladké stěny byly bez ozdob kromě jediného obrázku podzimních stromů. Jediným kusem nábytku kromě dřevěné skříňky byla postel. Jediné okno s dvěma příčnými mřížemi hledělo do větrné zahrady. Kincaid se obrátil zpět ke Kerry se smutkem v srdci a zašeptal: „Miláčku, všechno se brzy zlepší, slibuji. Musí existovat způsob, jak se k tobě dostat, a já ho najdu.“

Když vstával, upoutala jeho pozornost tabulka visící v nohách postele. Sundal ji. Pod hlavičkou „Nejbližší příbuzní“ stálo: „Rodiče rozvedení. V naléhavých případech se spojte s otcem.“ Bylo tam jeho jméno, adresa a londýnské telefonní číslo. Vrátil tabulku na háček, zvedl se, pomalu se předklonil a políbil dceru. „Brzy nashledanou, Kerry,“ zašeptal a šel.

Cestou k bráně mrkl na hodinky a zjistil, že za dvacet minut budou tři. Kdyby chtěl, měl by čas zajet do Univerzitní nemocnice na propuštění Grety Marshové. Celkem o nic nešlo, ale pořád musel myslet na chování sestry v hospodě, když vypravovala kolegyním o Gretě Marshové. Znepokojovalo ho. Možná že na tom nezáleželo, ale přece jen si byl jistý, že lhala.

Dorazil tam s několikaminutovou rezervou a v seminárním sále v přízemí nemocnice našel asi tucet novinářů a fotografů. Uprostřed dlouhého stolu, který byl narychlo ozdoben bílým ubrusem a vázou s květinami, seděl mluvčí nemocnice, vysoký, až trapně hubený muž v proužkovaném obleku, který ještě zdůrazňoval jeho vychrtlost. Po boku měl dva lékaře a dvě zkušené ošetřovatelky. Kincaid se posadil a stal se jednou z tváří v davu.

Mluvčí v šedém vstal a představil se silným, výrazným hlasem, který byl v rozporu s jeho vzezřením. „Dobré odpoledne. Jsem Gordon Fields, správce Univerzitní nemocnice. Slečna Marshová vám děkuje za zájem, který o ni projevujete, ale lituje, že nebude moci odpovídat na mnoho otázek, vlastně všichni doufáme, že po dnešku budete respektovat její soukromí a necháte ji, aby si v klidu vybudovala nový život.“

„Takže může mluvit?“ zeptal se jeden z novinářů.

„Může, ale čelist ji ještě po operaci bolí.“

„Vrátí se do Harrington Hallu?“

„Do Harrington Hallu se nevrátí,“ opáčil Fields pevně. „Přestěhuje se do bytu v městě, kde jí odbor sociální péče pomůže při přechodu k samostatnosti a návratu do normálního života.“

„Kde ve městě?“ zeptal se mladý reportér. Otázku přivítalo nevěřícné odfrkování jeho starších kolegů.

„To nemám právo sdělit,“ řekl Fields jen s nádechem podráždění. „V této situaci potřebuje slečna Marshová především klid a mír, aby si zvykla na svůj nový život. Doufám, že to chápete, pánové.“

Fields pokynul jedné z ošetřovatelek, ta došla ke dveřím na konci místnosti a otevřela je. Ošetřovatelka, v níž Kincaid okamžitě poznal Evu z hospody, přivedla Gretu Marshovou. Měla na sobě tvídovou sukni s tmavozelenou halenkou a rozepnutý svetr. Cestou si hleděla pod nohy a držela se ošetřovatelky za paži. Spíš pro morální podporu než z nějaké tělesné potřeby, pomyslel si Kincaid. Obrátila se tváří k reportérům a odkašlala si.

„Vypadáte dobře, slečno Marshová,“ řekl jeden z reportérů. Ostatní souhlasně zamručeli.

„Jak se cítíte, slečno Marshová?“ zeptal se jiný.

„Bolavě,“ odvětila pacientka s jistými obtížemi, dokázala se však usmát smíchu, který to vyvolalo. Atmosféra se uvolnila a následoval příval nezávazných otázek. Fields zasahoval, kdykoli se mu zdálo nutné. Sestra zůstávala celou dobu Gretě Marshové po boku. Kincaid ji pozoroval a všiml si, že vypadá neklidně. Postoupil kupředu, a když otázky na okamžik utichly, zvedl ruku a řekl: „Kolik prstů vidíte, slečno Marshová?“ Místnost ztichla.

Greta Marshová se pomalu otočila ke Kincaidovi a řekla: „Čtyři.“

„Nemáte potíže s očima?“

„Ne.“

„Vůbec žádné nepříznivé následky?“

„Bolavá ústa.“

Všichni se opět zasmáli tomu, jak pracně to vyslovila, tentokrát však tlumeně, protože uvažovali o souvislostech Kincaidovy otázky.

Někdo jiný položil další otázku a Kincaid obrátil pozornost k sestře. Civěl na ni, až si to uvědomila. Snažila se vyhnout zrakovému kontaktu, ale nakonec ji Kincaidův neústupný pohled přiměl, aby na něho aspoň mžikla. V tom okamžiku spatřil v jejích očích něco jiného než rozpaky. Vypadalo to jako strach.

Přistoupili fotografové a pár minut nato Fields interview ukončil. Novináři se sunuli ven z místnosti, ale Kincaid otálel. S Gretou Marshovou nebylo něco v pořádku. Nevěděl co, ale nepochyboval, že se tam skrývá nějaký zajíc v pytli.

Připojil se k němu místní reportér, který tu zastupoval jeho list.

„Já vás znám, vy jste James Kincaid. Nenapadlo mě, že byste přišel na něco takového,“ řekl.

„Měl jsem čas,“ pravil Kincaid. „Říkal jsem si, že se sám přesvědčím.“

„Viděl jste její fotografii před operací?“

Kincaid zavrtěl hlavou.

„Byla odporná, úplná nestvůra, a teď vypadá jako každý jiný. Člověk žasne, viďte?“

„To ano,“ řekl Kincaid bez přesvědčení, protože se v duchu zaměstnával ošetřovatelkou. „Nevíte náhodou, na kterém oddělení Greta Marshová leží?“

„Pár hochů se to pokoušelo zjistit, ale zřejmě není na žádném pooperačním pokoji. Myslím, že ji museli někde schovávat. Asi na chirurgické jednotce Sira Martina.“

„Kde je?“

„V západním křídle, ale na to můžete zapomenout. Rozhovory přísně zakázány.“

Kincaid se usmál a kývl. Rozhovor s pacientkou ho ani moc nezajímal.

Musel čekat tři hodiny, než opět spatřil svou ošetřovatelku. Když se vynořila ze zvláštní chirurgické jednotky a zamířila k ubytovně sester, přitáhla si plášť těsně k tělu.

„Rád bych s vámi mluvil,“ řekl.

Jeho náhlé zjevení ji polekalo, až se zajíkla. Kincaid se omluvil.

„Vy!“ zvolala. „Co chcete?“

„Promluvit si o Gretě Marshové.“

„Víte všechno, co můžete vědět. Byl jste na tiskovce a slečna Marshová už není naše pacientka,“ řekla dívka. Vykročila.

„Všechno nevím,“ řekl Kincaid.

Dívka se opět otočila. „Co tím myslíte?“

„Něco se nám neřeklo. Chci vědět, co to je.“

Dívka se Kincaidovi podívala do očí, ale neřekla nic. Opět se obrátila k odchodu.

„Vy z toho taky nemáte radost,“ řekl Kincaid. „Vidím vám to na očích. Žere vás to. Proč se z toho nevypovídáte, sestro Laingová?“

Dívka se zastavila, když slyšela své jméno, které si Kincaid přečetl na jmenovce připíchnuté na stejnokroji, ale pak šla dál.

Kincaid ji dohonil a řekl: „Až to nebudete moci unést, zavolejte mi.“ Vtiskl jí do ruky navštívenku se svým jménem a telefonním číslem.

Dívka zmizela v ubytovně a Kincaid se s pokrčením ramen obrátil. Chvíli se zamyslel nad tiskovou konferencí. Oba přítomní lékaři byli muži. To znamenalo, že operatérka, která dokončovala operaci Grety Marshové, tam nebyla. Proč? Vzpomněl si, že lékař v hospodě vyslovil její jméno: Claire Affricová.

Vrátil se ke správní budově nemocnice.

„Doktora Affricová má právě dovolenou,“ řekl úředník, vytáhl nepříliš čistý kapesník a hlučně se vysmrkal.

„Nevíte, kde je?“

„Ne.“

Kincaid zůstal stát u brány nemocnice. Sestra nic neřekla, operatérka ani pacientka nejsou k zastižení. Moc toho udělat nemůže. Navíc právě začalo pršet. Vyhrnul si límec a šel.

Druhý den pořád pršelo. Kincaid vstal časně, jednak protože dobře nespal a nechtělo se mu nic číst, ale hlavně protože měl otce odvézt do nemocnice na rentgen. Čekal, až se začne vařit voda, a díval se, jak se déšť hrne rozbitou rourou za kuchyňským oknem. Odrážel se od víka nepoužívané bedny na uhlí a neladně se rozstřikoval po zemi, kde tvořil malé, ale snaživé jezírko. V duchu si udělal poznámku, že tohle musí také spravit, až bude mít čas.

Konvice zazpívala a z ložnice se ozval kašel. Kincaid strčil hlavu do dveří a zeptal se otce, jestli chce čaj. Stařec mezi kašláním přikývl. Kincaid viděl, jak sahá na noční stolek a tápe po cigaretách.

„To nemyslíš vážně!“

Jack Kincaid se chabě pokusil zasmát a řekl: „Myslím, že teď už nic nezachráním.“

Takže táta ví, pomyslel si Kincaid, když se vracel do kuchyně dovařit čaj. Možná že je to tak lepší. Bylo by těžké tajit před ním pravdu. Nalil čaj a začal pátrat po chlebě, kterým by nakrmil opékač.

„Pan Kincaid!“ řekla hezká sestřička s blokem.

„To není možné. Vždyť jsme tu teprve pět minut,“ řekl Kincaid. „Já myslel, že budeme čekat kolik hodin.“

„Snad abyste raději počkal tady,“ řekla mu sestra. „O tatínka se vám postaráme.“

Kincaid se posadil v čekárně a bezúspěšně se pokoušel soustředit na několik časopisů po sobě. Vzdal to a šel se dívat z okna. Ne že by ho to moc rozveselilo: zatažená obloha a déšť přikryly všechno šedí. Na protější straně dva saniťáci stěhovali pacienta na invalidním vozíku do sanitky. Pozoroval rozpaky a trýzeň ve tváři pacienta, když ho šoupali do vozu jako balík. Závislost na druhých není radostná vyhlídka. Za čtyřicet minut se sestra s otcem vrátila do čekárny.

„Jaké to bylo?“ zeptal se Kincaid.

„Udělali pár snímků a řekli, že si mám zajít na čaj, než je vyvolají.“

„Tak pojď.“

Jídelna byla světlá, moderní, samá umělá hmota. Kincaid vzal čaj a koblihy u samoobslužného pultu a odnesl je ke stolu u okna. Měl červenou desku a Kincaid si všiml, jak bílé jsou proti němu otcovy klouby. Okno bylo zevnitř tak zamžené, že ven neviděli.

„Ty víš, co rentgen zjistí, viď?“ řekl Jack Kincaid.

Kincaid cítil, jak se mu stahuje hrdlo. Otec ho zaskočil.

„Co tím myslíš?“

„Já vím, že je to rak. Viděl jsem to doktorovi v obličeji, když mě včera prohlížel.“

„Může se přece mýlit. Jen si myslel, že to není vyloučeno.“

Jack Kincaid sklopil oči ke stolu a řekl tiše: „To nic, já to zvládnu. Říkal, jak dlouho tu asi podle něj budu?“

„Vždyť to ani nemusí být rakovina,“ řekl Kincaid, ale otec zvedl ruku, aby ho zabrzdil. „Předpokládejme to. Jak dlouho?“

„Nevěděl jistě, ale zdůrazňoval, že toho dneska hodně dokážou.“

„Každý den je dar, asi tak?“

„Zdálo se mi, že mluví o mnohem delší době.“

Jack Kincaid chvilku mlčky srkal čaj a pak řekl: „Nic se neděje, víš? Je mi osmašedesát; svoje jsem si užil, a když už není máma, myslím, že jsem pomalu na řadě.“

„Ještě ne,“ stál na svém Kincaid.

Jack ho nebral na vědomí a pokračoval: „Není to, jako kdyby šlo o mladý život. Kerry, to je opravdová tragédie.“

Kincaid se nedal odvést: „Mluvit o smrti je předčasné,“ trval na svém. „Je tu chemoterapie, dá se to zarazit; můžeš si tu ještě pobýt. Nezapomeň, že máš na cestě další vnouče. Mysli radši na to.“

Jack Kincaid opět nevzal na vědomí jeho slova. Byl zajat tokem svých myšlenek a nedal se vytrhnout. Řekl: „Víš, je to legrační, ale od nepaměti jsem říkal, že chci, aby mě spálili, až přijde můj čas, a teď…“

„Co teď?“ zeptal se tiše Kincaid.

Jack se podíval na syna a řekl: „Chci být pohřben do země. Chci, aby mě pochovali na hřbitově u Panny Marie v Hollybanku. Co myslíš?“

Kincaid polkl a řekl: „Už jsi v tom kostele někdy byl?“

Otec zavrtěl hlavou a řekl: „Někdy tam v létě sedávám na lavičce. Je to nejklidnější místo, jaké znám.“

Kincaid se zavrtěl na židli. „Určitě se to dá zařídit,“ řekl a doufal, že mu není na obličeji vidět, že lže.

Otec se naklonil přes stůl a položil obě ruce na jeho.

„Opravdu bych to chtěl, člověče,“ řekl. „Opravdu moc. Viď, že uděláš, co budeš moct?“

Kincaid přikývl a řekl: „Slibuju.“ Podíval se na hodinky. „Asi bychom měli jít zpátky.“ Všiml si, že otcovi se třesou ruce, když pokládal šálek a talířek na podnos.

Po rozhovoru s otcem si lékař promluvil o samotě s Kincaidem. „Bohužel mám pro vás špatnou zprávu,“ řekl.

„Čekal jsem to,“ řekl Kincaid, ale všechno se v něm sevřelo.

„Váš otec má velký novotvar na levé plíci a laboratoř říká, že zhoubný.“

„Dá se něco dělat?“

„Budeme muset operovat, abychom odstranili postiženou oblast, a pak uvidíme. Až ho otevřeme, budeme mít lepší představu, jak dalece se nádor rozšířil.“

„Kde je otec?“ zeptal se Kincaid.

„Vedle. Dělají mu ještě několik testů, než ho dají na pokoj. Za chviličku ho můžete vidět.“

Ošetřovatelka nechala Kincaida s otcem na pár minut o samotě. Kincaid byl v rozpacích; nevěděl, co říct. Oba věděli, jak testy dopadnou, přesto, když to někdo třetí řekl nahlas, jako by se všechno změnilo, a bylo to nekonečně definitivnější, i když „nekonečně“ rozhodně bylo to nejnevhodnější slovo. To je právě ten rozdíl, pomyslel si Kincaid. Lékař učinil otcův život konečným. Měl začátek, prostředek, a teď má i jasně určený konec.

Otec vypadal drobnější, jak tak seděl na židli, nohu přes nohu. Jako by se tou zprávou jaksi zmenšil. Jeho naleštěné střevíce, na něž býval vždycky pyšný, teď vypadaly trošičku směšně, stejně jako sváteční oblek a kravata s přehnaně velkým uzlem. Jeho pleť vypadala bledší, a přestože se před pár hodinami holil, na bradě měl náznak řídkého strniště.

„Jak ti je?“ zeptal se Kincaid a vzápětí litoval každé slabiky té slabomyslné otázky. Musel však něco říct.

„Už mi bylo líp, chlapče,“ odpověděl otec velkoryse.

„Doktor říká, že si tě tu rovnou nechají.“

„Jo.“

„Chceš, abych ti něco opatřil?“

„Snad ani ne. Ošetřovatelka zavolala tvé sestře. Přinese mi pyžamo a kartáček na zuby. Nic jiného myslím nepotřebuju.“

„Já zas večer přijdu a podívám se, jak tě uložili.“

„Takže se nevracíš do Londýna?“

„Zatím ne,“ řekl Kincaid.

„Kvůli mně tu nezůstávej. Máš vlastní život a mně bude dobře, opravdu.“

„Ještě se uvidíme,“ řekl Kincaid a vstal.

Když se vrátil, našel v domě svou sestru Lisu. Objala ho pažemi a chvíli tak stáli a neříkali nic. „Přišla jsem mu pro pyžamo,“ řekla Lisa, když se odtrhla.

„To jsem uhodl.“

Lisa na okamžik pohlédla Kincaidovi do očí a pak jí vyhrkly slzy. Kincaid ji utěšoval, jak dovedl.

„Viď, že neumře?“

„Má rakovinu plic a pravda je taková, že vyléčit se to nedá, ale doktoři se tváří, že by tu ještě mohl pobýt. Budou ho operovat, aby nádor vyndali. Pak budou chytřejší.“

Když viděl, že jí opět tečou slzy, jemně Lise objal paží ramena a řekl: „Nového vnoučete se určitě dočká, tak se nerozrušuj. Musíš myslet na miminko.“

Uvařil čaj a napili se, pak Lisa řekla, že už musí do nemocnice. Kincaid pohlédl na její uslzenou tvář: „Počkej, půjdu s tebou.“

Neil Tolkien přišel na ranní ordinaci deset minut po osmé. Pacienty začínal zvát od půl deváté, ale vždycky doháněl papírování. Odemkl čtyři zámky, které zabezpečovaly těžké dveře, a ramenem je otevřel. V téhle končině byly zámky nutné. Slyšel, jak se po podlaze rozlétla pošta, a sklonil se pro ni. Dva účty a půl tuctu reklam.

Bylo chladno, ale ve starém domě, kde ordinoval, bylo chladno skoro vždycky. Velkou část domů v ulici tak zanedbali, že se městská rada rozhodla v nedaleké budoucnosti celé okolí zbourat, takže nemělo smysl zavádět ústřední topení. Znamenalo to každé ráno začínat od nuly. Třikrát týdně chodila ráno uklízečka, ale dnes nebyl její den.

Tolkien složil poštu na starý toaletní stolek v síni a hledal zápalky, aby zapálil plynová kamna, než si sundá kabát. Začichal a opět ucítil stuchlinu a plesnivinu, která tu strašila.

Krátce poklidil čekárnu, staré časopisy složil na úhledné hromádky na jídelní stůl, který zaujímal střed místnosti, a vysypal koše. Zapnul elektrická kamínka s větrákem a srovnal židle. Nějaké dítě nechalo na jedné z nich lízátko a to se přilepilo k látce. Zaklel a šel pro vlhký hadřík, aby je uvolnil. Právě na tom pracoval, když přišla sestra.

„Dobré jitro, pane doktore,“ řekla příchozí, žena po třicítce s kaštanovými vlasy, které nevypadaly úplně přírodně.

„Dobrýtro, paní Prossorová. Zase je zima.“

„Strašná,“ odpověděla žena, třela si rukama paže a choulila se do sebe. Měla tradiční bílý sesterský plášť, ale přes něj si oblékla tlustý fialový shetlandský kabátek. „Myslím, že to tu páchne čím dál hůř.“

„Nelepší se to,“ souhlasil Tolkien.

„Jste tu dnes brzo.“

„Doufám, že se odtud dostanu přesně, abych mohl odpoledne jít na tu slávu v nemocnici.“

„Aha, o tom jsem slyšela. Další příležitost napít se sherry na účet daňových poplatníků.“

„Nová éra v péči o zdraví nás všech,“ opáčil Tolkien sloganem z místních novin a potlačil zívnutí.

„Šel jste pozdě spát, doktore?“

„Ve tři ráno mě volali k miminu. Paní Lowtonová.“

„Něco vážného?“

„Větry.“

Tolkien se dal do úřadování, než přijdou první pacienti. Především rovnal kartičky a zařazoval zprávy z laboratoře, které přišly poštou. Pohlédl na nový monitor na svém stole a pomyslel na to, že od zítřka bude to, co dnes dělá, zašlá minulost. Všechny kartotéky a záznamy o pacientech budou dostupné z ústředního počítače umístěného v Univerzitní nemocnici. Tolkien neměl chuť počítači od prvního okamžiku plně důvěřovat. Nejdřív bude muset ukázat, co umí, než se zbaví svých kartiček.

Zvuky otvíraných a zavíraných dveří mu sdělovaly, že čekárna se zaplňuje. Uklidil stůl a stiskl zvonek, aby vešel první pacient.

Do místnosti vešla asi šedesátiletá žena s úzkými rameny, jež se zdála shrbená starostmi, a na Tolkienovo pozvání si sedla. Složila ruce do klína a dívala se na svá kolena, jako když se zdráhá promluvit.

„Manžel,“ řekl Tolkien. „Nemůžete to zvládnout.“

Žena k němu vzhlédla, jako by jí četl myšlenky. „Přesně tak, pane doktore,“ řekla překvapeným a téměř neslyšným šeptem.

„Za to se nemusíte stydět, paní Harrisonova,“ řekl Tolkien měkce. „Manžel je na vás ve všem úplně závislý a na vás už je to prostě moc.“

Ženina tvář byla zbrázděna mučivým pocitem viny.

„On je tak těžký, a posadit ho na záchod a zase sundat…“

„Já vím,“ přikývl Tolkien.

„Jsme spolu dvaačtyřicet let a mám ho hrozně ráda, ale nevím, co si počít.“ Žena se rozplakala.

Ten obrázek znal Tolkien až příliš dobře. „Nerozrušujte se,“ konejšil ji. „Budeme muset Harrymu najít místo v nějakém ústavu, kde se o něho budou pořádně starat.“

„Ale my jsme si slíbili, že nikdo do ústavu nepůjde, dokud bude ten druhý zdravý a schopný.“

Tolkien zvedl ruku a řekl: „Nemáte se zač stydět. Udělala jste víc, než se dalo od milující manželky očekávat, a už to nemůžete zvládnout. Roznemůžete se z toho. Pro Harryho to taky bude lepší. Když budete chtít, můžete ho každý den navštěvovat. Mohu se tedy po něčem poohlédnout?“

Žena mlčky přikývla, kapesník stále přitisknutý k obličeji.

Většina Tolkienových pacientů byli šedesátníci a sedmdesátníci, což bylo důkazem prodloužení délky života populace. Měli všechny obvyklé neduhy stáří. Řešil to s nimi téměř automaticky a stále si musel připomínat, že to tak nemá dělat. Stálým nepřítelem praktického lékaře je sebeuspokojení, a přestože je pochopitelné, protože devadesát procent případů, ne-li víc, jsou běžná onemocnění, osud dovede sem tam přimíchat do karet žolíka. To byl případ jeho následujícího pacienta.

Tolkienův pacient se ohlásil jako Frank Golightly, pětačtyřicet let. V životě nezastonal, ale teď se cítí neustále unavený a není mu dobře.

Tolkien si ho v duchu zařadil jako případ náhlého příchodu středního věku, ale prohlédl ho a všiml si, že má na těle volnou kůži.

„Vy poslední dobou hubnete,“ řekl.

„Ano,“ souhlasil Golightly. „Asi mám moc práce.“

„Co děláte, pane Golightly?“

„Obchodního cestujícího. Vysokozdvižné vozíky.“

„Hodně cestujete do ciziny?“

„Dost.“

Tolkienovu pozornost upoutala řada skvrnek rozesetých po Golightlyho těle. Na počátku prohlídky byl připraven na přepracovaného obchodníka, jehož tělo začíná protestovat proti přílišnému cestování a nepravidelné stravě, ale nyní viděl něco docela jiného a zamrazilo ho. Pokračoval v prohlídce, přestože v duchu neměl velké pochybnosti; potřeboval čas rozmyslet si, jak situaci nejlíp zvládnout. Každá otázka, kterou položil, přinesla odpověď, která ho ještě víc utvrdila v jeho obavách. Potom se zeptal: „Jste homosexuál, pane Golightly?“

Golightly neskrýval rozhořčení. „Co vás to napadalo? Jsem ženatý člověk. Co to s tím má společného?“

Tolkien řekl prostě: „Běžná otázka, pane Golightly.“

Dlouho bylo ticho a pak Golightly náhle řekl: „Panebože…“ Smrtelně zbledl a řekl sotva slyšitelně: „Vy si myslíte, že mám AIDS, viďte?“

Tolkien byl zaražen. Neočekával, že mu Golightly bude číst myšlenky. Uvažoval, jestli má zdržovat, ale pak se rozhodl, že ne. Řekl jemně: „Myslím, že byste si měl dát udělat krevní zkoušky. Dělají mi starost ty skvrnky, co máte na těle. Myslím, že by to mohl být Kaposiho sarkom. Je to jeden z nejběžnějších problémů souvisejících s AIDS.“

„Ale já nejsem žádný teplouš, doktore, vážně ne. Já byl vždycky na holky.“

Tolkien přikývl a řekl: „Je mi líto, ale můžete to dostat i při heterosexuálním styku. Není to tak běžné, ale stává se to.“

Golightly se náhle rozlítil. „Ta zatracená německá mrcha!“ vykřikl, „nejradši bych jí podřízl krk!“ Naklonil se přes stůl k Tolkienovi, ale v jeho očích našel jen ochromující smutek. Slova mu odumřela na rtech a klesl zpátky do křesla. „Co na tom záleží? Panebože, co na tom zaleží.“

Tolkien řekl: „Nebudu předstírat, že je to míň vážné, než si myslíte, ale něco můžeme udělat. Sarkom můžeme léčit a existuje přípravek s názvem AZT; nevyléčí, ale může silně zpomalit vývin nemoci, a kdoví, při tom, jak pracuje výzkum…“

Golightly však Tolkiena neslyšel. V té chvíli byl ve svém vlastním příšerném světě.

3.

Kincaid šel podle šipek a octl se v Pamětní síni Sira Mortimera Huxleyho v Univerzitní nemocnici. Panoval tam téměř povědomý chlad a neosobní ovzduší připomínající školní posluchárny a univerzitní ceremonie, při nichž postavy v talárech, shrbené vlastní důstojností, vykládaly své názory na život a na to, jak jej prožít.

Zkoumal místo, kde se octl, a oči mu utkvěly na kamenném poprsí, o němž hádal, že to bude příslušný Sir Mortimer. Ověřit si to nemohl, protože stálo na opačné straně než sedadla vyhrazená pro tisk. Nakolik mohl rozeznat, Sir Mortimer nebyl žádný krasavec – tučnolící, plešatý a s poněkud krátkým krkem. Tvářil se tak nesmiřitelně, že Kincaid se i na tu dálku krčil.

„Asi to nebyla žádná holubička,“ prohodil k sousedovi.

Muž se usmál a řekl: „Jako většina. Člověk asi musí být trochu arogantní, když zachází s lidskými životy tak, jako oni.“

„To máte pravdu,“ řekl Kincaid.

„Kdyby aspoň s námi ostatními nejednali jako s duševně vadnými dětičkami, které nemají právo něco vědět o vlastním těle,“ opáčil druhý reportér.

„Žampionový syndrom,“ usmál se Kincaid. „Držte je ve tmě a krmte hnojem.“

Konverzace ustala a na síň padlo ticho. Pánové na pódiu zaujímali místa. Kincaid opět uviděl správce nemocnice Gordona Fieldse, jak přistupuje k mikrofonu.

„Je mou příjemnou povinností přivítat vás zde u příležitosti dalšího velkého kroku vpřed ve zdravotnické péči v tomto kraji,“ začal Fields. „Jak všichni víte, sever Anglie a zejména Univerzitní nemocnice měly to štěstí, že si je ministr zdravotnictví, pan John Carlisle, vybral jako prubířský kámen své nové zdravotnické iniciativy, což prospělo nemocnici a také obyvatelům této oblasti nade všechno očekávání.“

Potlesk.

„Proto je velmi vhodné, že dnes při zahájení další fáze zdravotnické péče mezi sebou máme samotného ministra, pana Johna Carlisla.“

Síní se rozlehl upřímný vřelý potlesk, když ministr v neposkvrněně tmavomodrém obleku s bílým karafiátem v knoflíkové dírce předstoupil a zaujal Fieldsovo místo. „Děkuji vám, pane Fieldsi, a musím říci, jak jsem nesmírně rád, že jsem opět zde v Univerzitní nemocnici. Před rokem jsem ani nepomyslil, že k dalšímu zlepšení zdravotnické péče v kraji budeme moci přikročit tak záhy, ale díky rozumnosti mých kolegů ve vládě a díky Rusům, kteří nám umožnili snížit výdaje na zbrojení,“ smích „si nyní můžeme dovolit postoupit dál. Pro mne je zdraví našeho národa prioritou číslo jedna.“

Další potlesk.

„Dokud budu ministrem zdravotnictví, nebudou kompromisy. Náš lid si zaslouží to nejlepší, a přesně to dostane, a tím myslím všechny. Dokud budu u moci, nebude žádný dvouvrstvový systém, žádné zvláštní služby pro bohaté a jiné pro chudé. Všem bude dostupné to nejlepší z medicíny.“

Vypukl dlouhý potlesk a Carlisle jej musel utišit zdvižením ruky, aby mohl pokračovat. „Někde jsme museli začít, a kde lépe než na severu?“ Další potlesk. „Dnes mohu s největším potěšením otevřít počítačem řízené lékárenské služby nemocnice pro všechny praktické lékaře v kraji. Než to však udělám, rád bych vám představil lidi, kteří skutečně stojí za revolucí ve zdravotnictví této oblasti, specializovaný správní tým Univerzitní nemocnice, pány Gordona Fieldse, Charlese Frenche a Paula Schreibera.“

Carlisle se připojil k potlesku a pak se obrátil zpátky k mikrofonu.

„A nyní prohlašuji druhou fázi Severního plánu zdravotní péče za zahájenou.“

Kincaid si vyměnil pohled se svým sousedem. Už dlouho, samozřejmě s výjimkou stranických konferencí, neslyšel takový potlesk politikovi.

Muž, který dnes jako první promluvil místním přízvukem, škobrtavě přednesl poděkování ministrovi. Zdálo se, že neví, kam se dívat. Hlava mu kmitala mezi těmi na pódiu a publikem, jako wimbledonskému divákovi při zápase. Děkoval kdekomu „za to, že to umožnili,“ a pak vzpomínal, jak vypadalo zdravotnictví v jeho mládí. Skončil ohlášením, že v sousedním sále se bude podávat sherry a všichni přítomní jsou srdečně zváni. Zájemci pak mohou navštívit výpočetní středisko. Zaměstnanci budou připraveni odpovídat na otázky.

Kincaid hledal v davu na recepci známé tváře a spatřil Tolkiena. Na rozdíl od většiny přítomných neměl oblek. Místo toho se rozhodl pro manšestrové sako se záplatami na loktech a šedé manšestrové kalhoty s vytahanými koleny. Stál sám, usrkával sherry a vypadal uprostřed hladce plynoucí společenské konverzace trochu nemístně.

„Zdravím vás,“ řekl Kincaid, když se k němu probojoval.

„Tak jste to zvládl a přišel jste,“ pravil Tolkien.

„Dal jsem na vaši radu,“ řekl Kincaid. „Myslím, že Carlisle udělal dojem.“

„To souhlasím. Jak je vašemu otci?“

„Měl jste pravdu. Vzali ho hned do nemocnice. Zítra ho budou operovat.“

Tolkien kývl a srkl sherry.

„Jedno nechápu: jak si mohl jeho doktor myslet, že je to zánět průdušek,“ pohlédl Kincaid na Tolkiena.

„Doufám, že ode mě neočekáváte, že něco řeknu,“ pravil Tolkien.

„Ani ne,“ souhlasil Kincaid. „Když jde o to, držet basu, jste přeborníci.“

„Nebuďte na nás moc tvrdý. Všichni jsme jen lidé,“ řekl Tolkien. „Jenže naše nedostatky bývá vidět víc než nedostatky ostatních, když se nějaké vyskytnou.“

Kincaid to mlčky připustil. „Takže jste si opatřil počítač,“ změnil námět.

Tolkien se usmál. „To rozhodně. Jak říkal ten člověk, udělali jsme to všichni. Mám ho na stole v ordinaci, kde jsem míval nůž na papír.“

„Pokrok.“

„Asi.“

„Myslíte, že to bude fungovat?“

„Ten nový systém? Zatím všechno ostatní fungovalo, tak tomu musíme dát šanci.“

„Nemáte žádné výhrady?“

„Spoustu, ale žádnou nemohu rozumně formulovat.“

„Co tím myslíte?“ zeptal se Kincaid.

„Připadám si jako polní maršál, kterému řekli, že už nebudou žádné války. Myslím, že jsem si tak zvykl hádat se a rvát se zdravotnickými úřady, že mi bude scházet psaní do novin, jak nás vláda spokojeně zanedbává. Prostě nemám si už nač stěžovat a jsem z toho nesvůj.“

„Britové jsou vychováváni k víře, že o všechno musejí bojovat. Cítí se provinile, když se jim všechno daří bez trápení,“ řekl Kincaid.

„Účinnost každého léku je nepřímo úměrná jeho sladkosti,“ řekl Tolkien.

„Přesně tak,“ usmál se Kincaid. Rozhlédl se po místnosti a řekl: „S kým bych si měl promluvit, abych zjistil něco o plánech do budoucnosti?“

Tolkien kývl hlavou směrem ke skupině v koutě a řekl: „Tamhleti jsou z krajského výboru. Ti musí něco vědět.“

„Já to zkusím.“

Nejdřív si došel pro nové sherry. Všichni kolem mluvili o Carlisleovi, a jak se mu podařilo podepřít selhávající vládu.

Carlisle se dostal nahoru poměrně nedávno, ale stoupal „jako meteor“, jak s oblibou píší noviny. Rychlý úspěch vždycky upoutá představivost občanů. Viděli v něm starostlivého muže lidu, čehož se politikům nedařívá snadno dosáhnout.

Kincaid se přiblížil ke skupině, na kterou mu Tolkien ukázal, a představil se.

„Myslíte, že bych se vás mohl zeptat, co plánujete do budoucnosti?“ zeptal se.

Jeden z mužů mu podal ruku a řekl: „Já jsem George Mellor, tiskový mluvčí výboru. Jak vám mohu být nápomocen?“

Ostatní muži se vytratili a nechali Kincaida s Mellorem o samotě.

„Zajímalo by mě, jestli máte nějaké plány na zlepšení péče o duševně postižené v oblasti?“

„To ano,“ opáčil Mellor. „Máte o to speciální zájem, pane Kincaide?“

„Osobní zájem,“ přiznal Kincaid a pověděl mu o Kerry.

„Pokud vím, správní tým jmenoval ředitele psychiatrické zdravotní služby. Někdy příští týden se dá do práce. Je to nový post a jeho úkolem bude prosadit veškeré změny ve prospěch pacientů, které se mu budou zdát vhodné.“

„To rád slyším,“ řekl Kincaid.

„Takový je Severní zdravotnický plán, pane Kincaide,“ řekl Mellor.

Kincaid se cítil dobře, když se ubíral s davem do řídícího výpočetního střediska. Teď má Kerry určitě větší šanci na nové posouzení. Lehkým krokem kráčel po hlavní chodbě nemocnice za dvojicí, jež byla vystrojená jako na královskou zahradní slavnost. Žena měla klobouk širší než ramena. Pastelové zelená chodba páchla éterem a dezinfekcí, vůní všech nemocnic na světě, říkal si Kincaid. Společnost zahnula u příslušného označení doleva a byla provedena létacími dveřmi na visutý můstek spojující hlavní nemocnici s výpočetním a lékárenským střediskem. Pod sebou viděl Kincaid stanoviště sanitek. U mříže výjezdu čekaly dva vozy. Jeden z nich byla speciálně vybavená jednotka jezdící k velkým dopravním nehodám. Jen tu hodně dlouho zůstaň, pomyslel si Kincaid.

Návštěvníky zavedli do prostorné místnosti s nízkým stropem, kde Kincaid napočítal čtrnáct lidí pracujících u počítačových terminálů. Vývěska jim sdělila, že toto místo je správní středisko nemocnice. Trochu mu připomnělo letové řídící středisko NASA, avšak programátoři byli bledolící a mluvili severním přízvukem.

„Toto je hlavní působiště služby,“ vysvětlil muž, kterého na pódiu představili jako Charlese Frenche. Měl autoritativní vystupování, jehož působivosti se Kincaid nedovedl ubránit. Ve skupině, která se natěsnala do místnosti, sice bylo mnoho šumu, ale jakmile French promluvil, všechno ztichlo. Nebyl velký a nemluvil hlasitě, ale Kincaid stojící vzadu slyšel každé slovo. French rozhodně nemluvil místním přízvukem. Kincaid to odhadoval na Oxford nebo Cambridge.

„Čtyři ze zdejších zaměstnanců se zabývají doplňováním databáze hlavního počítače o laboratorní výsledky a jiné obdržené lékařské informace. Ostatní se věnují předávání uložených informací lékařům a rozvíjení služby.“

„Kde je hlavní počítač?“ zeptala se žena se širokým kloboukem.

„Tady za dveřmi,“ ukázal French za sebe.

„Smíme se na něj podívat?“

„Samozřejmě,“ odvětil French. „Všichni najednou se tam nevejdou, takže se tu pěkně rozhlížejte a ptejte se, nač chcete, dokud nepřijdete na řadu.“

Kincaid, který vůbec nestál o pohled na hlavní počítač, se zaradoval z Frenchova posledního návrhu. Pomalu obešel pracoviště a hledal nějakého přístupného programátora. Rozhodl se pro muže, jemuž táhlo na třicítku a cucal pero, zatímco upíral zrak na obrazovku před sebou.

„Dobrý den, mohu vám položit několik otázek?“ zeptal se.

„Samozřejmě,“ usmál se muž. „Co byste rád věděl?“

„Můžeme začít tím, co děláte vy?“

„V dané chvíli pracuji na transfúzní službě.“

„Na krvi?“ otázal se Kincaid.

Muž přikývl a vysvětlil: „Vyvíjím počítačový program, který se bude starat o všechny aspekty práce s krví v kraji. Jde o to dát do počítače všechny údaje o dárcích krve v kraji i s jejich skupinami a podskupinami a sladit to s potřebami krevní banky v nemocnici. Když klesne zásoba, počítač automaticky rozešle příslušným dárcům pozvánky, aby přišli dát krev.“

„To zní skvěle,“ řekl Kincaid.

„Počítač také dostane podrobnosti o všech operacích v oblasti, takže bude moci předvídat potřebu krve a zařídit se podle toho. Bude také shromažďovat údaje o pacientech, kteří v nemocnici podstupují krevní zkoušky z jiných důvodů, a těm, kdo mají vzácné krevní skupiny, navrhne, aby uvažovali o dárcovství.“

„Nevěděl jsem, že se běžně zjišťuje krevní skupina pacientů,“ řekl Kincaid.

„V jiných krajích ne, ale tady se u pacientů provádí celá řada krevních zkoušek, když z jakéhokoli důvodu přijdou do nemocnice, a Klik údaje vytřídí.“

„Klik říkáte počítači, ano?“

„Je to zkratka odvozená z Koordinátoru lékařských informací.“

„Aha,“ opáčil Kincaid ve snaze projevit nadšení pro zkratky. Před několika měsíci se rozhodl, že už nikdy nepřispěje dobročinným organizacím, které mají zkratková jména.

„Chcete s ním mluvit? Položte mu otázku.“

Kincaid přehlédl personifikaci počítače, což byla také věc, kterou nesnášel, a zeptal se: „Jaký typ otázky?“

„Klik tady řídí medicínu, tak se ho zeptejte, nač chcete.“

„Kolik dětí se narodilo v kraji minulý čtvrtek?“

Operátorovy prsty přelétly po klávesnici a na obrazovku takřka vzápětí vyskočila informace:

14. LEDNA

ŽIVĚ NAROZENÝCH: OSMDESÁT ČTYŘI

MUŽSKÉHO POHLAVÍ: ČTYŘICET ŠEST

ŽENSKÉHO POHLAVÍ: TŘICET OSM

STISKNI 1: MÍSTO NAROZENÍ

STISKNI 2 A ZADEJ HESLO: JMÉNA A ADRESY

STISKNI 3 A ZADEJ HESLO: LÉKAŘSKÉ ÚDAJE

„Žasnu,“ pravil Kincaid. „Jaké lékařské údaje ale můžete mít o novorozencích?“

„Řekněme, že jste zaměstnancem nemocnice.“ Operátor zadal na klávesnici heslo a stiskl 3. Na obrazovce se objevil seznam jmen v abecedním pořadí s výsledky krevních a biochemických testů. „Všechna novorozeňata v kraji automaticky podstupují řadu testů a údaje se předávají Klikovi, takže je má od prvního dne jejich života. Kdyby nějaké za tři roky vběhlo pod auto a potřebovalo by transfúzi krve, Klik řekne chirurgovi přesně, jaký druh krve má dítěti dát, a kdyby to náhodou byla vzácná skupina a nebyla dostupná, Klik dodá jména vhodných dárců i s adresami.“

„To je rozumná věc,“ řekl Kincaid. „Mého otce sem do nemocnice právě přijali jako pacienta. Co o něm máte?“

„Je mi líto, to vám nemohu ukázat. Záznamy o pacientech musí být důvěrné a jsou přístupné jen lékařskému personálu.“

„Nelitujte,“ řekl Kincaid, „kdybyste mi je byl ukázal, ztropil bych strašný kravál.“

„Snad nejste inspektor?“ zeptal se muž s maličko úzkostlivým úsměvem.

„Ne, novinář.“

„To je ještě horší.“

„Nechtěl jsem vás nachytat,“ řekl Kincaid. „Jen mě to zajímá.“

Programátor se tvářil nepřesvědčeně. „V dnešní době člověk slyší hrozné historky o novinářích, a co dovedou udělat obyčejným lidem.“

Kincaid přikývl. „Já vím. Nemělo by to tak být, ale je to tak. Stačí pár shnilých jablek v sudě a načichneme všichni.“ Podal mu ruku a představil se.

Muž se trochu uvolnil a jeho ruku přijal. „Dave Holland,“ řekl.

„Dave, povězte mi o té nové lékařské službě. Jak to bude pracovat?“

„Je to vlastně prostinké. Když pacient navštíví lékaře a lékař stanoví diagnózu, naťuká lékař všechny údaje do svého počítače zapojeného do sítě i s doporučenou léčbou. Počítač tady ve středisku vyhodnotí všechny informace a předá požadavek na léky lékárně. Ta dodá léčiva a do tří hodin je dostane lékárna v místě pacientova bydliště. Až pacient navštíví lékaře podruhé, pokrok v léčení bude předán počítači. Počítač jednak zhodnotí, jak bylo úspěšné, ale může také informace srovnat se všemi ostatními záznamy o pacientech, kteří jsou léčeni podobně.“

„To zní úctyhodně,“ řekl Kincaid.

„Také to je. Je to jako automatické klinické zkoušení všech léčebných postupů, které bude počítač stále doplňovat a dávat k nim doporučení.“

„Co náklady? Sleduje počítač i to?“

Holland pokrčil rameny. „Tím si nejsem jistý.“ Otočil se s křeslem a zeptal se, zda to ví někdo z ostatních. Nikdo.

„Někdo to vědět musí,“ řekl Kincaid.

„Samozřejmě,“ řekl Holland. „Můžeme se zeptat pana Frenche, až se vrátí.“

První skupina se vrátila od prohlížení hlavního počítače a Holland se Frenche zeptal, zda by si neudělal chviličku na Kincaidovu otázku.

„Ovšem,“ odvětil French. Podal si s Kincaidem ruku, pohlédl mu zpříma do očí a usmál se. „Jak vám mohu být nápomocen?“

„Ptal jsem se na náklady, pane Frenchi,“ řekl Kincaid.

„Náklady?“

„Ptal jsem se tuhle vašeho programátora, jestli počítač sleduje náklady.“

„Samozřejmě,“ odvětil French.

„Zdálo se, že nikdo z vašich zaměstnanců o účtování za tu službu nic neví,“ řekl Kincaid.

French se usmál, ale Kincaid měl dojem, že mu přes tvář přelétl zákmit podráždění. „Lidé tady mají na starost lékařské stránky služby. Účtování sice počítač provádí, ale předává se přímo ministerstvu zdravotnictví v Londýně.“

„Není to trochu zvláštní?“ zeptal se Kincaid. „Copak rozpočty na zdravotnictví nejsou řízeny místně?“

„Toto je zatím experimentální schéma,“ řekl French. „Proto se o ně ministerstvo stará přímo.“

„Aha.“

„Dobrá,“ řekl French. „Nemáte-li další otázky, přejdeme do lékárenského oddělení, kde vás rád provede dr. Schreiber.“

V lékárenském oddělení to vonělo jinak než ve výpočetním středisku, kde bylo cítit ozón a umělé hmoty; lékárna voněla víc jako nemocnice. Paul Schreiber, ducatý muž s řídnoucími světlými vlasy a hranatými brýlemi v kovových obroučkách, se představil a krátce vyložil, jak služba funguje. Mluvil pečlivě a zřetelně, jako by v dětství trpíval koktáním a logopedie ho vyléčila.

Říkal v podstatě to, co Kincaidovi sdělil Holland. Jeden muž v Kincaidově skupině, který se představil jako místní praktický lékař, se zeptal, kolik lidí v lékárně pracuje.

„Dva,“ odvětil French.

„Jenom?“ opáčil očividně překvapený lékař.

Schreiber se jeho reakci usmál a vysvětlil: „Stačí to. Máme dohodu s lékárníky v okolí. Dodávají nám standardní balení všech běžně předepisovaných léků, takže není třeba je odvažovat v místě. Naši dva domácí lékárníci jsou tu pro řešení případných problémů a mimořádných požadavků.“

„Mimořádnými myslíte drahé léky?“ zeptal se jiný muž ze skupiny návštěvníků. Byl to také praktický lékař a Kincaidovi se zdálo, že v jeho hlase postřehl nepřátelství.

„Ne, to nemyslím,“ usmál se French. „Myslím jakýkoli lék, který běžně nemíváme. Například pacient, který se vrátí z ciziny, by mohl dostat nějakou tropickou nemoc, která vyžaduje léky, jaké se běžně nevyskytují. Počítač by založil pro takovou žádost zvláštní záznam a ten by byl předán našim lékárníkům, kteří by lék objednali a nadávkovali sami.“

Lékař nevypadal zcela uspokojený a Kincaid cítil, že chce vynést nějaký trumf.

„Dnes ráno,“ pravil, „jsem jednomu svému pacientovi předepsal elocin. Váš počítač můj požadavek změnil a místo toho poslal kalocin. Rád bych věděl proč.“

„Kalocin je levnější,“ pravil French věcně.

V lékařově tváři se objevila vítězosláva. „Takže to připouštíte,“ řekl vítězoslavně.

„Zcela, pane doktore,“ opáčil French. „Tam, kde existuje levnější alternativa, počítač ji dodá.“

„Jestli je tu nějaký novinář, doufám, že si to poznamenává,“ řekl rudnoucí lékař. „Tohle je svévolné vměšování vlády z finančních důvodů. Je to zrůdnost!“

Schreiber, stále klidný a ovládající se, se usmál a řekl: „Důvody nejsou čistě finanční, pane doktore. Kalocin je stejně dobrý jako elocin, jinak by počítač váš předpis nezměnil.“

„Co je pro mé pacienty nejlepší, to posuzuji já,“ řekl lékař, jak se Kincaidovi zdálo, trochu pompézně.

„Počítač pojednává tvrdá fakta, doktore. Nemusí nic posuzovat, a navíc nepodléhá úkladům oslnivé reklamy jako my smrtelníci. Pojďte se sem všichni podívat.“

Schreiber dovedl skupinku k počítačovému terminálu a vyťukal dotaz: elocin nebo kalocin. Počítač dodal výsledky několika klinických zkoušek obou přípravků a skončil matematickým závěrem, že v pojmech klinické reakce není rozdíl. „Proto dal počítač vašemu pacientovi kalocin,“ řekl Schreiber, „je totiž levnější a stejně účinný.“

Lékař zůstal zaražený a asi ho mrzelo, že vůbec mluvil.

Skupinu provedli po obrovském skladu, kde byly léky uloženy v příhodných množstvích, připravené sjet dolů po skluzavce k personálu v přízemí, který je rozešle, kam patří. Padlo několik otázek o tom, jak nebezpečné drogy se tu skladují a jak zabezpečená je budova, a bylo po prohlídce.

Kincaid si dal v nemocniční jídelně čaj a pak šel nahoru na oddělení, kde měl otce, s nadějí, že ho tam sestra pustí mimo návštěvní hodiny. Nedělala potíže. Ukázala mu cestu do pokoje, kde našel otce ležet na boku zády ke dveřím. Kincaid si myslel, že třeba spí, a šel po špičkách, ale pak viděl, že stařec má oči dokořán.

„Jak je ti?“ zeptal se.

„Jde to.“

„Bojíš se zítřka?“

„Ty by ses nebál?“ opáčil Jack Kincaid.

Kincaid přiznal, že ano, a měl na sebe zlost; zřejmě si vypěstoval nadání říkat otci stupidnosti. Chtěl se ke starci přiblížit, ale nemohl. Neustále zjišťoval, že se topí ve frázích.

„Jen co doktoři zjistí, co tam vlastně je, obrátí se to k lepšímu.“

„Myslíš?“

„Když už musíš stonat, je rozhodně dobře, že jsi tady. Zrovna jsem viděl jejich nové výpočetní středisko.“

„Ani tu zatracenou svačinu…“

„Cože?“

„Ani tu zatracenou svačinu mi nedali. Prý kvůli té zítřejší operaci.“

„Aha,“ zaradoval se Kincaid, že otec projevuje trochu ducha.

„Myslím, že mě ti hajzlové chtějí umořit hladem, aby ušetřili za operaci.“

Kincaid se usmál. „Je to pro tvoje vlastní dobro,“ řekl. „Musíš mít prázdný žaludek, kdyby se ti po anestetiku chtělo zvracet.“

Jack Kincaid se obrátil tváří k synovi. Řekl: „Kdyby se to zítra nějak nepovedlo, nezapomeneš na Mariánský hřbitov, viď?“

Kincaid řekl: „Však ono se to povede.“ Otec dál čekal na odpověď. Nakonec Kincaid řekl: „Nezapomenu.“ Položil otci ruku na rameno a jemně ji stiskl. Pak vstal: „Přijdu se na tebe podívat, až bude po tom.“

Kincaid odešel z nemocnice s pocitem, že se otec vydal na cestu, jež nemůže mít šťastný konec. První krok bylo přijetí do nemocnice, a bez ohledu na výsledek operace už to nikdy nebude jako dřív. Vzpomněl si, že to tak bylo s matkou. Chvíle, kdy jde někdo se smrtelnou nemocí poprvé do nemocnice, má v sobě něco, co ho jaksi změní, vzdálí ho od rodiny. Ať se ostatní sebevíc snaží vrátit věci do starých kolejí, pacient jako by odplouval z dosahu. Od té doby se mezera už jen zvětšuje.

Kincaid se rozhodl, že se chvíli projde, vzdor mrholení, které změkčovalo pouliční světla a jemně mu usedalo na vlasy. Zvolil si klidnější postranní uličky, kde mu nebude rušit myšlenky hluk dopravy. Ušel asi půl míle, když se začal cítit nesvůj. Pocit souvisel s tím, že nakrátko zahlédl postavu v tmavém plášti do deště. Zahlédl toho muže už předtím, když se rozhlédl, než přecházel ulici. Podvědomí mu připomnělo, že tutéž postavu viděl ve stínu před otcovým pokojem. V zátylku se mu zježily vlasy: je sledován.

Snažil se tu myšlenku odbýt jako směšnou, jako něco, co se stává jen ve filmech. Panebože, vždyť jsi novinář a ne Phil Marlowe, říkal si. Šel ještě kousek a pak se prudce otočil. Dělal, že se dívá do výlohy. Musel přiznat, že to nebylo moc přesvědčivé; výloha patřila instalatérovi a byl v ní jen osamělý dřez opředený pavučinami.

Opět za sebou někoho zahlédl. Postava splynula se stíny. Lupič? Ještě měl před sebou asi půl míle, než se dostane ke světlům na hlavní ulici. Prozíravost mu velela zrychlit krok, ale přirozená, možná profesionální zvědavost s tím nesouhlasila. Zalovil v kapse a sevřel v pravé pěsti hrst mincí.

Z ulice, kterou šel, odbočovala řada uliček. Kincaid uskočil do první z nich a rozběhl se. Našel hluboký vchod do domu a rychle do něj vklouzl. Jestliže je skutečně sledován, brzy to zjistí, protože jediné světlo v uličce pocházelo od pouliční lampy na hlavní ulici. Kdo vejde do uličky, vrhne před sebe dlouhý stín.

Bylo smrtelné ticho. Čekal s tváří přitisknutou k drsnému kameni po straně vchodu. Uvědomoval si žilku tepající v krku a zápach kočičí moči v uličce. Náhle se po zdech roztančil stín. Někdo se vydal do uličky. Kroky nebylo slyšet. Kincaid se napružil a chystal se udeřit.

Stín zmizel a Kincaid pocítil úzkost. Napínal sluch, ale ticho v uličce nic nerušilo. Zastavil se jeho pronásledovatel, protože něco tuší? Třeba má nůž. Kincaid se náhle v duchu spatřil, jak leží na páchnoucí dlažbě a kameny v neonovém světle černají jeho živou krví. Obtížně polkl a pak toho zalitoval. Co když ho pronásledovatel slyšel? Měl dojem, že něco zaslechl, a opět zdvihl pěst.

Vteřiny plynuly a napětí už bylo nesnesitelné. V duchu se bál nejhoršího. Muž musí tušit, že tu na něj číhá, proč by se jinak pohyboval tak pomalu? Když přišel o výhodu překvapení, připadal si beznadějně zranitelný. Slyšel, jak se někdo zlehka nadechl docela blízko. Stín začal míjet jeho vchod a Kincaid vystřelil paži, aby sevřel krk, který následoval. Chvat se mu podařil. Vrazil tomu muži koleno do zad. „Proč mě pronásledujete?“ otázal se rázně.

Výstražné signály do mysli mu vyslal parfém a měkkost, kterou ucítil. Vykvinutí a rozhořčené ženské prskání ho přiměly okamžitě uvolnit stisk. „Co to má znamenat?“ zvolal a pustil kroutící se postavu.

„Div jste mě neuškrtil!“ zvolala uražená dívka a mnula si krk.

„Já myslel, že jste lupič!“ protestoval Kincaid. „Proč jste mě sledovala? Co chcete?“ Byl spíš v rozpacích než rozzlobený.

„Vypadám snad jako lupič?“ zeptala se dívka.

Kincaid musel uznat, že ne. Tmavý plášť do deště byl ošetřovatelský baloňák a „lupič“ byla štíhlá přitažlivá dívka s kaštanovými vlasy a měkkýma, inteligentníma hnědýma očima. Mimoto ji znal. Byla to sestra Eva Laingová.

V úterý večer sloužil Neil Tolkien ve středisku pro léčení drogových závislostí, které s dvěma kolegy založili na rozsáhlém obecním pozemku nedaleko svých ordinací. S úpadkem průmyslu na severu a následným růstem nezaměstnanosti se v raných osmdesátých letech připravovalo jeviště pro sociální pohromu. Mnoho mladých lidí před sebou nemělo žádnou vyhlídku na zaměstnání, a tedy ani přístup k požitkům spotřební společnosti, z nichž se těšili jiní. Stali se snadnou kořistí narkobaronů z jihu, kteří rychle postřehli příležitost a využili ji. V sociálně deprivovaných oblastech kraje se stal běžným platidlem heroin, který v uplynulých desetiletích patřil jen do inventáře amerických filmů. Zločinnost a prostituce stoupaly, aby uspokojily nenasytné nároky rostoucího návyku.

Středisko představovala panelová buňka, jaké používaly stavební firmy na staveništích. Stála na kraji zeleně, kterou navštěvovali spíš psi než děti, protože děti si raději hrály v tunelech a uličkách betonové krajiny, která je držela v kleci.

Gavin Mitchell, asi padesátiletý rudolící lékař v tvídovém saku a kostkované košili vzhlédl, když Tolkien vešel do kanceláře.

„Jdeš právě včas, Neile,“ řekl a kývl směrem k menší kolegyni, která rozbalovala láhev vína. Doktorka Mary Cunninghamová se usmála: „Sice to není Dóm Perignon, ale pro danou chvíli to bude muset stačit.“ Podala láhev Tolkienovi a poprosila ho, aby ji otevřel.

Tolkien vzal láhev španělského vína a zeptal se: „Co slavíme?“

„Byli jsme oficiálně uznáni,“ odvětil Mitchell.

„Ano?“

„Opravdu ano,“ usmála se žena. „Zdravotní výbor rozhodl, že smíme vstoupit. Zkrátka naše klinika teď má úřední požehnání. Dokonce jsme dostali vlastní terminál napojený na hlavní počítač v Univerzitní nemocnici.“

„No, no,“ vzdychl Tolkien. „Co mám na to říct?“

„Ještě něco,“ řekl Mitchell. „Zdarma a hojně dostaneme jehly a kondomy a rozdělovat je můžeme podle svého.“

„Co to, že se tak rozmysleli?“ ptal se Tolkien, který až příliš dobře věděl, jaké problémy měla klinika v minulosti s materiálními fondy.

„Severní zdravotnický plán,“ řekla Mary Cunninghamová. „Máme být jeho součástí. Pan Carlisle chce mít úplně integrovaný zdravotnický program pro celý kraj. Už prý nebudou žádné okrajové skupinky chudých příbuzných.“

Zátka vyletěla a Tolkien naplnil nastavené sklenice. Začal se cítit povzneseně, když si představil, že už nebude muset bojovat o prostředky se zpátečnickým zdravotním výborem, který si myslí, že drogová závislost se dá řešit přednáškami nebo radou: „Tak se přece seber!“ Dodávání jehel zdarma jim umožní zamezit úděsnému sdílení jehel, o němž všichni věděli, že způsobuje rychlé šíření viru HIV a následnému AIDS mezi narkomany. Když budou moci prostitutky zásobit kondomy, pomohou k jejich ochraně a k ochraně zákazníků před pohlavním přenosem AIDS.

„Navíc nám dovolí preventivně používat AZT, když budeme chtít,“ řekla žena.

Tolkienovi se rozšířily oči. „Ale co náklady?“ zeptal se.

AZT byl jeden z mála léků, které účinně pomáhaly při léčbě AIDS. Neléčil, ale zpomaloval postup choroby. Americký výzkum naznačoval, že pacientům, kteří dostali AZT ihned, jak u nich byla stanovena diagnóza nositelů viru HIV, se vedlo mnohem lépe než těm, kteří jej dostali později. Obrovská nákladnost léku zabránila podobným zkouškám v Británii a dostávali jej pouze pacienti, kteří překročili jisté klinické meze.

„Péče o zdraví má přednost před penězi,“ opáčil Mitchell, „to říkal pan Carlisle.“

„Začínám mít dojem, že je Štědrý den,“ pravil Tolkien, „ale ty peníze se musí odněkud brát.“

„Já se radši nebudu ptát,“ řekl Mitchell.

„Já taky ne,“ souhlasila Mary Cunninghamová.

Tolkienovi se zazdálo, že slyší venku hluk. Otočil se a vyhlédl z okna. „Myslím, že máme zákazníka,“ řekl, když viděl, že se blíží postava v kožené bundě. „Já ho vezmu.“

Tolkien měl pocit, že postavu před sebou viděl už příliš mnohokrát. Chlapci bylo dvacet, ale dík všeobecné vyhublosti a nezdravé pleti vypadal na pětatřicet. V očích měl štvaný výraz narkomana a ruce se mu neustále pohybovaly, jak si hrál s jedním prstem po druhém.

„Prý mi můžete pomoct?“

„Doufám,“ řekl Tolkien.

„Chci toho nechat.“

„Dobře. Jak se jmenujete?“

„Terry. Terry Feenan. Myslím to vážně,“ řekl chlapec.

„Ano.“ Tolkien odpověděl střízlivě. Dlouhý styk s narkomany ho naučil držet se jistých základních pravidel a první bylo nikdy nevěřit tomu, co narkoman říká. Vždycky hledat, co je za tím.

Chlapec se zdál překvapený Tolkienovým nedostatkem nadšení.

„Co ještě chcete?“ zeptal se s nepatrným náznakem útočnosti.

„Důvod,“ opáčil Tolkien.

„Důvod?“ zvolal chlapec. „Copak to prosím vás není jasné? Stojí to majlant.“

„Takže toho chcete nechat z finančních důvodů?“

„Přesně tak.“

„Maříte můj čas,“ řekl Tolkien.

Chlapec zareagoval hněvivě. „Jakou to má cenu?“ vykřikl. „Doktoři! Všichni jste stejní. Serete na mě. Jestli mě to dožene ke zločinu, je to vaše vina, to si pěkně pamatujte!“ Vstal.

Tolkien divadélko pozoroval s klidem. „Dožene ke zločinu?“ opakoval. „Dožene ke zločinu? Kde jste to vyčetl? Ještě mi řekněte, že jste dodneška svůj návyk financoval sběrem starého papíru. Tipoval bych to na gram denně. Mám pravdu?“

Chlapec se uklidnil a přikývl.

„Vykasejte si rukávy.“

Chlapec vyhověl a Tolkien se podíval na stopy po jehle v jeho pažích.

„Teď kalhoty.“

Když viděl Tolkien zadní stranu chlapcových stehen, hvízdl.

„To to vypadá,“ zamručel. „Jak dlouho?“

„Tři roky,“ odpověděl chlapec.

„Jestli takhle budete pokračovat, přijdete o nohy.“

Chlapec přikývl.

„Povíte mi, proč jste doopravdy přišel?“ zeptal se Tolkien.

„Moje přítelkyně Karen.“

„Taky si píchá?“

„Jo. Víte, máme holčičku. Judith. Jsou jí dva roky. Včera měla narozeniny. Karen jí koupila dort a já seděl a koukal na ni, jak si hraje, a říkal jsem si: třeba je to naposled, třeba ji Karen ani já o příštích narozeninách neuvidíme. Třeba budeme oba mrtví, a kdo se pak o ni bude starat? Chtěl jsem, aby sem Karen taky přišla, ale pracuje.“

Tolkien položil otázku očima, chlapec přikývl a sklopil hlavu.

„Jo,“ řekl. „Dělá to. Potřebujeme prachy.“

„Kdo se dnes večer stará o Judith?“

„Moje máma.“

„Ke kterému doktorovi patříte?“ zeptal se Tolkien. Chlapec mu to řekl. „Byl jste u něho?“

Chlapec kývl.

„Co říkal?“

„Abych vypad.“

Teď zase přikývl Tolkien, protože zmíněného lékaře znal.

Byl přesvědčen, že to neřekl těmito slovy, ale smysl byl týž.

„Tak dobře,“ prohlásil Tolkien. „Zkusíme to.“

„Co se bude dít?“ zeptal se chlapec.

„Převedu vás na drogu, které se říká methadon. Je to náhražka heroinu. Polyká se, takže si už nebudete píchat a od nynějška nebudou ani stopy po jehlách, ani zničené žíly. Vydává se na speciální denní předpis, který vám zařídím. Když mi řeknete adresu své lékárny, bude vám tam chodit z ústřední lékárny.“

„Jackson v Alberley Street,“ řekl chlapec.

Tolkien si to poznamenal. „Rád bych viděl Karen a holčičku,“ řekl.

„Já ji zkusím přesvědčit,“ řekl chlapec. „Ale ona nikomu nevěří, víte.“

„Zkuste to,“ řekl Tolkien.

Chlapec se zvedl.

„Ještě něco,“ řekl Tolkien. „Potřebuji trochu krve na testy, jestli se mi podaří najít nějakou žílu, kterou jste ještě nezmasil.“

4.

Kincaid se už potřetí v rozpacích ptal Evy Laingové, jestli je opravdu v pořádku.

Sestra viděla starost v Kincaidově tváři a uvolnila se.

„Asi jsem si to zavinila sama; chtěla jsem s vámi mluvit.“

„Mluvit se mnou?“ zvolal Kincaid.

„Aby to nikdo nevěděl,“ dodala.

Kincaid cítil, jak se mu v týle ježí vlasy. „O Gretě Marshové?“

„Ano,“ odvětila dívka. „Měl jste pravdu. Něco tam je v nepořádku.“ Rozhlédla se a Kincaid pochopil. Ulička byla studená, mokrá a nelibě páchla.

„Co takhle zajít do hospody?“ navrhl.

Eva Laingová zavrtěla hlavou a řekla: „Nechci, aby mě viděli, že s vámi mluvím na veřejnosti. Mohla bych přijít o místo.“

Kincaid se zamyslel.

„Co takhle do vašeho hotelu?“ navrhla Eva.

Kincaid jí řekl, že v hotelu nebydlí. Přespává u otce.

„Můžeme jít tam?“

Když došli na hlavní třídu, Kincaid mávl na taxík a přidržel Evě dveře.

Prohodili pár slov o počasí, ale většinu času seděli v rozpačitém mlčení, zatímco se taxík proplétal ulicemi města a stěrače nepřetržitě pracovaly, smetaly vytrvalé mžení, které se tvářilo, že se asi zanedlouho změní v déšť.

Taxík zastavil před domem Kincaidova otce a Kincaid zaplatil řidiči. „Ritz to zrovna není,“ řekl, když odmykal a hmatal po vypínači, „a je tu zima.“

Plynová kamna vytvořila půlkruh světla, a když měli v rukou kouřící hrnky kávy, Kincaid se na Evu podíval. Podrobně pozoroval její ruce, všímal si dlouhých elegantních prstů. Představoval si ji u klavíru. Byla nervózní a v očích měla stále ten znepokojený pohled, který postřehl na tiskové konferenci Grety Marshové. Mluvila příjemným, vyrovnaným hlasem, v němž Kincaid nedokázal odhalit stopu žádného přízvuku.

„Tak,“ řekl, „o co vlastně jde?“

„Myslím, že Gretě Marshové se stalo něco strašného,“ řekla Eva.

„Na tiskové konferenci se zdála v pořádku,“ řekl Kincaid.

„Já si nemyslím, že to byla Greta Marshová.“

Kincaidovi spadla čelist. „Řekněte to ještě jednou,“ pravil pomalu.

Eva znervózněla ještě víc. Zavrtěla se v křesle a kroutila šátek do stále těsnějších záhybů.

„Nemyslím si, že žena, kterou jste viděl, byla Greta Marshová,“ opakovala.

„Kdo to tedy byl?“ pokoušel se Kincaid nějak srovnat s tím, co slyšel.

„Nevím.“

„Co kdybyste to vzala od začátku?“ navrhl Kincaid.

Eva usrkla kávu. „Byla jsem mezi ošetřovatelkami, které se o Gretu Marshovou staraly, když se vrátila z operačního sálu. Obličej měla samozřejmě silně zafačovaný, takže jsem jí do tváře nikdy neviděla, ale ostatní části těla jsem viděla.“

„No a?“ pobídl ji Kincaid, když postřehl, že se Eva začíná rozmýšlet, zda má opravdu povědět všechno.

„Greta měla na vnitřní straně levého kotníku mateřské znaménko. Mělo srdčitý tvar. Žena, kterou jsem včera koupala a které jsem dnes viděla snímat obvazy, to mateřské znaménko neměla.“

„Můžete si být jistá, že to bylo mateřské znaménko a ne jen vybledlá modřina?“ zeptal se Kincaid.

„Bylo to mateřské znaménko, tím jsem si jistá.“

„Ještě něco?“ zeptal se Kincaid.

„Gretě Marshové bylo po operaci velmi zle. Čtyři dny byla na intenzivní péči, a když jsem ji viděla naposled, pořád jí bylo hrozně špatně. Aby se za pouhé čtyři týdny tak úplně uzdravila, to by musel být naprostý zázrak.“

„Vy jste u ní nebyla, když se zotavila?“ zeptal se Kincaid.

„Žádná z nás.“ odvětila Eva.

„Tomu nerozumím.“

„Minulou středu Gretu z jednotky Sira Martina odstěhovali. Řekli nám, že ji vezou do soukromého sanatoria na nějaké speciální testy.“

„Je to tak neobvyklé?“

„Univerzitní nemocnice je velmi dobře vybavená. Neumím si představit, jaké to byly testy, že jsme je nemohli udělat u nás, a nikdo se nám to nenamáhal povědět. Na konci tohoto týdne se Greta vrátila. Byla při vědomí, i když pořád pod silnými obvazy. Ptala jsem se sestry Greyové, jakou léčbu Greta podstoupila, ale také to nevěděla. Později, když jsem Gretu koupala, viděla jsem, že její mateřské znaménko zmizelo.“

„Takže si myslíte, že ta ovázaná žena vůbec nebyla Greta Marshová,“ řekl Kincaid zamyšleně.

„Asi tak.“

„Řekla jste o tom někomu jinému?“ zeptal se.

„Ne.“

„Ani sestře Greyové?“

„Ne. Lidi měli takovou radost, že se Greta tak zázračně uzdravila, všichni jsme měli radost, pokud se to doopravdy stalo.“

Kincaid pohlédl na Evu. „Takže to všechno závisí na mateřském znaménku,“ řekl. „Proč jste to pověděla mně?“

„Někomu jsem to říct musela, hrozně mě to žralo.“

„Proč ne kolegyním?“

„Asi jsem nechtěla působit jako rozvratník. Mohla bych přijít o místo. Myslela jsem, že vy jako novinář byste mohl pátrat a nezaplést mě do toho.“

„Aha,“ řekl Kincaid.

„Co budete dělat?“ zeptala se Eva.

Kincaid pokrčil rameny. „Nevím. Není moc z čeho vyjít. Chybějící mateřské znaménko. Proč by to vlastně vůbec dělali?“

Teď pokrčila rameny Eva. „Z rozpaků?“ nadhodila. „Nemocnice si náramně potrpí na svou pověst.“

Kincaid vypadal pochybovačně.

„Představte si to,“ řekla Eva. „Sir Martin sezve na operaci tisk a všechno se strašlivě pokazí. Špatné zprávy v tisku jsou špatná reklama. Tak to vidí správa nemocnice. Pan Fields trvá na tom, aby se nemocnice představovala v tom nejlepším světle. Musí na tom pracovat celé osazenstvo. Vždycky musíme vypadat upraveně a zdvořile.“

„To mi nezní tak špatně,“ pravil Kincaid. „Je to o moc lepší než zamračený nezájem.“

Eva pokývala hlavou ze strany na stranu, aby naznačila souhlas i nesouhlas. „Možná, že to špatně vykládám. Problém je v tom, že si už s pacienty nemůžeme doopravdy povídat. Musíme pořád povinně vyzařovat dobrou náladu.“

„Jako přeji vám pěkný den?“

„Asi tak.“

„Jinak co?“

„Jinak dostaneme výpověď.“

„A co pacienti?“ zeptal se Kincaid.

„Zdá se, že se jim to líbí.“

„O to asi jde,“ pravil Kincaid.

„Možná,“ připustila Eva, ale neznělo to přesvědčivě.

„Povězte mi víc o správě nemocnice,“ řekl Kincaid.

„Když vláda zahájila nový zdravotnický plán a zmodernizovala nemocnici, prakticky vzala řízení z rukou krajskému zdravotnímu výboru. Byl dosazen správní tým z Londýna.“

„Neměla krajská rada námitky?“

„Nezdálo se. Myslím, že se do nemocnice investovaly peníze odjinud.“

„Aha. Koho chleba jíš, toho píseň zpívej.“

„Podle mě je to ovšem krátkozraké.“

„Pročpak?“

„Při každém dalším rozšíření plánu bude mít místní rada menší moc a ústřední vláda větší.“

„Třeba to není tak špatná věc, pokud na tom pacienti získají,“ nadhodil Kincaid.

„Mně připadá, že centralizované řízení je zásadně špatné. Nakonec má totiž příliš málo lidí příliš velkou moc.“

„Možná že máte pravdu,“ řekl Kincaid, který se nechtěl zaplést do politického sporu, „ale vraťme se ke Gretě Marshové…“

„Jsem si jistá, že žena, kterou jste viděli na tiskové konferenci, nebyla Greta Marshová,“ řekla Eva.

Kincaid viděl, že tomu Eva upřímně věří.

„Dobře, kdo to tedy byl? A co se stalo se skutečnou Gretou Marshovou?“

„Mohu jen hádat,“ řekla Eva.

„Tak hádejte.“

„Myslím, že se Greta po operaci nevzpamatovala. Myslím, že si za ni opatřili náhradnici, aby se vyhnuli nepříznivé publicitě před ministrovou návštěvou.“

„Panebože,“ řekl Kincaid.

„Já vím, že to zní bláznivě,“ řekla Eva, „ale jinak to udělat nemohli.“

„Jak to můžeme dokázat?“ zeptal se Kincaid.

„Asi tím, že najdeme skutečnou Gretu.“

„Poslouchám.“

„Já myslela, že novináři umějí hledat lidi,“ řekla Eva.

„Obvykle nám někdo pomůže.“

„Jeden návrh bych měla,“ řekla Eva.

„Poslouchám.“

„Fingleton Grange.“

„To je blázinec,“ řekl Kincaid, který o tom místě věděl.

„Ano, ale ve Fingleton Grange obvykle končí pacienti s těžkým poškozením mozku, kde není skoro žádná naděje na uzdravení.“

Kincaid posadil Evu Laingovou do taxíku, zaplatil řidiči a řekl mu, aby ji odvezl zpátky do ubytovny sester v Univerzitní nemocnici. Díval se za taxíkem a čekal, až zahne za roh. Teprve pak zašel dovnitř. Ještě pořád se mu točila hlava. Čtvrt hodiny nato se rozhodl, že dalším rozmýšlením nic nezíská. Vypraví se do blázince.

Fingleton Grange byla ponurá památka minulosti, viktoriánský chudobinec, který sice změnil jméno a vybavil se několika moderními vymoženostmi, ale nic nezměnilo jeho nevlídné průčelí a dědictví bídy, kterou nechaly generace zahanbených obyvatel vsáknout do tmavých kamenných zdí. Věžičky proti obloze Kincaida nijak nenaplnily nadšením pro práci, která ho čekala. Kráčel příjezdovou cestou a držel se ve stínu stromů.

Léta zkušeností ho naučila, že snažit se něco dělat tak, jak se to líbí úřadům, není k ničemu, pokud existuje snadnější, přímější alternativa. Prostá pravda byla taková, že úřadům se nelíbí, když někdo vůbec něco dělá, a existují především proto, aby se nedělalo nic a udržoval se status quo. To, že alternativní jednání zpravidla bývalo nezákonné, Kincaida neodrazovalo. Zpravidla to býval tak malý přestupek, že trest, pokud se dostavil a stávalo se to vlastně málokdy, nestál za řeč. Tentokrát se chystal vniknout do Fingleton Grange a pokusit se najít skutečnou Gretu Marshovou.

Obešel potmě budovu a spočítal vchody. Byly čtyři včetně hlavního, který nepadal v úvahu, protože k němu vedlo dobře osvětlené kamenné schodiště a byly tam odstrašující dveře, jež vypadaly na to, že by odolaly i beranidlu.

Nejlepší přístup nabízely dveře do kuchyně. Kromě příznivé polohy vzadu, blízko dřišťálového křoví, které nabízelo dobrý úkryt, měly ještě jeden půvab. V kuchyni se lidé notoricky střídají: jsou to typická krátkodobá zaměstnání a neznámé tváře jsou tam pravidlem.

Kincaid mrkl na hodinky a vyvodil, že činnost, kterou vidí, je příprava večeře pro pacienty. Kovové přiklopené nádoby se nakládaly na vozíky a vyvážely do síně, kde je měli převzít zřízenci. Potřeboval jen správný typ pracovního pláště. Počkal, až odešli dva zřízenci, které viděl stát kousek ode dveří. Připlížil se blíž ke dveřím a pokusil se nahlédnout do chodby. Zdála se prázdná. Ještě lepší bylo, že hned za dveřmi spatřil na věšácích několik hnědých pracovních plášťů.

Už už sahal na kliku, když tu ho štěstí opustilo. Náhle se rozlétly vnitřní dveře do hlavní kuchyně a muž v kuchařské čepici a oděvu vystrčil do chodby vozík. Zaklel, když silné závaží na dveřích zbrzdilo jeho pokus otevřít je dokořán. Světlo z kuchyně na okamžik dopadlo na Kincaidovu tvář. Skrčil se hbitě pod skleněnou výplň a zatajil dech.

Zíral na kliku a čekal, že kuchař každým okamžikem otevře a ztropí poplach. Nestalo se to. Muž ho neviděl. Kuchyňské dveře se zase zavřely a chodba ztemněla. Kincaid se rychle protáhl dovnitř, ale dal si práci s tichým zavíráním. Vzal z věšáku jeden plášť a oblékl si jej. Byl mu těsný, ale šlo to.

Dal pozor, aby neztropil hluk, vzal naložený vozík a odjel s ním směrem k nemocniční části. Dojel k hlavní chodbě v přízemí, zastavil se a kradmo se rozhlédl oběma směry, než se někam vydá. Napravo viděl jeden kuchyňský vozík stát před pokojem. Nalevo viděl totéž. Zřízenci, které viděl odjíždět z kuchyně před chvílí, obsluhovali přízemí. Podíval se zpátky do chodby, kudy přijel, a spatřil výtah. Ihned se rozhodl: začne v horním patře budovy.

Zatímco výtah stoupal do čtvrtého poschodí, Kincaid zvedl jedno kovové víko vozíku. Pod ním byly brambory s hnědou šlichtou. S mírným znechucením víko přiklopil a chystal se vystoupit na chodbu horního patra.

Bezové stěny a mdle hnědé linoleum nijak nerozjasňovaly špatně osvětlenou chodbu, která se táhla přes celé horní patro budovy. Kincaid cestou s vozíkem mrkl na svůj odraz v jednom z vysokých oken a usoudil, že vypadá natolik jako zřízenec, že se může odvážit oslovit někoho z personálu a požádat o radu. Zastavil se před zamčenými skleněnými dveřmi do pokoje a nahlédl dovnitř. Širokoplecí muž v bílém plášti s modrými výložkami se na něj bez úsměvu podíval. Vstal ze židle a přišel ke dveřím.

Zatímco se dveře odmykaly, Kincaid se snažil nasadit omlouvavý výraz. „Promiňte, nějak jsem zabloudil,“ řekl. „Jsem tu první den však víte, jaké to je. Je to pro vás?“

Muž pohlédl na vozík a stále bez úsměvu řekl: „Kde je seznam?“

„Seznam?“

„Seznam pacientů. Patří k vozíku,“ řekl muž mrzutě.

„Promiňte, já nevěděl,“ řekl Kincaid. „Kde ho dostanu?“

„Od kuchaře, od koho jiného?“

„Promiňte, asi ho nemám.“

Rozložitý muž posunul talíře na vozíku a vytáhl lístek.

„A co je podle vás tohle?“ odfrkl a podal jej Kincaidovi, který si jej přečetl a řekl: „Pokoj sedm?“

„Sedm?“ zvolal muž a obrátil oči k nebi. „Vždyť ani nejste ve správném poschodí. Pokoj sedm je ve třetím patře.“

Ukázal hněvivě na podlahu.

Kincaid se chabě usmál, poděkoval a sunul se pryč. Doufal v plodnější setkání, ale bylo mu jasné, že nemá cenu pokoušet se toho neurvalého ošetřovatele zatáhnout do nezávazného rozhovoru. Jedno se přece dozvěděl. Na všech vozících je seznam pacientů. Cestou dolů ve výtahu se podíval na seznam jmen z pokoje sedm. Greta Marshová mezi nimi nebyla, ale těžko tam být mohla. Jestliže ji skutečně drží ve Fingletonu, tak určitě ne pod jejím vlastním jménem, ale třeba mu seznam vnukne nějaký nápad.

Když se blížil ke kuchyním, slyšel hádku a hned mu bylo jasné, že musí být její příčinou. Kuchař se vyptával zřízenců na jídlo pro pokoj sedm a ti samozřejmě popírali, že by o něm věděli.

Kincaid tiše zaparkoval vozík u služebního výtahu a po špičkách přešel chodbu, aby se schoval v komoře na smetáky, než se věc vyřeší. Čekal jen chvilku, pak z hrkotání kol vozíků poznal, že zřízenci vyrazili s novými náklady.

„No ne! On je tady!“ vykřikl jeden z mužů, když zahnul za roh a spatřil Kincaidův vozík.

„Který idiot ho tam dal?“ zeptal se druhý.

„Co já vím?“

„Radši to řekneme veličenstvu.“

„To jo.“

Muži nechali vozíky u výtahu a vrátili se do kuchyně. Kincaid využil příležitosti a podíval se na seznam pacientů na obou vozících. Pořád nic. Možná že toho chce příliš mnoho. Počkal, dokud zřízenci nepřišli zpět a neodjeli výtahem, a pak se vrátil ke kuchyni. Po dvou nebo třech minutách čekání se dveře opět otevřely a na polici se octl malý podnos. Jakmile se dveře zavřely, Kincaid k podnosu přistoupil a přečetl si lístek. Stálo na něm: „Zvláštní oddělení 2“ a byla na něm dvě jména, John Leadbetter a slečna Harringtonová. Kincaid si vzpomněl, že Greta Marshová strávila většinu života v Harrington Hallu.

Nyní stačilo zjistit, kde je Zvláštní oddělení 2, a byl přesvědčen, že Gretu Marshovou najde. Plán budovy ovšem nenajde příhodně připíchnutý na stěnu, a tak mu nezbude, než se zase drze vyptat. Vzal podnos a opět zamířil na hlavní chodbu.

Říkal si, že na tak velkou budovu se tu vyskytuje překvapivě málo lidí. Jeho kroky se rozléhaly a rostlo v něm napětí. Uvažoval, že to musí mít něco společného s povahou toho místa. Dveře pokojů jsou zamčené a zaměstnanci i pacienti budou vesměs uzavřeni v těchto prostorách, takže chodby zůstávají opuštěné.

Kdesi před sebou zaslechl, jak se odmykají dveře jednoho pokoje. Vyšla elegantně oblečená žena a zamířila k němu. Když přišla blíž, spatřil, že jí z kapsy čouhá stetoskop.

Řekl: „Promiňte, paní doktorko. Nějak jsem zabloudil, víte, jsem tu první den. Hledám Zvláštní oddělení 2.“

Žena na něho pohlédla s výrazem, který si až příliš snadno vyložil jako podezření. Odvětila: „To vám ani neřekli, v kterém patře jsou zvláštní oddělení?“

Pokrčil rameny. „Myslel jsem, že říkali přízemí, ale asi jsem se spletl.“

„To tedy ano. Jsou na druhém podlaží. Až vystoupíte z výtahu, dejte se doprava.“

„Dík, paní doktorko,“ řekl Kincaid. Otočil se a zamířil k výtahu s vědomím, že žena za ním stále hledí. Ulevilo se mu, když se za ním zavřely výtahové dveře a kontakt byl přerušen.

Na tabuli se šipkou stálo ZVLÁŠTNÍ ODDĚLENÍ. Pod tím byla připomínka zaměstnancům o dodržování bezpečnosti a bdělosti, když jednají se silně nevyrovnanými pacienty.

Kincaid si to přečetl a zauvažoval, kvůli komu byla Greta Marshová uvězněna v takovém místě. Připomněl si, že zatím ještě ani neprokázal, že tam je. Dal se ve směru šipky a došel k zamčeným dveřím, jež byly zevnitř zpevněny drátěnou sítí. Stiskl zvonek po straně a čekal. Vyšli dva statní muži v bílém stejnokroji a odemkli.

„Kdo jste?“ zeptal se jeden.

„Harry Geddes. Dneska jsem nastoupil,“ řekl Kincaid.

Kde je druhý podnos?“

„Druhý podnos?“ opakoval Kincaid přihlouple.

„Přinesl jste jen dvě večeře. Máme čtyři pacienty.“

„Promiňte, dali mi jen dvě.“

„Do hajzlu, tady je to čím dál horší.“

„Já pro ty druhé dvě dojdu,“ řekl Kincaid a pak zaimprovizoval. „Jo a kuchař říká, že vám tu zůstal jeden podnos od oběda. Mám ho přinést s sebou.“

„Nic tu není,“ řekl jeden z ošetřovatelů a pohlédl na druhého, aby to potvrdil.

„Říkal mi to,“ lhal Kincaid.

„Radši se podíváme, Norme. Já se mrknu na šestém. Pojďte dál a počkejte tady,“ řekl Kincaidovi.

Dveře se zase zamkly a Kincaid byl pro změnu uvnitř. Ošetřovatelé šli hledat ztracený podnos. Jakmile ho nechali o samotě, Kincaid využil příležitost a vklouzl vstupními dveřmi do vlastního oddělení. Tiše za sebou zavřel a zjistil, že je na další osvětlené chodbě. Bylo ticho, jako by dveře měly izolaci, ale z mřížek klimatizace, zasazených v pravidelných rozestupech do stropu, vycházelo uspávající hučení. Bylo tam klaustrofobicky teplo. Jeho oči se přizpůsobily šeru.

Vydal se po chodbě a došel ke kovovým dveřím, v nichž byla špehýrka. Co nejtišeji ji otevřel a viděl, že je to polštářovaná cela. V jasně osvětleném interiéru přecházel muž zcela zabraný do sebe a jeho oči prozrazovaly strašnou trýzeň. Kincaida zamrazilo, jen když na něho pohlédl. Doufal, že nikdy nezakusí to, co se odehrávalo v hlavě onoho muže.

V polštářovaných celách byli ještě dva pacienti, jeden seděl v koutě a rytmicky vrtěl hlavou ze strany na stranu, druhý klečel, jako když si prohlíží na podlaze nějaký nepatrný hmyz. Kincaid došel ke čtvrté a poslední cele v řadě. Kartička v rámečku na vnější straně uváděla: slečna G. Harringtonová. Kincaid nahlédl špehýrkou a viděl, že světlo uvnitř je ztlumené. V koutě místnosti sotva rozeznal spící postavu pod pokrývkou. Na straně blíž k němu vyčnívala zpod pokrývky hlava zabalená v bílých obvazech.

Kincaid náhle zaslechl rozčilené hlasy a poznal, že ošetřovatelé dělají poplach. Za chviličku ho najdou. Zkusil dveře a k své úlevě zjistil, že se otvírají. Vklouzl dovnitř.

„Slečno Marshová…“ zašeptal.

Žena na lůžku nereagovala.

„Slečno Marshová!“ opakoval naléhavě.

Venku slyšel zaklít jednoho ošetřovatele. „Sakra, tady není!“ Jeho společník odpověděl nadávkou a mínil, že „on“ odešel asi zpátky do kuchyně.

„A zamkl za sebou a klíč nechal uvnitř?“ sžíravě se zeptal druhý.

Kincaid věděl, že má jen vteřiny na to, aby zjistil, co musí zjistit. Stál nad spící postavou. Zdálo se, že dýchá jako v hlubokém spánku. Pomalu jí uvolnil přikrývku v nohách, odtáhl ji a odhalil ženiny kotníky. Co to Eva Laingová říkala o mateřském znaménku? Že bylo na vnitřní straně levého kotníku a mělo srdčitý tvar? Žena ležela na levém boku a pravá noha zakrývala to, co chtěl Kincaid vidět. Co nejjemněji s ní pohnul a podíval se na levý kotník. Zcela zřetelně se na něm jevilo malé jahodové mateřské znaménko ve tvaru srdce. Eva Laingová měla pravdu: žena na tiskové konferenci vůbec nebyla Greta Marshová.

Spící žena náhle otočila hlavu a vzdychla. Kincaid viděl, jak obrací zavázanou hlavu k němu. Neviděl nic kromě otvorů pro oči a temné štěrbiny v obvazech tam, kde byla ústa. „Slečna Marshová?“ zašeptal. „Nebojte se, nechci vám ublížit. Jen bych vám rád položil několik otázek. Jste přece Greta Marshová?“

Žena pomalu zvedla pravou ruku a slabě pokynula Kincaidovi, aby přistoupil blíž. Poslechl a sklonil se, takže měl ucho blízko jejích úst. Dotkl se natažených prstů a shledal, že jsou studené a vlhké.

„Slečno Marshová, jmenuji se Kincaid a…“

Nedokončil větu. Náhle ztratil rovnováhu, když prsty Grety Marshové hmátly po jeho krku. Přitáhla si jeho tvář ke své. Ucítil její dech; páchl jako teplá cibule a prolínal se s nepříjemným aseptickým pachem obvazů. Byl tak blízko, že cítil vlhkost jejích úst za zubatým řezem v obvazech.

Máchla druhou rukou, a než se Kincaid stačil vytrhnout, sjela mu nehty po levé tváři a zanechala tam čtyři krvavé stopy. Jak klopýtal zpátky přes pokoj, do uší mu zněl nepříčetný smích Grety Marshové. Ztratil rovnováhu a nedokázal se vyhnout těžkým dveřím, když se rozlétly a do pokoje vtrhli oba ošetřovatelé. Dveře ho udeřily do týla a jeho svět se na okamžik naplnil bolestí. Pak nebylo nic.

Když se Kincaid probudil, bylo mu, jako když ho praští přes hlavu kladivem. Chviličku ležel nehybně a snažil se vybavit si, co se stalo, ale samo myšlení ho bolelo. Vzpomněl si na mateřské znaménko a šílený smích, s nímž mu Greta Marshová zaryla nehty do tváře. Opatrně zvedl ruku k obličeji a ucítil škraloup zaschlé krve, takže to byla pravda. Nebyl to jen zlý sen. Skutečně našel Gretu Marshovou; byla pomatená a drželi ji ve Fingleton Grange. Ale kde je on? Vzpomínal si na úder zezadu do hlavy. Proč je mu však zima a proč je taková tma?

Velmi zvolna se pokoušel posadit. Bolest v hlavě sílila, až ho málem přemohla nevolnost. Klesl zpátky na loket. Bylo mu nejen zima, ale byl i promáčený. Byl promáčený, protože byl venku. Ležel na nějakém travnatém břehu a pršelo, protože to cítil na tváři. Pohnul prsty a nahmatal pod sebou mokrou trávu a bláto.

Náhle mu do uší zazněl hukot. Sílil a sílil, až mu připadalo, že mu praskne hlava. Tmu náhle rozčísly stovky blikajících světel a pod nohama se mu přehnal expres rychlostí sto šedesát kilometrů.

Hluk, světla a mimovolné přitažení kolen k tělu způsobily, že bolest v hlavě přesáhla hranici snesitelnosti. Bezmocně zvracel, zatímco poslední vagón zběsile svištěl do noci.

Teď věděl, kde je. V bezvědomí ho museli vynést z Fingleton Grange a hodit na svah nad tratí. Co kdyby se skutálel na koleje? Při tom pomyšlení se otřásl. Co tím proboha chtěli vůbec dokázat? Mysleli si, že se na Gretu Marshovou zapomene, nebo je myslitelné, že chtěli, aby se skutálel dolů na trať? Kincaidův smysl pro proporce se při takovém pomyšlení bouřil. Někdo v Grange musel zpanikařit, usoudil nakonec, někdo, kdo nechtěl číst článek, který teď napíše.

Než bude moci něco udělat, musí se dostat ze své současné situace. Opět ho přemohlo nutkání zvracet a opět mu zhnuseně podlehl. Hnus se proměnil ve frustraci, když se pokusil vstát. Bezmocně upadl a sklouzl po náspu ještě níž. V jeho postavení bylo cosi strašlivě neskutečného, ale když se to pokoušel pojmenovat, zjistil, že se nedokáže dostatečně dlouho soustředit. Přenesli ho na jinou planetu, kde platí jiná gravitace a jiné fyzikální zákony. Vzhlédl k noční obloze. Dírou v mracích zahlédl několik hvězd, ale nemohl na ně zaostřit zrak; točily se kolem dokola, jako kdyby byl přebral.

Ta myšlenka Kincaida polekala, protože si náhle uvědomil že cítí chuť whisky! Opilost, to byl ten pocit, který nechápal; byl opilý a přitom nic nepil. Ale musel pít. Když zvracel, cítil chuť whisky. Jak jen proboha…

„Tamhle je!“ ozval se někde nad ním hlas. Paprsek baterky přejel kolem a Kincaid ucítil, jak se mu zastavil na obličeji.

„Páni, ten je zřízený,“ řekl hlas. „Slyšíte mě, vy tam dole?“

Kincaid otevřel ústa, ale nevydal souvislý zvuk.

„Zlitej pod obraz,“ řekl hlas nahoře. „Podrž baterku, Stane, já tam slezu.“

Kincaid mohl jen dál hledět k hvězdám, zatímco slyšel, jak někdo s nadávkami klouže po náspu k němu. Za chviličku se v paprsku světla vedle něho objevila druhá postava; měla na sobě policejní uniformu.

„Už ho mám!“ křikl muž. „Radši to oznam na stanici.“

Někde nad sebou zaslechl Kincaid praskání v radiopřístroji. Pak se ozval tázavý hlas: „Budeme potřebovat sanitku?“

Kincaid se pokoušel protestovat, když ho začaly ohledávat drsné ruce. „Praštili mě do hlavy,“ pokoušel se říci, ale nedokázal to zřetelně vyslovit.

„Ležte klidně,“ řekl policista a ignoroval Kincaidovy námitky. Trhl Kincaidovi hlavou dopředu, až se mu zase zvedl žaludek.

„Kristepane!“ zvolal policista zlostně, „To je ale svinstvo! Stane, slez dolů a pomoz mi.“

Kincaid cítil, jak ho vlečou po náspu nahoru. Tam ho zase nechali klesnout na zem.

„Má vzadu na hlavě ošklivou ránu,“ řekl jeden z policistů. „Radši zavolám sanitku. Nechci, aby nám tu umřel.“

Kincaid věděl, co se děje, ale celý svět se s ním stále točil. Nedokázal zřetelně vyslovovat. Jako by měl ochrnutá ústa. Trochu to připomínalo strnulost po místním umrtvení u zubaře. Snažil se ukáznit a chovat se racionálně. Nejdřív se pokoušel zaostřit na předměty v sanitce, jako například na kyslíkovou bombu připevněnou k přepážce, ale nešlo to. Po chviličce se mu opět začala točit hlava, a tak to vzdal.

„Ten je zřízený,“ slyšel jednoho saniťáka mluvit s policistou. „Kde jste ho našli?“

„Nějaká žena hlásila, že viděla opilého muže padat po železničním náspu. Měla strach, že spadl na koleje.“

„Měl štěstí, že tam nespadl,“ opáčil saniťák. „Neví ani, co je za den.“

„Je úeý,“ řekl Kincaid chabě.

„To víte,“ pravil blahosklonně policista, a ve středu půjdete k soudu.“

5.

Na ARU bylo světlo a panoval tam čilý ruch. Kincaid sice mnoho neviděl, protože byl za zástěnou v malé kóji, ale cítil to a pronikaly k němu útržky rozmluv. Závěsy se roztáhly, vešli dva lidé a na chvíli zastínili světlo, takže jim zahlédl obličeje. Byl to mladík s pozůstatky chlapeckého akné na tvářích a s brýlemi, které byly k jeho hubenému obličejíku příliš velké. A pak ošetřovatelka, možná pětatřicetiletá, ačkoli u baculatých žen se to těžko určuje. Mohlo jí být i osmnáct.

Lékař mu posvítil tužkovou baterkou do očí a nezúčastněným hlasem mu položil řadu otázek. Jeho pokusy o odpověď nevyvolaly odezvu a Kincaid si připadal jako ohledávané zboží na tržišti. Vyptávání skončilo a sestra mu ovázala hlavu. Před kójí slyšel hlas, zřejmě lékařův: „Nejsem přesvědčený, že je to jen chlast. Radši mu vypumpujeme žaludek a necháme na biochemii udělat testy na barbituráty.“

„Ale vždyť z něho táhne jako z lihovaru,“ namítl ženský hlas.

„Radši být opatrný, než potom litovat. Vypumpovat.“

„Budou mi vypumpovávat žaludek,“ pomyslel si Kincaid. Jako by ještě nebyl dost vyprázdněný. Do kóje vešla rozložitá rudolící žena a začala dávat pokyny sestře, která v patřičných chvílích odpovídala „ano, vrchní sestro“. Starší žena si oblékla zástěru z umělé hmoty, potom se obrátila ke Kincaidovi a řekla: „Tak, teď budeme šikovný chlapeček a pokusíme se spolknout tuhle hadičku, ano?“ Kincaid cítil, že není v stavu se přít. Němě přikývl.

Do úst mu vsunula trubičku z umělé hmoty a po malých posunech mu ji zastrčili až do žaludku. Během celé procedury stěží ovládal stálé nutkání ke zvracení, a když mu do žaludku lili tekutinu, aby vypláchla obsah, byl to nepopsatelně odporný pocit. Ve své přízračné strnulosti si představoval, že tak nějak se asi cítí oběti znásilnění – naprosté zneuctění své osoby. Úleva, když to měl za sebou, a nahromaděné účinky tělesného i nervového vyčerpání vyvolaly silnou ospalost. Ještě chvíli ho drželi při vědomí, dokud ho nepřevezli na pokoj, a pak mu dovolili upadnout do hlubokého spánku. Skoro sedm hodin nevěděl o světě.

„Tak už jste zase s námi,“ řekla usměvavá tvář, když otevřel oči a pak je zase zavřel před září slunce, která dopadala oknem pokoje.

„Kde…?“

„Jste na čtvrtém oddělení Univerzitní nemocnice,“ řekla sestra. „Včera jste se pěkně odvázal.“

Kincaid zasténal bolestí hlavy. Sáhl si na ni a nahmatal obvaz.

„Máte vzadu na hlavě tržnou ránu,“ řekla sestra.

„Nepovídejte,“ opáčil Kincaid mrzutě.

„Doufám, že vám to za to stálo, protože teď asi budete muset platit. Je tu za vámi policie a myslím, že vám nenesou lístky na ples.“

Kincaid opět zasténal. Proč je tolik sester z Irska?

Sestra odešla z pokoje a on začal přemýšlet, co má říct policii. Uvažoval, že jim poví pravdu; v jeho současném stavu by to bylo snadnější. Může jim ale prostě říct, že nezákonně vnikl do Fingleton Grange a objevil Gretu Marshovou s poškozeným mozkem? Že ho pak za tu námahu omráčili, násilím do něj nalili whisky a v bezvědomí ho hodili na železniční násep? „Panebože,“ zasténal Kincaid. Zvedl ruku k hlavě. Sotva tomu dokázal uvěřit sám, natož aby tomu uvěřila policie. Jakou má alternativu? Přiznat, že je vinen opilstvím a nepřístojným chováním, že způsobil veřejné pohoršení?

Samo o sobě to nebylo vážné obvinění, ale mohlo by ho to poškodit a konkurenční noviny by si na tom smlsly. Investigativní novinář by mohl na lavici obžalovaných přijít o víc než o padesát liber pokuty. Mohl by úplně ztratit hodnověrnost. Kdyby však na svém příběhu trval a policie byla nucena prověřovat Fingleton Grange, našli by tam ještě Gretu Marshovou? Jistě ne. To byl nevyhnutelný závěr. Po včerejšku ji určitě přestěhovali.

Dveře se otevřely dřív, než se stačil rozhodnout. Vešli dva uniformovaní policisté. Kincaid si s radostí uvědomil, že v jejich chování není patrné nepřátelství.

„To jsem rád, že dneska nemám vaši hlavu,“ řekl jeden.

Kincaid se pokusil o úsměv, ale nešlo to.

„Třeba byste nám mohl povědět něco o té včerejší eskapádě.“

Kincaid hrál o čas. „Je to všechno tak trochu v mlze,“ řekl.

„Já myslel, že novináři umějí pít,“ řekl policista.

„Já nebyl opilý,“ řekl Kincaid a cítil, že právě udělal první krok na strmé cestě.

„Doktor to taky říkal,“ souhlasil ke Kincaidovu naprostému překvapení policista. „Myslí, že jste se napil potom, co jste spolkl hrst prášků. Buďte rád, že jste naživu, člověče. Vlastně jste rád?“

Kincaid vzhlédl k policistovi a viděl mu v očích otázku.

„Ne, nebyl to pokus o sebevraždu,“ ujistil ho.

„Abych pravdu řekl,“ pokračoval policista, „chystali jsme si na vás paragrafy, ale když jsme zvážili, co říkal doktor, jsme ochotní se na to dívat shovívavěji a brát to jako nešťastnou náhodu.“

Kincaid se cítil tak dobře, jak jen bylo v jeho stavu možné.

„Jsem vám moc vděčný,“ řekl zkroušeně. „Asi jsem musel vzít prášky dvakrát nebo co. Víckrát už takovou pitomost neudělám.“

Kincaid stěží věřil, že má takové štěstí. Policie to nechala plavat, a tak ho ušetřila trapného soudního přelíčení a s tím spojené publicity. Může teď svobodně jít za příběhem Grety Marshové podle vlastního uvážení. Jakmile policisté odešli, vylezl z postele a začal ve skříních hledat své šaty. Nadával, že se mu to nedaří. Vtom se vrátila irská sestra.

„Co to děláte?“ zeptala se rázně.

Kincaid jí s popuzeným povzdechem, že se ho ptají na samozřejmost, odpověděl.

„A kam chcete jít?“

Kincaid pohlédl ke stropu a mlčky se modlil o trpělivost.

„Jdu odtud, sestro,“ řekl. „Jsem vám nesmírně vděčný za péči a pozornost, ale teď odcházím.“

„Kdo to řekl?“ tázala se sestra s výrazem uraženého činitele.

„Já,“ odsekl Kincaid.

„Ale doktor neříkal, že můžete jít.“

„Ne, sestro, já říkám, že půjdu. Kde mám šaty?“

„Budete muset podepsat revers.“

„Podepíšu vám třeba přiznání k vraždě, jen když mi přinesete šaty.“

Sestra odešla z místnosti a vrátila se s Kincaidovými šaty a vrchní sestrou. Starší žena nesla formulář a podala jej Kincaidovi k podpisu. „Děláte velkou hloupost,“ řekla sestra. „Máte na hlavě ošklivou bouli.“

„To bude v pořádku, sestro,“ opáčil Kincaid a začal se oblékat. „Děkuju za všechno.“

Venku si na denním světle uvědomil svůj rozháraný vzhled. Měl na sobě šaty, v nichž ho přivezli, a ty nesly zřetelné a rozsáhlé stopy pobytu na náspu. Pokusil se je rukama oprášit a pak zamával na taxík, aby ho odvezl k otcovu domu. Když tam dojel a hledal v kapse klíč, náhle měl nepříjemný pocit, že má někoho za zády. Žaludek mu sevřel strach; nebyl v kondici se prát. Pomalu se otočil.

„Kde jste byl?“ otázala se Eva Laingová.

Kincaid málem omdlel úlevou. Zavřel oči a dlouze vzdychl.

„Díky Bohu,“ zašeptal. „Já myslel…“

„Co jste si myslel?“ zeptala se Eva.

„Zapomeňte na to,“ řekl Kincaid a obrátil se, aby otevřel dveře.

„Vypadáte hrozně,“ řekla Eva.

„Cítím se hrozně,“ řekl Kincaid, zvolna klesl na gauč a se zavřenýma očima si opřel hlavu o opěradlo.

„Tak vy jste šel do Fingleton Grange?“

Kincaid souhlasně zabručel.

„A?“ ptala se Eva.

„Měla jste pravdu. Greta Marshová tam je. Má poškozený mozek.“

„Já to věděla. Vždyť jsem to věděla.“

Eva zapálila plynová kamna a pak udělala kávu. Kincaid jí mezitím líčil všechno, co se předešlou noc sběhlo.

Jak vyprávění pokračovalo, viděl, jak se jí rozšiřují oči.

„To je neuvěřitelné!“ řekla Eva. „Co to mělo za smysl omámit vás a nechat na železničním náspu? Ledaže…“ Zarazila se a nedořekla.

„To se taky ptám,“ souhlasil Kincaid.

„Ale takové věci se přece stávají jen ve filmech!“ namítla Eva.

„Třeba nějaký hlupák zpanikařil a nemyslel na následky.“

„Co říkala policie?“

„Já jim nic neřekl,“ přiznal se Kincaid.

„Cože?“ zvolala Eva.

„Nevěřili by mi ani slovo a dokázat nemůžu vůbec nic.“

„Ale vždyť jste Gretu Marshovou našel! To přece…“

„Teď už je určitě odstěhovaná,“ řekl Kincaid.

Eva se rozčileně a zklamaně rozhlédla. „Přece nemůžeme dopustit, aby jim to jen tak prošlo,“ namítla. „Musíte otisknout ve svých novinách, co jste viděl.“

„Bez důkazů to udělat nemůžu,“ odpověděl Kincaid. „A nevím, kdo jsou ‚oni‘. Bez důkazů by náš list žalovali, až bychom nakonec museli přestat vycházet.“

„Tím chcete říct, že budeme muset Gretu znova najít?“ zeptala se Eva.

„Nebo zjistit, kdo a proč to takhle naaranžoval.“

„Máte nějakou představu?“

„Ne. A vy?“

„Vlastně ne,“ přiznala Eva.

Kincaid se chviličku zamyslel a pak prohodil: „Mohl bych se pokusit vystrašit pár lidí, aby začali mluvit.“

„Povídejte.“

„Říkala jste, že Gretu z vašeho oddělení odvezli. Na čí pokyn?“

„Nevím. Předpokládám, že to řídila doktorka Affricová.“

Kincaidovi projela hlavou vlna bolesti a zasténal.

„Zatím na všechno zapomeňte,“ řekla Eva. „Musíte si pořádně odpočinout. Napustím vám vanu a pak můžete jít do postele.“

Kincaid neprotestoval.

Když se Eva vrátila z koupelny, Kincaid se jí zeptal, kolik je hodin.

„Deset. Musíte něco vyřídit?“

„Otec šel dnes na operaci. Říkali, že do čtyř to bude mít za sebou. Musím tam.“

„Natáhnu vám budíka,“ řekla Eva.

„Máte dnes službu?“

Eva přikývla. „V půl osmé končím.“

„Můžeme se sejít?“

„Jestli chcete.“

„Na večeři?“

„Dobře.“

Když Eva odešla, Kincaid vlezl do vany a na chvíli se uvolnil. Pak se jeho mysl začala dožadovat nějakých plánů. Bude se muset spojit s Fletcherem a dát mu vědět, že se do Londýna nevrací. Potřeboval také nějaké bydlení, pokud se tu nějaký čas zdrží, což se zdálo pravděpodobné; něco pohodlného, kde není tak mučivě prázdno jako tady v otcově domě. Bude také potřebovat dopravu. Začal vypracovávat časový rozvrh. Spaní bude muset počkat.

Když zvedl sluchátko v předsíni, zjistil, že telefon nefunguje. Zanadával a oblékl si sako. Ve veřejné telefonní budce na konci ulice chyběly dvě skleněné výplně, takže Kincaidův rozhovor se šéfredaktorem každých pár vteřin rušila doprava. Zkusil se obrátit zády ve snaze ztlumit hluk pronikající vytlučenými čtverci, ale moc to nepomohlo.

„To stojíš vprostřed dálnice?“ ptal se Fletcher.

„Zní to tak,“ souhlasil Kincaid.

„Povíš mi, o co vlastně jde?“

„Zatím ne.“

„Jak je libo, ale jak dlouho to bude trvat?“

„Týden, možná dva,“ opáčil Kincaid. „Těžko říct.“

„Myslím, že bych tu měl pro tebe lepší práci,“ řekl Fletcher.

„Mám nárok na nějaké volno.“

„Posluž si,“ souhlasil Fletcher. „Ve Westminsteru se povídá, že Carlisle se dá brzy přesvědčit a bude se ucházet o předsednictví své strany.“

„Ve Westminsteru se vždycky povídá,“ řekl Kincaid.

„Tohle zní trochu jako pravda. Chytří finančníci si myslí, že jestli příští obchodní statistika zase zvedne úrokovou míru, bude muset dojít ke změně.“

„Tímhle se úroková míra nesníží,“ namítl Kincaid.

„To říká zdravý rozum, ale lidi jsou vůči tomuhle zboží pozoruhodně imunní. Budou celí žhaví uvěřit na zázrak; Carlislova reforma zdravotnictví na severu, která daňové poplatníky napohled nic nestála, vyvolává řeči o zlatých ručičkách. Pravý člověk v pravou chvíli.“

„Říkal jsi, že nic nestála?“ ptal se Kincaid.

„Ano. Včera tu otázku položili ve sněmovně a tohle byla v podstatě odpověď.“

„Panebože,“ řekl Kincaid. „Za chvíli začne proměňovat vodu ve víno.“ Strčil do otvoru další minci. „Poslední, kterou mám.“

„Dej mi číslo,“ řekl Fletcher.

Kincaid je přečetl ze stěny před sebou a položil. Otočil se a pozoroval zvlášť těžce naložený náklaďák, jak cestou kolem plive černý kouř. Telefon zazvonil.

„Potřebuješ něco?“ zeptal se Fletcher.

„Auto, a budu si muset najít nějaké bydlení.“

„Já myslel, že jsi u otce?“

„Táta je v nemocnici. Nechce se mi tam zůstávat.“

„Drž se skromnosti, ano?“

„Copak nejsem vždycky skromný?“ usmál se Kincaid.

„Dovol, abych se zasmál.“

„Že už bylo taky na čase,“ zabručela stařena ve vytahaném kabátě a s tváří napůl zakrytou šátkem, když Kincaid vyšel z budky.

„Promiňte, já vás neviděl,“ řekl Kincaid.

„Všichni jste stejní,“ pokračovala žena, když se kolem něho hnala do budky. „Bezohlední.“

„Přeji vám příjemný den,“ zabručel Kincaid, když se dveře zavíraly. S newcastleským přízvukem to mělo jiný zvuk.

„Jak dlouho si budete přát mít vozidlo k dispozici, pane?“ otázal se muž ve sportovním saku s přistřiženým knírkem v půjčovně aut. Kincaid měl chuť to opravit na „potřebovat auto“, ale ovládl se. „Týden, možná dva.“

„Řidičský průkaz neštípnutý?“

„Ano.“

„Jak dlouho?“

„Patnáct let.“

„Pracovně nebo rekreačně?“

„Obojího trochu.“

Sportovní sako přestalo vyplňovat a vzhlédlo od pultu. „Jaké máte zaměstnání?“ zeptalo se s nádechem podezření.

„Automobilový závodník.“

„Cože?“

„Žertuji. Jsem novinář.“

„Aha,“ mdle se usmálo sportovní sako. „Velikost vozu?“

„Střední.“

„Sierra? Cavalier? Dedra?“

„Co bylo to poslední?“ zeptal se Kincaid.

„Lancia dedra, pane.“

„Tak to si vezmu.“

„Pojistné šesté skupiny.“

„Zaplatím.“

„Tady to podepište.“

Kincaid podepsal formulář a byl vyveden na dvůr, kde stálo půl tuctu aut. Stařík v kombinéze právě jedno leštil. „Tohle je vaše,“ pravilo sportovní sako a otevřelo dvířka bílé lancie.

Kincaid nastartoval. Nádrž byla plná. Byl mobilní.

Pronájem bytu byl větší problém. Žádná agentura se nechtěla zabývat krátkodobými pronájmy. Kincaid se chystal k odchodu již ze třetí, když úředník dodal: „Leda byste si přál domek.“

„Domek?“

Agent přečetl z papíru, který měl před sebou: „Haddow Cottage, Rose Lané, Otterby. Dvě ložnice, veškeré příslušenství, pěkná zahrada.“

Kincaid se zamyslel. Do Otterby bylo jen deset mil; jako chlapec tam jezdíval na rodinné výlety. „Za kolik?“ zeptal se.

Agent přemýšlivě stáhl obličej a řekl: „Předešlý nájemník musel odjet o několik měsíců dříve. To znamená, že domek bude měsíc volný. Není velká šance ho na takovou dobu pronajmout normálním způsobem. Co byste řekl na dvě stovky?“

„Úplně zařízený?“

„Všechno kromě ložního prádla.“

„Beru.“

„Nechcete se na něj nejdřív podívat?“ zeptal se agent.

„Já vám věřím.“

Kincaid si u otce v domě vyzvedl nějaké povlečení a ručníky a vyjel do Otterby. Nebylo to sice z města daleko, ale cesta trvala déle, než čekal, protože silnice se zúžila a hodně se točila, jak sledovala tvar říčního údolí, jež oddělovalo odlehlá předměstí Newcastlu od zeleného pásu. Zvlášť strmý úsek dolů z mostu, který křižoval rokli, Kincaida málem přesvědčil, aby se na venkov nestěhoval.

Jakmile domek spatřil, zalíbil se mu. Byl velmi starý a nebyl nijak skvěle udržovaný, byl však rázovitý a zahrada vypadala jako z Žabákových dobrodružství. Chviličku v ní tiše stál a naslouchal zvukům venkova.

Klepadlo bylo z těžkého tepaného železa. Kincaid si je pozorně prohlédl a zjistil, že má tvar hada ovinutého kolem hole. Nalevo ode dveří byla škrabka na boty ve stejném stylu. Kincaid si ji vyzkoušel a přemýšlel, kdo všechno ji asi používal před ním. V pokoji byl otevřený krb a trojdílná sedací souprava s volnými kartounovými potahy. U krbu byl koš s poleny a vzkaz, že další jsou venku v kůlně. Kincaid se posadil a cítil se jako doma. Sáhl po telefonu.

„Univerzitní nemocnice. Přejete si?“

„Správce nemocnice, prosím.“

„Kdo volá?“ „

„Jmenuji se Kincaid.“

„Mohl byste mi zhruba povědět, oč jde?“ zeptala se žena.

„Ne.“

„Okamžik.“

Kincaid se během čekání podíval na hodinky. Byl čas oběda a měl hlad. Nesnídal.

„Fields,“ ozval se hlas, „co pro vás mohu udělat, pane Kincaide?“

„Rád bych přišel a promluvil si s vámi o Gretě Marshové,“ řekl Kincaid. Mluvil klidně, ale dlaně se mu potily.

„Nějak vám nerozumím,“ ozvala se neurčitá odpověď.

„Jsem novinář. Rád bych s vámi mluvil o Gretě Marshové.“

Chvíli bylo ticho a pak Fields řekl: „Myslím, že není o čem hovořit, pane Kincaide. Slečna Marshová opustila nemocnici, aby zahájila nový život, a nepřeje si vidět žurnalisty.“

„Včera večer ležela slečna Marshová ve Fingleton Grange a strašilo jí ve věži,“ řekl Kincaid.

„To je nehoráznost,“ zvolal Fields.

„Souhlasím,“ řekl Kincaid.

„Ten opilý vetřelec!“ zvolal Fields. „Přišla zpráva ze včerejšího večera o nějakém opilém vetřelci ve Fingletonu. Tak to jste byl vy!“

„Ten vetřelec jsem byl,“ souhlasil Kincaid, „ale opilý jsem nebyl.“

„Mé informace jsou jiné, pane Kincaide. Byl jsem informován, že včera večer našli opilce, který bloumal po ústavu. Upadl a omráčil se, zatímco však zaměstnanci čekali na sanitku, vzpamatoval se a odešel do noci. Pokud vím, po několika hodinách vás našla policie, stále opilého.“ Fieldsovi se podařilo vložit do posledního slova značnou dávku nechuti.

„Byly to drogy, pane Fieldsi.“

„Skutečně?“ řekl Fields omrzele.

„Drogy mi byly podány ve Fingleton Grange, pane Fieldsi, aby to vypadalo, že jsem opilý.“

„Mohu jedině naznačit, že berete halucinogeny, pane Kincaide. Nikdy jsem neslyšel tak směšný příběh.“

„Myslím, že veřejnosti bude příběh Grety Marshové připadat mnohem divočejší.“

„Žádný příběh neexistuje, pane Kincaide. Buďte rozumný, uznejte, že jste se napil přes míru, poněkud se ztrapnil a na omluvu svého chování jste si vymyslel nějakou nehoráznou povídačku.“

„Jenže my oba víme, že to není pravda, pane Fieldsi, a já toho nenechám, dokud tomu nepřijdu na kloub.“

„Rád bych vás varoval, pane Kincaide,“ řekl Fields.

„Já věděl, že to přijde,“ řekl Kincaid.

„Nebude se nám líbit žádný nesmysl, který byste snad otiskl a který by poškodil dobré jméno nemocnice. Nebudeme váhat využít celé váhy zákona, abychom dosáhli odškodnění. Buďte si velmi jistý tím, co řeknete.“

„To hodlám, pane Fieldsi. Hodlám také najít Gretu Marshovou, obě dvě.“ Když zavěšoval, všiml si, že se mu třese ruka. Připsal to nedostatku potravy a šel hledat místní hospodu.

Do Univerzitní nemocnice dorazil několik minut předtím, než otcova operace skončila. Stále se ještě v duchu zabýval Gretou Marshovou, když spatřil muže, který mířil k němu. Chirurgovi bylo něco přes třicet, měl světlé vlasy, brýle a oblečen byl do operačního, přestože si sundal plášť a masku. Zelená košile s krátkými rukávy odhalovala chlupaté paže. Posadil se a položil je před sebe na stůl.

„Pan Kincaid?“

„Ano. Jak je mu?“

„Výborně. Operace proběhla dobře a celou dobu byl stabilní. Bez problémů. Bez komplikací.“

„To je dobře.“

„Dobrá zpráva je to, že nádor se omezoval na jeden lalok levé plíce. Odstranil jsem jej. Nebyly naprosto žádné známky toho, že by se byl rozšířil někam jinam.“

„Znamená to, že je vyléčený?“

Chirurg se zavrtěl na znamení dvojznačnosti. „Ano a ne,“ řekl. „V takových případech je spíš otázka, za jak dlouho se to vrátí.“

„Jak dlouho byste řekl?“ zeptal se Kincaid.

„No, když nejsou žádné zřejmé stopy rozšíření, odhadoval bych to nejméně na rok nebo i na dva. Jestliže nasadíme chemoterapii, a to bychom podle mého měli, vyhlídka do budoucnosti je pěkná.“

„Kdy ho mohu vidět?“

„Nechal bych to na zítra,“ řekl chirurg. „Nějakou chvíli bude silně ospalý a pak mu nejvíc prospěje, aby se v noci dobře vyspal.“

Kincaid přikývl a poděkoval. Musel přečkat ještě tři hodiny, než se sejde s Evou, a tak se rozhodl, že navštíví sestru. S autem bylo snadné dostat se na sídliště, kde bydlela, přestože ho zdržela večerní špička. Lisa ho objala a zavedla dovnitř.

„V nemocnici říkali, že to přečkal dobře,“ pravila. „Volala jsem tam před půlhodinou.“

„Právě odtamtud jedu,“ řekl Kincaid. „Říkali, že to proběhlo dobře.“ Všiml si, že Lisa právě něco plete pro maličké. „Koukám, že se držíš bezpečných barev,“ řekl, když viděl, že vlna je citrónově žlutá.

„Kevin je přesvědčený, že to bude kluk,“ zasmála se, „ale já nechtěla riskovat, jak říkáš.“

„A co ty?“ zeptal se Kincaid.

Lisa se usmála: „Pravda je taková, že jsme po těch dlouhých letech tak nadšení, že je nám úplně fuk, jestli to bude kluk nebo holka.“ Úsměv se jí z tváře vytratil a zeptala se: „Nelžou o tatínkovi? Totiž, opravdu tu s námi ještě pobude?“

„To víš, že ano,“ uchopil Kincaid sestru za ruce. Její úzkost ho zneklidnila. „Říkají, že to může trvat i pár let, než zase začnou potíže.“

Lisa si špičkami prstů setřela slzu s oka a řekla: „Víš, já jenom chci, aby ještě poznal svého nového vnuka, nic víc.“

„Nebo vnučku,“ řekl Kincaid.

Lisa se usmála na souhlas. „A jak se vede Kerry?“ zeptala se.

„Roste,“ odvětil Kincaid.

Lisa se na bratra dívala tak dlouho, dokud nepřiznal, že ví, že to myslela jinak. „No dobře,“ pravil, „žádné velké zlepšení se nejeví, ale však se to spraví. Potřebuje jen trochu povzbudit.“

Lisa mu položila ruku na paži a stiskla.

„Myslíš, že by pomohlo, kdybych ji častěji navštěvovala?“ zeptala se. „Mohla bych to zkusit.“

„S miminkem na cestě toho máš až dost,“ řekl Kincaid. „A ona potřebuje odbornou pomoc. Dětského psychologa nebo něco takového.“

„Kdybych mohla něco udělat, povíš mi to, viď?“

Kincaid se usmál a přikývl. „Samozřejmě. Díky. A kde máš toho svého mužského?“ Podíval se na hodinky. „Neměl by už být doma?“

„V úterý ne. Chodí cestou domů s kamarády na pár piv. Dal by sis něco k jídlu? Zrovna se chystám dělat večeři.“

Kincaid odmítl a řekl Lise, že má schůzku.

„Někdo milý?“

„Sestřička, se kterou jsem se seznámil v nemocnici.“

„Je to vážné?“

Kincaid se zasmál. „Dej mi možnost, vždyť ji znám pár dní.“

„Bylo by to hezké, kdyby ses s někým seznámil. Už je to dlouho, co jste se s Julií rozešli.“

„Chováš se jako pravá sestra,“ zanaříkal Kincaid.

„Dobře, už mlčím,“ řekla Lisa. „Ale pořádná ženská je myslím zrovna to, co bys potřeboval.“

„Budu si to pamatovat,“ usmál se Kincaid.

Když Kincaid zajel s autem do brány nemocnice, Eva Laingová stála u vchodu ubytovny sester. Lancii samozřejmě nemohla poznat, proto se Kincaid musel naklonit přes sedadlo spolujezdce, aby upoutal její pozornost.

„Pěkné auto,“ řekla Eva a při nastupování si přidržovala lem sukně.

„Pěkné šaty,“ opáčil Kincaid s obdivným pohledem na to, co měla Eva na sobě. Poprvé ji viděl vystrojenou a to, co viděl, se mu líbilo.

„Děkuji. Jak je vašemu otci?“

„Říkají, že to přestál dobře a že nikde nejsou stopy po metaněco.“

„Metastázách, to znamená rozšíření nádoru do jiných oblastí.“

„To jsem vyrozuměl,“ usmál se Kincaid.

„Mám radost.“

„Doktor říkal, že co nejdřív zahájí chemoterapii, a když bude mít štěstí, dost dlouho by nemusel mít další potíže.“

„To je dobře.“

Umlkli. Po několika minutách, kdy se soustřeďoval na jízdu v hustém provozu, Kincaid nadhodil: „Povězte mi něco o sobě.“

„Není moc co vyprávět. Je mi sedmadvacet, mám vystudovanou psychologii a pracuji jako kvalifikovaná zdravotní sestra v Univerzitní nemocnici. Narodila jsem se v Keni, ale když mi byly dva roky, rodiče se vrátili do Anglie. Vyrostla jsem ve Stroudu v Gloucesterském hrabství a tam jsem chodila do školy. Pak jsem absolvovala Durhamskou univerzitu a skončila jsem s lepší dvojkou.“

„Svůj obor jste nepoužila?“ zeptal se Kincaid.

„Krátce. Rok jsem pracovala pro jednu americkou společnost v osobním oddělení. Měla jsem kádrovat uchazeče o zaměstnání a hodnotit, nakolik vyhovují.“

„Nelíbilo se vám to?“

„Ne. Byla to práce, kterou mohl dělat každý, kdo má špetku zdravého rozumu. Společnost prostě chtěla pro ozdobu někoho s titulem psychologa. Šla jsem pryč a našla jsem si pořádnou práci.“

„Vsadím se, že za poloviční plat.“

„Za třetinový,“ opravila ho Eva.

„Cítila jste poslání?“

Eva se zasmála. „To zní vždycky strašně vznešeně. Řekněme, že si prostě myslím, že jsem měla být zdravotní sestra.“

„Máte přítele?“ zeptal se Kincaid opatrně.

„Jsem vdaná.“

„Ale.“

Po dlouhé odmlce Eva dodala: „Nežijeme spolu.“

„Aha.“

„A vy?“

„Jsem rozvedený. Už dlouho.“

„Máte děti?“

„Mám dceru. Kerry.“

„Takže žije u matky?“

„Kerry utrpěla poškození mozku. Je v jednom domově tady v Newcastlu.“

„Promiňte, nechtěla jsem vyzvídat.“

„Nevyzvídáte.“

„Kam jedeme?“ zeptala se Eva, když sjeli z hlavní silnice a začali se proplétat uličkami.

„Do nejlepší řecké restaurace na severu,“ řekl Kincaid. Pak dodal: „Doufám, že máte ráda řeckou kuchyni.“

„Moc.“

Bylo to uprostřed týdne, a tak byla restaurace poloprázdná.

„Tak už mě netrapte. Jsem hrozně zvědavá,“ řekla Eva, když si sedli ke stolu.

Přerušil je číšník, který přišel zapálit svíčku. Kincaid počkal, až skončí, a pak řekl: „Co vám mám povědět?“

Eva otevřela doširoka oči. „Přece o Gretě Marshové. Co se dělo?“

„Volal jsem Fieldsovi. Nehnul jsem s ním. Popírá, že by něco o záměně věděl. Jsem prostě opilec, kterému se to všechno zdálo.“

„Ale to jim přece nemůže projít!“ zvolala Eva.

„Někdo pevně věří, že může,“ řekl Kincaid. „To znamená, že skutečnou Gretu někam dobře uklidili.“

Na Evě začínalo být vidět zklamání. „Nemůžete přece jen tak sedět,“ zvolala. „Musíte je odhalit. Něco takového si prostě nesmějí dovolit.“

„Musím přemýšlet,“ řekl Kincaid.

„Je potřeba jednat!“

Kincaid zvedl ruku, aby ji zabrzdil. „Není,“ řekl pevně. „S institucí se nebojuje jako s býkem v aréně, to byste prohrála. To je naprosto jiná věc. Opatrně chodíte kolem ní, pošťuchujete ji, oslabujete ji a pak teprve, pak jestliže máte naprostou jistotu, že znáte fakta, můžete zaútočit. Potom máte stejnou šanci jako oni.“

„Ale…“

„Žádné ale. Já to vím. Už jsem to dělal.“

Eva vzdychla a pak přiznala porážku. „Jak tedy na tom jsme?“ zeptala se.

„Před operací žila Greta v ústavu,“ řekl Kincaid.

„V Harrington Hallu,“ řekla Eva.

Kincaid přemýšlel nahlas. „Fakt, že neměla příbuzné, musel nemocnici ubezpečit, že si to mohou dovolit. Nikdo se k ní nebude chtít dostat. Napadá mě ovšem, že v Harrington Hallu ji určitě měl někdo rád, někdo, kdo by teď rád viděl, jak se zařadila do nového života.“

„Mám dojem, že jsem slyšela, že ji měla moc ráda tamější vrchní sestra,“ řekla Eva.

„Výborně,“ řekl Kincaid. „Vypravím se tedy třeba do Harrington Hallu. Možná že bych ji přemluvil, aby požádala nemocnici o adresu Grety Marshové.“

„Ale oni budou muset odmítnout,“ řekla Eva.

„Právě.“

Eva se zatvářila zmateně. „K čemu to tedy bude dobré?“ zeptala se.

„K tomu, že z jejich odmítnutí udělám článek. Dojemný lidský příběh. Veřejnost zajisté ochotně uznává, že ke Gretě nesmějí novináři, ale stará přítelkyně je jiná věc.“

„Pošťuchování,“ řekla Eva.

„Nátlak,“ opáčil Kincaid.

„Myslíte si tedy, že nemocnice bude možná muset povolit vrchní sestře návštěvu u Grety?“

„Rozhodně, a pak budou muset zase předvést falešnou Gretu.“

„A vrchní sestra to určitě pozná?“

„Právě.“

6.

Do kanceláře vrchní sestry v Harrington Hallu uvedla Kincaida pomocnice v růžových proužkovaných šatech a stejném čepečku. Měla vadu řeči a Kincaid si všiml, že levou paži má umělou. Při otvírání dveří musela natáhnout pravou ruku přes tělo. Ustoupila, aby mohl Kincaid vejít, a on jí poděkoval. Anna Keatsová odložila pero a usmála se.

„To jste hodná, že jste mě přijala tak rychle, paní vrchní sestro,“ řekl Kincaid.

„Když jste říkal, že máte zprávy o Gretě, nemohla jsem přece odmítnout. Od operace jsem neslyšela ani slovo,“ odvětila Anna Keatsová, která Kincaidovi připadala jako dokonalé vtělení babičky. Byla trochu baculatá, měla nádherné stříbrošedé vlasy a úsměv, který ho okamžitě zbavil rozpaků. Nebyla tam ani stopa nervozity, kterou, jak si myslel, předtím postřehl při jejich telefonickém rozhovoru. Plně se ovládala.

„Bojím se, že vám to asi bude připadat neuvěřitelné, paní vrchní sestro,“ řekl Kincaid.

„Nerozumím vám, pane Kincaide.“

Kincaid se zhluboka nadechl a pokusil se o první krok na těžké cestě. „Obávám se, že Gretina operace se možná nepovedla tak, jak nás všechny ujišťují.“

„Ale v novinách stálo…“

Nedalo se to nijak usnadnit. Kincaid polkl a skočil do toho rovnou po hlavě. „Paní vrchní sestro, mám důvod k podezření, že žena na fotografiích v tisku vůbec není Greta Marshová.“

Anna Keatsová vypadala zaraženě. Rozpřáhla ruce, jako když volá na pomoc nějaké neviditelné božstvo a zvolala: „Pane Kincaide, o čem to prosím vás mluvíte?“

Kincaid jí pověděl o pokusu ututlat nezdařenou operaci a celou dobu s rozechvěním sledoval její obličej. Viděl, jak v něm roste nevíra. Když domluvil, bylo dlouho ticho. Potom Anna Keatsová řekla: „Vážně ode mne chcete, abych vám věřila, že Gretu při operaci zmrzačili a poškodili jí mozek a že ji teď někde vězní?“

„Ano, paní vrchní sestro.“

„Ale to je nehoráznost! Propánajána, proč? A proč jste nešel na policii?“

„Popravdě řečeno, nevím proč, ale rád bych to zjistil,“ řekl Kincaid. „A na policii těžko mohu jít, když zatím nemohu nabídnout žádné důkazy.“

„Jestli je pravda to, co říkáte a já vůbec neříkám, že vám věřím, proč potřebujete mne?“ zeptala se Anna Keatsová.

„Gretu někam schovali. Nemá žádné příbuzné, kteří by se po ní ptali, a tisk má zakázaný přístup. Zůstáváte jen vy. Podle všeho jste jediná osoba, o níž by se dalo říci, že je Gretina přítelkyně. Kdybyste požádala, abyste ji směla navštívit, odpovědná místa by byla pod jistým tlakem vyhovět vám.“

„A kdyby přesto odmítli?“

„Potom by došlo na mne. Pokud vaši žádost zamítnou, mé noviny o tom budou psát, dokud nebude tlak na ně neúnosný.“

„Aha,“ řekla Anna Keatsová. Jemně si přejížděla špičkami prstů po tváři a přemýšlela. Nakonec přestala a řekla: „Promiňte, že to říkám, pane Kincaide, ale tohle všechno by mohla být jen vaše pracná lest, abyste získal přístup ke Gretě z vlastních důvodů. Exkluzivní interview se tomu tuším říká, ne? Nový život ženy bez tváře.“

„Mohlo by to tak být, paní vrchní, ale není to tak. Na mou duši.“

Anna Keatsová zkoumala jeho tvář a hledala v ní odpověď.

„Dobrá,“ řekla trochu zdráhavě. „Co ode mne chcete?“

Kincaidovi se ulevilo. „Požádejte o setkání s Gretou.“

„Koho mám požádat?“

„Fieldse, správce Univerzitní nemocnice.“

Anna Keatsová zvedla sluchátko a vytočila číslo. Zatímco čekala na spojení, ozvalo se zaklepání na dveře. Pomocnice v růžových proužcích. Jednou rukou přivezla dovnitř vozík naložený kávou a šálky. Měla trochu potíže, když kolečka u stolu zadrhla o koberec, a Kincaid vyskočil, aby jí pomohl, ale sžíravý pohled, kterým ho zpražila, ho posadil zpátky do křesla. Než se Anna Keatsová dovolala Gordona Fieldse, pomocnice rozestavila šálky.

Kincaid se díval, jak nalévá kávu, a přitom naslouchal jedné straně rozhovoru. Byl zvědav, jak se vrchní sestra vypořádá s Fieldsovým odmítnutím. Anna Keatsová na okamžik zakryla mluvítko a řekla: „Děkuji, Tilly.“ Pomocnice něco zamumlala, výbojně pohlédla na Kincaida a odešla. Kincaid se za ní díval, dokud nezavřela dveře, potom se otočil a viděl, že Anna Keatsová pokládá sluchátko.

„Nezlobte se na Tilly, pane Kincaide. Je svérázná.“

„Co říkal Fields, paní vrchní?“ zeptal se Kincaid.

„Že to nebude žádný problém,“ opáčila Anna Keatsová.

Kincaid vytřeštil oči. „On souhlasil?“ vykřikl. „Jak si představuje, že to zvládne?“ Viděl, že Anna Keatsová na něho hledí se znovu oživeným podezřením, a řekl: „Ujišťuji vás, paní vrchní, že to, co jsem vám pověděl, je naprostá pravda. Fields určitě doufá, že vás oklame stejně, jako oklamal tisk. Ale vy ji přece určitě poznáte? Chci říct, že vy byste skutečnou Gretu Marshovou poznala i s jiným obličejem, viďte?“

„Ano, pane Kincaide. Určitě,“ řekla Anna Keatsová vážně.

„Dohodli jste se na datu setkání?“

„Pan Fields říká, že se bude muset s Gretou domluvit, ale že by to podle něho šlo ve čtvrtek ve tři odpoledne v nemocnici. Mám odpoledne volno.“

„Rád bych byl u toho,“ řekl Kincaid.

Anna Keatsová se na okamžik zamyslela a pak řekla: „Ne.“

„Ne?“

Anna Keatsová řekla: „Věřím vám, že vám nejde o novinářskou senzaci, pane Kincaide, ale přesto musím trvat na tom, že se s Gretou Marshovou nejdříve sejdu sama.“

„Zajisté, paní vrchní sestro,“ řekl Kincaid.

Eva vyběhla z ubytovny k čekajícímu autu a nastoupila, setřásajíc si z ramen kapky deště. „To je den!“ zvolala. Hledala přezku bezpečnostního pásu, a když ji našla, zeptala se: „Co se dělo?

Kincaid jí to pověděl.

„Jak ale mohou doufat, že jim to projde?“ řekla Eva.

„Na to jsem zatím nepřišel,“ opáčil Kincaid. Zapnul větrák topení, aby odmlžil přední sklo, na němž se v dešti srážel jejich dech. Když zůstali stát v bráně nemocnice a čekali na mezeru mezi auty, musel je neúčinně čistit rukou.

„Kam jedeme?“ zeptala se Eva. ,

„Ke mně.“

Než dojeli do vesnice, přestalo pršet a vítr utichl. Když Eva vystoupila z auta, bylo úplné bezvětří a ticho rušil jen zvuk vody kapající ze stromů a proudící v příkopech. Eva se rozhlédla. „Krása. Neměla jsem tušení, že tohle místo existuje.“

Kincaid se usmál a řekl: „Když jsme byli se sestrou malí, otec nás sem vozil na výlet. Autobus sem jezdil dvakrát denně, takže jsme prvním přijeli a posledním se vrátili.“

Eva se usmála. „Kde jste sedávali?“

„Na louce za kostelem. Svažuje se k řece. Vzpomínám si, že táta vždycky trval na tom, že si s sebou vezmeme petrolejový vařič. Půl dne ho zapaloval a maminka mu vždycky hrozně ráda zdůrazňovala, jak dlouho musí čekat na hrnek čaje. ‚Copak musíme na tomhle výletě umřít žízní?‘ říkávala. ‚Momentík, miláčku‘, odpovídal táta. ‚Momentík‘.“

„A teď po letech tu bydlíte.“

„Život je pestrý,“ usmál se Kincaid. „Jsme na místě.“ Otevřel zahradní branku a pustil Evu napřed.

„Je to tu pěkné.“

Kincaid chviličku počkal s otvíráním dveří, aby si Eva mohla prohlédnout zahradu, i když potmě nebylo mnoho vidět.

„Působí to tu pěkně,“ řekla.

„Postavím na kávu.“

Eva vešla dovnitř a uvelebila se na pohovce s nohama pod sebou.

Kincaid se vrátil, dokud se nebude vařit voda.

Eva si prohlížela Kerryinu fotografii, kterou si Kincaid postavil na stolek u krbu. „Povězte mi o ní,“ řekla. Viděla, jak se Kincaidovi v levé tváři napjal sval a zase povolil.

„Byla to normální holčička a pak najednou jednoho dne nebyla. Poškodili jí mozek přerušením dodávky kyslíku při běžné operaci. Od té doby trčí v ústavu a živoří.“

„Jaké jí dávají vyhlídky?“

„Oficiální diagnóza je, že se to nezlepší.“

„Ale vy tomu nevěříte?“ vyložila si Eva tón Kincaidova hlasu.

„Řekněme, že to tak docela nepřijímám.“

„Co jste v té věci udělal?“ zeptala se Eva.

„Pořád naléhám na nové posouzení jejího stavu a rehabilitační léčbu.“

„Měl jste úspěch?“

„Většinou to rovnou odmítali, ale myslím, že se to změní.“

„Opravdu?“

„Vyrozuměl jsem, že v rámci Severního zdravotnického plánu nastoupí nový ředitel psychiatrických zařízení v kraji. S pacienty se bude zacházet líp,“ řekl Kincaid.

„To ráda slyším,“ řekla Eva opatrně. Dodala: „Je ale možné, že ten nový bude souhlasit s původním hodnocením.“

„V tom případě odtamtud Kerry vezmu.“

„Jak se o ni budete starat?“

„Nějak to udělám,“ odvětil Kincaid. „Potřebuje podněty, někoho, kdo by ji měl natolik rád, aby jí věnoval čas a pozornost, které potřebuje.“

„Co její matka?“ zeptala se Eva.

„Ta už si zařídila nový život. Za Kerry odpovídám já.“

„Ale při vašem zaměstnání by to nešlo,“ řekla Eva.

„Tak se ho vzdám.“

„Můžete si to dovolit?“ zeptala se Eva, trochu zastrašená Kincaidovým odhodláním.

„Něco jsem našetřil a můžu trochu psát doma na volné noze.“

„Musíte ji mít hodně rád,“ řekla Eva.

„Je to moje dcera. Pamatuji si, jaká bývala.“

Eva viděla, jak při vzpomínce Kincaidovi změkly rysy. Poprvé ho spatřila bez napětí či úzkosti v očích. Ten pohled se jí líbil.

„Kdy očekáváte, že se něco dozvíte o novém posouzení?“ zeptala se.

„Člověk, se kterým jsem mluvil, říkal, že nový ředitel byl už jmenován a nastoupí někdy příští týden.“

Kincaid šel pro kávu a Eva vrátila fotografii na místo. Zeptala se, jestli Kincaid půjde do Univerzitní nemocnice s Annou Keatsovou.

„Ne. Myslím, že mi slečna Keatsová úplně nedůvěřuje. Chce jít sama.“

„No, nemůžete se jí divit,“ řekla Eva upíjejíc kávu.

Kincaid na ni vrhl postranní pohled. „Co tím myslíte?“

„Jste novinář,“ řekla Eva věcně.

„Co to má znamenat?“ zeptal se Kincaid. Znělo to popuzeně.

„Nezakrývejme si to. Pokud jde o poctivost a slušnost, novináři se hodnotí až daleko za prodavači ojetých aut.“

„Jestli…“ začal Kincaid a pak zpozoroval, že se Eva koutkem úst usmívá. „Vy mě hecujete!“ vybuchl.

„Ani to nedalo práci.“ usmála se Eva.

Kincaid jí pocuchal vlasy a pak se zarazil, ale nepustil je.

Eva na něho pohlédla stále s úsměvem na rtech, ale v očích měla otázku.

Kincaid jí přejel prsty po tváři a obrátil ji za bradu k sobě. Políbil ji na rty, zprvu lehce, a když cítil odezvu, silněji. Když se konečně odtrhli, zamumlal: „A co tvůj manžel?“

„Odbytá záležitost,“ řekla Eva.

„To je dobře,“ pravil Kincaid. Uvelebil se vedle ní na gauči a objal ji paží. „Povíš mi něco o něm?“

„Co? Gavin mě přede dvěma lety opustil.“

„Promiň.“

„Není co. Nikdy jsme nebyli šťastní. Gavin byl hošík z internátní školy, který nikdy nevyrostl. Jako spousta mužů s takovým zázemím se nikdy necítil se ženami volně. Někteří se naučí jednat s námi jako s děvkami, jiní jako s madonami. Gavin byl přes madony. Já naneštěstí ne. Hrát si na Mary Poppinsovou bylo na mě moc. Nakonec jsem mu řekla, ať jde do prdele a konec.“

Kincaidovi bylo do smíchu, ale nevěděl, jestli může. Podíval se na Evu koutkem oka a usoudil, že by asi mohl.

„Tak jsi to určitě neřekla,“ zeptal se opatrně.

„Řekla,“ opáčila Eva.

Zasmáli se oba.

Tolkien dorazil na večerní ordinaci trochu pozdě a nahlédl do čekárny. Byla téměř plná. Stařík s vyhrnutým límcem a šálou přes uši kašlal do špinavého kapesníku. Z očí mu teklo a obličej mu rudl námahou. Nějaké dítě plakalo matce na klíně a ona je marně tišila. U nohou jí sedělo další, starší dítě a vzhlíželo k ní nevyzpytatelnýma očima. Většina lidí seděla s nosem pohrouženým do časopisů. Venkov, Móda, Motorismus. Jiný svět. Možná ovšem, že oni to tak nevidí. Stačí přece jen jeden tiket sazky. Osm křížků na správných místech a budou to oni v tom černém Porschi 911 a do vlasů jim bude foukat teplý pařížský větřík. Kdesi na ně čekají usměvavé letušky, vrchní číšníci a taxikáři. Chudoba, nezaměstnanost a nemoc jsou jen dočasné překážky na cestě.

„Dobrý večer,“ řekl Tolkien.

Odezva byla nejednotná a neladná jako vždycky. Už zavíral, když tu jeho pozornost upoutal mladý muž v bundě. Byl mu nějak povědomý. Zprvu ho Tolkien nedokázal zařadit, a v rozpacích se neurčitě pousmál. Potom si vzpomněl. Byl to chlapec z drogové kliniky, Terry Feenan. Co dělá v jeho čekárně? Tou otázkou se Tolkien zabýval, zatímco si svlékal kabát a usedal do křesla.

Prolistoval hromady pošty na stole a větší polovinu zahodil, aniž ji otevřel. Oběžníky byly metlou jeho života. Otevřel obálku, o níž věděl, že v ní budou výsledky z laboratoře, a zhltl obsah. Tři těhotenské testy pozitivní, jeden negativní. Srovnal čísla se svými záznamy o pacientech. Dva pozitivní budou vítány, ale třetí ne; byla to svobodná, sotva dospělá dívka. Tolkien vzdychl; někoho bude bolet srdce, pomyslel si. Zato negativní výsledek bude pro paní, o kterou šlo, velkým zklamáním. Bylo jí jedenatřicet a už sedm let se pokoušela o dítě; snad by si ji měl poznamenat pro případné umělé oplodnění, kdyby se v programu uvolnilo místo.

Listoval běžnými biochemickými nálezy a pak se zastavil u toho ze speciální laboratoře v Univerzitní nemocnici. S Frankem Golightlym se nemýlil; jeho krev byla pozitivní na HIV a měl plně rozvinutý AIDS. Německé dobrodružství mu přišlo draho. Tolkien zapnul počítač a sundal z klávesnice kryt. Golightly bude potřebovat okamžitou dávku AZT, aby se postup choroby co nejvíc zpomalil. Potom ho předá Univerzitní nemocnici k léčení sarkomu a sledování AIDS. Teď má poprvé příležitost vyzkoušet nový počítačový lékárenský systém. Naťukal údaje o pacientovi ze svého lístkového záznamu a pak odpovídal na otázky naskakující na obrazovce.

„DOPORUČENÁ LÉČBA?“ Tolkien napsal AZT.

„SOUHLAS,“ opáčila obrazovka.

„DÁVKOVÁNÍ?“ Tolkien napsal čísla.

„SOUHLAS. MÍSTO ODBĚRU?“

Tolkien požádal počítač o zaslání léku do ordinace. Golightly si jej bude moci vyzvednout, až si přijde pro výsledky testů. Ověřil si to: Golightly má přijít zítra ráno.

„DALŠÍ KROK?“

Tolkien napsal: „Předání klinice Univerzitní nemocnice.“

„SOUHLAS.“

Před Terrym Feenanem byli tři jiní pacienti.

„Doufám, že se nezlobíte, že jsem přišel,“ řekl Feenan, když vešel.

„Nemám vás v seznamu,“ odvětil Tolkien. „Klinika je otevřená pro všechny, ale jinak byste měl chodit ke svému vlastnímu doktorovi.“

„Tomu je všechno jedno,“ zavrčel chlapec.

Tolkien usoudil, že lekce z lékařské etiky by bylo plýtvání slovy.

„O co jde?“ zeptal se.

„O Karen a o holku.“

„Pokračujte.“

„Přemlouval jsem ji, aby přišla na kliniku, ale nechce.“

„Proč?“

„Nenávidí doktory.“

Tolkien pokrčil rameny. „Vážně nevím, co s tím mohu dělat.“

Chlapec se předklonil a položil ruku na Tolkienův stůl.

„Myslel jsem…“ začal nejistě, „myslel jsem, že když za vámi přijdu a řeknu vám to, že byste se třeba na ni přišel podívat. Přivést ji k rozumu, víte?“

Tolkienův výraz nenechal chlapce na pochybách, že to nepovažuje za dobrý nápad. „Já vím, já vím,“ pokračoval, „asi je to proti všem pravidlům, ale je to jediný způsob, věřte mi, jediný způsob. Prosím vás, doktore.“ Feenan sklopil oči k podlaze. Rychle si přetřel koutek pravého oka hřbetem ruky.

Tolkien chvilku mlčky uvažoval. Všechny instinkty mu říkaly, ať odmítne, ale pomyšlení, že by tomu děvčeti třeba mohl opravdu pomoci, ho od toho zrazovalo. V mukách nerozhodnosti si zamnul čelo. Zdravý rozum zase začal nabývat vrchu.

„Ne,“ řekl. „To je vyloučeno. Musí přijít na kliniku.“

„Nepůjde. Prosím vás, jenom jednou jedinkrát, promluvíte si s ní?“ žebronil Feenan.

Tolkien zápas se svědomím prohrál. Vzal pero. „Dejte mi adresu. Po ordinaci přijdu.“

Tolkienovou další pacientkou byla paní Harrisonová, stará žena, která už těžko zvládala stárnoucího a silně závislého manžela. Vypadala usouženě. Tolkien obešel stůl a pomohl jí do křesla.

„Přišla jsem se zeptat, jestli se už něco ví o místě pro Harryho,“ řekla.

„Zatím ne,“ řekl Tolkien a litoval, že nemá lepší zprávu.

„Chápu,“ řekla žena pomalu. Křečovitě svírala ruce v klíně a nechtěla ukázat obličej.

„Je to hodně zlé?“ zeptal se Tolkien.

Žena přikývla. „Ano, pane doktore.“

Tolkien dostal nápad. „Víte co, já se zeptám, jestli by si ho na pár dní nevzali na geriatrii v Univerzitní nemocnici, abyste si trochu odpočala? Mám?“

Staré ženě zasvítily oči. „Myslíte, že by to udělali?“ ptala se. „Kdybych se pár nocí vyspala, určitě bych to zase dokázala zvládnout.“

„Mohu požádat hned,“ řekl Tolkien a obrátil se k počítači. Bude to další první pokus a věděl, že to nebude snadné. Uměl docela dobře přemlouvat zaměstnance nemocnice, aby pacienty přijali; příbuzní si tak nakrátko oddechli od pekla, které často znamenala péče o chronicky nemocné a zestárlé. Přesvědčit počítač bude těžké. Naťukal údaje o Harrym Harrisonovi a čekal na dotaz.

„POŽADAVEK?“

„Přijetí do nemocnice,“ napsal Tolkien.

„DIAGNÓZA?“

„Klinické posouzení.“

„ŽÁDÁM DALŠÍ INFORMACE.“

Tolkien se usmál. Počítač prozrazoval, že jej programovali úředníci zdravotnické správy. Jejich oblíbenou zdržovací taktikou odjakživa bylo „žádat další informace“ nebo pro změnu „prosit o objasnění“. Rozhodl se požadavek ignorovat a zopakoval svůj vlastní. „Přijetí do nemocnice,“ vyťukal.

„Posouzení,“ opakoval Tolkien, jako když hrají šachy. Nebylo neobvyklé přijmout starší lidi na kratší dobu do nemocnice, aby se posoudilo, zda jsou ještě schopni žít sami. Tolkien zkoušel, zda by to počítač v Harryho případě nevzal.

Uplynulo deset vteřin, než se na obrazovce ukázalo: „PŘIJAT NA 17. ODDĚLENÍ UNIVERZITNÍ NEMOCNICE.“

Tolkien se široce usmál a řekl paní Harrisonové: „Univerzitní nemocnice Harryho na pár dní přijme. Kdoví, třeba mezitím dostaneme zprávu o nějaké trvalém umístění.“

„Pane doktore, já nevím, jak vám mám poděkovat,“ zavzlykala stará žena.

„Neděkujte,“ řekl Tolkien. „Musíte si oddechnout.“

„Kdy ho přijmou?“

Tolkien se obrátil k počítači a zeptal se na dobu nástupu. Dozvěděl se, že zítra v deset dopoledne.

„Žádám ambulanci.“

„SOUHLAS,“ objevilo se na obrazovce.

Paní Harrisonová odešla a Tolkien se radoval z toho, co se mu podařilo dosáhnout tak rychle, a aniž vstal ze židle. S novým počítačovým systémem se cítil jako ryba ve vodě.

V půl deváté ordinace skončila, ale Tolkien neměl obvyklý pocit úlevy, že má pracovní den za sebou, protože toho večera ještě neskončil. Ještě musel navštívit Karen, slíbil to. Zamkl ordinaci a ramenem zatlačil do dveří, aby se ujistil, že jsou bezpečně zavřené. V kapse zalovil po klíčích od auta a pak šel do uličky, kde během ordinační doby parkoval.

Potěšilo ho, že se zdálo netknuté. Vždycky to tak nebývalo. Když praxi převzal, ulámali mu zrcátka, a jednou chybělo kolo a auto bylo podepřené hromádkou cihel. Časem jako by dosáhl vůči takovým příhodám jisté imunity. Nevěděl najisto, jak to vlastně funguje, ale nepátral po tom. On i pojišťovna byli vděční.

Feenanovi bydleli ve věžáku. Tolkien zaparkoval na betonové ploše před budovou a šel ke vchodu. Někde opodál štěkali psi a za domem vzdor tmě pokračoval fotbalový zápas. Vzhlédl k betonové věži a usoudil, že v noci vypadá líp než ve dne. Patnáctipatrová věž plná světel nebyla bez půvabu; jistým způsobem symbolizovala moderní svět.

Ovšem skutečnost života v domě byla docela jiná, to věděl až moc dobře; ale když se nad tím zamyslel, sklíčenost a zoufalství, jež taková sídliště plodila, bylo těžké pochopit. Myšlenka svislých vesnic se na počátku zdála dobrá, ale skutečnost ji nepotvrdila. Nikdo asi nemohl předpovědět, jak špatné to bude v praxi, ale během let předepsal obyvatelům už tolik prášků na nervy, že věděl, že to nesporně špatné je.

Jeden výtah nejezdil. Nevzpomínal si, že by to někdy bylo jinak; druhý páchl močí. Tolkien se snažil zadržet dech, zatímco ho žebrovaná kovová krabice, navržená speciálně tak, aby ztěžovala život čmáralům, dopravovala do devátého patra. Dveře se rozevřely a on vykročil na plošinu, kde moč vystřídal pach vaření; smažená cibulka, pokud se nepletl. Dveře Feenanova bytu byly tmavomodré, ale vypadaly hodně okopané; dolní polovina byla poškrábaná a potlučená až na holé dřevo. Stiskl zvonek.

Otevřel Terry Feenan. Když spatřil Tolkiena, sice se neusmál, ale bylo na něm vidět úlevu. Tolkien uhodl, že Terry moc úsměvy nehýří. Uvedl ho do skromně zařízeného pokoje, kde seděla snad třiadvacetiletá dívka a dívala se na televizi. Pojídala smažené brambůrky.

„Karen, to je doktor Tolkien. Chci, aby sis ho poslechla.“

„Co to má být?“ obořila se na něho dívka.

„Doktor Tolkien nám může pomoct,“ naléhal Feenan.

„Neřekl jsi mi, že sem přijde!“ odbyla dívka Feenanovy pokusy o uklidňování.

Otočila se k Tolkienovi; tvářila se naprosto nepřátelsky.

„On je dobrý,“ naléhal Feenan. „Chce nám pomoct, vážně.“

„Proč?“ zeptala se Karen. „Proč by nám někdo jako on chtěl pomáhat? To mi pověz.“

„Přiznej si to, Karen,“ řekl Feenan. „Pomoc potřebujeme. Někomu důvěřovat musíme a já ti říkám, že je dobrý. Kvůli Judith přece. Aspoň si s ním promluv.“

Karen pomalu vydechla a uklidnila se. „Dobře, vyslechnu ho,“ řekla. „Ale nic neslibuju.“

Tolkien, který byl zvyklý na divadýlka narkomanů, během hádky tiše stál. Nebyl rád, že je jeho návštěva pro dívku překvapením. Teď když se Karen uklidnila, vylíčil jí, jaká budoucnost čeká ji, jejího chlapce a dítě.

„Kde máte holčičku?“ zeptal se.

„Spí.“

„Směl bych ji vidět?“

„No dobře,“ řekla Karen zamračeně.

Přinesla ji odvedle a Tolkien ji vzal do náruče. Zeptal se na její věk. Její váha zjevně odpovídala stáří, podvyživená nebyla. Měla také čisté šatičky a voněla dětským olejem.

„Vypadá spokojeně,“ řekl matce.

„Taky je,“ opáčila Karen, trochu obměkčená hovorem o dítěti.

„Terry se chce pokusit přestat s drogami, Karen. Bylo by pro něj mnohem snazší, vlastně pro vás oba, kdybyste to zkusili spolu.“

„Nedokážu to. Já to vím.“

„Můžete to zkusit,“ řekl Tolkien. „Já vím, že to není snadné, ale myslete na Judith. Kvůli ní to přece můžete zkusit, ne? Kdo jí bude tleskat na školní akademii, když vy nebudete?“

Karen se podívala na Judith a mlčela. „Zkus to, Karen,“ naléhal Feenan.

„Jen si představte, co by to znamenalo,“ řekl Tolkien. „Z vás a Terryho by byla opravdová rodina. Judith by rostla a byla na své rodiče hrdá. Co říkáte?“

Karen se podívala nejdřív na Tolkiena a pak na manžela. Jejich spojené úsilí vítězilo. „Dobře,“ pravila, „já to zkusím.“

„Fajn,“ řekl Tolkien. Teď byl rád, že přišel. „Nejdřív si musím zapsat nějaké údaje, potom vás vyšetřím a pak se vás pokusím převést na methadon. Budete registrovaná jako pacientka kliniky, stejně jako Terry.“

Terry řekl, že počká vedle, než Tolkien Karen vyšetří. Tolkien otevřel kufřík a vytáhl stetoskop a tlakoměr s manžetou.

„Na co ta kravina je?“ pokusila se Karen aspoň trochu obnovit agresivní přístup.

„Změřím vám tlak.“

„Vypadá to jako něco, co používají moji zákazníci.“

Tolkien poznámku ignoroval a ovinul manžetu Karen kolem nadloktí. Napumpoval a změřil tlak. „Není to nejhorší,“ řekl. „Pořádně se nadechněte… a ještě jednou.“

Bez poznámek prohlédl stopy po jehle na vnitřní straně Kareniných paží. U jednoho vpichu byla kůže jinak zbarvená. Objel místo palcem.

„Zhnisalo to,“ řekla Karen.

„Půjčujete si někdy jehly?“ zeptal se Tolkien.

„Jen s Terrym.“

„Nikdy s nikým jiným?“

„V poslední době ne.“

„A dřív?“

„Samozřejmě, se spoustou lidí.“

Tolkien kývl, ale nic neřekl. Pokračoval v prohlídce.

„Co máte se zádama?“ zeptala se zčistajasna Karen.

„Co tím myslíte?“ opáčil Tolkien. Snažil se, aby to znělo věcně, ale otázka jím projela jako střela brněním.

„To, jak stojíte, trochu přihrble.“

„Mám nemocnou páteř. Jmenuje se to spondylóza.“

„Aha,“ opáčila Karen. „Jednou jsem měla zákazníka hrbáče.“

Tolkien proti své vůli ztrnul; dívka to vycítila.

„A sakra. Já to tak nemyslela. Já nechtěla říct, že vy… Sakra!“

„To nic. Potřeboval bych od vás vzorek krve. Necháme ho v laboratoři vyšetřit, jestli nemáte anemii nebo něco takového.“

Karen se dívala na Tolkiena, když jí zabodl jehlu do žíly v paži a načerpal dvacet kubíků krve. Stříkl ji do malé plastikové lahvičky na vzorky a zajistil víčko.

„Šlo vám to,“ řekla Karen s obdivem. „Vůbec jsem to necítila.“

„Správně,“ řekl Tolkien. „Odteďka do vás nepíchne žádná jehla, pokud nebude mít na druhém konci doktora nebo sestru.“

Terry se vrátil do pokoje. „V pořádku?“ ptal se.

„Výborně,“ řekl Tolkien, zapínaje brašnu. „Mizím. Zítra si můžete s Karen vyzvednout methadon ve své obvyklé lékárně.“

„Díky, doktore,“ řekl Terry, když mu otvíral.

„Prosím,“ řekl Tolkien. „Je to otřepaná fráze, ale pamatujte si, že zítřek je první den ze života, který vám zbývá, věřte tomu.“

Tolkien se zastavil v mezipatře, kde byl balkon, a pohlédl na město. To děvče si všimlo jeho zad. To znamená, že se to zřejmě horší.

Uplynulo už třináct měsíců od chvíle, kdy si uvědomil, co se s ním děje, a v Univerzitní nemocnici mu to potvrdili. Stále ještě si vzpomínal na ten pocit. Když měl podezření, bylo to dost zlé, ale když to viděl napsané v nálezu, bylo to jaksi strašlivě konečné. Po pocitu prázdnoty následovala panika a pak hněv, a nakonec neochotné uznání nevyhnutelného.

Prvotní představa, že nechá medicíny a podívá se do světa, než bude pozdě, ho opustila, když zjistil, jak mnoho pro něj medicína znamená. Překvapilo ho to, ale znamenala opravdu víc než vidět pyramidy a Svatou zemi; vlastně víc než všechno ostatní. Nic se nezmění; bude pokračovat v lékařské praxi, dokud bude moci. Nemá manželku ani děti, o něž by si dělal starosti. Všechno, co má, je medicína.

Tolkien došel k výtahu. Bolest v zádech se zhoršovala; bylo na čase vzít si další prášek.

7.

Ve čtyři ráno zazvonil telefon. Kincaidovi chviličku trvalo, než se přizpůsobil tmě v neznámém domě; zatápal po sluchátku. „Ano?“ řekl ospale.

„Pan Kincaid? Tady Univerzitní nemocnice.“

Kincaidovi se sevřelo srdce. V tuhle dobu mohli volat jen z jediného důvodu. „Ano?“

„Váš otec, víte,“ řekl ženský hlas, „přitížilo se mu.“

„Do půl hodiny jsem tam,“ řekl Kincaid.

„Není bezprostřední důvod k obavám, ale doktor Leslie myslel, že bychom vás měli informovat.“

„Přijedu.“

V raných hodinách studeného, ale suchého jitra nebyl velký provoz a lancia míle jen hltala. Kincaid se vřítil do brány nemocnice a nechal vůz hned vedle stanoviště sanitek před arem. Parkovací problémy bude řešit později. Na chodbách nemocnice vládlo strašidelné ticho; jeho kroky se rozléhaly, jako by byl v celé budově sám. Nebýt vůně éteru, myslel by, že je v opuštěném hradě. Otevřel skleněné dveře do oddělení, kde ležel otec. Noční sestra vyhlédla ze sesterny a zeptala se: „Pan Kincaid?“

„Ano.“

Sestra zamířila k němu. „Je mi líto, ale u vašeho otce se vyskytly komplikace,“ řekla.

„Jaké komplikace?“

„Infekce. Doktor vám to vysvětlí; přijde za chviličku. Mohl byste počkat tady?“

Uvedla ho do malé místnůstky a nechala o samotě. Stálo tam několik nesourodých židlí, skleněný stolek s několika časopisy a na stěně velký kalendář s různými daty zaškrtnutými modrým fixem. Pokusil se v nich najít logiku, ale nedokázal se soustředit.

Do místnosti vešel mladý muž ve vlajícím rozepjatém plášti a se stetoskopem okolo krku. Jednou rukou si rovnal brýle a druhou za sebou zavíral.

„Já jsem doktor Leslie,“ ohlásil.

„James Kincaid.“

„Tak se nám vyskytl problém.“

Kincaid měl zřetelný dojem, že Leslie záměrně mluví hlubším hlasem, aby se zdál starší, než je. Nemohlo mu být víc než čtyřiadvacet.

„Sestra mi říkala, že otec dostal nějakou infekci. Jakou?“

„Bohužel, zápal plic. Je mu hodně špatně.“

„Co znamená hodně špatně?“

Leslie řekl: „Nasadili jsme mu antibiotika, takže je prakticky jisté, že se z toho dostane, ale myslel jsem, že byste měl být okamžitě informován.“

„Dík,“ řekl Kincaid. „Mohu ho vidět?“

„Samozřejmě,“ řekl Leslie. „Nebude s vámi moci mluvit, ale můžete u něho posedět, jestli budete chtít.“

Leslie Kincaida odvedl k otci. Cestou nemluvili. Když vešli, stařec měl zavřené oči. Z nosních dírek mu vycházely trubičky z umělé hmoty a z úst jedna silnější. Po zelené zářící ploše osciloskopu na vozíku u lůžka běžely nekonečné zubaté křivky a tu a tam cvaklo elektrické relé. Bylo tam horko k zalknutí.

„Panebože,“ zamumlal Kincaid neslyšně. Otřáslo jím, jak křehce otec vypadá.

„Pooperační infekce je naneštěstí v takových případech až příliš běžná,“ řekl Leslie.

„Proč?“ zeptal se Kincaid. Otázka mladého doktora vyvedla z míry. Byl zvyklý, že příbuzní mu visí na rtech.

„Nevím přesně,“ zakoktal. „Prostě to tak je. Staří lidé jsou asi náchylnější k infekcím; prostě to patří k věci.“

„Říkal jste, že jste zahájili léčbu?“

Leslie přikývl a řekl: „Penicilinem, takže by to mělo být bez problémů.“

Kincaid nemohl z otce spustit oči. Vypadal ve svém současném prostředí tak drobný. Bylo těžko věřit, že je to tentýž člověk, který rozesmával mužské v klubu historkami ze starých časů v loděnici, až se za břicho popadali.

„Zavoláte mi, kdyby se mu přitížilo?“

„Ovšem,“ řekl Leslie.

V deset dopoledne zavolal Kincaid sestře. Nejdřív se ale v nemocnici ujistil, že se otcův stav nezhoršil. Uvědomil si, že používá stejné fráze, jakými předtím doktor Leslie častoval jeho.

„Je to jen lehká komplikace, antibiotika to za chvíli zvládnou.“

„Určitě?“ ptala se Lisa. „Netajíš mi nic, viď?“

„To víš, že ne,“ řekl Kincaid s větším přesvědčením, než cítil. Starý pán vypadal ve svém bezvědomém světě trubiček a elektrod tak slabý. „Zavolám, kdyby se něco změnilo.“

„Snad bych tam měla dnes odpoledne zajít,“ navrhla Lisa.

Kincaidovi se ji podařilo přesvědčit, že je to zbytečné. Bude lepší chvilku počkat. Doufal, že během té doby antibiotika zaberou a otec bude aspoň při vědomí, až ho půjde navštívit. Sotva položil telefon, volala Eva. „Mohl by ses se mnou sejít na oběd?“

„Samozřejmě, děje se něco?“ zeptal se Kincaid. Zdálo se mu, že je rozčilená.

„Teď nemohu mluvit,“ řekla Eva.

Dohodli se na půl jedné.

Eva, která přišla pár minut před ním, se usmála, když ho viděla; vycítil však, že je znepokojená.

„Co se stalo?“ zeptal se.

Eva otevřela noviny, které si s sebou přinesla. Ukázala na obrázek ženy uprostřed jedné z vnitřních stran. „Kdo to je?“ zeptala se.

Kincaid vzal noviny a přečetl článek s titulkem „Smrt místní herečky“. Jméno ani fotografie mu nic neříkaly. Psalo se tam, že Moira Gainesová, herečka narozená v Gatesheadu, jež před nějakými lety vystupovala v několika pokračováních televizního seriálu, skonala po krátké nemoci v Univerzitní nemocnici ve stáří dvaačtyřiceti let.

„Je mi líto,“ pravil Kincaid. „Nic mi to neříká.“

„Podívej se ještě jednou,“ řekla Eva.

Poslechl.

„Představ si ji s vlasy dolů a sčesanými nalevo přes čelo.“

„Panebože!“ řekl Kincaid, když pochopil, kam Eva míří. „Greta Marshová!“

„Žena, která hrála Gretu,“ opravila ho Eva. „Byla herečka.“

„A teď je mrtvá,“ zamumlal Kincaid.

Oba chvilku mlčky hleděli na fotografii Moiry Gainesové.

„Jak to vypadá, prostě zkolabovala a zemřela,“ řekla Eva tiše.

Kincaidova tvář byla plná pochybností. „A Anna Keatsová se s ní měla zítra odpoledne sejít,“ řekl chraptivě.

„Mám strach,“ řekla Eva, „mám z toho hrozně špatný pocit.“

Kincaid zavrtěl hlavou a řekl: „Já ti rozumím. Úplně to ztrácí proporce.“

Eva se pokoušela zakrývat postupně jednotlivé části fotografie. Mhouřila oči a hledala nové perspektivy. „Třeba to není ona,“ řekla. „Třeba je jí jen podobná.“

Bylo to stéblo, kterého by se byl Kincaid rád chytil, ale nešlo to. „Myslím, že oba víme, jak to je,“ řekl.

„Pohřeb je zítra odpoledne,“ řekla Eva. „Budu mít službu, ale třeba bys tam mohl jít ty.“

„Myslíš?“

„Snad najdeš někoho, kdo by ti řekl, kde Moira naposled pracovala.“

Kincaid souhlasil, že by to mohlo stát za pokus.

Když vezl Evu zpátky do nemocnice, pověděl jí o svém otci.

„To je mi líto,“ řekla. „Stává se to.“

„Pověz mi něco o pooperační infekci,“ řekl Kincaid.

„Není tak běžná, jak bývala, ale pořád se vyskytuje,“ řekla Eva.

„Přesně ta odpověď, jakou bych očekával od někoho z lékařské branže.“

Eva dloubnutí ignorovala; byla ke Kincaidovi shovívavá. Chápala, že je rozrušený.

„Na to není snadné odpovědět,“ řekla, „existuje tolik individuálních proměnných, věk pacienta, míra zeslabení, štěstí.“

„A prostá neschopnost,“ dodal Kincaid.

„Nech toho!“ odsekla Eva.

Evin náhlý výbuch Kincaida zarazil. Než stačil něco říci, pokračovala: „Už začínám mít po krk tvého sarkasmu a sebelítosti.“

„Sebelítosti?“ ptal se Kincaid.

„Sebelítosti,“ zopakovala Eva. „Mrzí mě, co se stalo tvé dcerušce, ale proto nemáš právo označit celou lékařskou branži za bandu neschopných šarlatánů. To prostě není pravda!“

Kincaid byl omráčen, ale nechtěl se vzdát.

„Panebože, a otce mi léčili na zánět průdušek!“ zvolal. „Měl rakovinu plic a jeho doktor mu dával pastilky na kašel! To přece…“

Eva ho přerušila. „Je pravděpodobné, že otcův lékař by při následující návštěvě určil diagnózu správně.“

Kincaid sledoval silnici, doutnal hněvem a neříkal nic.

Eva pokračovala: „V nemocnici je spousta dobrých lidí. Dělají pro tvého otce a pro každého, kdo je náhodou potřebuje, co mohou. Neopovažuj se je dál takhle házet všechny do jednoho pytle!“

Kincaid zastavil. Svíral volant oběma rukama. Sklonil hlavu a zhluboka se nadechl. „Promiň,“ řekl. „Máš pravdu. Mám v sobě tenhle uzel a někdy kvůli němu přestávám vidět dobré věci. Vždycky vidím ty špatné. Neumím to vysvětlit. Promiň.“

Eva neříkala nic, dokud se Kincaid neotočil a nepohlédl na ni.

„Já vím,“ řekla, „já tě chápu. Opravdu.“

Kincaid zase nastartoval a vyjeli od chodníku. Po několika minutách řekl: „Vypravuj mi o Siru Martinu Freemanovi.“

„Byl to typický chirurg,“ řekla Eva, „hlučný, průbojný, extrovertní, všude ho bylo plno. Však ten typ znáš.“

„A co skvělý?“

„Snad,“ odpověděla Eva nejistě.

„Jsou nějaké pochybnosti?“

„Rozhodně byl hodně slavný,“ odvětila Eva. „Někdo by řekl, že víc, než si zasloužil.“

„Jak to?“

„Víš, možná to jsou kyselé hrozny, ale slyšela jsem jiné chirurgy občas naznačovat, že Freeman není zas takový novátorský génius, jak se dělá. Vezměme například tu operaci Grety Marshové.“

„Co s ní bylo?“

„Jedna sestra, se kterou pracuji, je zasnoubená s chirurgem, a ten jí řekl, že to vůbec nebyla novinka. Už se to dělalo.“

„Freeman ale přece svolal tiskovou konferenci, ne?“

„Ano,“ souhlasila Eva.

„Sotva by to dělal, kdyby to byla běžná procedura.“

„Nikdo snad nenaznačoval, že ta operace byla běžná,“ řekla Eva, „jen to, že se už dělala.“

„Zdá se mi hrozně riskantní takhle někomu ukrást slávu,“ řekl Kincaid.

„Souhlasím,“ řekla Eva, „ale myslím, že chirurgové jsou zvyklí riskovat.“

„Vlastní život ne,“ řekl Kincaid.

Eva po něm střelila varovným pohledem a Kincaid se usmál. „Promiň,“ řekl, „všichni jsou náramní, vřelí a lidští.“

„Jsou to prostě lidi.“ Eva byla rozhodnutá, že Kincaidovi nic nedaruje.

Chvíli jeli mlčky a pak se Kincaid zeptal: „Proč myslíš, že to Claire Affricová tak zvorala, když to převzala po Freemanovi?“

„Měla tvář čerstvě rozseknutou skalpelem. Stačí?“

„Promiň, to jsem si neuvědomil,“ řekl Kincaid. „Nechtěl jsem kritizovat, jen jsem se ptal.“

Eva řekla: „Teď musím prosit za prominutí já. Reagovala jsem přehnaně. Muselo to pro ni být děsné; všem nám jí bylo hrozně líto.“

„Vidělas ji od té operace?“

Eva zavrtěla hlavou.

Dojeli k nemocnici a Eva vystoupila. Kincaid se díval, jak mizí v bráně. Zjistil, že si přeje, aby se ohlédla, protože chtěl vidět, jak se usmívá, ale neudělala to. Je ještě brzy, říkal si, ale začínal mít sestry Laingové plnou hlavu.

Kaple v krematoriu byla studená a páchla lysolem. V lavicích, kam by se vešlo desetkrát tolik lidí, jich bylo roztroušeno asi dvacet. Byl mezi nimi muž, který připadal Kincaidovi trochu povědomý, to proto, že ho kdysi viděl v televizi. Nepamatoval si v jakém programu nebo v jaké souvislosti, ale to bylo jedno; ladilo to se skutečností, že Moira Gainesová byla herečka. Nikde nebylo vidět manžela ani nikoho, kdo by se zdál spadat do kategorie blízkých příbuzných. Ani děti tam očividně žádné nebyly. Všem přítomným bylo přes třicet.

Zatímco čekali, až se objeví kněz, Kincaid se snažil představit si život Moiry Gainesové. Truchlivé tóny elektronických varhan ho nijak nezbavovaly dojmu, že nebyl příliš skvělý. Na pohřbu pouhých dvacet lidí, bez něho devatenáct, a on ji přece vůbec neznal. Navíc se zdálo, že ostatní se navzájem neznají. Nezahlédl ani jediné pokynutí známému. Očekával, že tu bude aspoň hrstka žen, nejbližších přítelkyň Moiry Gainesové, ale nebyly tu.

Melodie se změnila v třiadvacátý žalm a z bočních dveří vpředu se vynořil kněz, narovnávající si sutanu na objemném těle. Vypadal trochu udýchaně a rozcuchaně, ale Kincaid na první pohled poznal, že je to ten typ, který tak vypadá vždycky. Znával muže, kteří vypadali nedotčeně po noci strávené ve škarpě, a naopak takové, kteří vždycky vypadali, jako by právě vylezli z popelnice.

Kněz patřil k těm druhým; vlasy mu odstávaly všemi směry, přestože si je očividně mazal něčím mastným, čímž to jen zhoršil. Brýle jako by mu ve tváři seděly nakřivo, vpravo byly mnohem výše než vlevo, a přebytek masa na krku se mu nepravidelně rozléval přes límec, takže budil dojem, jako by ho škrtili. Na levé tváři měl velkou bradavici; Kincaid si představoval, jak se každé ráno kolem ní holí. Jaký krejčovský horor se asi skrývá pod netvarovanými záhyby stanovité sutany, si jenom představoval.

Kincaid usoudil, že je jedním z „povinných kněží“ patřících ke krematoriu, těch, kteří měli vypravovat na cestu zákazníky, kteří se poslední dobou nestýkali s žádnou církví. Jak pozoroval kněze, listujícího v misálu nešikovnými prsty, musel zahánět nepříjemné myšlenky související se svým otcem.

Kněz odkňoural základní prvky anglikánské bohoslužby vysokým hláskem jako člověk, který to už dělal příliš často. Poděkoval Bohu za život Moiry Gainesové, pronesl modlitbu, zazpíval žalm a stiskl knoflík. Prostá borová rakev s jedním osamělým věncem na víku pomalu klouzala dozadu na neviditelných kolečkách a zmizela za tmavočerveným plyšovým závěsem.

Truchlící začali vycházet z kaple a Kincaida zaujala pěkně oblečená žena v přiléhavém černém kostýmu. Měla onu lehkou eleganci, kterou si Kincaid od té doby, co ve dvaceti strávil víkend v Paříži, spojoval s Pařížankami. Malý černý klobouček jí dokonale pasoval k účesu a krátký závoj jen zdůrazňoval dokonalou pleť. Kincaid se jí pokusil důkladněji nahlédnout do obličeje. Co kdyby ji znal? Podvědomě totiž předpokládal, že musí mít něco společného s divadlem nebo zábavním průmyslem.

Jak se propracovával blíž, žena otočila hlavu a on stěží potlačil grimasu, když viděl, že má druhou tvář zohavenu ošklivou čerstvou jizvou.

Žena již téměř došla k autu zaparkovanému na štěrkovém parkovišti u brány krematoria, když se k ní Kincaid přitočil.

„Doktorka Affricová?“ řekl. „Jste přece doktorka Affricová? Doktorka Claire Affricová?“

Žena vztáhla ruku k tváři; bylo to téměř podvědomé gesto zrozené z marnivosti, pomyslel si Kincaid.

„Promiňte…“ řekla, „nějak si…“

„Jmenuji se Kincaid.“

„Ano?“ odpověděla žena stále zmateně.

„Jsem novinář.“

Navzdory závoji viděl Kincaid, jak se jí oči plní nejistotou. Nevěděla, kam se obrátit. „Co chcete?“ zakoktala.

„Pravdu,“ řekl Kincaid. „Teď, když jsme pohřbili jednu Gretu Marshovou, povězte mi o té druhé.“

Claire Affricová vypadala, že nestojí právě pevně. Položila obě ruce na střechu svého vozu a chviličku tak zůstala se sklopenou hlavou. „Dobrá,“ řekla rezignovaně. „Povím vám všechno.“ Schovala klíče od auta a řekla: „Mohli bychom se projít?“

Kincaid souhlasil. Vydali se k zahradám krematoria a pomalu kráčeli pěšinou. Pod nohama jim skřípal štěrk.

„Měla jsem vědět, že je to směšný nápad, ale nějak jsem neměla sílu protestovat. Pan Fields, správce nemocnice, si myslel, že mi zachrání kariéru, a říkal tomu jednoduchý a neškodný klam. Když se na to dívám teď, byl to naprosto bláznivý nápad, ale byla jsem tenkrát hrozně rozrušená.“

„Pokračujte.“

„Úplně jsem zpackala dokončení operace. Ruce se mi třásly, na tváři jsem cítila krev z rány a věděla jsem, že jsem poznamenaná na celý život.“

„To není pro chirurga ideální stav,“ připustil Kincaid.

„Pořád jsem se třásla. Nedokázala jsem to přemoci. Byla jsem v šoku. Nevěděla jsem, co jsem spáchala, dokud mi to Gordon Fields neřekl. Poslali mě na zdravotní dovolenou a pak mi Fields zavolal a řekl mi, co má v plánu. Nejdřív jsem protestovala, ale on tvrdil, že pokud jde o Gretu, už se nedá nic odčinit. Žádný skandál v novinách jí nepomůže.

Přesvědčil mě, že jeho plán nikomu neublíží, moje kariéra bude zachráněna a nemocnice se vyhne nežádoucí pozornosti bulvárního tisku.“

„Aha,“ řekl Kincaid.

„Měla jsem vědět, že se nám to nepodaří,“ řekla Claire.

„Říkáte, že kdyby pravda vyšla najevo, zničilo by vám to kariéru. Jak to? Lidé by přece pochopili, v jakém stavu jste byla?“

„Tak to mezi lidmi nechodí, pane Kincaide,“ řekla Claire. „Některým lidem se v tomto životě chyby bez ohledu na polehčující okolnosti neodpouštějí. Jeden případ jsou piloti osobních letadel, druhý chirurgové. Představte si to: kdybyste ležel v nemocnici, čekal na operaci, a ukázalo se, že vás má operovat Claire Affricová, o které jste četl ve večerníku, že připravila jednu ženu o obličej i o rozum, co byste si myslel?“

Kincaid mlčky uznal, že má pravdu.

„Teď už je to akademická debata. Moje kariéra je zmařená. Otázka je, jakou cenu ještě bude třeba zaplatit?“

„Kdo mě dal odnést na železniční násep?“ zeptal se Kincaid.

„To mě mrzí,“ řekla Claire. „Ve Fingleton Grange nevěděli, kdo je Greta, jen to, že je to pacientka z Univerzitní nemocnice. Zavolali panu Fieldsovi, že nějaký ‚cvok‘, řečeno jejich vlastními slovy, pronikl k pacientce do pokoje a teď leží v bezvědomí na podlaze. Chtěli vědět, jestli mají zavolat policii. Řekl, že pustit tam policii by znamenalo zbytečný rozruch. Vysvětlování by zabralo čas a byla by s tím spousta papírování. Ti dva ošetřovatelé, na které jste narazil, nabídli, že vás odstěhují sami. Byli trochu moc horliví.“

„To si pište,“ řekl Kincaid žalostně.

Došli na konec „zahrady odpočinku“ a zastavili se.

„Povězte mi o Moiře Gainesové,“ řekl Kincaid.

„Gordon ji najal, aby zahrála Gretu.“

„Znal se s ní osobně?“

„Moira měla nemocné srdce. V uplynulých čtyřech letech byla v Univerzitní nemocnici každou chvíli. Dobře jsem ji znala, proto jsem tady. Nemoc jí nedovolovala pracovat, takže příležitost vydělat si pár liber byla náramně vítaná.“

„Kdo to zaplatil?“

„Zařídil to pan Fields.“

„Vy jste neplatila nic?“

„Ne.“

„Co bude teď?“ zeptala se Claire, když se vydali zpátky k parkovišti. „Měla bych odjet z Anglie?“

Kincaid poznal, že to myslí vážně, ale ignoroval to.

„Kde je teď Greta Marshová?“ zeptal se.

„Je v jednom sanatoriu v Midlands; budou se o ni dobře starat.“

„Ale nezlepší se to?“

„Ne,“ řekla tiše Claire. Zastavila se a otočila tvář ke Kincaidovi. „Kdybych mohla, byla bych si to s ní vyměnila, ale nejde to. Greta musí zůstat v sanatoriu a já budu muset nadosmrti žít s nočními můrami.“ Kincaid přikývl.

„Nedokážu vypovědět, jaké to je,“ řekla Claire a oči jí svítily bolestí vzpomínek. „Myslím, že jsem se od té doby nevyspala ani jedinou noc. A asi se už nevyspím nikdy.“

Došli na parkoviště. Kincaid jí při nastupování přidržel dveře auta. „Za jak dlouho dostanou ten příběh vaši čtenáři?“ zeptala se.

„Možná vůbec ne,“ řekl Kincaid.

Claire vypadala omráčeně. Přestala zapínat bezpečnostní pás.

„To myslíte vážně?“ zeptala se tiše. „Rozuměla jsem vám správně?“

Kincaid, stále opřený o otevřené dveře auta, pohlédl dolů na Claire a řekl: „Nic, co řeknu nebo udělám, nevrátí Gretě Marshové zdraví. To, co jste s Fieldsem udělali, byla spíš hloupost než zločin. Nestojím o zničení vaší kariéry o nic víc než on. Víte co? Udělejte si prázdniny, potom se vraťte k medicíně a začněte znova.“

Claire vypadala nechápavě. Několikrát se pokusila promluvit, než se jí to podařilo.

„Opravdu nevím, co mám říct,“ zakoktala. „Nevím, jak vám mám poděkovat.“

„Neděkujte,“ řekl Kincaid. „Ještě se uvidíme.“ S tím odešel.

Cestou zpátky Kincaid zastavil vůz a vystoupil; najednou potřeboval čerstvý vzduch. V duchu se cítil jaksi ošizený; ošizený, protože se chtěl cítit dobře a myslel, že si to zaslouží, ale místo toho se cítil provinile. Co to vyvádíš, ptalo se ho svědomí, jsi zpravodaj, obviňovalo ho, tvoje práce je pátrat po faktech a podávat o nich zprávy, ne je soudit. Co si o sobě myslíš?

Kincaid se pokoušel bránit se vnitřnímu útoku tím, že jako člověk má vyšší povinnost. Copak je zpravodajství tak strašně důležité? Je právo veřejnosti znát pravdu opravdu tak nedotknutelné? Není přece automat; má vlastní hlavu. Má právo rozhodnout, co je větší zlo: pomlčet o špatně vymyšleném podvodu, nebo zničit operatérce kariéru. Rozhodl se, že to druhé. Kecy, tvrdilo svědomí. Dobrá, aspoň Eva bude mít radost, křivě se usmál. Kdo by si byl pomyslel, že Kincaid někdy bude vůči doktorům taková měkkota?

Kincaid seděl a zíral do prázdna, když ho vyrušil telefon. Volala Anna Keatsová.

„Pan Kincaid? Chtěla jsem vám říci, že jsem se dnes s Gretou nesešla, jak bylo plánováno.“

Kincaid byl zaražen. Setkání s Claire Affricovou na pohřbu mu úplně vyhnalo z hlavy myšlenku na plánované setkání Anny Keatsové. „Opravdu, paní vrchní sestro? Co se stalo?“

„Pan Fields se moc omlouval, řekl mi, že Greta je silně nachlazená a musí ležet. Je pro ni velmi důležité, aby byla do konce týdne v pořádku, protože odjíždí pryč, aby zahájila nový život.“

„Říkal kam?“

„Ne, jenom že Greta dává pozdravovat a že se ozve, jakmile se zabydlí.“

„Aha,“ řekl Kincaid. Myšlenky mu jen letěly a proklínal se, že zapomněl na problém, jímž se může stát Anna Keatsová; řekl jí přece všechno. „A co jste řekla, paní vrchní?“ zeptal se se zatajeným dechem.

„Řekla jsem, že mám důvod věřit, že s Gretou není všechno v pořádku, a pokud od ní do týdne nedostanu zprávu, budu v té věci dělat další kroky. Udělala jsem dobře, pane Kincaide?“

Kincaid zavřel oči. Co to provedl? Nemůže přece Anně Keatsové přiznat, že slíbil, že nechá celou věc zapadnout kvůli kariéře Claire Affricové. Gretině jediné přítelkyni tohle říci nemůže. Cítil se jako zločinec. Nemohl ustoupit od toho, co řekl Claire Affricové, jestliže však příběh odhalí Anna Keatsová, on v tom bude až po uši.

„Udělala jste dobře, paní vrchní,“ řekl prostě.

„Co teď?“ zeptala se Anna Keatsová.

„Myslím, že jim dáme několik dní.“

„Výborně. Očekávám, že se mi ozvete.“

Kincaid položil sluchátko a šeptem zaklel. Co si k čertu počne teď?

Vyzvedl Evu u nemocnice a jeli do italské restaurace, kde si dali lasagne a láhev valpolicellského. Přes středomořské prostředí a veselé pobíhání číšníků Eva vycítila, že něco není v pořádku. Počkala, až jí to Kincaid řekne sám.

„Setkal jsem se na pohřbu s doktorkou Affricovou.“

Eva zvedla obočí; viděla, že se jí Kincaid nechce podívat do očí. „Přiznala se?“ zeptala se.

„Ano.“

„Děláš si legraci,“ zvolala Eva.

Kincaid zavrtěl hlavou a řekl: „Ne, pověděla mi všechno. A je to, jak jsme si mysleli. Fields najal Moiru Gainesovou, aby zahrála úlohu Grety Marshové. Udělal to, abych zachránil kariéru Claire Affricové a aby se nezačaly o nemocnici vykládat horory.“

„Aha,“ řekla Eva, ale viděla, že to není všechno.

„Řekl jsem, že budu mlčet.“

„Cože?“

Kincaid poprvé pohlédl Evě zpříma do obličeje.

„Je to tak,“ řekl. Vyložil Evě své důvody.

„No tohle,“ řekla Eva rezignovaně, „kdo by si to byl pomyslel?“

„Ty si myslíš, že jsem neudělal dobře, viď?“

Eva se podívala do talíře a hrála si s vidličkou.

„Já to nemohu soudit,“ řekla laskavě. „Dovedu se na to podívat z obou stran. Tak i tak je to nešťastná situace. Myslím, že proto liberální demokrati vždycky vypadají tak schlíple.

Kincaid se usmál Evinu pokusu o odlehčení situace. Řekl: „Myslel jsem, že budeš ráda, že jsem nešel rovnou po krku, když jsem viděl doktora na útěku.“

Teď se usmála Eva. „Doufám, že ses tak nerozhodl kvůli tomu, co jsem ti tuhle večer říkala.“

„Bylo dobře, žes to řekla,“ ujistil ji. „Teď mám naneštěstí problém s Annou Keatsovou.“

Eva si přitiskla ruku k ústům. „No ovšem!“ zvolala. „Zná pravdu. Pověděls jí to.“

„A nemůžu to teď zamluvit.“

„Nemohl bys jí říct, že ses mýlil?“ navrhla Eva. Okamžitě si uvědomila pošetilost svého návrhu. „Samozřejmě nemohl.“

Kincaidovi se nechtělo uvažovat o žádném plánu, jak obelhat Annu Keatsovou, protože věděl, že v tom okamžiku by se k celému tomu podvodu kolem osudu Grety Marshové připojil. To pomyšlení ho zlobilo.

„Je to pravda, co se říká o lhaní,“ pravila Eva. „Začíná to malou lží, ale ta vede k další a další a další.“

Kincaid na ni pohlédl s jistou nelibostí a připomněl jí, že nikoho neobelhal.

„Promiň,“ stiskla mu ruku. „Já vím, že to, jak ses rozhodl, je nejlepší, a vážím si tě a obdivuju tě. Doufám, že si Claire Affricová uvědomuje, jak mnoho to znamená.“

„Myslím, že ano,“ řekl Kincaid.

„Pojď se trochu projít,“ navrhla Eva, když vyšli z restaurace. Několikrát se pokusila o konverzaci, ale vždycky to šlo do ztracena.

„Nejsi šťastný, Jamesi Kincaide,“ řekla. „Ráda bych ti pomohla.“

Kincaid jí stiskl paži a omluvil se, že je tak zabraný do myšlenek.

„Pořád myslíš na Annu Keatsovou?“

Kincaid přikývl: „Ano. Měl jsem si vzpomenout, že jsem ji do toho zatáhl, než jsem něco ukvapeně slíbil Claire Affricové.“

„Pověz jí pravdu,“ řekla Eva. „Říkal jsi, že je to milá paní a že se ti líbila. Pověz jí pravdu; ať rozhodne, co bude nejlepší. Je možné, že to uvidí v tvém světle a nechá to plavat.“

„To mě nenapadlo,“ přiznal Kincaid. Nápad se mu líbil.

Na druhý den ráno zavolal Kincaid do nemocnice. Sdělili mu, že v otcově stavu nedošlo k významné změně. Zatelefonoval sestře a zjistil jen tolik, že už to ví; také do nemocnice volala.

„Odpoledne ho navštívím,“ řekla Lisa.

Kincaid se nepřel. „Asi nemá cenu, abychom tam chodili oba najednou. Půjdu odpoledne za Kerry a potom ti zavolám. Jestli se bude zdát, že přichází k vědomí, večer ho navštívím.“ Když se dohodli, Kincaid zavolal do Harrington Hallu, aby si domluvil schůzku s Annou Keatsovou. Zatímco čekal, až zvedne telefon, vyschlo mu v ústech.

„Lituji, slečna Keatsová má až do pondělka volno. Mohu vám nějak pomoci?“ otázal se hlas.

„Ne, zavolám znovu,“ řekl Kincaid a cítil se splaskle. Udělal si instantní kávu, rozhodl se, že si koupí kávovar, a pomalu se prošel po zahradě. Hrnek svíral v obou rukou. Na víkend mu byl odložen trest; ale usoudil, že odložení trestu není ten správný pojem. Prodloužil se čas vyčkávání. Zašel zpátky dovnitř a přečetl si dvoje ranní noviny.

V obou se hodně psalo o ministru zdravotnictví Johnu Carlislovi, protože vyhrál kabinetní bitvu o rozšíření nové zdravotnické služby dřív, než se čekalo, jelikož plán měl na severu úspěch a v otázce nákladů byl dokonce efektivnější, než se kdo odvažoval doufat.

Opozice, přicházející především z jeho vlastní politické strany, se soustředila spíš na otázky politické filozofie než praxe. Někteří poslanci založili celou svou politickou kariéru na odporu proti centralizaci služeb; těžko by se jim přesedlávalo. Opoziční mluvčí se spokojili s připomínkou, že vláda pouze uskutečňuje to, co oni celou dobu doporučovali. Kincaid se usmál. Některé věci se zřejmě nikdy nezmění. Chystal se do města. Vtom zazvonil telefon: šéfredaktor.

„Dlouho, jsem o tobě neslyšel,“ řekl Fletcher.

„Promiň.“

„Jak to vypadá s tvým příběhem?“

„Nijak.“ Kincaid pocítil v hlavě plíživé bodnutí provinilosti; stávalo se pravidelným návštěvníkem.

„Škoda,“ řekl Fletcher a čekal na Kincaidovo další vysvětlení.

„Prostě tak,“ řekl Kincaid, „víš, jak to chodí.“

„Ano, pokaždé to není zlato,“ řekl Fletcher.

Kincaid měl dojem, že ve Fletcherově hlase rozeznává tón podezření, ba nevíry, musel však připustit, že to asi vyvolala vlastní stísněnost nad tím, že lže.

„Takže se brzo vrátíš?“

„Otec je nemocný. Počkám, dokud mu nebude trochu líp.“

„Prosím, ale auto a dům…“

„Já vím,“ řekl Kincaid. „Výlohy si zaplatím. Co se děje v Londýně?“

„Pořád se šušká, že Carlisle se bude do léta ucházet o vedení.“

„Koukám, jak brzo se mu podařilo prosadit rozšíření zdravotnického plánu,“ nadhodil Kincaid.

„Cyničtější mezi námi by možná naznačili, že někteří poslanci postřehli, odkud vane vítr, a rozhodli se zavázat si budoucího předsedu vlády.“

„Nepřípustná myšlenka,“ řekl Kincaid.

„Příští týden uveřejníme o Carlislovi velký článek. Chtěl bys něčím přispět?“

„Snad ani ne; nic o něm nevím. Nevím ani, odkud pochází.“

„To ví málo lidí, proto to děláme. Jak je Kerry?“

„Jdu za ní odpoledne.“

„Dobře, dej mi vědět, kdy se vrátíš.“

Kincaid zajel do města a vydal se na nákup. Začal v samoobsluze, kde naložil do vozíku všechno, co ho napadlo, včetně tří druhů kávy a kávovaru z umělé hmoty. Byl by chtěl raději kovový, ale to by musel jinam. Nakupování nebyla jeho oblíbená zábava. Obrnil se však, zaparkoval blízko centra a šel hledat hračkářství. Chtěl něco koupit Kerry.

Když vyšel z obchodu a vracel se k autu, uvědomil si, že kolemjdoucí se usmívají. Chvíli byl zmaten, ale pak mu došlo, že pozornost vzbuzuje zlatovlasá panenka. Zamyslel se nad tím, oč hezčí by byl svět, kdyby se lidé usmívali. Naložil hračky do kufru lancie, pak se podíval na hodinky a rozhodl se, že se nejdřív nají a pak pojede do domova.

„Tak, pane Kincaide, zřejmě bude po vašem,“ řekla Ethel Wiltonová.

„Opravdu, paní vrchní sestro?“ dopřál jí Kincaid pro jednou titul. „V čem?“

„Pracovní skupina předem sestavená novým ředitelem psychiatrie, doktorem Suttonem, souhlasí s vaší žádostí o nové posouzení Kerry.“

Kincaid na ní viděl, že to pokládá za naprostou ztrátu času, protože se při sdělování noviny ani neusmála. To nic, přesto byl nadšen. Kerry dostane ještě jednu šanci.

8.

Tolkien mlčky seděl s Frankem Golightlym a nechával ho, aby se s novinou vyrovnal. Potěšilo ho, že to zřejmě přijímá dobře, možná lépe, než sám očekával; měl ovšem mezitím čas o tom přemýšlet. Počáteční zlost a zoufalství zmizely a vystřídala je téměř klidná rezignace, i když prosycená beznadějí.

„Jak dlouho?“ zeptal se Golightly.

„Těžko říct,“ opáčil Tolkien. „Pár let, možná i déle.“

„Co se mi bude dít?“

„Virus AIDS ničí váš imunitní systém; proto jste velmi náchylný k infekcím. S infekcí samozřejmě můžeme bojovat, až nastane, a tam, kde k ní dojde. Nemocnice bude na váš Kaposiho sarkom aplikovat radioterapii a dostanete AZT, aby se zpomalil postup viru.“

„Jaké infekce mohu čekat?“ ptal se Golightly.

„Nedá se říct, na jaké bacily narazíte, ale u pacientů s AIDS jsou některé choroby běžnější než jiné. Nejčastější je pneumocystový zánět plic, často se vetře i tuberkulóza, ale s nimi se dá bojovat.“

„Co dieta, cvičení, takové věci?“

„Jsou jisté náznaky, že čím víc se budete udržovat v kondici, tím líp dokážete bojovat s infekcí, když se vyskytne.“

„Ale po vyléčení ani tuchy.“

„Zatím ne,“ řekl Tolkien tiše. „Poradkyně z Univerzitní nemocnice vám pomohou, abyste se s tím vším vyrovnal, a poskytnou vám podporu i rady.“

„Sociální pracovnice,“ odfrkl Golightly.

„Jsou to ošetřovatelky speciálně vyškolené v oboru. Uvidíte, že jsou velmi ochotné.“

„Když myslíte,“ řekl Golightly nepřesvědčeně. Zvedl se z křesla.

„Rád bych vás tam rovnou objednal,“ řekl Tolkien.

Golightly zaváhal a pak se rozhodl nepřít se. „Tak dobře,“ souhlasil.

Tolkien vznesl požadavek přes počítač. Golightlyho objednali na týž den na třetí odpoledne.

„Pověděl jste to manželce?“ zeptal se Tolkien.

Golightly zavrtěl hlavou. „Několikrát jsem se pokoušel,“ řekl. „Prostě to nějak nedokážu.“

„Promluvte si o tom s lidmi na klinice.“

„Promluvím,“ řekl Golightly.

Golightly odešel a Tolkien dál zíral na dveře. Nelhal Golightlymu, ale také mu o AIDS neřekl celou pravdu. Nepopsal mu plně hrůzu, kterou mu virus HIV přivodí. Tělo bez imunitního systému ve světě plném bakteriálních a virových dravců je jako bezbranné jehně v džungli, jenomže smrt nebude ani laskavá, ani rychlá. Houfy mikrobů rozpoutají nelítostný útok, až z jeho těla zbude zhnisaná kostra s plísní napadající každý tělní otvor a nádory, jež budou stravovat jeden orgán po druhém.

Medicína byla Tolkienovým životem, ale někdy měl pocit, že je to strašně nerovný boj. Tohle byla jedna z těch chvil. Zkušenost ho už dávno zbavila někdejšího prostomyslného názoru, že člověk postupně vymýtí choroby zlepšováním životních podmínek a lékařským výzkumem. Poznal už, že ve velkém řádu vesmíru působí jiné činitele, takové, které nehrají podle pravidel. Skoro se zdálo, že za každou chorobu, která zmizela, vyvstává jiná a ještě horší. V tomto ohledu byl virus AIDS opravdu něco mimořádného. Něco tak strašlivě dobře uzpůsobeného pro naprostou záhubu lidstva před sebou neměli od doby epidemií tyfu, cholery a moru.

AIDS, který se lidé obecně zřejmě rozhodli ignorovat, jelikož věří, že je to metla omezující se na okrajové složky společnosti, se projevoval stále citelněji. Přes případy, jako byl Golightly, se nyní šířil do heterosexuální společnosti. Hrozí skutečné nebezpečí, že HIV pozitivní je i Golightlyho manželka. Třeba je z lidí, kteří věří, že AIDS je na miliony mil vzdálen od jejího života, třeba i hlasitě odsuzovala lidi trpící AIDS jako někoho, kdo si své neštěstí zavinil sám. Kolik obchodních cestujících ještě přiveze domů cosi víc než pocit viny, nežli si společnost uvědomí rozsah problému?

Záda ho dnes zvláště bolela; Tolkien již postřehl, že je tu určitá souvztažnost s náladou; čím byl skleslejší, tím byla bolest horší. Dobrý den byl takový, kdy mohl většině svých pacientů poskytnout léčbu, která je uzdraví. Ve špatný den se na něj valili lidé, jimž prakticky nemohl pomoci. Tento druhý případ se rychle stával pravidlem. Sáhl do psacího stolu a vytáhl lahvičku prášků proti bolestem; vzal dva a zavolal dalšího pacienta.

Madeline Bellová byla pětiletá a mongoloidní. Její matce Angele Bellové bylo přes čtyřicet, když otěhotněla, a kvůli svému věku podstoupila testy zjišťující abnormality plodu. Byl diagnostikován Downův syndrom a nadhozena otázka potratu. Angela byla neoblomná. O potratu nehodlala uvažovat a držela se toho, že i mongoloidní děti mohou vést smysluplný život. Vytrvala a ovocem byla Madeline. Nebylo pochyb, že Angela dítě zbožňuje, a Tolkien rád uznával, že za daných okolností bylo rozhodnuto správně.

„Tak jak se dneska máme?“ zeptal se Madeline.

„Není jí nějak dobře, pane doktore,“ odpověděla její matka. „Byla trochu nachlazená a teď mám dojem, že jí to sedlo na prsa.“

Madeline jako na povel předvedla svůj kašel.

Tolkien na ni zamlaskal a zasunul si do uší stetoskop. Poslechl si její hrudníček.

Dítě se na matčině klíně nejdřív trochu vzpouzelo, ale pak se uklidnilo a Tolkien si ji poslechl zezadu i zepředu.

„Zhluboka dýchej, Madeline,“ přemlouval ji a sám jí to předvedl. Dítě v tom vidělo hru, ze všech sil se nadechlo a pak zadrželo dech. Oči jí nezbedně jiskřily.

„No tak, buď hodná holčička,“ domlouvala jí matka.

Když se novost situace otřela, dítě začalo o Tolkiena a jeho stetoskop ztrácet zájem, takže se mu podařilo něco vyšetřit.

„Máte pravdu,“ řekl matce, „trochu to v ní bublá. Něco jí na to dáme.“ Zeptal se Angely, kam má nejblíž do lékárny, a pak vložil předpis do počítače. „Za hodinu si to můžete vyzvednout,“ řekl.

Kdykoli Tolkien cítil, že jeho pohled na život příliš zabarvuje cynismus, posilovali ho lidé jako Angela Bellová. Vracela mu víru v lidi. Očividně své dítě zbožňovala a byla rozhodnuta, že Madeline bude žít, jak nejlépe to půjde. Velmi to obdivoval, protože od začátku měla malou naději na úspěch a jako inteligentní žena to věděla.

Obdivoval to, ale příliš to nechápal. Často u něj docházelo ke střetu mezi úctou k ušlechtilosti ducha a prostou logikou. Logický vědec v něm říkal, že Angela Bellová si měla nechat přerušit těhotenství, když prenatální testy prokázaly Downův syndrom, ale ona to neudělala a ukázalo se, že jednala správně. V té rodině vládla velká láska.

S láskou se musí počítat, třebaže se jí nedá porozumět. Bylo to táž síla, která přiměla starou paní Harrisonovou pečovat o svého Harryho ještě dlouho po tom, co už jí k tomu schopnosti nestačily. Byla v pozadí obav Terryho Feenana o Karen a Judith. Přesto se často brala jako samozřejmost. Lidé ji dávali a přijímali bez přemýšlení. Všímali si jí jen ti, kteří ji neměli; lidé jako on.

Tolkien byl jedináček. Narodil se v době, kdy rodiče už dávno na děti nepomýšleli a vytvořili si pohodlný životní styl pro dva. Přestože mu v hmotném ohledu dali všechno, co by mohl chlapec chtít, v dětství mu scházela skutečná náklonnost; vzorné plnění rodičovských povinností, ale málo spontánního objímání a líbání. Jeho skutečnými společníky byly knihy; byly pro něho cestou k úniku ze samoty a ticha v domě, kde v projevech citů se stárnoucími rodiči úspěšně soupeřily květiny v květináčích. Když se dobře učil, samozřejmě ho chválili, ale jen na rovině úsměvu a případně dárků. Nic víc.

To, že rodinný dům byl daleko od školy i od sousedních domů, znamenalo, že neměl žádné blízké přátele svého věku. Sportovní hry mu nešly, takže ho v sobotu dopoledne nečekaly žádné fotbalové či ragbyové zápasy, při nichž by si prověřoval vztahy k vrstevníkům. Byl poměrně malý, nepřitažlivý a odstávaly mu uši, takže se později nestal ani předmětem zájmu dospívajících dívek.

Na lékařskou fakultu šel jako panic a tak ji také opustil. Ne že by byl neoblíbený, spíš neviditelný, tichý, pilný student, kterého každý zdravil, ale dál se s ním moc nebavil. Tenkrát ho to příliš nemrzelo, protože nikdy nepoznal žádný citový vztah, ale uvědomoval si, jak pěkné to musí být, když o člověka někdo stojí v tom tělesnějším smyslu.

Teprve když druhý rok sloužil v birminghamské všeobecné nemocnici, byly mu poodhaleny rozkoše opačného pohlaví. Průbojná mladá ošetřovatelka si umínila, že si společensky polepší ulovením lékaře, a jejím objektem se stal Tolkien. Rozhodně nebyl její první volbou, ale tenkrát si to nechtěl připustit. Lichocením ho zlákala, aby ji krmil a napájel a dokonce uvěřil, že je do ní zamilovaný, což nebylo nijak těžké u mladého muže, který neměl ponětí o lstivosti žen a vůbec o nich nevěděl nic než fyziologické údaje, jimž ho naučili na fakultě.

Po dobře naplánovaném tažení, během něhož mu dovolila postoupit od polibků na dobrou noc k osahávání ňader a pak k průzkumným výpravám do spodního prádla, souhlasila, aby se s ní pomiloval. Po několika týdnech oznámila, že je těhotná; kdy se s ní Tolkien ožení?

Svědomitý Tolkien okamžitě souhlasil se svatbou, a dokonce se mu podařilo přesvědčit sebe sama, že si sňatek sám přeje; manželství není tak nejhorší a žení se koneckonců všichni jeho vrstevníci. Koupil prstýnek, přijal gratulace kolegů a začal dělat plány. Po několika týdnech přišel jednou večer nečekaně do snoubenčina bytu a našel ji v posteli s tajemníkem nemocnice. Při své filozofické povaze se nezlobil, jen divil. Svatba byla odvolána, Claire přiznala, že nikdy těhotná nebyla, a odešla z nemocnice hledat jiná loviště.

Tolkien byl nejprve překvapen a potom s nadšením zjistil, že vůbec nemá zlomené srdce. Unikl o vlásek. Třeba není tak špatné být svobodný. Třeba si celou dobu přál právě to.

Tolkien pohlédl na list papíru, který mu podala sestra; byl to seznam pacientů, kteří žádali o návštěvu. Bylo jich sedm a nic z toho nevypadalo na vážný případ. S trochou štěstí by mohl být do půl druhé hotov a mít odpoledne pro sebe. Chtěl navštívit galerii a podívat se na výstavu francouzských impresionistů, pokud mu to vyjde.

V půl třetí odpoledne Tolkien zjistil, že v galerii je překvapivý, ale příjemný klid. Zpola očekával nával, protože byl druhý den výstavy a měla trvat jen týden. Možná přecenil hlad svých spoluobčanů po kultuře, možná to bylo tím hustým deštěm. Octl se sám v malé místnosti se sedmi Monetovými plátny a ta vyhlídka ho těšila. Usedl na lavičku před první obraz a začal se kochat.

Stromy a květiny se zrcadlily v rybníčku a listí i okvětní plátky ve vodě se nepatrně, ale přece lišily od těch nahoře. Tolkien žasl nad míšením barev, nad dokonalostí přírody bezchybně zobrazenou mistrovským štětcem. Nebyl v tom však jen vizuální požitek, třebaže byl důležitý; cítil stín rozložitého stromu, cítil tíhu léta, málem i vůně soupeřící o pozornost hmyzu, jehož bzukot mu zněl v hlavě.

„Je to krása, viďte,“ uslyšel za zády.

Tolkien se lekl; byl úplně zabrán do obrazu. Otočil se a spatřil Jamese Kincaida.

„Je,“ řekl a zase se uklidnil. „Vy jste taky fanda?“

„Ano, ten druhý,“ řekl Kincaid narážeje na fakt, že jsou zřejmě v galerii sami dva.

„Nestěžuji si,“ řekl Tolkien.

„Já taky ne,“ souhlasil Kincaid.

„Jak je vašemu otci?“

„Za moc to nestojí, dostal zápal plic.“

„To mě mrzí.“

„Jaká je počítačová medicína?“

„Je to fajn,“ řekl Tolkien. „Nemám vůbec žádné stížnosti, což znamená, že dostávám přesně to, co chci. Jsem prostě sobec.“

„Myslím, že tomu se říká lidská přirozenost,“ řekl Kincaid a posadil se na lavičku vedle Tolkiena.

V klenutém vchodě se zjevil uniformovaný hlídač a pohlédl na dvojici sedících. Kincaidův hrozivý pohled ho zahnal na ústup, jako by měl něco na práci jinde.

„Proč se ty galerie stavějí tak ponuré?“ postěžoval si Tolkien, jemuž vadilo umělé světlo. „Budete-li někdy mít možnost, běžte se na Moneta podívat do Musée ďOrsay v Paříži, tam je na něho vidět nejlíp. Nebo jste tam už byl?“

Kincaid řekl, že ne.

„Je to bývalé nádraží. Když je přestavovali, nechali skleněnou střechu. Francouzi mají někdy skvělé nápady. Díky tomu se můžete na obrazy podívat ve skutečném denním světle a vidět je, jak je viděli umělci v ateliéru, a ne jako v téhle ponuré kobce.“

Kincaid ukázal na akvarel děvčátka na vinici.

„Vypadá jako moje dcerka. Myslím, že jsem vám o ní říkal.“

„Má poškozený mozek a vy jste chtěl, aby její případ znovu posoudili?“

„Ano. Konečně s tím souhlasili.“

„Výborně, to mám radost za vás,“ řekl Tolkien.

„Dnes mi to řekla vrchní sestra z jejího domova.“

„Kdo to bude dělat? Říkala?“

„Nějaký Sutton. Má to být nový krajský ředitel psychiatrie.“

„Asi jsem o něm nikdy neslyšel,“ řekl Tolkien. „Asi nebude zdejší.“

„Zřejmě budou znovu posuzovat hodně dětí, aby vytvořili nový plán výchovy mentálně postižených tady v kraji.“

„Všechno se den ode dne lepší,“ řekl Tolkien. „Teď bychom potřebovali, aby Carlisle mávl svým čarovným proutkem a přihrál nám nějaká nová geriatrická oddělení, zejména psychogeriatrická. Chodí za mnou čím dál víc dementních starých lidí a není kam je dávat.“

„Čím to?“

Tolkien pokrčil rameny. „Lidé žijí déle. Čím víc starých lidí ve společnosti, tím víc problémů s nimi. Je to jednoduché.“

„Dědictví pokroku,“ usmál se Kincaid.

„Dalo by se to tak říct.“

„Často mě napadá, že by se výzkum měl víc zaměřit na zlepšení kvality života než na jeho prodloužení, ale zdá se, že peníze se vždycky strkají do boje s tím, co zabíjí, a ne s tím, co mrzačí, jestli mi rozumíte.“

„Moc dobře,“ řekl Tolkien. „Rakovina dostává prachy, artróza buráky.“

„Přesně tak.“ Kincaid byl rád, že s ním Tolkien souhlasí. „Nechápu, k čemu mi je žít do devadesáti, když budu slepý, hluchý, budu se pomočovat a budu mešuge.“

„Veřejnosti naneštěstí připadá, že něco takového se může stát jen někomu jinému. Budou na ulici kupovat vlaječky na transplantace srdce, ale hluchota jim velkou starost nedělá. Nádory na mozku jsou vážná věc, ale pomočování je legrace.“

„Čím to?“ zeptal se Kincaid.

„Nevím,“ usmál se Tolkien. „Třeba by se měl podniknout výzkum?“

Oba se s úsměvem dohodli, že přestanou mluvit a budou se kochat obrazy, dokud je jim přáno. Kincaid řekl, že Tolkiena nechá s Monetem o samotě a půjde vedle. Když vstal, do místnosti vešly dvě staré dámy v kožiších a kloboucích; nesly nákupní tašky a očividně se rozhodly na chvíli utéct před deštěm. Kincaid se na odchodu otočil a pokrčil na Tolkiena rameny. Ten se v odpověď usmál.

„Z čeho máš takovou radost?“ zeptala se Eva Kincaida, když se v sedm sešli.

Pověděl jí novinku o Kerry.

Eva řekla, že má radost, ale Kincaid si nemohl nevšimnout, že její nadšení je trochu tlumené.

„Co je?“ zeptal se.

Eva mu položila ruku na paži a řekla: „Promiň, je to skvělá novinka, jen bych nerada, aby sis dělal moc velké naděje. Kerry už posuzovali…“

„Ale minule se zmýlili!“ trval na svém Kincaid. „Tentokrát to bude jiné.“

„Kdo ji bude posuzovat?“ zeptala se Eva.

„Nový ředitel psychiatrie. Jmenuje se Sutton, není zdejší.“

„Proč ne?“ zeptala se Eva.

Kincaidovi připadla otázka zvláštní. „Nevím,“ pokrčil rameny. „Není obvyklé jmenovat lidi odjinud?“

„Ne,“ řekla Eva, „není.“

„Potom to třeba patří k novému plánu.“

„Je to naprosto ohromující,“ řekla Eva.

„Co?“

„To, jak Londýn převzal správu nade vším, co se tu týká zdravotnictví. Lidé bez tváře, které nikdo nezná, se prostě objevují odnikud a začínají všechno řídit.“

„Třeba je to dobře,“ odporoval Kincaid. „Třeba to právě proto tak dobře funguje? Vykáceli mrtvé dřevo a dali tam lidi, kteří vědí, co dělají.“

„Dávám přednost odpovědnosti,“ řekla Eva.

„Já jsem v dané chvíli pro efektivnost.“

Eva se usmála a rozhodla se ve sporu nepokračovat. Viděla, že Kincaid v radosti z vyhlídky na nové posouzení své dcery není objektivní.

„Co budeme dělat?“ zeptala se.

„Nejdřív musím zavolat Lise. Jestli je tátovi líp, rád bych za ním zaskočil.“

„Samozřejmě,“ řekla Eva.

Telefon zvedl Lisin manžel Kevin Hardesty. Řekl, že Lisa před půl hodinou volala z nemocnice, že se otci přitížilo, a bude-li Kincaid volat, ať ho pošle do nemocnice. Sama tam zatím zůstává.

„Není to dobré?“ řekla Eva, když viděla Kincaidovu tvář.

„Myslím, že umírá.“

Cestou Kincaid ztrácel trpělivost, protože je zdržovala dopravní špička a zdálo se, že chytají každou červenou v městě. Když při dalším uvíznutí přejížděl dlaní po řadící páce, stiskla mu Eva ruku. Nic neříkala, ani nebylo třeba.

„Chtěl jsem, aby bylo víc času,“ řekl. „Tolik je toho potřeba říct, než… Chtěl jsem…“

„Chceš mu říct, že ho máš rád,“ řekla Eva.

Kincaid pustil jednou rukou volant a přetřel si čelo. „Tak nějak,“ připustil.

„Přesně tak,“ opravila ho Eva. „Víš, to je v pořádku, dospělí muži smějí takové věci říkat. Kdybys byl Francouz nebo Španěl nebo Ital, neměl bys problémy, ale protože jsi severoanglický hromotluk, myslíš si, že je to zženštilost.“

„On taky,“ řekl Kincaid.

„Řekni mu to,“ pravila Eva. „Jakmile tam dojedeme, řekni mu to.“

„Pokud bude čas,“ řekl Kincaid, když zase zůstali stát.

„Obávám se, že je mu hodně zle,“ řekla ošetřovatelka, když vešli na oddělení. „Je u něho vaše sestra.“

Eva Kincaida povzbudivě poklepala po rameni a on prošel do postranního pokoje, kde ležel jeho otec. Lisa se otočila a vstala z místa v hlavách postele. Kincaid ji lehce políbil na tvář a zeptal se: „Jak je mu?“

„Vůbec se neprobral. Prostě tu sedím, dívám se na něj a vzpomínám na všechno, co jsme spolu dělali, když jsme byli malí.“

Kincaid si přinesl z kouta židli a posadil se na druhé straně postele proti Lise.

„Vzpomínáš na ty prázdniny v Blackpoolu, když jsi kopnul nafukovací míč do moře a táta pro něj běžel?“

Kincaid se při vzpomínce usmál. „V písku byla velikánská díra, o které nevěděl.“

„Zapadl do ní celý!“ Lisa si při tom pomyšlení přitiskla ruku k ústům.

„A co říkal, když vstal!“ řekl Kincaid.

„Maminka se nestačila červenat.“

Starý muž se trochu pohnul a zasténal.

„Myslíš, že slyšel?“ zeptala se Lisa s nadějí.

„Říká se, že při ztrátě vědomí poslední odchází sluch a při probouzení se první vrací,“ řekl Kincaid. „Tati, slyšíš mě? Tady je Jim a Lisa.“

Starý muž se opět pohnul, jako když se vynořuje z hlubokého snu. „

„Přišli jsme ti říct, že tě máme rádi.“

Asi po čtvrt hodině Kincaid navrhl Lise, aby si udělala přestávku a zašla si třeba na čaj. Vyvedl ji do čekárny a představil ji Evě, která řekla, že půjde s ní. Vrátil se a usedl u otce. Jak pozoroval jeho nerovný boj s ubývajícími silami, vzpomněl si na báseň Alistaira Reida, v které se mluví o smrti básníkova otce. Zkoušel si ty verše vybavit.

Tak mnoho chtěl bych ještě říci,

můj stařečku, než přijde smrt,

nedosáhnu však přes hranici.

Nedokážu, ještě ne,

ztratit tvé tělo drobné, zmučené,

ani tvou mysl rozbíhavou.

Kincaid viděl, že otec stále slábne. Tváře se mu propadaly a dýchal stále mělčeji. Chvílemi skoro nepostřehnutelně. V jednom okamžiku, kdy si už myslel, že se dýchání úplně zastavilo, se naklonil blíž, aby, Reidovými slovy, zjistil, zda „motýl dechu ještě letí a uniká tím letem smrti“.

Vrátila se Lisa a položila nevyhnutelnou otázku.

„Už to nemůže dlouho trvat,“ odvětil Kincaid.

Lise se v koutcích očí objevily slzy a Kincaid se natáhl a vzal ji za ruku. Oba položili ruce na otcovu pravici, kterou měl hozenou přes prsa.

Ztuhlé prsty se krátce pohnuly. Byla to však známka kontaktu, při níž se Kincaid a Lisa na sebe usmáli. Seděli tak, dokud se starcovo dýchání náhle nezměnilo. Kincaid cítil, jak se mu Lisiny prsty zarývají do ruky. Stařec se několikrát rychle nadechl a pak vydal jeden dlouhý vzdech. Hlava mu na polštáři klesla na stranu.

Lisa se rozvzlykala, Kincaid přešel na její stranu postele a objal ji pažemi. „Odešel, má milá,“ řekl. „Nebolelo ho to a oba jsme byli u něho.“

Eva se ujala konejšení Lisy, zatímco Kincaid mluvil s doktorem Lesliem.

„Mrzí mě to,“ řekl Leslie. „Prostě už byl na boj s infekcí moc starý.“

Kincaid mu poděkoval za snahu.

Eva nabídla, že odveze Lisu domů, než Kincaid vyřídí formality v nemocnici. Kincaid souhlasil a ujistil Lisu, že pohřeb zařídí. Ať si s ničím nedělá starosti. Šlo mu o to, aby se ve svém stavu co nejméně rozrušovala. Věděl, jak zoufale chtěla, aby se otec dožil jejího prvního dítěte a pokud možno je poznal, ale nebylo to souzeno.

Kincaid trpělivě seděl v Leslieho kanceláři, zatímco mladý lékař nasadil slavnostně vážný výraz. Kincaid si uměl představit, jak si jej nacvičuje před zrcadlem. Pokaždé, když položil otázku, účastně se předklonil v křesle a vážně přikyvoval, jako když uvažuje o každé slabice. Jednoho dne, pomyslel si, až budou počítače dostatečně vyspělé, budou vypadat a chovat se přesně jako Leslie. V dané chvíli se musel ušklíbnout a strpět to. Podepisoval formuláře, kdykoli a kdekoli mu bylo řečeno. Vešla ošetřovatelka a položila na stůl igelitovou tašku. „To jsou věci pana Kincaida,“ ohlásila.

Kincaid vzal tašku ze stolu a dal si ji k nohám. Byla průhledná, takže viděl otcův kartáček na zuby a trepky. Toužil ji zničit, zahodit, spálit. V tu chvíli mu připadala naprosto pohoršující, byla to urážka. Ošetřovatelka přinesla také menší samostatnou obálku; Leslie ji podal Kincaidovi. „Jeho snubní prsten,“ řekl slavnostně.

Kincaid jej přijal a beze slova zasunul do kapsy. Zmocňovala se ho klaustrofobie; potřeboval odtud ven.

Leslie si narovnal brýle, a když se blížili ke dveřím, podal Kincaidovi ruku. „Přijměte mou nejhlubší soustrast,“ řekl.

Kincaid chtěl Lesliemu sdělit, jaký je špatný herec, ale místo toho řekl jen: „Děkuji, doktore. Vím, že jste dělal, co jste mohl.“

Když vyšel ven, zhluboka se nadechl čerstvého vzduchu a vzhlédl k noční obloze. Nesl igelitovou tašku s otcovými věcmi a začal se rozhlížet po nějaké popelnici. Tu vjela do brány Eva v lancii. Nastoupil a hodil tašku dozadu. „Řiď ty,“ řekl.

„Kam?“

„Do pohřebního ústavu.“

„Do kterého?“

„To je jedno.“

„Budou mít v tuhle dobu otevřeno?“ zeptala se Eva.

„Mají noční službu,“ řekl Kincaid. V duchu viděl supa sedícího ve tmě na stromě, jak čeká, jen čeká.

Noční zvonek stálo na mosazné tabulce. Kincaid zazvonil, a zatímco čekali, objal Evu paží. Chtěl jí poděkovat za to, že je tady, a říci, jak mnoho to pro něho znamená, ale slova nepřicházela. Nějaký muž otevřel dveře a zahuhňal: „Promiňte. Pojďte dál.“

Vedl je úzkou chodbou osvětlenou jedinou žárovkou, jež nemohla mít víc než šedesát wattů, jak si říkal Kincaid. Muž zahnul do malé místnůstky, posadil se za stůl, rozsvítil stolní lampu a pokynul Evě, aby si sedla.

„Mohli byste mi povědět něco o zesnulém?“ zeptal se.

Kincaid si všiml, že má v koutku stopy po vejci, a vytušil, že ho vytrhli od večeře. Přemýšlel, jestli se k ní vrátí, až odejdou. Asi ano, ale bude vystydlá. Snad mu ji manželka přihřeje a zeptá se na důvod vyrušení. „Tak je to vždycky,“ řekne. „Pokaždé, když si sedneš k jídlu, ozve se ten zatracený zvonek.“

Kincaid si uvědomil, že mu položili otázku. Neslyšel ji, ale muž i Eva na něho hleděli. „Promiňte,“ řekl.

„Kremaci nebo pohřeb do země?“

„Eh… pohřeb do země.“

„Určitě?“ zeptal se muž.

„Ano.“

„Měl váš otec svého duchovního?“

„Ne.“

„Kde tedy, jestli se smím zeptat…?“

„Zítra za vámi přijdu s podrobnostmi,“ řekl Kincaid a představoval si už napřed potíže se hřbitovem u Panny Marie.

„Dobrá,“ řekl muž, sáhl do zásuvky stolu a vytáhl katalog. „Snad bychom mohli rozhodnout o ostatních věcech.“

Eva viděla, jak Kincaidovi tvrdne sval ve tváři, když se díval, jak muž otvírá knihu. „Tohle jsou naše možnosti, pokud se týče rakví. Podíval byste se na ně a vybral si, jaká by vám připadala vhodná?“ Muž se usmál, podíval se přes brýle nejdřív na Kincaida, pak na Evu, a obrátil knihu k nim.

„Tahle bude akorát,“ řekl Kincaid a ukázal na první rakev na první stránce. Opět knihu na stole obrátil.

„Náš standardní borový model,“ řekl muž, jako by ho ta slova bolela. „Jste-li si jist…“

„Jsem si jist.“

„Dobrá. Snad bychom se tedy mohli domluvit, jaké rukojeti a…“ Začal listovat v katalogu.

Kincaid ho přerušil. „Podívejte,“ řekl, „určitě máte jednoduchou, obyčejnou borovou rakev, v jaké se lidi pohřbívají, ne?“

„Ano, ale…“

„Tak tu právě chci. Nechci klimatizaci ani stereo. Nechci koberec ode zdi ke zdi a nechci dvojité sklo, jen obyčejnou borovou bednu, ve které bych pohřbil otce. Je to jasné?“

„Prosím,“ řekl muž, očividně uražený, ale odhodlaný jednat podle svého pojetí profesionálně.

Eva mrkla na Kincaida koutkem oka. Její pohled byl kritický a zbožňující zároveň.

„Zatracení mrchožrouti,“ řekl Kincaid, když odešli.

„Je to jejich zaměstnání,“ vzala ho Eva za paži.

Kincaid si odfrkl.

„Nechce se mi věřit, že jsi tak nedotčený lidskými slabostmi, jak děláš,“ řekla Eva.

„To mě v životě nenapadlo!“ bránil se Kincaid.

„Ale ano,“ trvala na svém Eva. „Slovy to neříkáš, ale pokaždé, když nás ostatní káráš, je to z toho cítit.“

Kincaid se pokoušel najít odpověď, ale nepodařilo se mu to a koutky úst se poroztáhly úsměvem. „Děláš mi dobře,“ řekl.

„Konečně jsme se shodli,“ usmála se Eva.

Kincaid se podíval na hodinky; bylo půl jedenácté. Ulice byly plné. Pak si vzpomněl, že je sobota. Jeho otec zemřel a svět to nezaznamenal. Život šel dál, jako by ho nikdy nebylo. Lidé se smáli, žertovali, projížděli se. Dívali se na televizi a stavěli vodu na čaj. V běhu světa se neozvalo ani škytnutí. Tak to bylo s jeho otcem, tak to bude s ním. Tak to bude s každým.

„Na co myslíš?“ zeptala se Eva.

„Na nic,“ opáčil Kincaid.

Na druhém konci města, v půldomku v dlouhé obloukové ulici lemované třešněmi, jež asi za šest neděl rozkvetou, Frank Golightly ustavičně zaplétal a zase rozplétal prsty a předstíral, že se dívá na televizi. Dělal to skoro nepřetržitě celou půlhodinu, co se vrátil z hospody. Ve skutečnosti v hospodě nebyl, bloudil po ulicích a přemýšlel, jak říct manželce to, co musí.

Mary Golightlyová na něho podrážděně pohlédla.

„Co je s tebou?“ zeptala se.

„Nic,“ zalhal Golightly. Začal si pro změnu přihlazovat řídnoucí vlasy k lebce.

„Ale ano. Co mi zamlčuješ?“

„Mary,já.“

„Tak ven s tím.“

„Nevím, kde začít. Je to tak strašné.“

Mary Golightlyová odložila pletení a cítila, jak se jí zastavilo srdce. Bylo to něco vážného. Nepamatovala, že by Frank někdy takhle vypadal a takhle se choval. Snad tenkrát, když jí zemřela matka a on vzal telefon, ale i tehdy měl v očích starostlivost, ne to, co viděla teď. Ten pohled byl nový a docela ji děsil.

„Já tě miluji, Mary, vždycky jsem tě miloval, ale někdy, když jsem byl v cizině, příležitostně… víš, pro muže je to jiné. My vnímáme sex jinak než ženy, a…“

„Co tím chceš říct?“ řekla Mary pomalu a cítila se tak roztřeseně, že jí tělo ztěžklo a nemohla se pohnout.

„Při mé poslední cestě do Německa jsem potkal jedno děvče a…“

Svět Mary Golightlyové se obracel vzhůru nohama.

„To mi chceš říct, že ses zamiloval do jiné?“

„Ne, nic takového,“ zavrtěl Golightly hlavou.

„Tak co?“

„Vyspal jsem se s ní. Nic na tom nebylo, ale vyspal jsem se s ní… a ona mě…“

„Panebože!“ vyjekla Mary a přitiskla si ruce k tvářím. „Ona tě nakazila nějakou takovou nemocí, nějakou pohlavní nemocí! A ty jsi nakazil… Panebože, jak jsi to mohl udělat!“ Mary Golightlyová zabořila obličej do rukou a rozvzlykala se.

Golightly cítil velikou tíhu na prsou, takže sotva dýchal, když se chystal pronést poslední větu. „Ne,“ zachraptěl. „Je to něco horšího. Nakazila mě AIDS.“

Na několik vteřin se zastavil čas. Mary přestala vzlykat a nastalo strašlivé ticho, které hrozilo Golightlymu šílenstvím. Když k němu manželka vzhlédla, měl dojem, že hledí na někoho cizího. Takový pohled u ní za celý život nespatřil. „Ty hajzle!“ řekla hlasem, který stěží poznával a který ho ťal do živého. „Ty absolutní hajzle.“

9.

Kostel Panny Marie byl příjemný kostel v příjemném prostředí. Středostavovský sbor věncích se staral, aby do něj neteklo, aby byl dobře opečován, pokud jde o stavební materiály, a aby byl obklopen udržovanými trávníky, kde pod řadami stojících pomníčků zpředu ozdobených květinami leželi zesnulí. Bylo to místo, kde v neděli ráno v řadách parkují BMW a volva a kde se hlasy pozvedají k písni, pevně odhodlané někomu za něco děkovat, a prosím, Bože, jestli ti ještě něco zbylo, pomoz i ostatním.

Kincaid si přečetl vývěsku u brány. Nebyla to obyčejná vývěska; její pravoúhlá obyčejnost byla zastřena tím, že z ní udělali domeček. Měl dokonce i břidlicovou stříšku jako zázračná studánka. Na tabuli se dočetl, že vikářem je jistý Nigel Rees a že bydlí ve vikářství Panny Marie v sousední ulici.

Kincaid pořád nevěděl přesně, jak má svou žádost přednést; rozhodl se, že než půjde za vikářem, obejde hřbitov a pokusí se tam najít inspiraci. Našel sedátko, o němž se otec zmiňoval, a sedl si na ně. Starý pán měl pravdu, bylo tam krásně. Stromy, tráva a keře jako by spolu splývaly, přinášely potěšení oku a duši klid. Připomnělo mu to Moneta, kterého s Tolkienem tolik obdivovali. Nehnutě seděl pět minut a teprve pak si připomněl, že má před sebou ještě jednu velikou překážku, má-li být otcova prosba splněna.

Nakonec došel k závěru, který už znal; žádná snadná cesta neexistuje.

Dveře otevřela žena, kterou Kincaid odhadl na hospodyni. Manželky nenosí montérky, hospodyně ano. Někdy si v domě nechávají na hlavě i klobouk jako tahle.

„Ano? O co jde?“

„Rád bych chviličku mluvil s pane Reesem, prosím,“ řekl Kincaid.

„Čeká vás?“ zeptala se žena s tváří trochu zardělou a svědčící o námaze, kterou vložila do práce s kartáčem, jejž třímala v ruce. Její podrážděný postoj mu připomněl služebnou, na kterou narazil při návštěvě Anny Keatsové. Co to v něm je, že v těchhle ženách probouzí ty nejhorší stránky? Nakonec usoudil, že jsou nepřátelské ke každému a že to nemá brát osobně.

„Ne,“ přiznal Kincaid a v duchu si připustil, že potíže při samotném vstupu k vikáři rozhodně neočekával.

„Jméno?“

„Kincaid.“

Žena zmizela a za okamžik se vrátila. „Tudy,“ řekla.

Kincaid za ní vešel do domu a ihned si všiml, že to v něm voní jako v knihovně: dřevěným táflováním, starým papírem a prachem. V předsíni byl stojan na deštníky vyrobený ze sloní nohy. Uvažoval, jestli se nad ním někdy někdo z domu zamyslel; když jej hospodyně uváděla, nemohl se ubránit představě třínohého slona v džungli.

Malý, sražený, olysalý muž vstal ze židle a podal mu ruku.

„Nigel Rees,“ řekl s velšským přízvukem. „Myslím, že jsem ještě neměl to potěšení.“

Kincaid potřásl napřaženou rukou a přiznal, že není důvod, aby vikář věděl, kdo je.

Rees zažertoval, jak se mu ulevilo, že nezapomněl tvář nějakého farníka, a pak se zeptal: „Co pro vás mohu udělat, pane Kincaide?“

„Máte tu velmi krásný kostel, pane vikáři,“ pravil Kincaid.

„Nejste první, kdo to říká,“ usmál se Rees. „Mám velké štěstí.“

„Můj otec zemřel v sobotu večer v Univerzitní nemocnici.“

„To je smutné.“

„Jeho poslední přání bylo, aby byl pochován tady na hřbitově Panny Marie.“

„Byl členem tohoto sboru?“ zeptal se Rees.

Kincaid řekl, že ne.

Rees se odmlčel a Kincaid věděl, že ve vzduchu visí odmítnutí. Pouze se balí pro lepší stravitelnost.

„Pane Kincaide,“ zdálo se, že Rees zápasí se slovy, „bohužel musím říci ne. Váš otec nebyl členem našeho sboru, a kdybych vyhověl vaší žádosti, nevím, kam by to vedlo. Doufám, že to chápete?“

„Vedlo by to k tomu, že by byl otec pohřben na vašem hřbitově, pane vikáři. Není důvod věřit, že by to vytvořilo nějaký precedent.“

„Ne, ale jde o zásadu,“ řekl Rees. Zvedl z podlahy kočku a hladil ji.

„Že dělníci z doků nesmějí ležet u Panny Marie?“ nadhodil Kincaid.

„Ale pane Kincaide! Musím protestovat. O to vůbec nejde. Prostě tu není dost místa pro každého, kdo by tu chtěl být pohřben, to je vše.“

„Kolik žádostí jste už dostal od cizích, pane vikáři?“ zeptal se Kincaid.

Rees se zhluboka nadechl, očividně podrážděn Kincaidovou vytrvalostí. „Vlastně žádnou,“ řekl tiše.

Kincaid cítil povinnost vysvětlit své chování. Řekl: „Musím v tom být jednoznačný, pane vikáři. Nežádám, aby tu byl pohřben každý. Slíbil jsem svému otci, že pro něho udělám, co budu moci, a proto se tu snažím. Ostatní ať si to zařídí, jak chtějí.“

„Rozumím, pane Kincaide, a cítím s vámi, ale musím odmítnout. Promiňte.“

„Než jsem sem přišel, prošel jsem se po hřbitově, pane vikáři,“ pravil Kincaid.

Rees stísněně pokrčil rameny.

„Nemáte nedostatek půdy.“

„Možná, ale…“

„Ještě jste skoro ani nezačali na dolní parcele. Musí tam být místo na kolik? Na sto dalších hrobů? Na dvě stě?“

„Pane Kincaide, o to tu nejde. Důležitá je zásada. Věc je uzavřena.“

Rees vstal ze židle, aby dal Kincaidovi pokyn k odchodu. Hněvivé gesto vzbudilo v Kincaidovi jakousi polozapomenutou vzpomínku rozhněvaného velšského vikáře s jedním koutkem úst svěšeným, jak odráží novináře a fotografy. Způsobil to ten zákmit rozhořčení. Ještě maličko pobídnout paměť a vybaví se mu to celé. Pohlédl na Reese a řekl: „Jestli tu někde máte přilehlou stáj, třeba bychom ho mohli pochovat tam?“

Rees odložil kočku a hněvivě řekl: „Prosím vás, odejděte.“

Kincaid si vzpomněl. Řekl: „Byl to rok 1984, viďte? Nebo 1985?“

Rees smrtelně zbledl. „Nevím, o čem mluvíte,“ řekl. „Prosím, opusťte tento dům.“

„Winchester, jestli si vzpomínáte? Skautský tábor a dva dvanáctiletí chlapci?“

Rees klesl zpátky na židli. Po hněvu nezůstalo ani stopy.

„Jak jste se to dozvěděl?“ zeptal se.

„Nedozvěděl jsem se to,“ řekl Kincaid podle pravdy, „právě se mi to vybavilo. Jsem novinář a mám sklon pamatovat si senzace.“

„Byl jsem osvobozen,“ řekl Rees.

„To ano,“ souhlasil Kincaid, „ale musel jste jinam. Předpokládám, že zdejší farní rada ví o vašem… osvobození?“ Z Reesovy tváře vyčetl, že ne.

Kincaidovi splašeně bušilo srdce. Byla pravda, že si právě v tu chvíli uvědomil, kdo je Rees, a nepřipravenost ho přiváděla nebezpečně blízko k vydírání. Skoro se bál říci další slovo. Paměť mu právě ukázala, jak získat něco, co si velmi přál. Ale za jakou cenu?

„Byl jsem nevinný,“ řekl Rees, „ti zkažení kluci si to všechno vymysleli.“

„A byl jste osvobozen,“ souhlasil Kincaid.

„Ale stigma zůstává,“ řekl Rees. „Není kouře bez ohně, tak se to přece říká.“

„Je to, jako když jste celý život nádeníkem,“ řekl Kincaid. „Můžete být naprosto slušný, ale lepší lidi vás přesto nechtějí znát.“

„Co dál?“ zeptal se Rees.

Kincaid zvedl ruku a řekl: „Abyste mě nechápal špatně: vůbec nemám v úmyslu zmiňovat se o tom farní radě a nikomu jinému. Slíbil jsem otci, že se mu pokusím splnit jeho přání, a zkusil jsem to, ale řekl jste ne a tím to hasne.“

Rees se na něho dlouze upřeně zahleděl a řekl: „Myslím, že vám věřím.“

„Soud řekl, že jste nevinný. To mi stačí.“

„Děkuji vám, pane Kincaide, ale rozmyslel jsem si to. Pohřbím vašeho otce. Řekněte mi podrobnosti a pak můžeme jít vybrat místo.“

Později, když Kincaid odcházel ze hřbitova, v bráně se obrátil a řekl: „Jen ze zvědavosti, pane vikáři…“

„Chcete se zeptat, jestli ještě jezdím na skautské tábory? Nejezdím, pane Kincaide, a neúčastním se ani skautských schůzek, výletů, večírků a žádných úkonů spojených s malými chlapci, z jednoho prostého důvodu.“

„A sice?“

„Po tom, co mi udělali, pane Kincaide, ty prevíty nenávidím.“

Kincaid odcházel z vikářství s nejistotou, zda se provinil vydíráním, nebo ne. Bylo jeho tvrzení, že by stejně mlčel, i v případě, že by byl otci pohřeb odepřen, upřímné, nebo to byl jen úhybný manévr, aby to nevypadalo jako zločin? Kincaid ochotně došel k závěru, že to nestojí za velké přemýšlení. Dosáhl toho, o čem tušil, že bude asi nemožné; otec bude pochován na hřbitově Panny Marie, a to pomyšlení ho hřálo, zatímco kráčel ulicí, kde nechal lancii. Když dojel domů, zavolal pohřební službě a domluvil se s nimi napevno. Pak zavolal Lise. Byla nadšená. „Jak se ti to povedlo?“ ptala se.

„Vikář byl velmi chápavý,“ řekl Kincaid a cítil se trochu jako mafián.

„To bylo ale štěstí, vůbec jsem si nemyslela, že se ti to podaří.“

„Cesty Páně jsou nevyzpytatelné,“ řekl Kincaid a zalekl se, aby to nepřehnal. Řekl Lise, že se brzy ozve, a zavěsil. Když měl stanovené datum pohřbu, věděl, kdy se vrátí do Londýna a do novin. Zavolal Fletcherovi a sdělil mu, že otec zemřel. Fletcher mu vyjádřil soustrast, ale řekl, že Kincaida rád uvidí zase zapraženého.

„Jak pokračuje ten článek o Carlislovi?“ zeptal se Kincaid. „Ještě jsem ho v novinách neviděl.“

„A ještě hned tak neuvidíš,“ řekl Fletcher s lítostí. „Máme potíže, nemůžeme o něm vůbec nic zjistit.“

„Co ústřední kartotéka?“

„Od doby, kdy vstoupil do parlamentu, toho máme spoustu, ale jeho dřívější život je hrozně kusý. Jako by byl ve škole i na univerzitě neviditelný. Nikdo si na něho nevzpomíná jinak než jako na okouzlujícího, příjemného chlapíka, který zřejmě v ničem nezářil.“

„Zřejmě pozdě vyspěl,“ řekl Kincaid.

„Možná. Nechtěl bys do toho zašťourat ty?“

„Děkuji, nechci,“ opáčil Kincaid. „Životopisy politiků mě baví asi tak jako telefonní seznam.“

„To jsem si myslel,“ řekl Fletcher.

„Uvidíme se příští týden.“

Když Kincaid pomyslel na nadcházející setkání s Annou Keatsovou, úsměv se mu z tváře vytratil. Jak přátelský a chápavý by asi Fletcher byl, kdyby někdy zjistil, že mu záměrně zatloukl tenhle vyloženě senzační materiál. Ptal se, ale odpověď znal docela dobře.

Neil Tolkien dlouze vzdychl; byl nedělní večer, volný víkend se chýlil ke konci. Ne že by jej nějak využil, ale bylo příjemné vědět, že všechny telefony od pacientů přebírá až do pondělka pohotovostní služba. Pokud jde o bolest v zádech, měl za sebou špatný týden. Nedeptala ho sice s krutě mučivou prudkostí, ale byla to vytrvalá, úporná, dloubavá, tupá bolest, která ovlivňovala jeho chování, i když si toho nebyl vědom, a vyvolávala sklon k depresi.

Prášky proti bolestem se s ní příliš úspěšně nevypořádaly. Dnes večer jim pomůže trochou whisky. Něco takového by svým pacientům nikdy nedovolil, právě naopak. Míchat pití a prášky je hrozně nebezpečné, ale Bůh ví, že také účinné. Je to stejně dobré jako morfium a ne tak návykové. Nejdřív se ale pořádně naloží do vany, do horké vody.

Na okenní římse v koupelně měl malý tranzistor, který ráno poslouchával při holení, aby věděl, co je nového. Už několik dní si do něj chtěl koupit nové baterie, ale zapomínal na to; zapnul jej. Když našel třetí program, hudba se mísila se šumy, takže rádio pootočil, aby zlepšil příjem. Alfred Brendel hrál Schuberta, ale znělo to jako z plechovky.

Tolkien se spustil do vody a položil se tak, aby se mu bublinky přelévaly přes ramena a šeptaly mu do uší. Právě zavřel oči, když vtom zazvonil telefon. Rozhodl se jej ignorovat, ale nedokázal to. Vylezl z vany a vytápal z koupelny. Za sebou nechával mokré šlápoty.

„Tolkien.“

„Doktore, promiňte, že vás obtěžuji…“

Tolkien se chystal spočítat, jaký boháč by byl, kdyby dostával libru pokaždé, když tohle slyší, ale vtom rozpoznal, že hlas je v opravdové úzkosti. „Kdo volá?“ zeptal se klidně. V takové situaci bylo vždycky důležité zjistit jméno nebo adresu co nejdřív, pro případ, že by dotyčný zavěsil.

„Jmenuji se Mary Golightlyová,“ řekl hlas.

Tolkienovi ztuhla ústa. Manželka Franka Golightlyho. Zřejmě jí to řekl. „Co pro vás mohu udělat, paní Golightlyová?“

„Frank.“

„Co s ním je?“

„Bodla jsem ho…“

Tolkien nedokázal utajit prudký nádech. „Cože jste udělala?“ zašeptal.

„Bodla jsem ho. Myslím, že je mrtvý.“

Neochota uvěřit hrůze, kterou slyšel, Tolkiena okamžitě opustila. „Jsem tam hned,“ řekl. „Udělejte, co můžete, abyste zastavila krvácení.“

„Ne!“

„Musíte!“ naléhal Tolkien.

„Ani se ho nedotknu!“

Tolkien praštil sluchátkem, dvakrát zaklel a pak je zase zvedl, aby zavolal pohotovostní službu. Nejdřív promluvil s ambulancí, dal jim Golightlyho adresu a řekl jim, co se stalo. „Ještě něco,“ dodal.

„Copak?“ zeptal se dispečer.

„Pacient je vysoce rizikový.“

„Chápu,“ zamumlal dispečer.

Pak zavolal Tolkien na policii a podal jim tytéž informace.

S námahou se oblékl. Šlo mu to hůř, protože se pořádně neutřel, ale na to nebyl čas. Popadl brašnu a zamířil ke dveřím. Voda ve vaně se podobala rybníčku s kudrlinkami páry, jež pomalu bloudily nad hladinou jako podzimní mlha. Světla svítila dál a Alfred Brendel, skrytý v plechovce od sušenek, nepřestával hrát svého Schuberta.

Tolkien se nemusel dívat na čísla domů; ambulance už tam byla. Zaparkoval za ní a vystoupil, právě když kvílení pneumatik ohlásilo příjezd policie.

„Jak dobře tu ženu znáte?“ zeptal se inspektor řídící akci.

„Dobře ne,“ řekl Tolkien. „Sice je to má pacientka, ale nevzpomínám si, že bych ji byl v posledních letech viděl.“

„Vypadá to, že jí přeskočilo,“ řekl policista.

Tolkien zavrtěl hlavou. „Kdepak.“

„Ale vždyť probodla manžela. Nemůžu riskovat životy svých lidí.“

„Myslím, že jiným lidem nic nehrozí,“ řekl Tolkien. „Násilí ne, ale s krví je to něco jiného.“

„Ano, slyšel jsem. Muži dostali pokyn, aby si nasadili rukavice.“

„Já to zkusím první,“ řekl Tolkien, „třeba je ještě živý.“ Zaklepal na dveře a zvolal: „Paní Golightlyová, to jsem já, doktor Tolkien.“

Nemusel to opakovat. Dveře se pomalu otevřely a v jejich rámu stanula Mary Golightlyová v šatech zbrocených krví a s prázdným pohledem. „Zasloužil si to,“ řekla.

Tolkien se otočil a viděl, že policistům se nechce jít blíž. Chápal je; Mary Golightlyová byla prosáklá krví. Jejich gumové rukavice se zdály žalostně nedostatečné. Sanitní pracovníci si natahovali pláště a masky. Tolkien obešel Mary Golightlyovou a našel jejího manžela na podlaze obývacího pokoje v kaluži krve.

Hodně krve bylo i na stěnách a na nábytku. Svědčila o tom, že neupadl na zem hned, ale nejdřív se potácel po pokoji, shazoval ozdoby a strhl z okna závěs. Dosud jej svíral v pravé ruce. Oči měl otevřené, ale Tolkien věděl, že nic nevidí; jediná vyhlídka, kterou měl Frank Golightly před sebou, byla věčnost. Nasadil si chirurgické rukavice a zkontroloval puls na krční tepně. Nic.

Tolkien vzhlédl a viděl, že Mary Golightlyová ho ode dveří pozoruje. Policisté byli za ní, ale stále se drželi v uctivé vzdálenosti.

„Je mrtvý?“ zeptala se.

„Bohužel,“ řekl Tolkien.

Křivě se pousmála, pak vzhlédla od těla a Tolkien spatřil v jejích očích trýzeň.

Pekelná scéna byla o to surrealističtější, že se odehrála v tak obyčejném pokoji. Na nábytku stály rodinné fotografie, tiket sazky, na křesle leželo Maryino pletení, na věšáku visely čerstvě vyžehlené košile, netušící, že jejich majitel je už nikdy neoblékne. V tomto domě už nebude nic, jak bývalo. I když přijdou noví nájemníci, sousedi si o něm budou šuškat dál. Lidé jej budou ukazovat cizím návštěvníkům. Děti se ho budou bát.

„Sedněte si, paní Golightlyová,“ řekl Tolkien mírně.

Mary Golightlyová poslechla, ale na Tolkiena se nepodívala. Oči měla opět upřené na tělo na podlaze. Jakmile si sedla, objevil se ve dveřích policejní inspektor a kývl na Tolkiena.

„Co máme sakra dělat?“ zeptal se naléhavým šeptem.

„Co myslíte?“ zeptal se Tolkien.

„Kristepane, podívejte se na jejího muže, vždyť je celá zlitá.“

„Budeme jí muset umýt.“

„Já ne.“

„Já to udělám,“ řekl Tolkien. „Ať někdo prosím napustí vanu, a budeme potřebovat dekontaminační jednotku.“

Inspektor couvl a vzal své muže s sebou. Tolkien slyšel, jak v pozadí vydává pokyny. Sedl si proti Mary Golightlyové.

„Co se mnou bude?“ zeptala se, stále zírajíc na mrtvolu svého manžela.

„Nevím, Mary,“ přiznal Tolkien.

„Asi půjdu do vězení.“

„Možná že ne. Byla jste silně rozrušená. Musel to být hrozný šok.“

„Kdy se dozvím, jestli mám AIDS?“

„Provedu vám krevní zkoušky na přítomnost viru HIV, ale i kdyby byl test pozitivní, neznamená to, že AIDS dostanete; někteří lidé jej nedostanou. Jestliže bude test pozitivní, obvykle to nějakou dobu trvá, než se AIDS vyvine.“

„Myslíte, že ho budu mít?“

„Je to možné,“ odvětil Tolkien.

„Děkuji vám,“ řekla Mary Golightlyová.

Tolkien na ni tázavě pohlédl.

„Děkuji vám, že mi nelžete,“ vysvětlila Mary. Sáhla na podlahu vedle křesla a zvedla kuchyňský nůž s ostrým hrotem. Krev na něm svědčila o tom, že to je nůž, kterým manžela probodla.

Tolkienovi se zatajil dech, pohled na nůž ho hypnotizoval.

„Asi ho budete chtít,“ řekla a položila jej vedle těla.

Tolkien vydechl.

Mary Golightlyová se už probrala ze stavu, jenž se podobal vytržení, a začala si uvědomovat, co se kolem ní děje. Podívala se na své zakrvácené šaty a pak na Tolkiena. „Musím být pro každého nebezpečná,“ řekla.

Ta slova způsobila, že se Tolkienovi sevřelo hrdlo. Viděl, jaká byla skutečná Mary Golightlyová předtím, než ji okolnosti na chviličku vytlačily z hranic normálnosti. Opět se stávala obyčejnou ženou v domácnosti, jíž vždycky bývala.

Tolkien jí řekl, že má napuštěnou vanu; může se rychle vykoupat a převléci.

„A co…?“ podívala se Mary na své šaty.

„Igelitové sáčky na odpadky,“ řekl Tolkien. „Máte?“

„V kuchyni.“

Tolkien se díval, jak policejní vůz odváží Mary Golightlyovou. Tělo jejího manžela odnesli v zapečetěném pytli muži v pláštích a maskách a vzápětí přijela dekontaminační jednotka, aby začala čistit dům. Museli počkat, než skončí policejní odborníci, ale okolnosti vraždy omezily potřebu jejich expertizy na minimum.

„To je ale polízanice,“ řekl inspektor, když Tolkien zavřel brašnu a chystal se k odchodu. „Lidi mě nikdy nepřestávají ohromovat.“

„Mě taky ne,“ řekl smutně Tolkien a popřál mu dobrou noc.

Pondělní dopoledne strávil Kincaid vyklízením otcova domu. Muselo se to udělat, ale pouštěl se do té práce s těžkým srdcem. Dohodli se s Lisou, že z nábytku si nechtějí nechat nic, takže zbývalo jen posbírat pár osobních věcí, než pozve sociální službu, aby si vzala, co bude chtít, a pak zařídila odvoz ostatního.

Musel se obrnit, aby se nad ničím dlouho nerozmýšlel. Věděl, že dům je plný věcí, které, pokud jim to dovolí, v něm začnou vyvolávat vzpomínky, a on se rozhodl se sentimentalitou bojovat, ne jí podlehnout. Šlo to jen po určitou mez; nebylo možné se vyhnout všem narážkám na minulost. Našel ošoupané pouzdro s brýlemi, které patřívaly matce; otec si je zřejmě ponechal. Nemohl ji v nich nevidět. Byl tam balíček zohýbaných karet s kostkovaným hřbetem. Vzpomínal si, jak s nimi rodina hrávala Černého Petra, když byli s Lisou malí. Málem slyšel vzrušené hašteření a cítil napětí, když někdo táhl kartu.

Systematicky vyprazdňoval zásuvky a skříňky a naplnil jejich obsahem několik krabic od čaje. Pak usoudil, že už udělal, co bylo v jeho silách. Začalo pršet; uvědomil si, jak voda proudí z rozbité roury na kamenné dlaždice venku. Šel se podívat z kuchyňského okna. Měl v plánu ten odtok spravit, ale už nebude třeba. Brzy si s tím bude lámat hlavu někdo jiný.

Odpoledne se jel podívat na Kerry. Paní Wiltonová neměla službu, ale zástupkyně mu řekla, že žádná zpráva o datu nového posouzení zatím nepřišla. Kincaid se tím příliš neznepokojoval a dospěl k názoru, že čekal-li tak dlouho, dalších pár dní navíc na tom už moc nezmění. I jeho samého ten názor překvapil, ale pravda byla taková, že byl stále ještě v euforii nad tím, že Kerry nové posouzení vůbec přislíbili.

Kerry seděla o samotě. V pokoji byly i jiné děti a dvě zaměstnankyně, ale zdálo se, že Kerry je ráda sama a tváří se, že zkoumá své nožky. Kincaid kývl na jednu ze sester a s otázkou v očích ukázal na Kerry. Dívka se usmála a přikývla na souhlas. Kincaid šel ke Kerry.

Zprvu ho nevzala na vědomí, ale po chviličce se přestala tahat za prsty u nohou a vzhlédla. Kincaid se usmál a Kerry se k jeho nevýslovné radosti na oplátku spontánně usmála také. Vrátila se ke hře s prsty, ale opět přestala, pohlédla na Kincaida a on cítil, že se pokouší něco sdělit. Klekl si vedle ní a začal jí počítat prstíky na nohou.

„Vařila myšička kasičku… tomu dala… tomu dala.“

Kerry se dívala na své prsty jako přikovaná.

„Ten měl málo… ten měl víc. Na toho se nedostalo.“

Kerry se nepohnula.

„A tak utíkal…“ Když se Kincaid na okamžik zastavil před polechtáním, ucítil, jak se Kerry cuká a krčí chodidlo. Podíval se na ni a málem se bál uvěřit tomu, co viděl. Kerry ví! Vzpomněla si! Vzpomněla si, co přijde dál!

Teď zůstal jako přikovaný on. Pro Kerry okamžik minul a soustředila se na plácání do stehen, ale pro Kincaida ta chvíle trvala. Kerry projevila první známky toho, že si něco ze své minulosti pamatuje, a také schopnost předvídat, co bude následovat. „Měl jsem pravdu,“ zašeptal. „Já to vždycky věděl.“

„Není vám něco, pane Kincaide?“ zeptala se ošetřovatelka stojící vedle něho.

„Všechno je výborné, sestřičko,“ opáčil a ani se na ni nepodíval, protože pořád pozoroval Kerry. „Výborné.“

Pokusil se vylákat z Kerry ještě nějakou známku poznání, ale marně. Zaujaly ji hračky, s nimiž si hrály ostatní děti, a přesunula se k nim.

Kincaid se nemohl dočkat, až to večer poví Evě.

„Opravdu to věděla!“ hlásal.

Eva se zasmála. Kincaid se choval jako štěně bernardýna.

„Jsem hrozně ráda,“ řekla. „To je opravdu fantastická novinka.“

„Promiň, měl jsem se zeptat, jaký jsi měla den,“ řekl Kincaid.

„Výborný,“ usmála se Eva. „Tak mi ještě něco pověz o Kerry.“

Kincaid příběh zopakoval, kvůli sobě stejně jako kvůli Evě.

„To musí znamenat, že mám pravdu,“ zdůraznil. „Kerry má schopnost se zlepšit. Její stav není definitivní.“

„Myslím, že máš pravdu,“ souhlasila Eva, „opravdu ano.“

„Teď jen přesvědčit toho Suttona, až dorazí.“

„Vyptala jsem se na něho,“ řekla Eva. „Posílají ho z Londýna.“

„A pořád to neschvaluješ?“ zeptal se Kincaid.

„Ano.“ Eva byla odhodlaná stát na svém. „Suttona sem poslali, aby převzal správu všeho, co se v kraji týká duševního zdraví, bez jakéhokoli ohledu na místní zdravotní výbor. Londýn má teď prakticky v rukách všechny zdravotnické záležitosti na severu; zdejší lidé v tom nemají žádné slovo.“

„O tom jsme se už dohadovali,“ řekl Kincaid. „Pokud jsou služby dobré, co na tom záleží?“

„Když to mohou udělat v něčem, co je dobré, mohou to stejně dobře udělat v něčem, co je špatné,“ stála na svém Eva.

„Věř mi, já tvůj pohled chápu,“ řekl Kincaid. „Pokud se ovšem přeš kvůli principu, proč neslyšíme stížnosti od krajské rady a zdravotního výboru? Kdyby mysleli, že je ohrožen princip, myslíš, že by neřvali?“

„Ano, proč?“ řekla Eva. Její poznámka měla skrytý význam a Kincaid naléhal, aby jej objasnila.

„Radě dali na srozuměnou, že má vliv Londýna chápat jako zvláštní příspěvek kraji ze strany vlády. Všichni lidé, které do kraje posílají, jsou placeni přímo Londýnem a mají vlastní rozpočet, opět zajišťovaný přímo z Londýna. Kraj to nic nestojí. Rada naoko dál provozuje služby se svým obvyklým rozpočtem, ale Londýn se prakticky ujal správy tím, že financuje klíčové posty a přímo je obsahuje externisty.“

„Takže rada to vidí tak, že dostává stejné peníze, ale platit musí za míň?“ řekl Kincaid.

„Přesně tak.“

„Co zdravotní výbor? Ten přece ztrácí, když mu vzali správu z rukou?“

„Řekla bych, že ano.“

„Proč si tedy nestěžuje?“

„Právě. Proč?“ řekla Eva.

Kincaid byl na chviličku zmaten a pak pochopil, kam Eva míří. „Nechceš přece naznačit, že se dali koupit?“ řekl nevěřícně.

„Já nic neříkám. Jen kladu stejnou otázku jako ty.“

„Třeba jsou natolik prozíraví, že vidí, že to, co se děje, bude pro kraj a pro lidi to nejlepší,“ řekl Kincaid.

„Třeba,“ řekla Eva, ale její tón naznačoval něco jiného.

Kincaid v soukromí její pochybnost sdílel. Nikdy nepoznal žádného politického živočicha, který by se vzdal moci bez boje.

„Jsi novinář, tak proč se jich nezeptáš?“ řekla Eva.

„Koho bych se měl podle tebe zeptat?“

„Předseda se jmenuje Peter Gilmore. Adresu najdeš v seznamu.“

„Můžeš mi sehnat jména ostatních členů výboru?“

„Zítra,“ řekla Eva.

Jakmile v úterý ráno vstoupil Kincaid do Harrington Hallu, okamžitě vycítil, že něco není v pořádku; viselo to ve vzduchu. Bylo to zvláště nápadné, protože při předešlé návštěvě na něho tamní pracovitá činorodost a doklady toho, jak zaměstnanci dobře spolupracují, velmi zapůsobily. Tenkrát si to vyložil skvělým vedením ze strany Anny Keatsové. Motivace zaměstnanců je v nemocnici svrchovaně důležitá. Nebyl si jistý, jak si má nynější atmosféru vysvětlit, ale neměl čas o tom rozjímat, protože ho ihned uvedli do kanceláře Anny Keatsové.

„Doufám, že jste se měla přes neděli pěkně, paní vrchní sestro,“ řekl Kincaid a doufal, že působí uvolněně, zatímco po pravdě se cítil naprosto opačně. Žaludek měl sevřený jako pěst.

Anna Keatsová k němu krátce vzhlédla, ale zdvořilosti nevzala na vědomí. „Během uplynulých pár dní jsem dospěla k rozhodnutí,“ řekla a sklopila přitom oči zpátky ke stolu.

„Ano, paní vrchní sestro?“ řekl Kincaid a bál se nejhoršího, že se odhodlala obrátit se přímo na veřejnost.

„Rozhodla jsem se, že o návštěvu u Grety Marshové žádat nebudu.“

Kincaid byl na okamžik omráčen. Přesně toho chtěl dosáhnout, ale až poté, co rozvážně přednese své důvody. A tady mu to Anna Keatsová navrhuje sama. Musel takřka zdusit prosbu za kariéru Claire Affricové, která se mu už už drala na jazyk. Chviličku mu trvalo, než se s tím srovnal, a když znovu získal dostatečnou sebejistotu, cítil povinnost zeptat se proč.

„Prostě cítím, že za tím nechci dál jít,“ řekla Anna Keatsová s očima přilepenýma ke stolní desce. Znělo to rozrušeně a odpověď Kincaidovi připadala chabá a zarážející, nehodlal se ovšem přít se štěstěnou. Jestliže popravčí četa nechce stisknout spoušť, proč by se přel? Uvědomil si tikání starožitných hodin na stěně, a jak není synchronní s tepáním krve na hrdle Anny Keatsové. Po odmlce, která mu připadala náležitá, tiše řekl: „Dobře, paní vrchní, jestliže je to vaše rozhodnutí, samozřejmě je budu respektovat.“

Anna Keatsová k němu poprvé vzhlédla a výraz v jejích očích ho zneklidnil. Byla v něm zvláštní směs pocitů: únava, úleva, a snad i bolest? Něco ji hluboce rozrušilo a bylo naprosto zřejmé, že se vedle toho všeho nedokáže navíc vyrovnat ještě s problémem Grety Marshové.

Kincaid se zeptal: „Mohu vám nějak pomoci, paní vrchní sestro? Vypadáte vyvedená z míry.“

„Děkuji vám, pane Kincaide, nejde to. Omluvil byste mě…?“

Kincaid vstal. „Určitě nic, paní vrchní sestro?“ zeptal se.

„Určitě,“ odvětila Anna Keatsová.

Kincaid odešel z místnosti celý nesvůj. Anna Keatsová se mu líbila, a přestože se mu kvůli Gretě Marshové ulevilo, měl o vrchní sestru opravdovou starost. Přemýšlel, jestli se nemá pokusit nabídnout jí pomoc ještě jednou, ale nakonec to zavrhl. Jednoruká služebná ho prozíravě sledovala, jak za dveřmi Anny Keatsové váhá. Usmál se, ale reakce byla podle očekávání mrazivá.

Od ní by bylo zbytečné vyzvídat, ale někdo jiný ze zaměstnanců by třeba věděl, co se vrchní sestře stalo. Když se nad tím zamyslel, byl si téměř jistý, že to vědí a že právě to je příčinou ponurého ovzduší, jehož si při příchodu všiml.

Jak se blížil k východu, rozhlížel se po někom, s kým by si promluvil. Bylo vidět jen jedinou ošetřovatelku a ta mířila na opačnou stranu. Zbývaly recepční a k těm jít nechtěl, protože po zkušenosti věděl, že u nich je nejméně pravděpodobné, že něco prozradí. Jsou školené, aby dělaly obstrukce.

Venku na zahradě spatřil dva zahradníky, jak překrývají dlouhý úzký záhon. Půda se zdála mokrá a těžká hlína jim ulpívala na rýčích, takže ji museli pravidelně setřásat. Jeden z nich si položil ruku na záda a opřel se na chvilku o rukojeť rýče. Jeho kolega něco prohodil a oba se usmáli. Kincaid se rozhodl, že se dá do řeči s nimi.

„Vypadá to na pěknou dřinu,“ řekl vesele, když se u nich zastavil.

„Nejen vypadá,“ řekl starší z mužů, který si třel záda.

„Není to nejlepší půda,“ řekl Kincaid. .

„Sákne vodu jako houba.“

„Potřebovali byste nějakou mechanizaci,“ řekl Kincaid a zatočil rukama. „Myslím, že tomu říkají rotovátor.“

„Řekneme si paní vrchní,“ zasmál se muž.

„Ale ne dnes,“ využil příležitosti Kincaid. „Není zrovna v nejlepší náladě.“

„Kvůli psovi,“ řekl muž.

„Kvůli psovi?“ zeptal se Kincaid nevinně.

„O víkendu jí zabili psa,“ vysvětlil muž. „Měla ho hrozně ráda.“

„Auto?“ zeptal se Kincaid.

„Sekyra,“ řekl mladší zahradník.

Kincaid měl dojem, že špatně slyšel. „Cože?“

„Sekyra. Nějaký hajzl tomu chudákovi useknul hlavu.“

Kincaid neměl slov.

„Hovada to jsou,“ řekl stařík.

„Podle mýho by je měli poslat k psychiatrovi,“ řekl mladší.

„Bylo to to jediný, co na světě měla.“

„To je strašné,“ řekl Kincaid.

Kincaid se potřeboval napít. Podíval se na hodinky a viděl, že je skoro poledne; hospody budou otevřené. Jedna byla na rohu hlavní ulice. Jestli si dobře vzpomínal, jmenovala se U vévody Northumberlandského.

V baru byli jen tři hosté a všichni pili pivo. Kincaid si objednal gin s tonikem a odnesl si ho na sedátko, kam malovaným oknem dopadalo sluneční světlo a prosvěcovalo zobrazený erb. V tuhle denní dobu byl popelník na stole před ním čistý a zářil. Pomalu jím otáčel, aby se slunce odráželo v jeho žlábcích, a přemýšlel o dopoledních událostech.

Nemohl nijak předvídat, že ve výsledku jeho schůzky s Annou Keatsovou sehraje roli popravený pes. Byl to obraz, který by byl rád zaplašil, ale stále se mu vracel. Netrápila ho jen čirá hrůznost takového nesmyslného činu. Bylo v tom ještě něco, pocit tísně, pocit, že by měl hledat souvztažnosti, jenže jeho jedinou touhou bylo potlačit je. Rozhodl se, že si oběd nedá, a z hospody odešel.

10.

Neil Tolkien měl špatné ráno. Začalo špatně, když musel odložit začátek ordinace a vyřídit papíry a dotazy policie ohledně událostí z nedělního večera. Když se konečně dostal k poště, zjistil, že jak Terry Feenan, tak Karen jsou podle speciální laboratoře v Univerzitní nemocnici, kam poslal vzorky jejich krve, pozitivní na HIV. „No, to je průšvih,“ řekl šeptem, když četl zprávu. Dítě bylo negativní; byla tu naděje, že se narodilo dřív, než se Karen nakazila. Jestli je to tak, pravděpodobně negativní zůstane, ale budoucnost měla holčička jistou. Bude z ní sirotek.

Tolkien si objednal přes počítač z lékárny Univerzitní nemocnice AZT. S předpisem souhlasili bez ptaní. Teď bude problém přesvědčit ty dva, aby nastoupili léčení. Tušil, že jejich úsilí osvobodit se od heroinu je teď prohrané. Asi neexistuje způsob, jak by se mohli oni a kdokoli jiný vyrovnat s kombinovanými účinky odvykání na tvrdé drogy a novinou, že jsou nakaženi AIDS. Terry Feenan slíbil, že na drogovou kliniku přijde v úterý večer. Do té doby o tom Tolkien může přemýšlet.

Byl tam také zdvořilostní dopis od konzultanta spravujícího jedenácté oddělení Univerzitní nemocnice, že Harry Harrison dostal po nástupu zánět průdušek a je na něj léčen. Zdrží se o něco déle než původně plánovaný týden. Čím déle, tím lépe, pomyslel si Tolkien; aspoň si paní Harrisonová více odpočine.

V půl dvanácté začal Tolkien chodit po návštěvách. Měl toho dne čtyři; tři byly běžné, ale čtvrtá byla prosba Angely Bellové, aby se přišel podívat na Madeline. Když zastavoval před domem, viděl paní Bellovou, jak úzkostně stojí u okna.

„To jsem ráda, že jste tady,“ řekla, „Maddy vůbec není dobře.“

Tolkien za ní šel do světlé vzdušné ložnice, kde ležela Madeline. Byla obklopena hračkami a na tapetě byla vymalována pohádka o třech medvědech. Madeline ležela na boku, velmi bledá a klidná. Jednu ručku měla na pokrývce a Tolkien viděl, že je zvlhlá potem. Sedl si na kraj postýlky a rukou shrábl dítěti vlasy s čela.

„Tak copak je?“ zeptal se jemně.

Dítě neodpovědělo. Ani to neočekával, všechno mu vyložila matka. Včera večer se zdálo, že je Madeline dobře, ale v noci dostala horečku a několikrát zvracela. Když se jí do rána neudělalo líp a nejevila zájem o jídlo, Angela zavolala do ordinace.

„Udělala jste dobře.“ Tolkien poslouchal dítě na prsou. „Vůbec jí není dobře. Dostala jste v lékárně ty prášky, co jsem vám předepsal?“

„Ano, pane doktore.“

Nebylo třeba se ptát, zda je Angela Bellová dítěti dávala. Byla to pravděpodobně ta nejsvědomitější matka v celém městě.

„Myslím, že by měla raději jít do nemocnice,“ řekl Tolkien.

Angela Bellová z toho byla viditelně rozčilená. „Je to naprosto nutné?“ zeptala se. „Nemohla bych se o ni starat tady, když mi povíte, co mám dělat?“

Tolkien zavrtěl hlavou. „Potřebuje nemocniční péči,“ řekl naléhavě. „Je nejlepší, když jsou všechny pomůcky přímo po ruce. Potom ať se stane cokoli, mohou to zvládnout.“

„Takže je to vážné?“ zeptala se Angela Bellová.

„Infekce dýchacích cest se jí rozhodně zhoršila a děti s Downovým syndromem nereagují na léčení tak dobře.“

Angela si zakryla obličej rukama a obrátila se zády, aby Madeline neviděla, jak je rozrušená. Tolkien vstal a utěšoval ji.

„Nevím, co bych si bez svého děťátka počala,“ vzlykala.

„Potom čím dřív ji převezeme do nemocnice, tím líp,“ řekl Tolkien.

„Telefon je v předsíni. Sbalím jí věci.“

Sanitka přijela do deseti minut a dva přívětiví zdravotníci přenesli Madeline do vozu. Když jí pomáhali dovnitř, snažili se co nejvíc povzbudit její matku. Tolkien řekl, že pojede svým autem za nimi. Cestou přes město uvažoval o náhlém obratu Madelinina stavu k horšímu. Když ji viděl prvně, byl pevně přesvědčen, že dítě má jen mírnou infekci, kterou předepsaný ampicilin okamžitě zvládne. Lék z nějakého důvodu na infekci vůbec nezabral. To bylo neobvyklé; v duchu si poznamenal, že si má v nemocnici vyžádat kopii zprávy z laboratoře, jakmile ji budou mít.

Staniční sestra byla buclatá a bodrá a vyzařovalo z ní teplo, které dětem připomínalo kouzelnou kmotřičku a rodičům vnukalo důvěru. Pozvala Angelu, aby pomohla Madeline uložit do postele, zatímco Tolkien si promluvil se sekundářem na příjmu. Tolkien mu pověděl, jak Madeline léčil, a vyjádřil svůj údiv nad prudkým zhoršením jejího stavu.

„Dětem s Downovým syndromem se to někdy stává,“ řekl nemocniční lékař. „Jednu chvíli jsou jako rybička a v příští minutě bojují o život.“

„Zdá se, že jí ampicilin vůbec nezabral,“ řekl Tolkien.

Sekundář přikývl: „Zkusíme cefalexin.“

Když už Madeline ležela v posteli a nová antibiotika byla na cestě z lékárny, Tolkien nabídl Angele Bellové, že ji sveze domů. Zprvu se jí nechtělo odcházet, ale staniční sestra a Tolkien ji spojenými silami přesvědčili, že je zbytečné tam vyčkávat. Kdyby se Madelinin stav nějak změnil, někdo jí zavolá.

Cestou zpátky se ji Tolkien snažil přesvědčit, že podle vší pravděpodobnosti se Madeline úplně uzdraví, ale cítil, že jen mlátí prázdnou slámu. Angela Bellová byla velmi ustaraná. Vysadil ji před domem a zamířil zpátky do ordinace.

Než odjel, přišla odpolední pošta. Udělal si k obědu dva chleby se sýrem a čaj a začal ji otvírat. Většinou běžné věci, oběžníky, diář od nějaké farmaceutické firmy, pozvání na seminář o moderní léčbě cukrovky. Také úřední dopis, který ho informoval, že pacient, kterého ošetřil při víkendové pohotovosti, posléze zemřel v Univerzitní nemocnici na pooperační infekci. Jméno bylo Kincaid.

„Sakra,“ řekl Tolkien; jméno poznal. „Otec Jamese Kincaida.“ Poslední dopis, který otevřel, byl ještě více skličující: krevní zkouška Mary Golightlyové byla pozitivní. Manžel jí AIDS předal.

Kincaid si zkontroloval adresu předsedy zdravotního výboru, kterou si zapsal, a zjistil, že ji nezapomněl. Nemyslel si, že má velkou šanci na rozhovor, když u něj jednoduše zazvoní, ale usoudil, že za pokus to stojí. Druhá možnost, zatelefonovat a domluvit si schůzku, by nanejvýš jeho oběti dopřála čas se připravit.

Dům byl impozantní viktoriánská vila stojící ve vzrostlých zahradách, jež byly vysazeny ve věku, kdy se na nákladnost jejich udržování nemusel brát zřetel. Dost keřů bylo ponecháno divokému růstu a novodobá péče se omezovala na sekání trávníku a zápas s tím ostatním. Povzbudilo ho, když viděl na příjezdové cestě dvě auta. Tmavozelený terénní vůz a ford fiesta. Na štěrkové cestičce nadělal spoustu hluku, ale zřejmě to uvnitř nevzbudilo žádný zájem; zazvonil a čekal.

Dveře otevřela mladistvá dívka s dlouhými plavými vlasy a zoufale se snažila zadržet energické štěně labradora, jež vší mocí chtělo na Kincaida skočit.

Kincaid se usmál, sklonil se a začal se se psem mazlit.

„Promiňte,“ řekla dívka, odhrnujíc si vlasy dozadu.

„To nic,“ opáčil Kincaid. „Je pan Gilmore doma?“ zeptal se.

„Ano. Koho mám ohlásit?“ zeptala se dívka a převzala opět štěně.

„Jamese Kincaida.“

Dívka se za chviličku vrátila v průvodu muže, kterého Kincaid odhadl na jejího otce. Byl oblečen ležérně, ale draze, jak si Kincaid všiml, v plátěných kalhotách a svetru, jež vzbuzovaly dojem atletičnosti a zároveň bohatství.

„Já jsem Gilmore,“ řekl muž. „Myslím, že jsem ještě neměl to potěšení.“

„Ještě jsme se nesetkali,“ přiznal Kincaid. „Jsem novinář, píšu článek o přednostech zdejší zdravotnické služby, a rád bych věděl, jestli byste na mě neměl chviličku čas.“

„Tohle je opravdu poněkud mimořádný postup,“ řekl Gilmore. „Všechny žádosti o rozhovor by měly jít přes tajemníka výboru.“

„To chápu,“ usmál se Kincaid. „Omlouvám se za svůj vpád. Podám svou žádost obvyklým způsobem.“ Opět se usmál a obrátil se k odchodu; věděl, že nastražil vnadidlo. Gilmore si teď říká: co mi to udělá? Tenhle člověk si cení toho, co jsme tu dokázali, trochu příznivé osobní publicity nikdy nikomu neuškodilo…

Kincaid se dal na cestu k bráně, a tu ho Gilmore zavolal zpátky. „Chviličku, pane Kincaide,“ řekl přívětivě. „Nebudeme se zatěžovat těmi úřednostmi. Deset minut vám stačí?“

„To je od vás moc milé, pane Gilmore.“

Kincaida uvedli do místnosti, která zhruba odpovídala viktoriánskému salonu. Stěny byly lemovány vitrínami, které byly plné zajímavostí, ale Kincaid nedokázal ve sbírce postřehnout žádné společné téma. Ten člověk byl jako straka; rád by se však mezi předměty hodinku nebo dvě porozhlédl. Stěny byly potažené aksamitovou tapetou a v pravidelných vzdálenostech ozdobené dosti tmavými obrazy ve zdobných zlacených rámech. V jednom rohu stály velkolepé stojací hodiny a jejich tikání bylo jediným zvukem v místnosti, dokud se Gilmore, který se na okamžik bez uvedení důvodu omluvil, nevrátil a neusedl za psací stůl zvíci katafalku, který se rozprostíral v okenním výklenku.

„Tak co byste rád věděl, pane Kincaide?“ usmál se Gilmore.

„Rád bych věděl, proč se zdravotní výbor v této oblasti očividně vzdal veškeré kontroly a odpovědnosti za zdravotnictví v kraji ve prospěch lidí z Londýna,“ řekl Kincaid příjemným tónem.

Gilmorovi zmizel z tváře přívětivý úsměv a vystřídala jej směs zmatku a zlosti. „Co přesně máte na mysli?“ vyštěkl. Nečekal na odpověď: „To Wheatfield, co? Ten vás na to navedl, ne? Ten samospravedlivý blbec!“

Kincaid byl Gilmorovým výbuchem zmaten. Usilovně se snažil vmísit se do řeči. Nakonec se mu podařilo vznést dotaz: „Kdo je to Wheatfield?“

Gilmore si zřejmě uvědomil, že přestřelil, a dělal, co mohl, aby snížil škody na minimum. Vědomě se pokusil ovládnout své rozčilení: „Nevím, o co hrajete, Kincaide, ale zdravotní výbor je schopen svou práci plně zvládnout a také to dělá. Nepřichází v úvahu, že by se kontrola přenechávala Londýnu nebo komukoli jinému. Lidé tady na severu mají vůbec nejlepší zdravotnickou službu v celé zemi. Proč nenapíšete o tom, místo abyste vyvolával politické těžkosti?“

„Gordon Fields byl jmenován Londýnem, nebo ne?“

„Ano, ale…“

„Charles French? Paul Schreiber? Jmenováni Londýnem?“

„Ano, ale musíte si uvědomit, že náš nový zdravotnický plán je experimentální. Krajský rozpočet by jej nemohl financovat. Máme velké štěstí, že nám přidělili centrální fondy. Kdyby je byli místo toho dali do Surrey, lidi tady nahoře by se byli vzbouřili. Za těchto okolností musíte chápat, že když do kraje přichází taková spousta peněz navíc, dá se očekávat jistý stupeň vnějšího vlivu.“

„To asi ano,“ souhlasil Kincaid.

Gilmore se zdál překvapen Kincaidovou zdánlivou kapitulací. Odmlčel se a pak řekl: „Tak vidíte. Všichni máme na srdci nejlepší zájem našich lidí.“

„To ano,“ usmál se příjemně Kincaid. Vstal. „Jsem vám vděčný, pane Gilmore, že jste mi věnoval tolik času.“

„To je maličkost,“ usmál se už zcela uklidněný Gilmore. Očividně se radoval, že vyhrál.

„Ještě jednu otázku,“ řekl Kincaid. „Jmenoval výbor doktora Suttona?“

„Koho?“ zeptal se Gilmore.

„Suttona.“

„Bohužel mi to jméno nic neříká, všechny jmenované ani osobně neznám,“ odvětil Gilmore.

„Samozřejmě,“ usmál se Kincaid. „Ještě jednou děkuji.“

Gilmore vyprovodil Kincaida ke dveřím, a když se Kincaid cestou k bráně ohlédl, zamával mu.

Kincaid zastavil u nejbližší telefonní budky a zavolal Univerzitní nemocnici. Požádal o Evino oddělení a pak si přál mluvit s ní.

„Ano, kdo je?“

„Tady Jim. Promiň, že tě otravuju v práci, ale právě jsem byl u Gilmora.“

„Jak se ti vedlo?“

„Myslím, že budeš mít pravdu. Něco tam smrdí.“

„Fakt?“

„Podařilo se ti sehnat jména členů výboru?“ zeptal se Kincaid.

„Moment.“

V pozadí zašustil papír a pak začal Evin hlas předčítat jména.

Když skončila, Kincaid pocítil zklamání.

„Žádný Wheatfield?“ zeptal se.

„Býval tam,“ opáčila Eva.

„Co to znamená?“

„Earnest Wheatfield byl členem výboru, ale před čtyřmi měsíci rezignoval.“

„Z jakých důvodů?“

„Zdravotních.“

„Máš na něj adresu?“

„Manor Drive 117.“

„Díky, uvidíme se.“

Cestou přes město k Manor Drive se Kincaid cítil dobře.

Už byl zase ve svém živlu. Žasl, jak rychle přešel na Evinu stranu. Měla naprostou pravdu; v tom, jak místní zdravotnické autority mlčely o tom, kdo co v kraji ovládá, bylo něco mimořádného. Teprve když Gilmorovi přednášel seznam jmenovaných, uvědomil si, že nemocnice a její správní infrastruktura prakticky ovládá zdravotnickou službu v celém kraji. Tri lidé ovládající Univerzitní nemocnici byli správce Fields, French, který řídil počítač, a Schreiber, ředitel lékárny; všichni jmenovaní Londýnem, bez jakékoli odpovědnosti vůči kraji. Zakrátko se k nim měl připojit Sutton, který tu bude mít pod palcem psychiatrické záležitosti. Další jmenování z Londýna. A Gilmore o něm ani neslyšel.

Earnest Wheatfield žil v přízemí georgiánského domu, přestavěného na tři bytové jednotky. Když Kincaid zvonil, všiml si, že ve vestibulu stojí invalidní vozík. Přišla mu otevřít starší žena.

„Je pan Wheatfield doma, prosím vás?“ zeptal se.

„Kdo to chce vědět?“

„Jmenuji se Kincaid. Jsem novinář.“

„Novinář?“ zvolala žena. „Co prosím vás může chtít nějaký novinář Earnestovi?“

„Rád bych s ním mluvil o krajském zdravotním výboru.“

„Aha,“ řekla žena. Řekla to pomalu, jako když přitom přemýšlí. „Můj manžel není zdráv, pane Kincaide. Nechci, aby se rozrušil.“

„Chápu, paní Wheatfieldová. Vůbec ho nechci rozrušit.“

Žena zřejmě něco v duchu zvažovala. Pak se rozhodla: „Počkejte tu chviličku.“

Než se vrátila, uběhly celé dvě minuty. „Pan Wheatfield vás přijme.“

Earnest Wheatfield ležel v posteli. Nakolik mohl Kincaid vidět, byl to rozložitý, zavalitý muž se zarudlou pletí a hřívou bílých vlasů. Na stole u postele měl různé tuby prášků spolu s lahví pomerančového džusu a třemi knížkami. Při ruce měl zvonek. Připadl Kincaidovi jako člověk, který jej asi hodně používá.

„Co chcete vědět?“ řekl drsně.

„Chci vědět, proč zdravotní výbor předal správu Londýnu a ani nepípl,“ řekl Kincaid.

Wheatfield zaklonil hlavu a rozesmál se. Vyvolalo to však záchvat kašle, který v mžiku přivolal jeho ženu. Vrhla na Kincaida vyčítavý pohled. „Já vám to říkala.“

Její manžel se vzpamatoval a mávl na ni, ať jde pryč.

„Proč vám to tak trvalo?“ chtěl slyšet.

„Trvalo?“ zopakoval Kincaid.

„Jste první, kdo tuhle otázku položil. Proč vám to tak trvalo?“

„Pracuji v Londýně,“ řekl Kincaid.

„Aha, tak teda novinář, který má v hlavě mozek, co?“

„To nevím,“ řekl Kincaid.

„Náš vážený zdravotní výbor se vzdal kontroly nad naším zdravotnictvím v nejlepším zájmu našich lidí,“ řekl Wheatfield s lišáckým úsměvem, který naznačoval, že nevěří ani slovu z toho, co říká.

Kincaid čekal na pokračování.

„To nám řekl náš slavný předseda, když jsem se ho ptal, co se to u všech čertů děje.“

„Gilmore?“

„Přesně ten.“

„A vy jste mu nevěřil?“

„Jemu? Hladovému Gilmorovi? Vy si děláte srandu?“

„Ale předseda se nemohl vzdát kontroly sám o sobě,“ řekl Kincaid.

„Ovšem že ne,“ souhlasil Wheatfield. „Má na své straně Sandersona a Stannera.“

„Proč tedy myslíte, že to dovolili?“ zeptal se Kincaid.

„Máte tužku?“

Kincaid přikývl a vytáhl zápisník.

„Gilmore má švagra Franka Kennedyho. Znáte to jméno?“

„Stavitel?“

„Správně. A kdo dostal smlouvu na novou polikliniku?“

„Frank Kennedy?“

„Dobrej žáček. Teď přicházíme k dodávkám a údržbě sanitek a vozů rychlé služby v kraji. Věřil byste, že to padlo firmě Sanderson Motors?“

„Ale to přece nemohl.“

„Správně. Sanderson podnik prodal. Takový očividný konflikt zájmů si nemohl dovolit.“

„Proč tedy…?“

„Prodal ho potom, co byl ubezpečen, že smlouvu dostane. Tím cena podniku stoupla o víc než čtyřicet tisíc liber.“

„Můžete to prokázat?“ zeptal se Kincaid.

Wheatfield zavrtěl hlavou. „O nic víc než mohu prokázat, že Stanner má finanční spojení s firmou Northern Foods, která dodává Univerzitní nemocnici potraviny.“

„Vyslovil jste někdy tohle podezření?“ zeptal se Kincaid.

„Jim jsem to řekl, chlapče, ale na veřejnosti nikdy. Nejsem boháč. Dokázat to nemohu, takže bych to u soudu pěkně projel.“

„Za vámi nikdy nikdo nepřišel?“

Wheatfield si odfrkl a řekl: „Jednou ke mně na parkovišti přišlo nějaké individuum v dvouřadovém saku a mlelo, jaké mám staré auto. Prý je to ostuda, že člověk mých schopností se nevozí v novém terénním auťáku. Zeptal jsem se ho, na co naráží, a on naznačil, že by to mohlo jít, kdybych pomohl uhladit cestičku pro některé změny, které nám stejně budou jedině k prospěchu.“

„Co jste mu řekl?“

„Řekl jsem mu, že nevím, o co mu jde, ale jestli honem nevypadne, tak vezmu jeho aktovku s kombinačním zámkem a vrazím mu ji do prdele na šířku.“

Kincaid se usmál od ucha k uchu a vzpomínka přivodila Wheatfieldovi další záchvat kašle. Jeho manželka zase přiběhla a řekla: „Myslím, že byste měl raději jít, pane Kincaide.“

Kincaid souhlasil a vstal. Wheatfieldova manželka ho vyprovodila ke dveřím. „Od té doby, co Earnest odešel ze zdravotního výboru, je jako vyměněný,“ řekla. „Ta věc ho zlomila. Jde to s ním od té chvíle z kopce.“

„To je mi líto,“ řekl Kincaid. „Je to fajn člověk.“

„A dobrý,“ řekla jeho manželka.

Když Kincaid kráčel zpátky k autu, nedokázal se jaksi vyznat ve svých pocitech. Pravda, odhalil další úplatkářství a korupci, dalo se říci, že to je jeho práce, ale moc ho to neutěšovalo. Bylo to příliš skličující; další příběh o nepoctivosti a chamtivosti ve veřejných službách. Třeba to veřejnost začne brzy brát jako normál, stejně jako v některých jihoamerických zemích. Třeba to vlastně už tak bere. Možná že je to prostě lidská přirozenost; bývali lidé takoví odjakživa? Poctivost a slušnost byly jen hodnoty vštěpované důvěřivým, zatímco realisté klidně všechny kolem sebe šidili. „Bohové,“ řekl si varovně, „ty jsi ale cynický parchant, Kincaide.“

V sedm se sešli s Evou a dali si skleničku před večeří. Vylíčil jí celý svůj den i to, co se dozvěděl od Earnesta Wheatfielda.

„Dáš to do novin?“ zeptala se Eva.

„Dalo by dost práce Wheatfieldova tvrzení prokázat,“ opáčil.

„Ale šlo by to.“

Kincaid přikývl. „Myslím, že ano. Otázka je, jestli by to stálo za námahu.“

„Ty si to nemyslíš,“ vyložila si Eva Kincaidovo rozpoložení.

„Nejsem si jistý,“ řekl Kincaid zamyšleně.

„V čem je problém?“

„Problém je, co za co,“ opáčil Kincaid.

„Vysvětli mi to.“

„Podle Wheatfielda přinejmenším tři členové výboru přijali úplatek, ale od koho? A co za to dali?“

„Vzdali se kontroly zdravotního výboru,“ řekla Eva.

„Ale proč?“ zeptal se znovu Kincaid. „A kdo vlastně ty úplatky dává?“

„Ústřední vláda,“ řekla Eva.

Kincaid na ni pohlédl a ona uznala, že je to podivný nápad.

„Vidíš ten problém,“ řekl Kincaid. „Jak můžeme naznačit, že ústřední vláda podplatila místní zdravotní výbor, aby jim šel z cesty a oni mohli poskytnout kraji nejlepší zdravotnickou službu, jakou kdy měli?“

„Když to řekneš takhle,“ souhlasila Eva, „je to problém.“

„Nedává to smysl,“ řekl Kincaid.

„Třeba si to Wheatfield vymyslel. Říkal jsi, že je nemocný,“ pravila Eva.

„Ale ne duševně,“ opáčil Kincaid. „Mimoto Gilmore vypadal strašlivě provinile, když jsem o tom začal.“

„Třeba to ústřední vláda skutečně udělala; precedent by tu byl,“ řekla Eva. „Prodej firmy Rover Cars se neobešel bez všimného, jestli se dobře pamatuji.“

„Máš pravdu,“ souhlasil Kincaid. „Ale tenkrát se vláda pokoušela zbavit závaží, nepokoušela se je koupit.“

„Proč tedy?“ řekla Eva.

„V dané chvíli nemám tušení, ale v odpovědi na tu otázku je schovaná největší senzace ze všech.“

Eva se zachvěla.

„Je ti zima?“ zeptal se Kincaid.

Eva se trochu stísněně usmála. „Ne. Z neznámého důvodu mám trochu strach.“

Kincaid ji vzal za ruku a zlehka jí políbil prsty.

„Evo, chci, abys věděla, že…“

Přerušila ho a položila mu prst na ústa.

Kincaid uznal, že možná není ten pravý čas.

„Po pohřbu se vrátím do Londýna. Uvidím, co se mi tam podaří vyčenichat o tom, kdo co tady na severu kontroluje. Brzo se vrátím, každopádně na Kerryino posouzení. Mohli bychom se zase vidět?“

Eva se usmála a přikývla. „Samozřejmě. Ráda bych. Ale nemarněme čas, který máme.“

Pohřeb Jacka Kincaida se konal druhý den dopoledne. Kincaid, jeho sestra Lisa a její manžel Kevin jeli jako hlavní truchlící v prvním autě za pohřebním vozem. Kevin utěšoval Lisu, která tiše vzlykala do kapesníku, kdežto Kincaid se soustřeďoval na to, co mohl vidět přes skleněnou přepážku oddělující je od řidiče, jen aby se vyhnul pohledům lidí nahlížejících zvenčí. Nenáviděl výraz lidí, kteří sledují pohřební průvod, jakousi zamyšlenou rezignaci následovanou zvláštním pohledem, který nikdy nedokázal rozluštit. Na tachometru viděl, že jejich vůz, starý daimler limo, má najeto tři sta šedesát tisíc mil. Pokusil se to převést na počet pohřbů, ale nedokázal to; auto už prostě vidělo hodně černých šatů a hodně slz.

Když přijeli do kostela, Kincaid byl překvapen, kolik lidí přišlo, mnozí v pracovním oděvu, což napovídalo, že si vzali hodinku volno z práce, aby mohli přijít. I vikáře Nigela Reese to přimělo poznamenat, jak museli mít lidé Jacka Kincaida rádi.

Obřad se Kincaidovi líbil. Rees dokázal převést podrobnosti, které mu sdělil při prvním setkání, v prostý obřad, jenž budil dojem, že znal Jacka Kincaida osobně. To se očividně líbilo Lise, která nad tím, co Rees říkal, spokojeně pokyvovala.

I počasí bylo vlídné, což bývá u pohřbu do země zvlášť důležité. Déšť měnící hlínu v bláto srdci nikdy neulehčí. Jacka Kincaida ukládali k odpočinku, zatímco ptáci zpívali, slunce svítilo a stromy na hřbitově se kolébaly v mírném větříku. Kincaid odcházel od hrobu s příjemným pocitem. Dal otci to, co si přál.

Když se poslední truchlící odebírali k bráně, Kincaid se otočil k Nigelu Reesovi a poděkoval mu. „Byl to pěkný obřad,“ řekl. „Jsem vám vděčný.“ Napřáhl ruku.

Rees chviličku váhal a pak s pousmáním nabízenou ruku přijal. Když se Kincaid obrátil k odchodu, Rees řekl: „Doufám, že paní matka je zdráva?“

Kincaid se zastavil. Bez ohlédnutí řekl: „Spěte klidně, pane vikáři, je mrtvá.“

Právě chtěl nastoupit za Lisou a Kevinem do auta, když zahlédl svou bývalou manželku Julii. Stála na protější straně ulice u otevřených dveří auta vedle řidiče a hleděla na něho, jako když se v duchu ptá, zda si jí všimne. Řekl Lise, že hned přijde, a přešel ulici.

„Neuvědomil jsem si, že tu jsi,“ řekl. Cítil trapnost oslovení někoho, kdo mu kdysi býval velmi blízký, způsobem, jímž by oslovoval známou.

„Za Jackem přišla spousta lidí,“ řekla Julie.

„Jsem rád. Bylo to hezké rozloučení.“

„Ano.“ Julie se zdála nesvá; uvědomil si, že na ni v autě někdo čeká. Sklonil se, nahlédl dovnitř a spatřil muže v bundě, jak poklepává na volant. Měl na hlavě čepici, jakou si Kincaid spojoval s královskou rodinou o víkendu na venkově. Julie rychle řekla: „Jime, to je Mark. Marku, to je Jim.“

Kincaid pozdravil, Mark kývl a dovolil si kratičký úsměv. Pak se podíval na hodinky a řekl: „Julie, už bychom měli jet.“

Kincaid se zase narovnal a řekl Julii: „Zdravotní výbor se chystá znovu posoudit Kerry.“

„To je dobrá zpráva,“ řekla Julie a už nasedala. „Musíš mi dát vědět, jak se jí daří. Teď spěcháme.“

Kincaid otevřel ústa, aby něco poznamenal, ale zarazil se. Bylo to zbytečné, Julie se nemohla dočkat, až bude pryč. „Tak se měj,“ řekl. Julie zavřela dvířka a přehnaně mu zamávala, zatímco Mark startoval. Kincaid kývl v odpověď a šel zpátky za sestrou a jejím manželem.

„To byla Julie, viď?“ zeptala se Lisa.

„Ano.“

„To je od ní hezké, že přišla.“

„Ano.“

11.

Kincaid se sešel s Evou v osm večer a podal jí zprávu o celém dnu. Byla ráda, že se s Jackem Kincaidem přišlo rozloučit tolik starých přátel a kolegů. Jima to očividně potěšilo. Napůl očekávala, že bude trochu smutný a zabraný do sebe, zcela pochopitelně, ale nebylo to tak. Pohřeb byl za ním, zařídil jej tak, jak si otec přál, a všechno dobře dopadlo. Zdál se uvolněný.

„Náš poslední večer,“ řekla Eva.

„Brzo se vrátím,“ řekl Kincaid.

„To doufám.“

„Spolehni se,“ řekl Kincaid, otočil se k ní a objal ji kolem ramen.

„Kam jedeme?“ zeptala se Eva, když nastoupili do auta.

„K moři.“

„Ano?“ usmála se.

„Vážně,“ řekl Kincaid. „Podle předpovědi má být jasná noc, je úplněk a jedeme do hospůdky u moře. Je to asi hodinu cesty a čekají nás. Co říkáš?“

„Zní to dobře,“ pravila Eva, „ale opravdu chceš? Myslím kvůli otci a tak.“

„Chci,“ ujistil ji Kincaid.

S večeří si hráli dvě a půl hodiny a pak se procházeli po pláži.

„Tady je nádherně,“ řekla Eva.

„Je to mimořádné místo,“ řekl Kincaid. „Vodím sem jen mimořádné lidi.“

„To mi lichotí,“ řekla Eva.

„Objevil jsem tu vesnici náhodou, když mi bylo něco přes dvacet, a rozhodl jsem se, že ji budu chovat jako tajemství mezi sebou a lidmi, které mám rád. Většina lidí neví, že existuje. Doufám, že to tak zůstane.“

Chvíli šli mlčky a pak řekla Eva: „Musel jsi sem přivést svou manželku.“

„Před lety. Dnes jsem ji viděl, přišla na pohřeb.“

„Ještě tě to mrzí?“

„Kdepak,“ řekl Kincaid.

„Určitě?“

Kincaid se zastavil a políbil ji. „Vůbec ne,“ řekl.

„Dáš na sebe v Londýně pozor, viď? Nevíš, do čeho se pouštíš.“

„Dám,“ slíbil Kincaid.

„Podívej se na ten měsíc,“ vzdychla Eva, když se vydali pěšinou mířící k pobřežním skalám.

Když vystoupili nahoru, Kincaid zůstal stát.

„Šel jsem sem těsně předtím, než jsem jel poprvé pracovat do Londýna. Chtěl jsem se na ten pohled podívat, uložit si ho do hlavy a zapamatovat si ho, abych ho mohl vyvolat, kdykoli se budu cítit skleslý nebo osamělý.“

„To chápu.“

„Znáš báseň Doverská pláž od Matthewa Arnolda?“

„Moře je dnes večer klidné…“

„Tu,“ řekl Kincaid, potěšen, že je to něco, co s Evou sdílejí. „Je krásná a stejně dobře se hodí i na tohle místo.“

Chvíli se dívali na měsíc na vodě a pak se Kincaid zeptal: „Evo, ví někdo v nemocnici, že ses se mnou scházela?“

„Nikomu jsem to neřekla,“ odpověděla Eva. „Proč?“

„To je dobře. Myslím, že bude nejlepší, když to tak prozatím necháš. Nechci, aby tě někdo se mnou spojoval pro případ, že bych začal někomu vadit.“

„Ty myslíš, že to tak bude lepší,“ řekla Eva se starostí v hlase.

„Je to jen rozumné bezpečnostní opatření,“ řekl Kincaid.

Kráčeli dál, pak Eva řekla: „Hodně o tom přemýšlím. Byla to strašně zvláštní náhoda, že Anně Keatsové zabili psa, zrovna když chtěla udělat povyk kolem Grety Marshové. Nepřipadá ti to tak?“

Kincaidovi se sevřel žaludek. Skutečně ho už na okamžik napadlo, že je to ohromující shoda okolností, ale nechtěl uvěřit, že to bylo něco jiného. Nyní ho Eva nutí postavit se tváří v tvář jiné možnosti.

„Proč to říkáš?“ zeptal se.

„Dejme tomu, že to neudělali jen nějací darebáci.“

„Pokračuj,“ řekl Kincaid a bylo mu stále hůř.

„Dejme tomu, že to byla jistá výstraha, aby o Gretě pomlčela?“

„Výstraha pro koho?“ zeptal se Kincaid, připraven se přít, spíš aby přesvědčil sám sebe než Evu.

„Nevím.“

„Neumím si představit Gordona Fieldse, jak usekává psům hlavy, ty ano? Kromě toho by Anna Keatsová těžko předpokládala, že smrt jejího psa souvisí se záležitostí Grety Marshové,“ namítl Kincaid.

„To jistě. Někdo by jí to musel vyložit,“ řekla Eva.

„O výhrůžkách ani o výstrahách nic neříkala,“ pravil Kincaid.

„Jestli byla vyděšená na smrt, pochopitelně by nic neřekla,“ připomněla Eva.

„To máš pravdu,“ souhlasil Kincaid. „Budu se nad tím muset zamyslet.“

„Ale ne teď,“ řekla Eva.

„Ne,“ souhlasil Kincaid.

Když se Kincaid konečně rozloučil s Evou, bylo půl čtvrté ráno. Zamířil zpátky k svému domku. Když vyjel z města a jel točitou silnicí k vesnici, hvězdná obloha se zatáhla a dalo se do deště. U úzkého mostu nad hlubokou roklí zpomalil.

Zábradlí se opravovalo a na obou koncích byla přechodně umístěna dopravní světla. Červené světlo stopky se zrcadlilo v loužičkách dešťové vody na bílé kapotě auta; čekal celou věčnost, než naskočila zelená a on pomalu zavedl lancii do úzké uličky mezi zábradlím a řadou kuželů.

Byl skoro uprostřed mostu, když ho náhle oslepila čelní světla. Byla příliš vysoko nad zemí, takže usoudil, že to není osobní auto. „Ten blbec,“ zamručel v domnění, že na druhém konci zůstal stát těžký náklaďák a nechal rozsvícená dálková světla. Zpomalil, až se skoro šinul, zablikal reflektory, aby dal druhému řidiči najevo, oč jde, ale nic se nezměnilo. Světla ho dál oslepovala. Zvedl předloktí proti přednímu sklu.

Byl nucen téměř zastavit, a tu si uvědomil, že světla nestojí. Pohybovala se! Blížila se k němu! „Co je tohle?“ zakoktal, jak hukot silného naftového motoru nabýval na síle. „To je ale idiot.“ Kincaid zastavil vůz a ohlédl se, jenže tma a oslněné oči způsobily, že za sebe neviděl, a tak nemohl vycouvat. Opět pohlédl před sebe a spatřil, že blížící se vozidlo není náklaďák, ale buldozer. „Ty vole! Co to děláš?“

Kincaid si odepnul bezpečnostní pás a chystal se vystoupit a říct řidiči buldozeru, co si o něm myslí, ale když sáhl na kliku, náhle strnul. Viděl, že nůž buldozeru se spouští dolů. „Co…“ Kincaid udeřil na houkačku. „Copak jsi slepý?“ zaječel vší silou, ale buldozer nemilosrdně pokračoval na dráze nutně vedoucí ke střetu. Kincaid měl jen vteřinu na to, aby vykřikl, než se železné ostří zabodlo do předku lancie a začalo ji tlačit, jako když rozmazlené děcko odstrkuje předloktím hračku. Úhel ostří způsobil, že vůz byl bokem tlačen k zábradlí mostu.

Kincaid se chvatně pokusil otevřít dveře na straně řidiče, ale byly až příliš blízko kamenného zábradlí a kov zaškrábal o kámen hned po několika centimetrech. Když bylo auto přitlačeno ke kamenům, přestalo se pohybovat a do vzduchu se vznesl oblak naftových zplodin buldozeru. Jeho řidič zvyšoval otáčky motoru, aby protlačil lancii parapetem dolů z mostu.

Kincaid se vrhl přes přední sedadla a uchopil kliku dveří na straně spolujezdce. Uvolnil ji, ale náhle byl vržen zpět, když se auto na této straně zdvihlo od země. Kincaid se přitom uhodil do hlavy, ale strach mu pomohl bolest překonat. Vyškrábal se opět ke dveřím, byly však už zkříženy, protože sloupek se zkřivil. Zoufale stiskl elektrické spouštění okna, ale sklo se pohnulo jen o dva centimetry, pak se motor vzbouřil a auto naplnil silný pach spáleniny. Poslední nadějí na únik byly zadní dveře na téže straně. Auto se převážilo, jak parapet povolil, a Kincaidem to opět mrštilo na podlahu, ačkoli „podlahou“ byl nyní bok auta na straně řidiče.

Zbývaly už jen vteřiny, když se zadní dveře poddaly síle, kterou mu propůjčil panický strach. Otevřely se a Kincaid se vyškrábal na kapotu. Odskočil z auta v okamžiku, kdy se nenávratně převážilo a téměř lenivě se svalilo z mostu do skalnaté strže dole.

Kincaid přistál na rozbité hraně zábradlí a pracně zápasil o rovnováhu, jak nohama dopadl do změti ležícího zdiva. Na okamžik myslel, že to bude dobré, ale drolící se okraj najednou povolil a on ucítil, že padá. Zuřivě máchal rukama po něčem pevném. Pravá ruka nahmátla oblou železnou tyč. Byla to roura lešení, jež se táhla pod mostem od zábradlí na druhé straně. Visel nyní za jednu ruku nad propastí.

Slyšel, jak motor buldozeru škytl a zhasl, zatímco on se zoufale snažil zachytit se lešení i druhou rukou. Na třetí pokus se mu to podařilo a dopřál si okamžik oddychu. Visel jako artista na hrazdě, utkvělý v strašidelném tichu nad prázdnem. Světla buldozeru na mostě zhasla a nebylo slyšet nic než vítr, který kvílel v údolí pod jeho nohama.

Vědomí, že řidič buldozeru každou chvíli pohlédne přes okraj a najde ho tam viset, Kincaida popohnalo. Příliv adrenalinu uvolněný čirou hrůzou situace, v níž se nacházel, mu pomohl vyšvihnout nohy na rouru a trochu ulevit namáhaným pažím. Šoupal se po kovové tyči jako medvídek koala, až se dostal k hlavnímu rámu lešení, vytáhl se nahoru a sedl si na něj. Slyšel, jak mu nad hlavou po vozovce kdosi chodí, a věděl, že se útočník dívá přes okraj. Uvěří, že se zřítil a zabil?

Kincaid zůstával nehybný a naprosto tichý; bál se, že by ho mohlo prozradit i bušení srdce. Lešení ho zespodu bolestně tlačilo do stehen a zoufale by se potřeboval pohnout, ale neodvážil se. Přestalo pršet a obloha se vyjasňovala. Hluboko pod sebou viděl v měsíčním světle říčku, jak chvátá roklí jako nitka. Trosky jeho vozu byly rozmetány po rokli jako rozšlápnutá a rozkopnutá hračka. Fakt, že mezi ním a smrtí je jen železná tyč, ho přiměl sevřít ji ještě pevněji. Slyšel boty nad sebou ustupovat od okraje a pak zvuk otvíraných dveří. Řidič lezl zpátky do kabiny.

Kincaid vzhlédl k vlhkému kamennému oblouku několik palců nad svou hlavou a mlčky vzdával díky. Motor buldozeru naskočil a on se zas mohl pohnout. Cítil, jak se mu do nohou vrací krev, zatímco se sunul dál po železných tyčích, přesvědčen, že je to bezpečnější než pokoušet se vylézt nahoru po poškozené straně. Na opačném konci vyčkal, až buldozer odjede a on bude moci opustit úkryt.

Zvuk dieslového motoru utichl a Kincaid ještě několik minut počkal, než se vynořil ze stínu oblouku a vytáhl se na bednění pod parapetem mostu. Jeho ruce se zaradovaly z doteku pevného kamene. Vytáhl se na vozovku a vyčerpaně klesl na kolena. Náhle ho přemohla bolest, spíš duševní než tělesná. Zvedl se mu žaludek a on se nijak nebránil nutkání zvracet. Vyprázdnil obsah žaludku a stále ještě klečel na silnici, když zaslechl zvuk blížícího se auta. Vzhlédl a spatřil, jak k němu po mostě pomalu přijíždí bílá limuzína s modrým světlem nahoře.

Kincaid se díval do tváře dvou policistů a jejich výraz mu napověděl, jak asi vypadá. Šaty měl potrhané a umazané a klečel nad loužičkou vlastních zvratků.

„Jak se říká,“ pravil jeden z policistů, „lumpi neznají čest.“

„Nepohodli jsme se s kámošema, chlapečku?“ zeptal se druhý z nich Kincaida s nepřátelským úšklebkem.

„O čem to sakra mluvíte?“ zachraptěl Kincaid.

„Asi nám řekne, že byl jen nevinný kolemjdoucí, Harry.“

„Určitě se ty ošklivé darebáky pokoušel zastavit.“

Jeden z policistů se předklonil v pase a pohlédl Kincaidovi přímo do obličeje. „Jsi zatčenej, kamaráde,“ zakrákoral. „A teď buď rozumnej. Kdo byli ti ostatní?“

Zlost, která se v Kincaidovi vzedmula, vylétla na povrch v záchvatu kašle. „Idioti!“ podařilo se mu vyrazit mezi jednotlivými záchvaty.

„Vstávej!“ vyštěkl policista a hrubě uchopil Kincaida za zátylek.

Vzdor vyčerpání reagoval Kincaid zlostně a začal se zmítat. „Nesahejte na mě, vy kreténi,“ zuřil a pak sebou trhl, když se dali oba do práce a zkroutili mu pravou ruku za záda.

„Snad neklademe odpor při zatýkání?“ ušklíbl se policista a přitlačil.

„Vy to nechápete!“ zaúpěl Kincaid v bolesti. „Někdo se mě právě pokusil zabít. Shodil mé auto přes zábradlí. Málem jsem sletěl s ním.“

„Auto? Jaké auto?“

Policista ho pustil a pomalu přešel k poškozené části mostu, aby se podíval přes parapet.

„Pozor!“ varoval ho kolega.

Kincaid se přestal zmítat a bylo vyhlášeno strašidelné přiměří, zatímco se policista po krůčcích blížil k okraji.

„Páni, on mluví pravdu. Tam dole je opravdu auťák.“

Kincaid cítil, jak policista, který ho držel, uvolňuje stisk. „Co se tu přesně stalo?“ zeptal se hlas za ním.

Kincaid se vyprostil a začal se oprašovat. Řekl jim, kdo je a co se stalo. Policisté si vyměnili rozpačité pohledy.

Kincaid si uvědomil, že přijeli ze směru, kam odjel buldozer, a řekl: „Museli jste ho vidět.“

„Buldozer jsme našli. Je v příkopě kousek dál po silnici.“

„A řidič?“

„Ani stopy.“

„Kdo jste si sakra mysleli, že jsem?“ zeptal se Kincaid.

„Jeden z toho gangu,“ odpověděl policista trochu stydlivě.

„Z gangu?“

„Krádeže stavebních strojů jsou velký byznys. Víte, kolik takový buldozer stojí?“

„Zatím jsem o koupi neuvažoval,“ řekl Kincaid jízlivě.

„Gangy je kradou na jednom konci země, dopraví je na druhý a vznikne nová půjčovna mechanizace.“

„Aha. A vy myslíte, že o to tady šlo?“

„Skoro jistě, ale ví Bůh, jak jste se do toho připletl vy. Musel jste projet, než postavili značky.“

„Značky?“

„Značky objížďky. Gang postavil na obou koncích silnice značky objížďky, aby je nikdo nerušil. Proto jsme tady. Někdo telefonoval na stanici, aby se zeptal na objížďku, a my jsme o ničem nevěděli. Jeli jsme se podívat, co se děje. Jak říkám, našli jsme buldozer v příkopě a vás, jak se plazíte po silnici. Mysleli jsme, že jste jeden z těch darebáků a že jste se s ostatními nepohodl.“

Kincaid o té možnosti mlčky uvažoval.

„Náhodou jste asi některého z nich nezahlédl, viďte, pane?“

Kincaid zavrtěl hlavou. „Měl jsem dojem, že je jen jeden, a přes reflektory jsem na něho neviděl.“

„Muselo jich být víc, pane. Museli mít někoho na každém konci silnice a dalšího, kdo by řídil transportér.“

„Transportér?“

„Na ten buldozer, pane. S tím se nedá moc rychle ujíždět.“

„S transportérem taky sotva. Předpokládám, že jste ho dali hledat?“

„Hned jak jsme našli buldozer, pane.“

Kincaid pomalu došel na okraj mostu a podíval se na trosky svého auta. „To se mě chystali zavraždit jen proto, že jsem je vyrušil při krádeži pitomého buldozeru?“ řekl nevěřícně.

„Lidi se vraždí pro mnohem menší věci, pane. Myslím, že jste měl velké štěstí.“

Kincaid se otočil a pohlédl na policistu. Uštěpačně se usmál, než řekl: „To jo, štěstí jako hrom.“

Policie odvezla Kincaida domů. Byla to nepříjemná cesta, protože v autě se prolínal pach umělých potahů a dezinfekce, takže se mu ještě při vystupování houpal žaludek. Stakatové praskání v rádiu a úsečné, jednoslabičné odpovědi ho během cesty příliš nenaladily zpátky na normální svět, a vystoupit u domku z auta na čerstvý vzduch pro něj byla úleva. Policisté slíbili, že mu dají vědět, jestliže se něco zjistí. Postarají se také o vytažení trosek lancie. Kincaid jim pověděl o dokumentech najatého vozu a zavřel dveře.

Chviličku stál a opíral se o ně zády, dokud neuslyšel policejní vůz odjíždět, pak vydechl dlouhým pomalým vzdechem. Zamířil ke skříňce, kde měl whisky.

Šplíchl si do sklenice pořádnou dávku a hodil ji do sebe na ex; vychutnával ohnivý pocit, který to v něm vyvolalo. Zopakoval si to ještě jednou a pak si šel nahoru natočit vodu do vany. Byl tak unavený, že na svlékání spotřeboval skoro všechnu zbylou schopnost soustředění, a když zjistil, že si zapomněl rozepnout jeden knoflík na manžetě košile, takže ji nemůže sundat, ztratil trpělivost, škubl a knoflík odletěl přes celý pokoj.

Opatrně se spustil do vody a radoval se z pocitu tepla a bezpečí, který mu dala. Lehl si a nechal si vodu šplouchat až k bradě. Začal přemýšlet o tom, co říkali policisté.

Dává to smysl? Asi ano, ale rozhodně nebyl v takové náladě, aby to přijal bez ptaní. Přišlo to tak rychle po tom, co říkala Eva o Anně Keatsové, že ho na té příhodě jedna věc znepokojovala víc než všechno ostatní. Jestliže byl na každém konci silnice jeden muž, jak předpokládala policie, byli pravděpodobně spojeni rádiem. Jak to, že přehlédli jeho auto a postavili značky objížďky, když byl uvnitř úseku?

Nenacházel žádnou útěšnou odpověď. Rýsoval se mu scénář, z nějž ho mrazilo: značky objížďky byly úmyslně postaveny až potom, co do úseku vjel on. Byly postaveny právě proto a právě tehdy, protože při té hře vůbec nešlo o krádež techniky. Chtěli ho zabít.

Při tom pomyšlení se roztřásl. Kdo ho chtěl mít mrtvého a proč? Vzhlédl k oknu koupelny. Jsou tam venku stále, ať je to kdokoli. Zamkl dveře domu? Venku byla pořád hustá tma. Přál si, aby se rozednilo.

Trochu se uvolnil, když si uvědomil, že se útočník musí domnívat, že je z něj mrtvola ležící na dně rokle. To mu aspoň dávalo trochu času. Vylezl z vany a utřel se. Cítil se líp, když něco dělal. Lehnout si nepůjde. To může počkat, až bude v Londýně. Teď sedne na nejbližší vlak a pojede na jih.

Jak expres uháněl k Londýnu, Kincaid se potýkal se svou hádankou, až z ní byl nešťastný. Neviděl v ní žádný smysl ani logiku. Pokud šel někdo tak daleko, že zavraždil Anně Keatsové psa, aby byla zticha, mohlo by to znamenat, že jeho předešlé hrátky se smrtí na železničním náspu mohly být skutečným pokusem o vraždu. Ale proč? Určitě ne jen pro záchranu kariéry Claire Affricové a kvůli skandálu. To se zdálo směšné.

Pomine-li všechno ostatní, slíbil přece, že o té věci nenapíše, tak proč by ho zabíjeli? Ledaže je na špatné stopě a pro jeho smrt je tu nějaký jiný důvod. Začal myslet na Gilmora a jeho kolegy ze zdravotního výboru. Uvažovali by o jeho zavraždění, aby přestal vyšetřovat ubohou mrzkou dohodu, která je přiměla vzdát se kontroly nad výborem?

Jak zíral z okna a kolem se v časném jitřním světle míhala krajina, Kincaid usoudil, že ne. Opravdu důležití byli lidé na druhé straně těch dohod. Museli si myslet, že se dostává příliš blízko k odhalení něčeho, o čem zatím neměl ani potuchy. Musí to být něco velkého, něco dostatečně velkého, aby to stálo za vraždu a zastrašování. Ale co je to za lidi? Konečně otázka, na kterou může odpovědět. Lidé, kteří řídí Severní zdravotnický plán, jsou přece… vláda Jejího Veličenstva? Přes slunce přešel tmavý mrak a krajina zšedla. Kincaid se náhle cítil velmi zranitelný.

Tolkien si umýval ruce, právě vyprovodil podle svého mínění posledního večerního pacienta, když tu se ozvalo tiché zaklepání na dveře. Vešla paní Harrisonová. Vypadala ještě drobnější a křehčí než obvykle.

„Promiňte, neuvědomil jsem si, že jste v čekárně,“ omlouval se Tolkien.

„To nic, pane doktore. Právě jsem přišla z nemocnice.“

„Jak je Harrymu?“ zeptal se Tolkien.

„Harry dnes večer zemřel,“ řekla paní Harrisonova tiše.

Tolkiena zalil soucit s tou starou ženou. Viděl, že ji to zdeptalo. Ztratila muže, který pro ni mnoho let života byl vším.

„To je mi hrozně líto,“ řekl. „Z nemocnice mi to nevzkázali.“

„Stalo se to teprve před hodinou. Šla jsem rovnou sem.“

„Aha,“ řekl Tolkien.

„V nemocnici říkali, že mám za vámi zajít.“

Tolkien přikývl a řekl: „Dám vám něco, abyste dnes v noci usnula, a zítra zařídím, aby přišel někdo ze sociálního odboru a pomohl vám vyřídit formality.“

„Děkuji, pane doktore.“

Tolkien cítil, že by si potřebovala popovídat. Měl sice noční službu na drogové klinice, ale byl přesvědčen, že kolegové pochopí, jestliže se trochu zpozdí. „Že bychom si spolu dali čaj?“ řekl. Vstal od stolu a šel vedle zapnout elektrickou konvici, kterou měl postavenou nedaleko malého sterilizátoru.

Když se vrátil, paní Harrisonová se usmála. „Harry byl krásný mužský,“ řekla. „Všechny holky po něm házely očima, když jsme spolu chodili.“

Tolkien se usmál výrazu v očích staré ženy. Uměl si představit, jak musela vypadat jako dívka.

„Měl jste ho vidět v uniformě, vysoký, rovný, hezký; Němci před ním museli strachy utíkat. Dodneška ho vidím, jak šel prostředkem naší ulice, batoh přes rameno, a všichni malí kluci v řadě za ním. Harry hvízdal Britské granátníky a oni s ním všichni drželi krok. Děti ho milovaly.“

„Vy jste děti neměli?“ zeptal se Tolkien.

„Ne,“ zavrtěla paní Harrisonová hlavou. „Já děti mít nemohla a Harry nikdy neměl dost stálé zaměstnání, abychom mohli nějaké adoptovat.“

„To je škoda,“ řekl Tolkien.

„Harry by býval výborný otec.“

„A vy byste bývala stejně výborná matka,“ řekl Tolkien. „Byla jste nejlepší manželka, jakou mohl Harry najít.“

„Nakonec jsem ho zradila,“ řekla zarmouceně paní Harrisonová.

„To ne!“ řekl Tolkien naléhavě. „Věřte mi, já to vím.“

Paní Harrisonová se slabě usmála. „Možná časem, pane doktore,“ řekla a vstala. „Díky za všechno.“

„Když budete mít chuť si popovídat, víte, kde mě najdete,“ řekl Tolkien. Dal jí prášky a vyprovodil ji ke dveřím.

Udělal si do bloku poznámku, že má zítra hned ráno zavolat sociální odbor. Zanesl fakt, že Harry Harrison zemřel, do své kartotéky pacientů. Příčinu smrti zatím neznal. Časem se ji dozví z nemocnice. Zamkl a vydal se na kliniku.

Na klinice bylo náhodou rušněji než obvykle. Publicita, které se kvůli vraždě Golightlyho dostalo v místních novinách AIDS, probudila obavy v mnohých, kteří byli konejšeni mlčením celostátního tisku a sdělovacích prostředků o tomto nepopulárním námětu.

Tolkien byl jako obvykle otřesen neznalostí některých mladistvých, kteří přišli, o tom, co nemoc vyvolává a jak se přenáší. Stále byla rozšířená víra, že AIDS je něco, čím trpí jen homosexuálové. Musel je přesvědčovat, že viru je jedno, na jaký sex si jeho oběti potrpí. Je třeba vyhýbat se nakažené krvi a spermatu. Nemařil čas kázáním ani filozofií. To, co jim potřeboval vštípit, bylo prosté a jasné: nepůjčujte si jehly, používejte kondomy.

Těsně po deváté, když se příliv začal mírnit, přišel Terry Feenan. Tolkien mu sdělil špatnou zprávu.

„Takže tak,“ řekl Feenan. „Karen i já stejně umřeme.“

„Dítě je nezasažené,“ vynesl Tolkien jediný trumf, který měl v ruce. „Musíte myslet na ni.“

„K čemu?“ řekl Feenan hořce. „K čemu to sakra bude?“

„Jde o to,“ řekl Tolkien, „že někteří pacienti pozitivní na HIV žijí ještě pět let po určení diagnózy. Za pět let se toho může stát hodně. Není vyloučeno, že se najde lék. Nesmíte se vzdát naděje, jste to dlužní své dceři.“ Viděl, že Feenan se mu zoufale snaží věřit.

„Opravdu myslíte, že by se mohl najít lék?“

„Pracuje na tom spousta vědců a pět let je dlouhá doba,“ opáčil Tolkien.

„Pro Karen to může být poslední kapka,“ řekl tiše Feenan.

„Potom je na vás, abyste ji přesvědčil, že musíte udělat, co se dá. Mám tu prostředek, kterému se říká AZT; zpomaluje postup choroby. Chci, abyste ho oba okamžitě začali užívat, a pak vás předám klinice Univerzitní nemocnice. Ano?“

Feenan přikývl a přijal balíčky prášků, které mu Tolkien podal.

„Karen pracuje?“ zeptal se Tolkien.

Feenan zavrtěl hlavou. „Od té doby, co jsme začali s methadonem, tak ne,“ odpověděl.

„To je dobře; teď je ještě důležitější, aby se k tomu nevrátila.“

Feenan přikývl a odešel.

Bylo poslední úterý v měsíci a Tolkien a jeho kolegové se jako obvykle po zavření kliniky sešli, aby si společně řekli, co se jim podařilo. Bylo to žalostné. Počet klientů pozitivních na HIV teď dosáhl takové úrovně, že prevence šíření AIDS musela dostat přednost před odvykáním drogám.

„Je to tak, že čtyřicet procent lidí s návykem na heroin, kteří chodí na kliniku, je HIV pozitivních,“ řekl Gavin Mitchell.

„Počítáš do toho i prostitutky?“ zeptal se Tolkien.

„Jen ty, které také mají návyk,“ odpověděl Mitchell. „U prostitutek obecně platí, že přinejmenším patnáct až dvacet z celkového počtu těch, které ve městě máme, jsou nositelky viru.“

„Časovaná bomba,“ řekla Mary Cunninghamová.

Tolkien a Mitchell souhlasili.

„Snad bychom měli rozeslat informaci všem praktikům ve městě a varovat je, jak bude v nejbližší době virus pronikat do heterosexuální společnosti,“ navrhl Tolkien.

„Pokud už tam není,“ řekl Mitchell.

„Jak se vede našim pozitivním klientům vcelku?“ zeptal se Tolkien.

„Nedobře,“ odpověděl Mitchell. „U všech, kteří byli za uplynulý půlrok diagnostikováni jako pozitivní na HIV a předáni zvláštní klinice Univerzitní nemocnice, se nyní vyvinuly choroby související s AIDS.“

„U všech?“ zvolali jednohlasně Tolkien a Mary Cunninghamová.

„Bohužel.“

„Jaké jsou poměry?“ zeptal se Tolkien.

Mitchell se podíval do poznámek a řekl: „U šestnácti zápal plic, u jedenácti tuberkulóza, u dvou blíže neurčené sepse.“

„Úmrtí?“

„Deset,“ řekl Mitchell.

„Deset z devětadvaceti během šesti měsíců,“ řekl Tolkien.

„Zdá se, že naši narkomani podléhají viru mnohem více než jiní pacienti,“ řekl Mitchell.

„Asi to dělá jejich celkové oslabení,“ řekla Mary Cunninghamová.

Mitchell a Tolkien mlčky souhlasili.

Tolkien se podíval na hodinky, bylo jedenáct. Protáhl si paže a řekl: „To byl zas jeden děsný den.“

„Zdá se, že jich je poslední dobou čím dál víc,“ řekla Mary Cunninghamová. Nikdo neodporoval.

12.

Kincaid jel z nádraží rovnou do redakce. Lilo jako z konve. Než našel peníze na zaplacení taxíku, byl jak zmoklá slepice. Zatím nechtěl vidět nikoho kromě Fletchera, ale věděl, že to nepůjde. Do Fletcherovy kanceláře se musí přes zpravodajský sál. Zhluboka se nadechl a strčil do létacích dveří.

Odpovídal na přátelské pokřikování a projevovanou soustrast, jak mohl nejzdvořileji, ale krok nezvolňoval. Měl štěstí. Podařilo se mu přejít celou místnost, aniž se zastavil nebo byl na někoho příliš hrubý. Šel rovnou za Fletcherem.

„Jsem rád, že tě zas vidím. Tvého otce je mi líto,“ řekl Fletcher, když vstával a podával mu ruku.

„Díky. Musíme si promluvit.“

Fletcher byl zaražen Kincaidovou naléhavostí. Otočil se k dívce, která seděla před jeho psacím stolem s blokem a perem, a řekl: „Nech nás na chviličku, Jill, prosím tě.“

Dívka odešla a Kincaid se posadil na její židli.

„Jsem něčemu na stopě,“ řekl.

„Velká věc?“ zeptal se Fletcher při zapalování cigarety.

„Tak velká, že mě chce někdo zabít.“

„To myslíš vážně?“ zeptal se Fletcher a zápalka mu klesla.

„V životě jsem nebyl vážnější.“

„Tak zavolám policii,“ řekl Fletcher.

Kincaid zavrtěl hlavou a řekl: „Nic bych neudělal raději, ale je to zbytečné. Nemám pro ně žádné důkazy.“

„Já myslel, že z té historie tam nahoře nic nebylo,“ řekl Fletcher.

„Já taky,“ souhlasil Kincaid, „ale změnil jsem názor. Něco se děje; týká se to nemocnice a její správy.“

„Další správci, kterým se něco přilepilo na prsty?“

Kincaid zavrtěl hlavou. „Něco většího.“

Fletcher zamyšleně sklepal popel z cigarety a řekl: „Budeš chtít pomoc. Co potřebuješ?“

„Pro začátek informace. Potřebuju všechno, co máme o Severním zdravotnickém plánu od samého začátku, včetně Carlislova profilu; který připravujete. Potřebuju také vědět, jestli máme něco o následujících lidech: správci nemocnice Gordonu Fieldsovi, počítačovém odborníkovi Charlesu Frenchovi, Paulu Schreiberovi, který má na starost lékárnu, a psychiatrovi jménem Sutton, který byl právě jmenován ředitelem psychiatrie. Ti první tři by mohli být ze státních služeb, možná vědeckých státních služeb.“

Fletcher dopsal jména a řekl: „Pozadí Severního plánu a informace o Carlislovi ti mohu dát rovnou. Na ostatní nasadím pár dokumentaristů. Vypadáš zničeně.“

„Taky jsem,“ souhlasil Kincaid. „Půjdu se domů vyspat. Věci o Carlislovi si vezmu s sebou.“

Fletcher stiskl knoflík domácího telefonu a požádal o dokumenty. Dívka, která seděla v kanceláři, když Kincaid vešel, je za chviličku přinesla. Kincaid si je od ní vzal a zvedl se k odchodu.

„Poslyš!“ řekl Fletcher, když byl Kincaid u dveří.

Kincaid se otočil.

„Neřekl jsi mi, o čem ta story je.“

Kincaid pokrčil rameny. „Sám ještě nevím. Vím jen, že je.“

Když taxík, odvážející Kincaida domů, křižoval Londýn, déšť nejevil snahu přestat. Cestou přes Westminsterský most vzhlédl novinář k Big Benu. Poprvé v životě mu Westminsterský palác připadal hrozivý.

Když vešel, zjistil, že byt je cítit zatuchlinou. Bylo v něm také chladno a nepřívětivo, vždyť byl skoro dva týdny zavřený. Zapálil plynový kotel a hučení pumpy etážového topení, která začala vhánět vodu do radiátorů, na něj působilo konejšivě. Rozsvítil dvě stolní lampy, aby zahnal temnotu způsobenou dešťovými mraky, a pustil si rádio. Hned tam bylo útulněji.

Opět zauvažoval, jestli by neměl zavolat Evě a povědět jí, co se mu stalo v noci poté, co se rozloučili. Myslel na to celou dobu ve vlaku, ale nedospěl k rozhodnutí. Nyní se po úvaze rozhodl nevolat.

Druhá věc, která ho znepokojovala, byla otázka, zda Eva bude či nebude po událostech předešlé noci v bezpečí. Pokud šlo skutečně o pokus o vraždu, stalo se to proto, že jeho pátrání kohosi či cosi ohrožovalo. Eva ovšem pro nikoho žádnou hrozbu nepředstavovala; ani to však Kincaida úplně neuklidňovalo. Byl by raději, kdyby byla tady v Londýně.

Udělal si kávu a otevřel spis o Carlislovi. Zdálo se nepravděpodobné, že by Carlisle jako ministr zdravotnictví měl něco společného s každodenním chodem zdravotnického plánu, ale v tomto případě byl tvůrcem a hlavním hybatelem nové služby.

Kromě toho ho úspěch plánu vynesl dost vysoko, a pokud se dá věřit pověstem, plán je také jeho odrazovým můstkem k nejvyššímu úřadu v zemi. Kincaid se chtěl původně na čtení vyspat, ale složka se mu zdála tak tenká, že neodolal a aspoň do ní předběžně nahlédl.

Fletcher měl pravdu: shánět materiál o Carlislovi bylo těžké. Vypadalo to, jako by se na politické scéně náhle zhmotnil neznámo odkud, když byl před osmi lety vybrán coby kandidát na pohodlné poslanecké křeslo v parlamentu za okres Ryleigh v Costwolds. Už to připadalo Kincaidovi trochu zvláštní. Výhledoví kandidáti do parlamentu obvykle museli prodělat nějaká učednická léta, často kandidováním na místech, kde se nemohli vyhnout vůbec ničemu. Museli se na hlavní ulici usmívat na lidi, kteří je ignorovali, držet v náručí nemluvňata, zatímco jim matky nadávaly, naslouchat blábolení kdejakého kokty, a přesto se tvářit zaujatě. Museli být ustaraní nad tím, že v čísle 37 v Blátivé ulici pořád ještě nespravili díru ve střeše. Pěstovat si charakter.

Nebylo ani zmínky o tom, že by Carlisle čímsi takovým někdy musel projít. Zdálo se, že hned od začátku dostával teplá místečka. Byla tam fotografie Carlisla na pódiu po ohlášení volebního vítězství, trikolóru v klopě, pravou ruku zdviženou. Standardní fotka politika, pomyslel si Kincaid. Už ji odkládal, když tu náhle poznal na fotografii ještě někoho. Chviličku mu trvalo, než ho dokázal pojmenovat, ale pak si vzpomněl. Za Carlislem stál se stejnou trikolórou Charles French, správce počítače v Univerzitní nemocnici v Newcastlu.

„Staří kamarádi,“ řekl si Kincaid. „Vida, vida.“

Důkladně fotografii prozkoumal. Jiné známé tváře tam nebyly, ale byl to dobrý začátek. Vynahradil mu skutečnost, že z kusých informací o Carlislově životě před vstupem do parlamentu mnoho nenačerpal. Ve složce byly tři fotografie připíchnuté k listu papíru. Na jedné byl Carlisle jako chlapec. Podle vykasaných rukávů a šortek bylo zřejmě léto. Dotyčný se usmíval a třímal rybářský prut. Na druhé byl o něco starší, ve školním ragbyovém dresu, poslední byla fotografie z promoce. Kincaid mrkl na podrobnosti: Carlisle ukončil historii v Cambridgi s horší dvojkou.

Kincaid si uvědomil, že ve složce není nic, co by naznačovalo, že Carlisle měl nějaké mimořádné schopnosti. Zdál se ve všem průměrný. Připadlo mu zvláštní, že nic neukazovalo na úspěch, který ho později v životě čekal, a byl nucen dospět k závěru, že Carlisle se zřejmě vyvíjel pomalu.

Avšak od okamžiku, kdy Carlisle vstoupil do parlamentu, byla jeho kariéra všechno jen ne průměrná. Na co sáhl, to se měnilo v politické zlato. Bylo tu skvělé hodnocení z dob, kdy pracoval jako tajemník ministra, pak mimořádný úspěch v roli náměstka ministra financí a nyní následovalo všeobecné uznání pro ministra zdravotnictví, muže, který zreformoval zdravotnické služby a nesmírně je zlepšil. Tohle už Kincaid znal a oči se mu začaly zavírat. Bylo to dávno, kdy naposled spal, a v bytě začínalo být příjemné teplo.

Tolkien pomalu položil sluchátko a zaklel. Univerzitní nemocnice ho právě informovala, že Madeline Bellová zemřela. Infekci nebylo lze léčit, vyvinul se oboustranný zápal plic, při němž rychle zeslábla a zemřela. Tolkien věděl, že její matka bude zoufalá; Maddy jí byla vším. Taková prokletá smůla. Udělal si poznámku, že ji má zajít navštívit. Zpráva ho tak překvapila, že na okamžik zapomněl, že má v ordinaci pacientku. Když se konečně probral ze zamyšlení, musel se sedící paní omluvit.

„Špatná zpráva?“ zeptala se.

„Velmi,“ řekl Tolkien.

Dopoledne bylo méně pacientů než obvykle; v půl jedenácté skončil a chystal se na návštěvy, když vtom zazvonil telefon. Sestra mu řekla, že s ním chce někdo osobně mluvit. Tolkien pokrčil rameny a zvedl sluchátko.

„Doktor Tolkien? Tady Derek Hanlon z Daily News.“

Tolkien obrátil oči v sloup. Tisku si v posledních dnech užil víc než dost ve spojitosti s vraždou Golightlyho.

„Ohledně paní Golightlyové,“ řekl hlas.

„Nemám co říct ani o paní Golightlyové, ani o nikom jiném,“ pravil Tolkien.

„Jen jsem chtěl vědět, jak se to stalo.“

„Jak se stalo co?“

„Úmrtí.“

„O čem to mluvíte?“ chtěl vědět Tolkien.

„Vy to nevíte?“

„Co nevím?“ začínal se zlobit Tolkien.

„Je mrtvá,“ řekl hlas. „Mary Golightlyová je mrtvá.“

„Cože?“

„Je to pravda. V noci na dnešek zemřela ve vězeňské nemocnici v Granthamu.“

„Chcete říct, že spáchala sebevraždu?“

„Prý ne,“ řekl Hanlon. „Podle oficiální verze prostě onemocněla a zemřela. Chtěl jsem jen vědět, co jí bylo.“

„Aha,“ řekl Tolkien celý omráčený.

„Myslel jsem, doktore, když už je vaše pacientka mrtvá a vaše závazky podle hippokratovské přísahy už neplatí, že byste mi třeba rád řekl něco o tom, co se u Golightlyových stalo minulý týden.“

Tolkien beze slova položil sluchátko. Opět je zvedl a zeptal se na informacích na číslo nemocnice. Když se tam dovolal, požádal o rozmluvu s vězeňským lékařem. Po chvilce se ozval drsný hlas: „Tady Gallacher. Kdo tam?“

Tolkien se představil a řekl, že byl lékařem Mary Golightlyové. „Rád bych znal příčinu smrti.“

Gallacher požádal Tolkiena o telefonní číslo a řekl mu, ať zavěsí. Zavolá mu sám. Tolkien pochopil, že je to rozumná opatrnost a poslechl. Telefon za minutu zazvonil. Věděl, že si zkontrolovali jeho adresu podle čísla, které jim dal.

„Zemřela na AIDS,“ řekl Gallacher.

„Cože?“ zvolal Tolkien.

„Byl to klasický případ zápalu plic způsobený pneumocystis carinii. Dali jsme jí septrin, ale rychle slábla a ve tři ráno zemřela. Od osmi ráno nám před vraty táboří novináři a chtěli by šťavnatou historku. Nechtěli věřit, že to nebyla sebevražda. Tuším, že ještě nejsou přesvědčení.“

„Jeden mi volal,“ řekl Tolkien.

„Co jste mu řekl?“ zeptal se Gallacher.

„Že nic nevím,“ řekl Tolkien důrazně. „Proto vám přece volám, vzpomínáte si?“ Ještě ho pálilo, že se o smrti své pacientky dozvěděl od reportéra.

„Byli bychom se brzo ozvali,“ řekl Gallacher.

Tolkien se vrtěl na židli, dokud nenašel méně bolestivou polohu. Vzal dvě tablety z lahvičky v zásuvce a hodil si je do úst. Vyvíjel se další hnusný den. Přemítal o smrti Golightlyových, a jaká to byla tragédie. Jedna noc s německou prostitutkou a tohle je následek: nemoc, vražda, smrt. Obyčejní manželé z obyčejného předměstského domku byli přelstěni tím odporným virem a zahubeni.

Angela Bellová seděla u okna, a když její sestra, která k ní na několik dní přijela, uvedla Tolkiena, ani se neohlédla.

Tolkien stál chviličku tiše. Ticho v pokoji jako by umocňoval vysoký chlupatý koberec. Venku na zahradě slyšel pípat červenku.

„Přišel jsem vám jen říct, jak je mi to líto, a zeptat se, jestli pro vás mohu něco udělat.“

Angela Bellová se neotočila; nic neříkala. Prostě dál hleděla z okna.

„Třeba bych vám mohl něco dát.“

„Proč?“ přerušila ho Angela Bellová. „Proč zemřela?“

„Její infekce se zhoršila a nemocnice s tím nemohla nic dělat,“ řekl Tolkien.

„Možná že ta zatracená nemocnice s tím nic dělat nechtěla!“ řekla Angela Bellová.

Její tón Tolkienem otřásl stejně jako to, co naznačovala. Vždycky ji znával jako jemnou, citlivou ženu, inteligentní a okouzlující. Teď to znělo jako od jiného člověka, zahořklého, tvrdého, žalujícího. Vyvedlo ho to z míry. „Jste rozrušená. Já vím, co pro vás Maddy znamenala. Opravdu myslím, že byste mi měla dovolit, abych vám něco předepsal.“

Angela Bellová Tolkiena ignorovala. Se slzami v hlase křičela: „Byla mongoloidní. Nezáleželo na ní. Bylo jim jedno, jestli bude žít, nebo zemře. Kdyby bývalo po jejich, vůbec by se byla nenarodila.“

„Ovšem že na ní záleželo,“ řekl Tolkien. „Maddy měl každý rád. V nemocnici dělali, co mohli, aby ji zachránili. Zkoušeli jeden lék za druhým. Prostě je to tak, že ji žádný nemohl zachránit.“

„Chci, abyste odešel,“ řekla Angela Bellová.

Tolkien stál v bezmocném mlčení. Nenapadalo ho nic, co by tu ženu mohlo utěšit, a to ho rozrušovalo. Rozhlížel se po pokoji a hledal inspiraci. Stálo tam otevřené pianino a na stojánku Chopinova skladba. Tolkien ji znal, v duchu ji slyšel; byla to smutná hudba, která věci nijak nepomáhala.

„Samozřejmě,“ řekl tiše, „ale jestli mohu něco udělat.“

„Prostě odejděte.“

Tolkien odešel z domu a litoval, že tam vůbec chodil. Očekával zármutek, ale hořkost Angely Bellové ho překvapila. K bolesti v zádech se teď přidal sevřený žaludek. Cestou domů ji v duchu viděl, jak sedí v okenním výklenku, kapesník přitisknutý k tváři, se svým zhrouceným světem. Říkala: „Odejděte, prostě odejděte.“ V jejím hlase byla nenávist. Snažil se s tím vyrovnat, vysvětlil si to tím, že byla silně rozrušená, že někteří lidé, když už je jejich zármutek k neunesení, napadnou prvního, kdo jim přijde pod ruku. Většina lidí se přes to rychle přenese, ale někteří v sobě živí oprávněnou i neoprávněnou nenávist hodně dlouho. Naučí se ji ovládat, potlačovat, ale uvnitř je dál a sžírá je jako rakovina. Jako ten novinář, co se s ním před pár týdny setkal, James Kincaid. Ten to v sobě měl. Co asi dělá?

Kincaid se vzbudil v šest večer. Po nerušeném spánku mu bylo líp. Zavolal Evě na ubytovnu.

„Zrovna jsem přišla,“ řekla. „Co jsi tropil?“

„Začal jsem sbírat informace o správě na severu,“ řekl Kincaid. Zdráhal se Evě říct, že většinu dne prospal, protože jí nechtěl vysvětlovat proč.

„Nějaké pokroky?“

„Carlisle zná Charlese Frenche, správce počítače. French vedle něho stál na jeho volební fotografii.“

„Co to znamená?“ ptala se Eva.

„Nevím. Třeba nic, ale je to začátek. Co jsi tropila ty?“

„Od zítřka mě převádějí na operační sál. Sálová sestra má týden dovolenou. Zastupuju ji.“

„To zní velkolepě.“

„Neříkám, že to tak není,“ souhlasila Eva. „Jsem trochu nervózní, už jsem nějaký čas na sále nepracovala.“

„To hravě zvládneš,“ řekl Kincaid.

„Co ty o tom víš?“ zasmála se Eva.

„Nic,“ souhlasil Kincaid, „ale znám tebe. Hravě to zvládneš.“

„Zítra operuje Claire Affricová.“

„Ale.“

„Doufám, že se jí bude všechno dařit. Je to její první operace po Gretě.“

„Taky doufám,“ řekl Kincaid.

„Svým způsobem jsi za její návrat odpovědný,“ řekla Eva.

„Tak jí budeme přát všechno dobré,“ řekl Kincaid. „Zavolám zítra.“

V bytě nebylo nic k jídlu a samotnému se mu na večeři nechtělo. Zavolal tedy do restaurace s donáškovou službou. Když mu přinesli pizzu, byla studená. Ohřál si ji, ale chutnala jako guma. Polovinu vyhodil a dopil načatou plechovku piva. Sklidil ze stolu a vytáhl nové informace o Severním zdravotnickém plánu.

Dokumentaristé odvedli dobrou práci. Zpráva obsahovala všechno a byla v ní hojnost čísel a statistik. Probrat se všemi hlavními aspekty trvalo Kincaidovi celé dvě hodiny.

Severní plán, dítě ministra zdravotnictví Carlisla, byl v činnosti něco přes rok. Původně byl zaveden v Univerzitní nemocnici poté, co prošel obdobím zlepšování a modernizace, během něhož byly mnohé administrativní funkce nemocnice převedeny na počítač. Počítačové zařízení administrativy a farmaceutické služby měly sice základnu v Univerzitní nemocnici, byly však prostřednictvím tamního hlavního počítače zavedeny i ve čtyřech jiných nemocnicích v kraji. Plán byl nedávno rozšířen na pacienty praktických lékařů a nyní pokrýval oblast osídlenou asi dvěma miliony lidí.

Byla předložena srovnání, ukazující, že náklady na značně zlepšenou soustavu zdravotnictví jsou ve skutečnosti o trochu menší než náklady na jednoho pacienta kdekoli jinde na Britských ostrovech. Zmizela čekací doba na velké operace a čekání na drobnější operace se snížilo na polovinu. Účty za léky v kraji klesly o dvanáct procent díky tomu, že počítač volil vyhovující léky méně známých firem místo dražších značek, kdekoli to bylo možné.

Kincaid musel uznat, že Carlisle si zaslouží všechnu čest, jíž se mu dostává. Podařil se mu malý zázrak. Podíval se na celkovou sumu za platy a všiml si lehkého snížení za uplynulý rok. Vysvětlením bylo, že díky počítačům bylo zapotřebí méně administrativních pracovníků.

Cosi přimělo Kincaida, aby si tato čísla srovnal s údaji z jiného listu, s částkou přidělenou na platy krajskému výboru. Obojí bylo stejné. Ověřil si to znovu. Nemýlil se. Částka přidělená na mzdy výboru se rovnala celkové sumě peněz vyplacených na mzdách. Nikde ani zmínka o nějakých penězích navíc, přicházejících z centrálních fondů na platy lidí z Londýna, jak je nazývala Eva. Rovněž ani zmínka o tom, že pro londýnské manažery jsou k dispozici zvláštní peníze z rozpočtu.

Kincaida zašimralo vzrušení. Musel se držet, aby nespěchal se závěry. Čísla konečně shromáždili dokumentaristé z novin. Není to oficiální dokument. Nic nenaznačovalo, že výpočet nákladů na pacienta podle nového plánu byl předložen parlamentu, aniž v něm byly zahrnuty mimořádné fondy přicházející přímo z Londýna. Zdola se ozval zvonek.

Kincaid sebou trhl. Chvíli potrvá, než se přenese přes události včerejšího večera.

„Ano, kdo tam?“ řekl do domácího telefonu.

„Fletcher.“

„Pojď nahoru.“ Kincaid stiskl bzučák.

Na okamžik se vrátil ke svým papírům, zatímco Fletcher zdolával tři poschodí. Tužkou zakroužkoval údaj o platech ve správě.

„Ty schody budou má smrt,“ řekl Fletcher, držel se za prsa a ve tváři byl celý rudý.

„Pojď dál,“ zval ho Kincaid.

„Odpoledne jsi vypadal tak hrozně, že jsem se chtěl na tebe radši přijít podívat.“

„To je od tebe hezké. Napiješ se?“

„Jo.“

Kincaid udělal Fletcherovi gin s tonikem a podal mu jej.

„Ty si nevezmeš?“

„Teď ne,“ řekl Kincaid.

„Tak jak se ti vede?“

„Jsem zaražený,“ řekl Kincaid. „Kdo dával dohromady tuhle složku?“

„Judy Grimblová. Chytrá holka. Znáš ji?“

„Matně,“ řekl Kincaid. „Nevíš, kde zjistila náklady na pacienty?“

„Předpokládám, že v parlamentní zprávě,“ řekl Fletcher.

„Jseš si jistý?“ zeptal se Kincaid a opět pocítil vzrušení.

„Ne, ale můžeme se jí zeptat. Můžu jí od tebe zavolat?“

Fletcher zavolal do redakce a požádal o domácí číslo Judy Grimblové. Vytočil je. Byla doma.

„Chce s tebou mluvit James Kincaid,“ řekl Fletcher a podal sluchátko Kincaidovi.

„Četl jsem vaši zprávu o Severním zdravotnickém plánu,“ řekl Kincaid. „Je moc dobrá.“

„Děkuji. Co pro vás mohu udělat?“

„Kde jste získala údaj o nákladech na jednoho pacienta podle nového plánu, který tam uvádíte?“

„Z parlamentní zprávy předložené panem Carlislem.“

„Jste si jistá?“

„Naprosto. Něco je tam špatně?“

„Ne, nic,“ řekl Kincaid. Poděkoval jí a položil. Vysvětlil Fletcherovi, co objevil. Toho to moc nevzrušilo.

„Tak vynechali ve výpočtu nákladů tři platy. To nic není,“ řekl Fletcher.

„Copak nechápeš? To je možná špička ledovce. Já vím, že Fields má nezávislý rozpočet financovaný z Londýna, takže ho možná mají i ti druzí dva. Když neříkají, kolik peněz strkají do toho plánu z centrálních fondů, nedozvíme se, kolik doopravdy stojí.“

„Ale proč by předstírali, že stojí míň než ve skutečnosti? To nedává smysl, zejména když chtějí plán rozšířit na celou zemi.“

„Odpověď zatím neznám, ale chci na to přijít,“ řekl Kincaid.

„Zavolej ráno na ministerstvo zdravotnictví a zeptej se, kolik se do toho dává z centrálních fondů.“

„To mám v úmyslu,“ řekl Kincaid.

„Jedna z dokumentaristek zjistila něco o jednom z lidí, na které ses ptal,“ řekl Fletcher.

„O Charlesu Frenchovi?“

„Jak to víš?“ zeptal se Fletcher.

Kincaid mu ukázal volební fotografii a na ní Frenche. „Poznal jsem ho; řídí počítačovou síť Univerzitní nemocnice.“

„Byl zároveň s Carlislem v Cambridgi, jenže French zářil. Měl dvě jedničky z matematiky a fyziky. Byl předsedou konzervativního klubu a zdál se předurčen pro velké cíle.“

„Co se stalo?“

„Nedohodli se o politickou linii. French myslel, že klub začíná být moc měkký, a oni si zas mysleli, že je začíná dostávat svými extremistickými názory do trapných situací. Nakonec French oficiální klub opustil a založil si odštěpenou frakci, která si říkala Schillerova skupina. Podařilo se mu s sebou odvést řadu členů a skupina si vybudovala slušnou pozici.“

„Neslyšel jsem o ní,“ řekl Kincaid. „Ještě existuje?“

„Ne,“ řekl Fletcher. „V roce 1975 pozvala Schillerova skupina jistého bělošského jihoafrického politika, aby k ní promluvil. Levicoví studenti se to domákli a uspořádali demonstraci, během níž se jednomu z nich podařilo trefit zmíněného pána do obličeje nějakým přezrálým ovocem. French se zřejmě úplně přestal ovládat a vrhl se za tím demonstrantem. Když ho dohonil, strašně ho zmlátil. Šest chlapců ho od něj muselo trhat. Když se jim to podařilo, zjistili, že student na zemi přišel o oko. Několik neděl byl v nemocnici. French byl pochopitelně obžalován, ale podařilo se mu vyváznout s pokutou.“

„Jak se mu to prosím tě povedlo?“

„Soudce byl nakloněn dívat se na celou věc jako na studentské skopičiny, které se trochu vymkly z ruky. Měl před sebou skvělého studenta, který už stačil zchladnout a vypadal náramně zkroušeně, a tak se rozhodl pro shovívavost ve víře, že French toho bude do smrti litovat.“

„A lituje?“

„Kdo ví? Jediné, co víme, je, že po téhle příhodě se musel rozloučit s nadějemi, že se dá na politiku doopravdy. To, že by na něho mohli kdykoli vytáhnout těžké ublížení na těle při obhajobě jihoafrické politiky, byl trochu moc velký kostlivec ve skříni. Schillerova skupina byla rozpuštěna a French se nakonec s oficiálním klubem usmířil. Zájem o politiku si zachoval i po odchodu z univerzity, ale musel se spokojit s tím, že zůstane v pozadí. Proto se zřejmě objevil v Carlislově volebním týmu.“

„Čím se zatím živil?“ zeptal se Kincaid.

„Počítači. Když odešel z univerzity, zřídil si softwarový podnik a velmi prosperuje.“

„Jméno?“

„Deltasoft.“

„Co tedy dělá v Univerzitní nemocnici?“ zamyslel se Kincaid nahlas.

„Třeba jeho společnost dodala software pro novou službu a on jej pro ně instaluje?“ nadhodil Fletcher.

„Je tam už přes rok,“ řekl Kincaid.

„Jen mě to tak napadlo,“ řekl Fletcher.

„Proč by šel vysoce inteligentní člověk, který má úspěšný podnik, pracovat do nemocnice a budovat nový zdravotnický systém?“ vyletělo zase z Kincaida. „To nedává smysl.“

„Spousta úspěšných podnikatelů dělá různé věci z dobrého srdce,“ řekl Fletcher.

„Obyčejně když je v dohledu povýšení do rytířského stavu.“

„Třeba sis právě odpověděl na otázku,“ řekl Fletcher. „Frenchova společnost dostala dva roky po sobě královninu odměnu za rozvoj průmyslu. Přidej špetku starostlivosti o veřejné věci a třeba se ozve: ‚Povstaňte, Sire Charlesi‘? Zvlášť když už máš ve vládě starého kámoše z univerzity, který jde rychle nahoru. Dokonce by v tom mohla být i odpověď na tvou otázku, odkud French dostává plat. Co když poskytuje své služby zadarmo?“

„Možná,“ řekl Kincaid opatrně. Potřeboval víc času na přemýšlení. „Něco o někom z ostatních? Fields, Schreiber, Sutton?“

„Zatím nic,“ řekl Fletcher, „ale budeme na tom pracovat.“

Když Fletcher odešel, Kincaid si rozložil po stole další poznámky, nalil si skleničku a začal je prohlížet. Uvažoval o Fletcherově nápadu. Mohl by French doopravdy pracovat na severu právě proto? Protože mu jde o rytířský titul? Něco od toho očekávat musí, usoudil Kincaid. Člověk s Frenchovým zázemím extrémistických názorů a násilnických sklonů sotva bude bušit do klávesnice v severoanglické nemocnici jen pro veřejné blaho. Ale pokud mu nejde o rytířství, o co jiného může jít? O peníze? French už přece má úspěšný podnik. Proto nutně nemusí být poctivý, jen dražší.

Kincaid hledal nějaký klíč, ale zatím nenacházel žádnou možnost nekalého zisku, leda v dodávce softwaru. Nákladnost budování systému musí mít pro Deltasoft určitě svou cenu, pokud ovšem byla jejich společnost vybrána, ale jakmile se systém rozběhne, není důvod, aby na něj French tak dlouho dozíral. Ledaže… ledaže by byl tak komplikovaný, že by to nikdo jiný nedokázal? Nebo protože nechtěli, aby k němu měl přístup někdo jiný? Tahle myšlenka vstoupila Kincaidovi do hlavy jako nevinné semínko, ale začala růst.

Velkým kamenem úrazu při hledání, tím spíše nalezení podvodu, byl fakt, že byla do věci zapletena vláda. Existovalo doložené spojení mezi Frenchem a Carlislem, jenže Carlisle byl ministr Jejího Veličenstva; nová služba byla jeho nápad. Kromě toho, jak může někdo vydělat na tom, že vybuduje neskonale zlepšené zdravotnické služby? Nedávalo to smysl. Kincaid vztekle odhodil pero. Třeba to ráno bude vypadat líp.

13.

Eva se moc nevyspala. Cítila nervozitu z návratu do služby na sále, a fakt, že dnešní operace bude chirurgickým návratem Claire Affricové, ji příliš neuklidňoval. Ze všeho nejvíc ji strašilo pomyšlení na Gretu Marshovou a na to, co se jí stalo. Uznávala, že hrůzný výsledek nelze připisovat k tíži Claire; byla obětí strašných okolností. Ne, nešlo o vinu, pouze o fakt. Greta Marshová leží někde v blázinci, nemá obličej, nemá zrak, zato má poškozený mozek.

Z toho pomyšlení byla Eva celá nesvá. Snažila se přesvědčit samu sebe, že něco takového se přece nemůže opakovat, ale přece byla ráda, že dnešní operace je ve srovnání s tím poměrně malá: několik kožních štěpů oběti popálení. Vlastní pocity ji přesvědčily, že Kincaid měl pravdu: kdyby byla zveřejněna pravda o Gretě Marshové, Claire Affricová by rozhodně nemohla dál pracovat jako operatérka.

Eva posnídala pomerančový džus a kávu; neměla žaludek na nic hutnějšího, ani na své obvyklé müssli. Byla stále v neklidném pohybu, uklízela pokoj, skládala a schovávala šaty, hledala úlevu od duševní trýzně v tělesné činnosti. Sevření žaludku nepovolilo, dokud nedošla do předsálí a nezačala se mýt.

Povídání v místnosti na ni působilo léčivě. Doufala, že jakmile začne operace, rychle se dostane do tempa a bude jí rázem o hodně líp. V rukavicích a plášti vešla do sálu a začala kontrolovat a překontrolovávat podnosy s nástroji. Normálně by to byl rutinní úkol, ale dnes se ve svém nervovém napětí musela snažit předvídat každý myslitelný požadavek, bájit až za hranici jasnovidectví.

Navíc si představovala každou myslitelnou situaci, jež by během operace mohla nastat; pacient na stole utrpí zástavu srdce, náhlé krvácení, dýchací potíže, přeruší se dodávka kyslíku. Stavěla přístroje pro rychlý zásah přesně na to pravé místo, aby byly v případě potřeby po ruce. Dokonce dohlédla i na to, aby kolečka vozíků mířila směrem, jímž by se musely odvézt, aby se zabránilo „syndromu supermarketu“. Nakonec se postarala, aby byly po ruce plastikové nádobky na tkáně, kdyby bylo třeba nabrat vzorky pro laboratoř.

Ručičky velkých hodin v operačním sále ukazovaly devět třicet. Přivezli pacienta. Bylo mu třiadvacet a popálil si obličej a ruce při požáru v garáži. Auto, na němž pracoval, začalo hořet, když prorazil svářecí lampou přívod paliva. Byla to už jeho čtvrtá operace, při níž mu postupně utrpěná poškození napravovali. Kožní štěpy přidané při předešlé operaci se náležitě neujaly a měly se dělat znovu.

Pacient byl ospalý dík předběžné uklidňovací injekci, kterou dostal pro uvolnění, než ho odvezli z pokoje. Neuvědomoval si ani, kde je, jen to, že je mu dobře, jako by se vznášel. Lenivě pohyboval hlavou a usmíval se nějaké své myšlence. Lidé v tomto stavu Evě vždycky připomínali lidi na výletě za dlouhých horkých letních dnů. Vypadají, jako když leží na trávě a přivírají oči před jasem slunce na čisté modré obloze. Jsou ospalí horkem a pohybují se na bezstarostné hranici mezi vědomím a spánkem.

Eva urovnala zelenou chirurgickou drapérii, aby byl přístup k příslušným místům na kůži. Anesteziolog muže jemně, ale pevně oslovil, aby pronikl ospalostí, a požádal ho, aby začal počítat. Muž napočítal jen do čtyř, než ho plyn z masky přidržované nad obličejem uspal hlubokým spánkem, jehož hloubku budou nyní měřit přístroje na vozíku vedle anesteziologa.

Claire Affricová a mladý lékař, který jí měl dnes asistovat, vešli z umývárny do sálu a vypadali uvolněně; povídali si. Jizvu na Claiřině tváři zakrývala chirurgická maska.

„Zdravím vás všechny,“ řekla Claire.

Eva si všimla, že mluví sebejistě.

„Jak mu je, Jerry?“ zeptala se Claire.

Anesteziolog odpověděl: „Jakmile budeš připravená, on je taky připravený.“

„Všechno v pořádku, sestro?“

Eva si náhle uvědomila, že Claire Affricová se přes masku dívá na ni. „Sestra Martinová je tento týden na dovolené, paní doktorko,“ řekla. „Zastupuji ji.“

„Myslím, že jsme spolu ještě nepracovaly?“ zeptala se Claire Affricová přívětivě.

„Ne, paní doktorko, jsem sestra Laingová.“

„Těší mě,“ řekla Claire.

Evě se na okamžik zdálo, jako by její jméno Claire něco říkalo; připadlo jí, že v očích za maskou zahlédla nepatrný náznak poznání, ale pak zmizel.

„Všechno připraveno?“ zeptala se Claire.

„Ano, paní doktorko.“

„Dobrá, tak začneme.“

Jak minuty plynuly, Evě se ulevilo. Viděla, že Claire se dala do práce a nejeví žádné známky nervozity. Odřezávala mrtvou kůži a tvarovala náhradní štěpy s naprostou jistotou, a pak je obratně a přesně přikládala na vyznačená místa. Požadavky na nástroje jen pršely, ale byly pronášeny zřetelně, takže Evě nedělalo potíže vyhovět.

Mrkla na nástěnné hodiny a viděla, že uplynula již hodina. Její vlastní nervozita zmizela a ona dokonale zvládala svou práci. Naznačila pomocné sestře, že je zapotřebí dalších tamponů, a předem srovnala další nástroje do řady. Claire Affricová na rozdíl od většiny chirurgů při operaci moc nemluvila. Čas od času se zeptala anesteziologa, jak se vede pacientovi, ale kromě žádostí o nástroje jí z úst vyšla jen občasná poznámka k postupu jako „dobré“, nebo „teď je to lepší“.

Eva si říkala, že jí to tak vyhovuje. V minulosti znala chirurgy, kteří během celé operace nepřetržitě vykládali o fotbalu, o ženách nebo politice. Vždycky jí to připadalo jako zbytečná frajeřina, dokonale odpovídající extrovertní osobnosti, jež se zdála pro většinu chirurgů typická, ale stejně jí to bylo protivné.

Claire Affricová nespokojeně zamlaskala a nálada v sále se vyčkávavě změnila.

„Tady je nějaká infekce,“ řekla asistentovi, který poslušně přistoupil a sklonil se nad pacientem. Claire Affricová zvedla hrotem skalpelu kousek volné kůže a nástrojem v druhé ruce ukázala na příslušné místo.

„Vypadá to trochu zaníceně,“ souhlasil asistent.

„Radši vezmeme pár vzorků pro laboratoř.“

Eva sáhla za sebe a vytáhla ze sterilní zkumavky odběrový tampon. Podala ho operatérce na špejli a dbala, aby se cestou ničeho nedotkl. Má-li se zjistit bakteriální infekce v pacientových tkáních, nesmí se tampon v žádném případě ničeho jiného dotknout, než se vrátí do své zkumavky.

Claire Affricová jemně přejela špičkou smotku po infikovaném místě a otáčela přitom vatovou hlavičkou, aby důkladně nasákla. Podala jej za špejli zpátky Evě. Eva jej vrátila do zkumavky a opatřila nálepkou. Pak jej předala pomocné sestře a ta jej uložila do nádoby na vzorky pro laboratoř.

Claire Affricová řekla: „Určitě je to infikované. Odříznu ten kousek. Skalpel!“

Eva vložila operatérce do natažené ruky rukojeť nového skalpelu.

Claire Affricová začala odřezávat podezřelou tkáň. Kleštičkami držela kousky volné kůže napnuté a skalpelem ořezávala okraj. Úhel řezu jí zřejmě dělal potíže. „Moc velký,“ řekla, „dejte mi menší.“

Eva vybrala na podnosu skalpel s menším ostřím a držela jej připravený. Claire Affricová nevzhlédla od pacienta a natáhla ruku po novém noži, aniž předtím odhodila předešlý do kovového podnosu na použité nástroje. Použité ostří zasáhlo Evu do masa mezi palcem a ukazovákem pravé ruky. Krátce sykla, když jí proříznutou rukavicí vytryskla krev. Skoro to nebolelo, protože nůž byl velmi ostrý, cítila však, že řez je hodně hluboký.

„Promiňte,“ řekla Claire Affricová. „Nemohu přestat.“ Eva si vyměnila místo s pomocnou sestrou a omotala si ruku gázou. Dohlížela na podávání nástrojů tím, že předvídala, co bude dále zapotřebí, a ukazovala to na podnose. Tak to šlo až do konce operace.

Asistent dokončoval pacienta, než ho odvezou na pooperační pokoj, a Claire Affricová se přišla Evě omluvit. „Moc mě to mrzí,“ řekla sundávajíc masku.

„Nic moc se nestalo,“ řekla Eva.

Claire Affricová sundala Evě z ruky gázu a pohlédla na řez.

„To jsem nešika,“ řekla. „Sešiju vám to. Máte platnou protitetanovku?“

Eva řekla, že ano.

Claire vypadala ustaraně. Řekla: „Dělá mi starost, že jsem tím skalpelem zrovna řezala infikovaný kus kůže.“

„Dobře jsem si to vymyla,“ řekla Eva.

„Myslím, že byste měla pro všechny případy dostat nějaké antibiotikum.“

„Určitě to bude v pořádku,“ řekla Eva.

„Trvám na tom,“ řekla operatérka. „Objednám něco v lékárně. Radši neriskovat. Opravdu je mi to hrozně líto. Byla jsem tak zabraná do práce, že…“

„To nic,“ řekla Eva. „Už na to nemyslete.“

„Abych řekla pravdu, byla jsem dneska trochu nervózní z toho návratu. Jsem ráda, že mám první případ za sebou.“

„To chápu,“ řekla Eva.

Když přišla antibiotika z lékárny, Evino krvácení se již téměř zastavilo.

„Co mi dáváte?“ zeptala se.

„‚Deštníkovou‘ směs, kterou dáváme pacientům při trhání zubů moudrosti. Dobře chrání proti většině podnikavých bacilů,“ řekla Claire Affricová. Naplnila stříkačku a vytlačila vzduch tím, že ji podržela svisle a jemně tiskla píst. Když z jehly ukápla tekutina, vpíchla Evě obsah do pravé hýždě. Potřela okolí vatičkou namočenou v lihu: „Tak, teď budete v pořádku. Kdyby se vyskytl sebemenší problém, dejte mi vědět.“

Když Eva odcházela chodbou z operačního sálu, cítila v hýždi bolest; tuto nepříjemnost ovšem očekávala. Přetlak způsobený injekcí bude vyvolávat bolest, dokud se nevstřebá do okolní tkáně.

Než otevřel dveře svého bytu, Kincaid se zarazil. Musel si přiznat pravdu. Nechtělo se mu z něj ven, protože měl strach. Ruku držel na klice, ale ruka ji nechtěla stisknout. Dokonce cítil na čele náznak potu, studeného potu! Panebože! To je směšné, říkal si. Pro člověka, který byl odchován nejlepší tradicí filmů s Johnem Waynem, a tudíž věděl, že muž musí vykonat, co musí, se to nepříjemně podobalo zbabělosti. No co, hlásal John Wayne v jeho nitru. Někdo se tě pokusil zabít, ale co na tom? Už je to za tebou. Kvůli něčemu takovému se přece neroztečeš na kaši?

„Ale ano,“ tvrdil Kincaid. Nad takovým střetnutím se smrtí si dovolí mávnout rukou jen filmový hrdina. Co tedy budeš dělat, ptalo se jeho vnitřní já.

Kincaid pomalu přešel k oknu svého bytu a podíval se na provoz dole. Díval se na lidi přecházející po ulici, obyčejné lidi, kteří si jdou za svou prací. Jenže on už je tak neviděl. Uvažoval, který z nich ho asi hledá. Taxikář, který předstírá, že na někoho čeká? Čistič oken s hadrem přehozeným přes kbelík co ten hadr zakrývá? Každá aktovka tajila zbraň. Každý nevinný výraz byl předstíraný. Zkoumal jedno zaparkované auto po druhém, aby zjistil, ve kterém sedí muž v pršiplášti s vyhrnutým límcem a čeká, až on vyjde.

Kincaid byl odjakživa proti střelným zbraním. Nikdy nepřestal být odpůrcem všech návrhů na ozbrojení policie, ale teď uvažoval, jakou útěchou by bylo mít v pouzdře pod levou paží pistoli. Usmál se té myšlence, ne pro ten posun ve svých názorech, ale proto, že znamenala, že překonává krizi. Neuteče a neschová se, ale vykoná svou práci. Musí myslet na dceru a v Evě má ženu, kterou by rád poznal mnohem lépe. Přesto pronikne až na dno té záležitosti na severu. Udělá to, třebaže je celý vyděšený. Zamířil do redakce.

Tiskový mluvčí ministerstva zdravotnictví a sociálního zabezpečení si zapsal Kincaidovo číslo a řekl, že zavolá, až bude mít požadované informace. Kincaid srkal kávu a ťukal perem do stolu. Hrozně nerad čekal. Zvedl domácí telefon a zavolal dokumentaristce, které Fletcher přidělil jeho práci. Zeptal se, jestli má něco nového.

„Vypadá to, že jsme našli Paula Schreibera. Jestli je to on, není ze státních služeb. Do minulého roku byl hlavním farmaceutem u Lander Pharmaceuticals v Kentu.“

„Lander,“ zamumlal Kincaid. „Co mi to připomíná?“

„Před pár lety se dostali do novin. Vláda si je podala kvůli cenám jejich výrobků, které se hodně používaly ve státním zdravotnictví. Tvrdilo se, že firma má nepřiměřené zisky, a tak byli nuceni snížit ceny a nakonec i vrátit docela vysokou částku.“

„Proč Schreiber od společnosti odešel?“ zeptal se Kincaid.

„O tom bohužel nic nemáme, ačkoli v jistém smyslu neodešel.“

„Co tím myslíte?“

„Paul Schreiber má stále velký podíl akcií společnosti.“

„Ano?“ zapředl Kincaid. Pogratuloval dokumentaristce za dobrou práci a položil telefon. Zíral na papír před sebou jako hypnotizovaný. Všechny zarážející otázky okolo Frenchovy účasti na Severním plánu se nyní týkaly i Schreibera. Další úspěšný muž se vzdává příjemného života a pracuje v nemocnici na severu. Proč? Další uchazeč o rytířství? To je příliš, pomyslel si.

Altruismus se na startu opět jevil jako beznadějný autsajdr. Jestliže je Schreiber velkým podílníkem u Landera a společnost svého času okrádala státní zdravotnictví, zdálo se mu málo pravděpodobné, že by rozdával prášky masám z čiré dobroty srdce. Otázkou zase je: co z toho Schreiber má? Anebo Lander Pharmaceuticals?

Je možné, že by Lander dostal smlouvu na dodávky neznačkových léků nové zdravotnické službě? Že by tohle? Deltasoft dodává počítačovou techniku a Lander léky? Třeba je i Schreiber Carlislův starý kamarád.

Kincaid narazil na další kámen úrazu. Pokud jde jen o to, aby staří kamarádi dostali vládní zakázky, proč tam French i Schreiber zůstávají tak dlouho? Proč vlastně podle všeho výborný a úspěšný pracovník farmaceutického výzkumu řídí nemocniční lékárnu? Vytrhlo ho zazvonění telefonu. Ministerstvo.

„Mám odpověď na vaši otázku, pane Kincaide,“ řekl hlas. „Čísla uváděná ve zprávě pana Carlisla pro Dolní sněmovnu jsou přesná. Z centrálních fondů se do služby žádné další peníze nevkládají.“

„Jste si tím naprosto jist?“ zeptal se Kincaid.

„Naprosto.“

„Kdo tedy dává plat pánům Fieldsovi, Frenchovi a Schreiberovi v Univerzitní nemocnici?“

„Myslím, že na to by měl odpovědět krajský zdravotní výbor,“ řekl hlas.

„Nebo pan Carlisle,“ řekl Kincaid.

„Pardon?“

„Výbor říká, že jim platíte vy, a vy říkáte, že platí výbor. Třeba by mohl vyjít s pravdou ven pan Carlisle?“

Nastala pomlka a pak hlas řekl: „Určitě musí existovat nějaké naprosto nevinné vysvětlení. Jistě se jedná o pouhé nedorozumění,“ znělo to jako slova člověka zběhlého v nalévání oleje na rozbouřené vody. „Mohl bych vám ještě zavolat?“

„Buďte tak laskav,“ řekl Kincaid.

Ministerstvo zdravotnictví se ozvalo až ve tři odpoledne. Kincaid vzal hovor a očekával, že uslyší téhož tiskového mluvčího jako předtím, ale byl to jiný hlas.

„Pane Kincaide, jmenuji se John Milton Dunning a jsem soukromým tajemníkem pana Carlisla. Požádal mě, abych se s vámi spojil a poskytl vám veškerou pomoc.“

Vida, vida, pomyslel si Kincaid. Šli až za Carlislem osobně.

„Zajímá mě financování Severního zdravotnického plánu, pane Dunningu. Zdá se, že v tom jsou nějaké nesrovnalosti.“

„To jistě ne,“ řekl Milton Dunning přívětivě. „Jde asi o nedorozumění.“

„Zdá se, že soustavu řídí nejméně tři osoby, které nejsou ani jmenovány místním zdravotním výborem, ani jím nejsou placeny,“ řekl Kincaid.

„To není žádná velká záhada, pane Kincaide,“ řekl přívětivě Milton Dunning. „Tito klíčoví zaměstnanci jsou placeni svěřenským fondem.“

„Svěřenským fondem?“ opakoval Kincaid.

„Ano,“ řekl Milton Dunning plynně. „Není nijak neobvyklé, že nemocnice dostávají podporu různých svěřenských fondů pro rozmanité účely, však to znáte, umělé ledviny, monitorovací zařízení a podobně. Univerzitní nemocnice má přístup k fondu nazývanému Wellingtonova nadace. Pan Fields, pan French a pan Schreiber jsou dočasně placeni z tohoto zdroje.“

„Proč?“ zeptal se Kincaid.

„Protože žádný z nich není trvalým zaměstnancem nemocnice. Jakmile bude nová služba zcela zaběhnutá, vrátí se ke své předchozí činnosti a správa se stane pouhou rutinou.“

„Jak velký mají plat?“ zeptal se Kincaid.

„Deset tisíc ročně.“

„Deset tisíc?“ zvolal Kincaid. „To má staniční sestra víc.“

„Přesně tak, pane Kincaide. Jsou to muži se smyslem pro veřejné blaho a celým srdcem věří v principy státní zdravotnické služby. Používají své nadání na podporu těchto principů.“

„Já myslel, že svěřenské fondy jsou na vybavení?“ zeptal se Kincaid.

„Podmínky Wellingtonovy nadace uvádějí, že peníze se mají používat pro pokrok zdravotní péče o lidi na severu,“ řekl Milton Dunning. „Nevidíme ve svém výkladu podmínek žádný střet zájmů.“

Kincaid zmlkl.

„Doufám, že jsem zodpověděl všechny vaše otázky; pane Kincaide?“

„Děkuji,“ řekl Kincaid. „Jen ještě jednu.“

„Ano?“

„Kdo spravuje svěřenský fond?“

„Správkyní je Lady Antonia Freemanová.“

„Vdova po Siru Martinu Freemanovi?“

„Ano.“

Kincaid položil telefon a vešel Fletcher.

„Nějaké pokroky?“ zeptal se.

„Jde to pomalu,“ opáčil Kincaid. Pověděl Fletcherovi o Wellingtonově nadaci.

„To přece odpovídá na tvou otázku, ne?“ řekl Fletcher.

„Napohled,“ řekl Kincaid zvolna.

„Co je zas tohle?“

„To, že pokud jde o mě, cítím pořád ve vzduchu něco nekalého.“

Fletcher si zapálil cigaretu a líně vyfoukl sloupec kouře do vzduchu. „Nechápu proč,“ řekl.

Kincaid se zahleděl do neurčita a poťukával perem na stůl.

„Charles French, Paul Schreiber… deset tisíc ročně, silná víra v principy zdravotní služby. S jejich minulostí?“

„Co tedy budeš dělat?“

„Promluvím si s Lady Freemanovou. Chtěl bych vědět víc o té Wellingtonově nadaci.“

„Pojedeš zpátky na sever?“

Kincaid přikývl.

„A co ten pokus o vraždu?“ namítl Fletcher.

„Vezmu si s sebou balík toaletního papíru.“

„Ty máš kuráž.“

„Kdybych ti pověděl, kolikrát jsem byl dneska na záchodě, neříkal bys to.“

Fletcher se usmál.

Kincaid řekl: „Chci, aby nikdo nevěděl, že se vracím. Zapři mě, kdyby se někdo ozval. Řekni, že jsem nemocný nebo že pracuji v terénu nebo cokoli.“

„Jistě.“

„Zavolám ti.“

Kincaid se vrátil do bytu, sbalil si tašku a posbíral poznámky, které byly od včerejšího večera stále ještě rozložené po stole. Ověřil si, že má v peněžence dost peněz a že tam má kreditní karty. Vypnul plyn a elektřinu a přesvědčil se, že vstupní dveře drží. Pak seběhl po schodech a vyšel do zadní uličky, kde měl zaparkované auto. Červená honda tam stála zbůhdarma tři neděle, ale teď se pěkně proběhne. Rozhodl se, že zpátky do Newcastlu pojede autem.

Cestou šátral v kapse a vymotával klíče, které se mu zapletly do kapesníku. Vyprostil je, podíval se na přívěsek a vzpomněl si: byl to na pohled laciný suvenýr s nápisem „Lakeland“, ale pro Kincaida znamenal hodně. Dostal jej na rodinném výletě od Kerry těsně před operací, která mu ji vzala. Byla moc malá na to, aby jej koupila sama, kupovala jej pro ni Julia, ale pořád viděl, jak se Kerry tvářila, když mu jej podávala. Stiskl jej v dlani.

Přední sklo bylo špinavé, protože auto stálo tak dlouho na ulici. Přemítal, jestli má vevnitř hadr, a tu jeho pohled upoutalo něco jiného. Byla pod ním krabice. Strnul. Strach ho ochromil. Nespouštěl z tmavé krabice oči. V představách viděl oranžové plameny a létající kov. „Pane Ježíši,“ zašeptal.

Někde na hlavní ulici zatroubila houkačka a Kincaid nadskočil. Pomalu se blížil k hondě a klekl si u dveří na straně řidiče, aby se podíval dospodu. Nebylo vidět žádné dráty a krabice, jak se zdálo, nebyla vyrobená z ničeho bytelného. Vypadala ve skutečnosti jako… lepenková. V místě, kde se opírala o potrubí, byla promáčklá, jako by byla prázdná.

Kincaid po ní sáhl a vylovil neškodnou krabici od cukroví, kterou pod auto zavál vítr. Většina nápisu byla setřená, ale rozeznal ještě slova „pomáhá při práci, při odpočinku i při zábavě“. Zavřel oči a zaplavila ho úleva. Náhle si připadal jako hlupák.

Neil Tolkien byl od přírody učenecký typ. Bylo to dědictví jeho dětství, kdy knihy byly jeho nejbližšími a nejmilejšími družkami. Kdykoli ho něco trápilo, nejprve pomyslel na to, že vyhledá informace a pomoc v nich. Dnes mu pro jeho úkol vlastní knihovna nestačila; přišel si pro potřebné údaje do Univerzitní lékařské knihovny. Chtěl vědět, zda jsou nějaké zprávy o souvztažnosti mezi návykem na heroin a propuknutím AIDS u pacientů pozitivních na HIV. Jeho kolegové na úterní večerní klinice usoudili, že musí být, když se u všech jejich pacientů po určení diagnózy vyvinul AIDS. Jeho to překvapovalo; potřeboval nějaká čísla.

Po třech hodinách přiznal porážku. V žádném lékařském časopise nenašel zprávu, jež by to potvrzovala, a byl ještě zmatenější. Taková zřetelná souvislost by přece nemohla uniknout pozornosti. Povaha vědeckého výzkumu a jeho systému grantů zaručovala, že se do tisku dostane i nejmenší podrobnost. Cynikové by asi naznačili, že vědecké časopisy jsou „nejmenších podrobností“ plné.

Tolkien o tom uvažoval v autě celou cestu zpátky. Jestliže spojovací článek mezi návykem na heroin a vývinem AIDS skutečně unikl pozornosti, měl by o tom raději napsat do Dancety. Lidé z branže by o tom měli vědět.

Nejdříve bude potřebovat víc informací o počtech. Ty získá z kliniky v Univerzitní nemocnici. Ta informace by vlastně měla být dostupná přes počítač; údaje o zdraví veřejnosti v kraji byly dostupné všem praktickým lékařům. Jakmile vešel, zapnul obrazovku, ještě než si sundal sako. Naťukal své heslo a začal se dotazovat na výskyt nákazy HIV v kraji. Zapisoval si číslice z obrazovky, jak naskakovaly.

Když se na obrazovce objevila poslední stránka, Tolkien nevěřícně zavrtěl hlavou. „To nechápu,“ zamumlal a opakoval počítači svou otázku. Na obrazovce se objevila táž statistika.

Počítač ho informoval, že výskyt nákazy HIV v kraji je zhruba podobný jako v jiných srovnatelných oblastech Britských ostrovů. To očekával. Sdělil mu také, že průměrná doba, než se u pacientů pozitivních na HIV vyvine AIDS, je v současnosti dva a půl roku, ačkoli v informaci byla připomínka, že číslo bylo vypočítáno u pacientů, kteří nedostávali preventivně AZT. Pak se Tolkien zeptal, jaké procento pacientů pozitivních na HIV je také registrováno jako narkomane. Zeptal se na dobu vývinu u těchto pacientů. „Dva roky, pět měsíců, sedmnáct dní,“ sdělil počítač.

„Stejně?“ Tolkien nemohl věřit svým očím. „Jak mohou mít stejný průměr, když všech devětadvacet předaných klinice do šesti měsíců dostalo AIDS a deset z nich zemřelo! Počet pacientů s AIDS přece nemůže být tak vysoký, aby případy z kliniky byly statisticky bezvýznamné.

„Kolik úmrtí na AIDS v posledním roce?“ zeptal se Tolkien.

„ZÁPORNÉ,“ sdělil počítač.

Tolkienovi se rozšířily oči nevírou. Pak si vzpomněl, že oficiálně se neumírá na AIDS. Umírají na různé nemoci, jimž AIDS otevře cestu. Tohle bude těžké.

„Úmrtí na pneumocystis carinii?“ zeptal se.

„INFORMACE NEJSOU DOSTUPNÉ,“ objevilo se na obrazovce.

„Proč?“ zeptal se Tolkien.

„NEDOSTATEČNÁ PRŮKAZNOST DIAGNÓZY NEDOVOLUJE ROZBOR.“

Tolkien to musel uznat. Prokázat přítomnost bakterie pneumocystis v tělních tekutinách je příslovečně těžké. Začal vidět beznadějnost úkolu, do něhož se pustil. Kdyby chtěl určit počet úmrtí na AIDS, musel by shromáždit čísla asi od dvanácti nebo více různých příčin smrti, a ani pak by nemohl odlišit úmrtí na AIDS od ostatních. „Šílenost,“ postěžoval si. Musí přece existovat nějaký způsob, jak získat čísla o úmrtnosti pacientů s AIDS. Pokusil se zeptat na úmrtnost v souvislosti s AIDS.

„INFORMACE NEJSOU DOSTUPNÉ,“ přišla odpověď.

„Do prdele!“ ulevil si Tolkien. Zvedl sluchátko a zavolal do Univerzitní nemocnice. Požádal o službu konajícího manažera počítače.

„Počítačová služba. Mohu pro vás něco udělat?“

„Snažím se zjistit počet úmrtí souvisejících s AIDS v kraji za poslední rok,“ řekl Tolkien. „Počítač mi jej zřejmě nechce sdělit.“

„Kdo volá?“

Tolkien řekl své jméno, kde ordinuje, a přečetl číslo svého hesla. Muž řekl: „Položte telefon, doktore. Zavolám vám.“

Tolkien si vzpomněl na podobný požadavek vězeňského lékaře a poslechl. Telefon zazvonil.

„Tato čísla nejsou obecně přístupná přes počítačovou síť, doktore,“ řekl muž.

„Proč?“

„Existují zvláštní problémy s důvěrností v souvislosti s AIDS, ale to si jistě uvědomujete.“

„Nechápu, jak může předložení celkového obrazu ohrozit něčí soukromí.“

„Politikou kraje je nezveřejňovat údaje o AIDS.“

„To je pitomost.“

„To musíte řešit s krajským zdravotním výborem, doktore,“ řekl muž ledově. „Smím se zeptat, nač tyto informace potřebujete? Jste přece praktický lékař?“

Muž to pronesl blahosklonně a Tolkienovi se tím zprotivil. Usilovně se snažil zachovat zdvořilost. „Myslím, že by mohla existovat spojitost mezi návykem na heroin a rychlostí vývinu AIDS. Potřebuji nějaká čísla, s nimiž bych pracoval.“

„Aha,“ řekl muž. „Lituji, prostě je v počítači nemáme. Jednotlivé anamnézy jsou samozřejmě dostupné.“

Tolkien položil telefon a zaklel. Individuální anamnézy mu nebyly k ničemu. Mohl si vyvolat jen ty, o nichž věděl. Potřeboval čísla za celý kraj. Skoro jako by byl počítačový program vytvořen tak, aby před ním informace tajil.

14.

Kincaid se probudil dezorientovaný; nemohl si vzpomenout, kde je. Očima přebíhal po pokoji osvětleném jen světlem přicházejícím z trojúhelníku nahoře nedotažených závěsů. Nábytek mu sdělil, že je v ložnici motelu. Normálně by ho takové zjištění sklíčilo, ale dnes ho anonymita prostředí uklidňovala. Pokoj 216 bude stejný jako pokoj 215 i 217. Bude jedním z mužů bez tváře, kteří cestují na sever nebo na jih v tmavém obleku, s černou aktovkou s číselným zámkem a zdrží se přes noc, než budou prodávat pumpy v Peterheadu nebo kalhotky v Norwichi. To je dobré. Vůbec si nepřál ohlašovat svou přítomnost v té končině a zatím nikoho o svém návratu neinformoval. Evě zavolá později.

Kincaid vstal z postele a zapnul televizi, aby se podíval na ranní zprávy. Nečesaná žena ho poučila o večerních cenách na tokijské burze. Naplnil elektrickou konvici a zastrčil ji do zásuvky. Předpověď počasí hlásila, že na severu bude zataženo se čtyřicetiprocentní pravděpodobností srážek. Roztáhl závěsy a viděl, že prší.

S šálkem čaje z pytlíčku, který před několika týdny uschl, usedl na kraj postele a díval se, jak si nějaký moderátor neomaleně podává jakéhosi politika.

„No tak,“ říkal moderátor, „změna ve vedení vaší strany je přece nevyhnutelná.“

„Vůbec není nevyhnutelná,“ opáčil politik. „Předseda vlády se těší upřímné podpoře parlamentní strany.“

Polibek smrti, pomyslel si Kincaid.

„Ale při vší úctě,“ řekl zcela neuctivě moderátor, „nešíří se po Westminsteru pověsti, že vedení převezme pan Carlisle, ministr zdravotnictví?“

„Použil jste slovo pověsti a s tím souhlasím,“ řekl politik uhlazeně. „V zákulisí moci je vždycky plno pověstí.“

„Nejnovější průzkum mínění staví šanci vaší strany na znovuzvolení o třicet procent výš, bude-li u kormidla pan Carlisle,“ řekl moderátor.

„Průzkumům nemůžete věnovat velkou pozornost,“ prohlásil politik.

„Nemůžete je ovšem ignorovat.“

„Tak docela ne,“ souhlasil politik a začínal se na židli vrtět.

„Takže strana bude brát jistý ohled na to, co říkají lidé?“

„Teď tě má v hrsti, chlapečku,“ zamumlal Kincaid.

„Přirozeně, že nasloucháme, ale to neznamená…“

„Pracoval byste v kabinetu řízeném panem Carlislem?“

„Taková otázka je bezpředmětná.“

„Ale co kdyby nebyla?“

„Počkáme si, ne?“

„Připouštíte tedy, že existuje možnost změny?“

„Ne, ne, opakuji, že předseda vlády má převážnou…“

Kincaid televizi vypnul. „Neboj se, chlapečku,“ řekl prázdné obrazovce. „Oni ti dají kyblík, aby sis v něm odnesl domů svou kariéru.“

Osprchoval se, oblékl a začal si plánovat den.

Těsně před jedenáctou zatočil Kincaid do Leamington Grove, kde bydlela vdova po Siru Martinu Freemanovi. Podle čísel zjistil, že bydlí v posledním domě vlevo. Byla to bytelná kamenná vila s velikým přistavěným skleníkem, kde právě drobná hubená žena zalévala rostlinstvo. Konvička se zdála malá, měla však velmi dlouhou hubici. Žena vypadala asi na padesát, a z profilu, jak ji Kincaid viděl, měla ušlechtilé patricijské rysy. Rozrazil železnou bránu a vystoupil po třech kamenných schodech na cestičku.

Rozhodl se, že to riskne a přiblíží se k ženě přímo, místo aby pochodoval ke dveřím a zazvonil na zvonek. Nasadil přátelský úsměv a kráčel ke skleníku. Snažil se dělat na štěrku co nejvíc hluku; chtěl, aby ho raději slyšela přicházet, než by riskoval, že ji poleká. Skleněné dveře ze zahrady do skleníku šly trochu ztuha, ale na druhý pokus se se zachvěním otevřely. Okamžitě si uvědomil, o kolik je vevnitř tepleji dík rannímu slunci opírajícímu se o sklo. Byla tam také vysoká vzdušná vlhkost a vzduch voněl rozličnými květy. Žena na něho královsky pohlédla a čekala na vysvětlení.

„Lady Freemanová? Doufám, že mi odpustíte ten vpád. Byl jsem tady v kraji a cítil jsem, že prostě musím přijít osobně vyjádřit svou soustrast. Jmenuji se Grant, John Grant. Býval jsem před několika lety Martinovým kolegou. Byli jsme docela dobří přátelé.“

Žena pohlédla na Kincaida s neurčitým zmatkem v očích. Nedokázal si jej vyložit, dokud nepromluvila. Pak bylo všechno jasné. Pila.

„Myslím, že se na žádného Granta nepamatuju,“ řekla a snažila se, aby jí slova nesplývala. Kincaid si všiml, že kvůli tomu slova záměrně úsečně vyráží, a vyvodil z toho, že asi pije hodně, když si stačila tuhle techniku vypěstovat.

„Zdaleka nejsem tak slavný, jako byl Martin,“ řekl Kincaid skromně. „Člověk jako Martin musel mít tolik přátel a kolegů!“

„To ano. Co děláte vy, pane Grante?“

„Jsem psychiatr, Lady Freemanová. Pracuji s duševně postiženými dětmi.“

„Proč se s nimi otravovat?“ opáčila. Byla to řečnická otázka; pokračovala v zalévání.

Slova zasáhla Kincaida jako kameny a lehce ho vyvedla z rovnováhy. Pamatuj, co je důležité, připomněl si. Potřeboval od té ženy informace. Nesmí si ji popudit. Viděl, že na něj koutkem oka hledí a čeká, jestli se na vnadidlo, které mu hodila, chytí. Kincaidovi to bylo naprosto jasné, opilost jí ovšem ubírala lstivosti. Ignoroval poznámku a předstíral, že si prohlíží nejbližší rostliny.

„Víte, že lidský druh je jediný, který je dost pitomý na to, aby se pořád zatěžoval kriply a blbečky?“ otázala se Lady Freemanová. „Brzo nás úplně zaplaví. Pokorní zdědí zemi a zničí ji pro nás ostatní.“ Antonia Freemanová se napila ze sklenice na polici u okna. Vypadalo to jako voda, ale Kincaid tušil, že je to gin.

„Martin ty názory sdílel?“ zeptal se Kincaid opatrně.

Antonia Freemanová se trpce zasmála: „Můj manžel sdílel každý názor, o kterém si myslel, že mu pomůže v kariéře, ale když došlo na činy, bylo všechno jinak.“

„Martin byl velmi uznávaný chirurg,“ řekl Kincaid co nejopatrněji. Upovídaná alkoholička byla přesně to, co potřeboval.

„Martin, to byly chlubné plíce. Přesně to a nic víc. Bere mě vztek, když na to pomyslím.“ Antonia Freemanová bezmocně zavrtěla hlavou a řekla: „Mohl sehrát takovou obrovskou roli v přetváření své země a zkazil si to.“

Kincaid doufal, že vzrušení, které při jejích slovech v nitru cítil, není na jeho tváři znát. Snažil se zachovat neutrální, leč nikoli nepřátelský výraz. Chvílemi lehce přikyvoval. Doufal, že žena z toho vyvodí sympatie s názory, které vyjadřovala. Tuhle techniku odpozoroval televizním reportérům. Žena byla rozzlobená a zahořklá. Chtěla se vymluvit. Velmi si zakládala na svých názorech a potřebovala obecenstvo.

„Nevěděl jsem, že Martin dělal do politiky,“ řekl Kincaid, když se žena odmlčela, aby zase usrkla ze sklenice.

„Martin neměl rozhled. A víte proč?“

Kincaid zavrtěl hlavou.

„Nebyl z dobrého rodu. Marnil svoje nadání tím, že posluhoval nulám, ale kdyby byl z pořádného rodu, byl by viděl širší souvislosti.“

„Širší souvislosti?“ opakoval Kincaid tázavě. Cítil, že mu směr hovoru rychle uniká.

Další lok a žena pokračovala, aniž si všimla, že Kincaid položil otázku. „Nakonec se podělal a chtěl to vyzvonit. Svolal blbou tiskovku! Umíte si to představit?“ Propukla v trpký smích, který Kincaida vyváděl z míry. Doufal, že mu to nevyčte z očí.

Přestala se smát a Kincaid vycítil, že se její nálada mění. Dopila sklenici a chviličku na něho mlčky zírala. Cítil se přitom nesvůj; cítil se jako vetřelec, jímž byl. Zaslechl, jak říká téměř neslyšně: „Ale zabíjet ho neměli, to neměli dělat.“

„Kdo?“ zašeptal Kincaid.

Antonia Freemanová k němu vzhlédla, jako by otázku neslyšela. Nastavila sklenici. „Je prázdná,“ řekla.

Kincaid ji od ní vzal. „Chcete ještě?“ zeptal se.

„Tamhletudy,“ řekla Antonia Freemanová a máchla paží do neurčita za sebe.

Kincaid vyšel ze skleníku a chvátal krátkou chodbou, která jej spojovala s velkou místností v přízemí. Někde v domě slyšel vysavač, nebyli tedy sami. Jen když se ten někdo mezi ně nepřiplete, dokud se Freemanka nevykecá. Rychle našel gin a dolil jí vrchovatě sklenici. Malý gin a hodně toniku. Když se otočil k odchodu, upoutal jeho zrak zarámovaný nápis na stěně. Byl to citát v němčině, psaný švabachem.

Mit dem Dummheit kampfen Gótter selbst vergebens.

Kincaid jej poznal a nahlas přeložil: „Proti hlouposti marně bojují i bozi.“ Pocházel ze Schillerových spisů. Při jménu Schiller ho zamrazilo. Charles French, Carlisle, Schillerova skupina! Patřil do ní i Freeman? Spěchal s ginem zpátky do skleníku.

Jak se obával, přestávka zrušila kouzlo. Když jí podával sklenici, hleděla na něho Antonia Freemanová podezřívavě.

„Jak jste říkal, že se jmenujete?“

„Grant, John Grant,“ řekl Kincaid.

„Psychiatr?“

„Ano.“

Žena hleděla na Kincaida, jako když si prohlíží exponát.

„Co jste tedy mohl mít s Martinem společného? To mi povězte. Martin považoval všechny psychiatry za šarlatány.“

Kincaid se rozhodl pro velkou hru. Řekl: „Schillerovu skupinu.“

Následovala dlouhá odmlka. Kincaid hleděl ženě do očí a neuhýbal, přestože mu ve spáncích tepala krev a cítil se, jako kdyby zapálil rozbušku a bombu nepustil z ruky.

Po přestávce, která se zdála trvat hodiny, řekla Antonia Freemanová: „Proč jste to neřekl?“

Kincaid v duchu vydechl úlevou. „Nevěděl jsem, že vy…“

„Já tam Martina před mnoha lety uvedla.“

„Ach tak,“ usmál se Kincaid.

„Vy jste u lidí z nemocnice?“

„Ano.“

„Nějaký problém?“

„Ne.“

„Tak proč tu jste?“ zeptala se Antonia Freemanová.

„Přišel jsem kvůli Wellingtonově nadaci.“

„Proč?“

„Jste její správkyně.“

„No a?“

Kincaid viděl, že se štěstí obrací proti němu. Ženě začalo pronikat do hlasu podezření. „Rád bych věděl, jestli bych se mohl podívat na současnou výši výdajů.“

Tvář Antonie Freemanové zahalil černý mrak. „Kdo jste?“ vztekle zasyčela. Šla ke Kincaidovi. „Kdo sakra jste?“ Hlas se jí hněvivě zvýšil, když opakovala otázku. Rozmáchla se a hodila po Kincaidovi sklenici. Uhnul a hnal se ke dveřím. Sklenice rozbila jednu tabulku a na trávník se sypaly střepy, zatímco se Kincaid řítil k bráně a přeskakoval ji. Nezastavil se, dokud nebyl v bezpečné vzdálenosti.

Zvuk houkačky a záře světlometů protijedoucího vozidla upozornily Kincaida, že v zamyšlení přejel přes střední čáru. Tvrdě stočil volant doleva a ignoroval hněvivá gesta druhého řidiče. „Panebože,“ řekl si, když zpomaloval a sjížděl na odpočívadlo. Myšlenky mu jen letěly.

Kincaid se přinejmenším odvažoval doufat, že se při setkání s vdovou něco dozví o velikosti Wellingtonovy nadace a kolik přispívá na Severní zdravotnický plán. Místo toho našel poklad.

Antonia Freemanová mu víceméně řekla, že její manžel byl zavražděn. Schillerova skupina, kterou Fletcher pokládal za rozpuštěnou, existovala dál a něco tropila, něco, co mělo základnu v Univerzitní nemocnici. Martin Freeman do toho byl zapojený, ale dostal strach. Řekla, že svolal tiskovou konferenci, ale že ho zabili. Kdo? Fields? French? Schreiber? A jak? Freeman zemřel v půli operace. Byla to mrtvice nebo ne?

Kincaid sykl, když si vzpomněl, že Freeman opravdu tiskovou konferenci svolal, po operaci Grety Marshové! Vzpomněl si také, že chirurgovi, o němž mluvila Eva, se to zdálo divné, protože obdobná operace se prováděla už předtím. Teď to dávalo smysl. Freeman nezamýšlel mluvit o operaci. Chtěl vyzvonit, co je Schillerova skupina zač!

Kincaid si přejel rukou po čele a přiložil další cihlu. Skupina si to musela v poslední chvíli uvědomit a zabít ho. Ale jak? Byl tohle ten pravý důvod, proč chtěl Fields zaretušovat, co se stalo Gretě Marshové? S kariérou Claire Affricové to nemělo vůbec nic společného. Nepřáli si upoutat pozornost tisku, protože nechtěli, aby někdo náhodou narazil na vraždu Martina Freemana a na všechno ostatní, co se tropí v Univerzitní nemocnici. Veškerou Kincaidovu pozornost nyní zaujalo to „všechno ostatní“.

Henry James Harrison zemřel na zápal plic vyvolaný stafylokokem, sdělovala zpráva z Univerzitní nemocnice. Neil Tolkien si ji přečetl a točil na stole perem, zatímco o ní přemýšlel. Univerzitní nemocnice přijala Harryho na „posouzení“ a do týdne zemřel na zápal plic. Ve středu se u něj vyvinula infekce dýchacích cest, jež v sobotu vedla k zápalu plic, a potom zemřel. Nebylo to zas tak zvláštní. Harry byl starý člověk; staří lidé jsou k náhlým infekcím náchylní a jejich imunitní systém na ně často nestačí. Proč ho to tedy tak znepokojuje? Tolkien si nedokázal na vlastní otázku odpovědět.

Měl zneklidňující pocit, že někde je cosi v nepořádku, ale nemohl na to přijít.

Věděl, že se ten pocit zrodil z čísel o AIDS u pacientů předaných klinikou. Stále se k nim vracel. Deset obětí za šest měsíců zemřelo, protože se u nich plně rozvinul AIDS deset z devětadvaceti. Dva z těch mužů byli na klinice jeho vlastními pacienty. Tolkien si o nich našel záznamy. Oba byli předáni zvláštní klinice Univerzitní nemocnice zdraví, přestože jeden měl na tváři malý Kaposiho sarkom. Jeden zemřel tři a půl měsíce poté na plicní tuberkulózu, druhý tři týdny nato na pneumocystový zápal plic. Na příčinách smrti nic divného, povšiml si. Prostě to jen s nimi šlo rychle z kopce… jako s Harrym… nebo jako s Madeline Bellovou. Tolkien ucítil, jak mu na čele vyráží pot. Kam ho ty myšlenky vedou? Co chtějí naznačit?

Dva pacienti s AIDS, vlastně tři, vzpomněl si na manželku Franka Golightlyho, vetchý stařec a dítě s Downovým syndromem. Všichni zemřeli na to, nač takoví lidé umírají, ale mnohem rychleji, než by byl očekával. V duchu slyšel, jak Angela Bellová ve svém zármutku říká, že se nemocnice nepokoušela Maddy zachránit. Tolkien si položil ruku na hrdlo; bylo na omak napjaté. Rozepnul si límec. Bolest v zádech se zhoršovala a těžko se mu soustřeďovalo na něco, o čem mu podvědomí říkalo, že je nebezpečné to zkoumat.

Tolkien si uvařil kávu a říkal si, že je unavený a že si s ním zahrává fantazie, ale nepůsobilo to. Věděl, že musí pátrat dál. Potřeboval víc informací. Začal tím, že se pokusil vzpomenout, zda v nedávné době došlo k jiným překvapivě rychlým úmrtím. Vzpomněl si na Jacka Kincaida, muže, kterého navštívil, když sloužil na pohotovosti. Kincaid byl operován na rakovinu, ale vyvinul se u něj pooperační zápal plic a zakrátko zemřel. Na případ se jasně pamatoval dík synovu nedostatku úcty k lékařskému povolání. Vzpomněl si také, že se necítil dobře, když se dozvěděl o starcově smrti, protože sám naznačil, že Kincaid bude po operaci ještě nějaký čas žít. Další starý člověk, který zemřel dříve, než by se očekávalo. Nemocní staří lidé, pacienti s AIDS, lidé nákladní pro státní zdravotnictví, nároční pro sociální služby. Hrůzná myšlenka, jež ho napadala, zněla: skvělé nové zdravotnictví je vůbec neléčí. Zabíjí je!

Tolkien sklopil oči a viděl, že se mu trochu třese ruka. Couval před nestvůrností toho, o čem uvažoval. Tohle je přece Anglie devadesátých let, ne nacistické Německo. To, co vidí, musí být nějaká statistická odchylka. Zakládá své podezření na pouhé hrstce případů. Nikdo jiný si ničeho neobvyklého nevšiml… nebo ano? Zvedl sluchátko a zavolal Gavinu Mitchellovi. Ještě přemýšlel, jak na ten námět navést řeč, když se mu ozvala Mitchellova sestra. „Bohužel je právě v terénu, pane doktore.“

„Ještě zavolám.“

Tolkien zavolal do ordinace Mary Cunninghamové. Zvedla telefon sama. Prohodili pár slov a Tolkien řekl: „Mary, snažím se dát dohromady nějaká čísla o pacientech naší kliniky. Byli někteří z těch deseti, kteří za minulý půlrok zemřeli, tví pacienti?“

„Ano, tři.“

„Mohla bys mi o nich něco povědět?“

„Chceš anamnézy?“

„Ne, jen základní údaje, jestli je to možné.“

„Samozřejmě. Chviličku.“

Tolkien seděl připravený s perem v ruce.

Mary Cunninghamová se vrátila. „Agnes Rossenová, návyk na heroin, třetího března loňského roku diagnostikována jako pozitivní na HIV, předána klinice Univerzitní nemocnice, v květnu dostala pneumocystový zápal plic, léčba nezabrala, třetího června zemřela. Mary Lownesová, návyk na heroin, v květnu diagnostikována jako pozitivní na HIV, předána Univerzitní klinice, v červnu dostala tuberkulózu, čtvrtého září zemřela. Joan Diversová, návyk na heroin, v květnu diagnostikována jako pozitivní na HIV, čtrnáctého listopadu zemřela na sepsi. To jsi chtěl?“

„Děkuji,“ řekl Tolkien.

„Co přesně hledáš?“ zeptala se Mary Cunninghamová.

„Snažím se najít spojitost mezi narkomanií a náchylností k chorobám souvisejícím s AIDS,“ zalhal Tolkien.

„Rozhodně podlehly hodně rychle,“ souhlasila Mary, „ale jak jsme tuhle říkali, asi to bylo způsobeno jejich celkovým oslabením.“

„Asi máš pravdu,“ řekl Tolkien.

„Víš, zní to strašně, ale…“

„Pokračuj.“

„Svým způsobem je to požehnání. Všechny tři holky měly nejstarší řemeslo. Bůh ví, kolik zákazníků by byly nakazily, kdyby žily o pár let déle. Panebože, to jsem neměla říkat. Zní to strašně.“

„Máš pravdu,“ řekl Tolkien a v žaludku jako by měl olovo. Vůbec nevěděl, jak pokračovat v sondování. „Mary, smím ti položit naprosto důvěrnou otázku?“

„Samozřejmě, to víš, že můžeš.“

„Když jsi teď říkala, že to bylo požehnání.“

„Ano?“

„Napadlo tě něco takového v poslední době i při jiných příležitostech?“

„Nějak ti nerozumím,“ řekla Mary Cunninghamová.

„Vyskytla se ve tvé praxi nějaká jiná úmrtí, o kterých sis v duchu říkala, že to tak bylo nejlepší?“

Mary Cunninghamová chviličku přemýšlela a pak řekla: „Když o tom mluvíš, měla jsem jednu těžce postiženou sedmiletou holčičku…“

„Ano?“

„Byla postižená od narození. Před pár měsíci se nachladila a sestoupilo jí to na průdušky. Vzali ji do Univerzitní nemocnice a za pár dní zemřela. Pitevní nález uváděl, že měla plicní stafylokokovou infekci, která odolala jak ampicilinu, tak ostatním lékům, které jí v Univerzitní nasadili. Vzpomínám si, že jsem si tenkrát pomyslela, že ji v životě stejně nic valného nečekalo. Tohle jsi měl na mysli?“

Obdoba mezi tím případem a případem Madeline Bellové způsobila, že Tolkien musel polknout, než dokázal tiše odpovědět: „Přesně tohle jsem měl na mysli.“

„Proč se ptáš?“

Tolkien otázku ignoroval a položil svou: „Vadilo by ti, kdybys mi řekla jméno toho dítěte?“

„Ani ne, jmenovala se Linda Hollandová. Co je, Neile?“

„Až to budu vědět najisto, Mary, povím ti to.“ Tolkien položil sluchátko. Bylo mu nedobře. Nedělala to bolest v zádech, i když byla přítomna. Vůbec to nebyl tělesný pocit, prostě měl velký strach.

Strach nestrach, Tolkien věděl, že nemůže couvnout. Má spoustu otázek pro počítač. Chtěl čísla, věk, diagnózy, léčení, anamnézy, výsledky pitvy a celkovou statistiku pro kraj. Jestliže někdo zabíjí pacienty, chtěl vědět kolik, a především jak to dělají. Po čtyřiceti minutách došel k závěru, že se pohybuje v kruhu.

Celková čísla úmrtnosti ve skupinách, o něž se Tolkien zajímal, se v kraji příliš nelišila od jiných srovnatelných krajů ve Spojeném království. Příčiny smrti zjištěné při pitvě jednotlivých pacientů, na něž se ptal, byly přesně podle očekávání. Jediný společný faktor, který mohl určit, spočíval ve smrti tří z nich. Jack Kincaid, Madeline Bellová a Linda Hollandová zemřeli na plicní infekci vyvolanou bakterií staphylococcus aureus, jež se v nemocnicích vyskytuje celkem běžně; všiml si však, že antibiogram, získaný z laboratoře, byl u všech tří případů totožný. Zabil je tentýž kmen.

Tolkien věděl, že vůbec není neobvyklé, aby takzvané nemocniční kmeny bakterií získaly odolnost vůči různým antibiotikům. V tomto ohledu staphylococcus aureus dokonce vynikal. Neobvyklé bylo to, že ve zprávách nebyl žádný náznak, že by v té době v nemocnici propukla epidemie. Za normálních okolností by tři úmrtí na stejnou infekci, k nimž došlo v jedné nemocnici, automaticky vyvolala poplach a podnikaly by se kroky k vystopování zdroje a k řešení problému. Oddělení by se dezinfikovala a personál by šel na výtěry, aby se zjistilo, zda nejsou bacilonosiči. Avšak v Univerzitní nemocnici se žádný problém nevyskytl.

Tolkien uvažoval, zda to nebylo tím, že ti tři pacienti byli v nemocnici v různou dobu a na různých odděleních. Infekce s ohniskem v nemocnici totiž většinou napadne několik pacientů současně a obvykle na stejném oddělení, kde se nakonec najde i zdroj. To je možné, usoudil Tolkien; jenže, pokud on sám zjistil, co se děje, jen několika dotazy svému terminálu, mohutný počítač v řídícím středisku by přece mohl přijít na totéž?

Zazvonil telefon; Terry Feenan.

„Karen je špatně.“

Tolkien se nezdržoval dotazem, jestli Feenan zkoušel volat svému doktorovi. „Co je s ní?“ zeptal se.

„Nemůže dýchat.“

„Kdy to začalo?“

„Dnes ráno.“

„Přijdu.“

Tolkien cestou k paneláku uvažoval o nešťastné situaci Feenanových. Nejenže jsou narkomani a pozitivní na HIV, ale podle jeho klasifikace jsou nyní v nové vysoce rizikové skupině. Jsou přesně ten typ lidí, kteří tady na severu rychle umírají.

Tolkien čekal na výtah s tlustou ženou, která musela vážit přes metrák, i když měřila sotva sto padesát centimetrů. V obou rukách vlekla nákupní tašky a funěla námahou z chůze do obchodů. Horní ret se jí vlhce leskl a páchla potem. Měla na sobě těžký hnědý kabát upnutý ke krku.

Jakmile se otevřely dveře výtahu, vyběhli z něho dva malí kluci a div ji neporazili. „Hajzlíci,“ zamumlala, když se protahovala do výtahu. Trvalo jí to tak dlouho, že se dveře začaly zavírat, než Tolkien nastoupil. Nastavil do zavírajících se dveří lokty, takže povolily a pustily ho dovnitř. „Do devátého, prosím,“ řekl, když viděl, jak žena mačká knoflík do svého poschodí.

Žena na něho mrzutě pohlédla. „Jste ochrnutý?“

Tolkien se naklonil přes ni a stiskl devítku. Žena vystoupila v pátém patře. Ještě vrtěla hlavou a mumlala: „Hajzl líná.“

„Ach jo,“ vzdychl Tolkien, když se dveře opět zavřely.

„Je jí opravdu zle,“ řekl Terry Feenan, když Tolkienovi otvíral. „Je tady.“

Zavedl Tolkiena do ložnice, která by si už jen těžko vzpomínala, kdy se v ní naposledy uklízelo. Ale když vám v životě hraje hlavní úlohu heroin a AIDS, nemají takovéhle starosti asi velkou šanci.

„Kde je malá?“

„U Kareniny matky.“

Tolkien přikývl a sedl si na kraj postele, aby vyšetřil dívku, která dosud jeho přítomnost nevzala na vědomí. Ani nemohla, uvědomil si, tolik práce jí dalo samotné dýchání. Poslechl si ji zepředu a zezadu a poznal, že má zápal plic.

„Bude muset do nemocnice?“ zeptal se Terry Feenan.

Tolkien měl před sebou dilema. Věděl, že by měl odpovědět kladně. Karen bylo očividně velmi zle. Potřebovala vybavení, jaké může poskytnout jenom dobrá nemocnice. Měl by ji naložit do sanitky a předat odpovědnost, jako to udělal s Madeline Bellovou. Rozdíl byl v tom, že když posílal Maddy do Univerzitní nemocnice, věřil, že jedná správně. Nyní to bylo jiné. Cítil, že půjde-li Karen do nemocnice, živá se nevrátí. Bude to další „požehnání“.

„Ne,“ řekl Tolkien. „Budu ji léčit tady. Budete se o ni muset starat ve dne v noci. Rozumíte?“

„Když říkáte, ale…“

„Dělejte, co vám říkám.“

Tolkien se v životě necítil na tak tenkém ledě, ale nemohl se přimět k tomu, aby poslal Karen na smrt. Věděl, že zemře-li doma, připíšou vinu jemu a nebude se mít čím hájit. Na to bude myslet až později. Teď musí rozhodnout o léčbě. Karen má oboustranný zápal plic. Je pozitivní na HIV, ale on vsadí na to, že to není pneumocystis. Stav se vyvinul příliš náhle a postupoval příliš rychle. Nevěděl, jak to udělá, ale bude ji léčit na stafylokokový zápal plic, nemoc, která zabila Madeline Bellovou a Lindu Hollandovou. Dokonce vsadí i na to, že je to stejný kmen.

Z antibiogramů, které viděl už dříve, věděl, které přípravky k léčbě tohoto stavu použít nemůže, ale věděl i to, které užít může. Rozhodně by si je nevybral jako první, ale budou-li podány včas, měly by zabrat. Otočil se k Terrymu Feenanovi.

„Jedu zpátky do ordinace objednat kapsle, které Karen potřebuje. Za hodinu je můžete vyzvednout. Pro začátek jí dám injekci. Pak je na vás, aby každé čtyři hodiny brala jednu kapsli. Ano?“

Feenan kývl.

„Hlavně se starejte, aby měla pohodlí. Dávejte na ni pozor.“

Tolkien dorazil zpátky do ordinace a vyťukal svůj požadavek pro lékárnu Univerzitní nemocnice. Byl zamítnut.

Zíral na obrazovku a nevěřil vlastním očím. Opakoval požadavek a ten byl opět zamítnut.

„NEVOLITELNÝ LÉK,“ stálo tam. „STISKNĚTE ENTER PRO ALTERNATIVNÍ VÝBĚR.“

Tolkien stiskl klávesu.

„PENICILIN,“ objevilo se na obrazovce.

„Kmen je rezistentní,“ namítl Tolkien.

„NEJSOU LABORATORNÍ INFORMACE,“ odpověděl počítač.

„Já ti ty zatracené informace dávám,“ klel Tolkien. Vypnul terminál a zavolal manažerovi počítače do Univerzitní nemocnice.

„Jak ale víte, že vaše pacientka má infekci rezistentní na penicilin?“ zeptal se službu konající manažer.

„Mám dobrý důvod věřit, že trpí stejnou infekcí, která, jak vím, usmrtila v Univerzitní nemocnici už tři pacienty. Všichni měli stejný antibiogram a ten uváděl, že infekce je rezistentní na penicilin. Zdá se, že to vašemu počítačovému systému uniklo,“ řekl Tolkien.

Chviličku bylo ticho, pak manažer řekl: „To skutečně, doktore. Jsem vám vděčen, že jste na to poukázal. Snad byste mi mohl sdělit podrobnosti?“

Tolkien přečetl jména a dodal: „Doufám, že teď ten svůj zatracený stroj přesvědčíte a dodáte mi léky, o které žádám.“

„Samozřejmě, doktore. Prosím, přijměte mou omluvu.“

Tolkien zavěsil, ale ruku nechal položenou na sluchátku. Podařilo se mu dostat pro Karen Feenanovou léky, které chtěl, ale musel přitom Univerzitní nemocnici přiznat, že prováděl pátrání. Někomu se to možná nebude líbit. Věci se začínaly vymykat kontrole. Potřebuje pomoc.

Tolkien uvažoval, jestli by se neměl se vším svěřit svým kolegům, ale co mohou dokázat? Tři amatéři proti kdovíčemu? Nepotřeboval jen pomoc, ale i odbornou radu. Mohl by to říct policii? Ale co jim poví? Že má za to, že někdo vraždí staré, postižené a chronicky nemocné? Tolkien obrátil oči v sloup, když si představoval, jak hovoří s policisty.

„Ano, pane, a jak to dělají?“

„Nemám tušení.“

„A kdo to dělá, pane?“

„Nemám tušení.“

Než bude moci na policii, musí mít víc než jen podezření. To ovšem znamenalo diskrétní, odborné pátrání, něco takového, jako umí ten londýnský novinář. Zavolá Jamesi Kincaidovi.

15.

Kincaid zavolal Fletcherovi a musel čekat, protože šéfredaktorova linka byla obsazená. Jeho nervozita se projevovala v netrpělivém bubnování prsty na stěnu telefonní budky. „Dělej, dělej,“ šeptal a přepočítával drobné v dlani. Musel do automatu vhodit poslední minci, než se Fletcher konečně ozval. Kincaid ho požádal, aby mu zavolal na číslo, které mu dal.

„Viděl jsi Freemanovou?“ zeptal se Fletcher.

„Proto volám.“

„Stála za vidění?“

„Ví se jistě, že Eva Braunová v tom bunkru zahynula?“ zeptal se Kincaid.

„To je takhle roztomilá?“

„Okouzlující jako hadí uštknutí. Tohle nemá nic společného s dlaňovkama ani s podmazaváváním, je to politická věc.“

„Zatraceně!“ řekl Fletcher. „To vždycky znamená potíže. Určitě to dokážeš zvládnout sám?“

„V daném okamžiku ano. Zatím tu zůstanu, ale rád bych, abys začal dole v Londýně vířit vodu. Ať se dokumentaristi začnou ve Westminsteru vyptávat na Schillerovu skupinu. Uvidíte, kdo se podělá, zejména mezi Carlislovými lidmi.“

„Ale vždyť se před léty rozpustili,“ řekl Fletcher.

„Lady Macbethová říká, že ne. Schillerovci tady na severu řídí zdravotnickou službu.“

Fletcher byl chvilku zticha a pak řekl: „To mají velký smysl pro veřejné blaho.“

„Jestli se jen trochu podobají Lady Macbethové, tak veřejné blaho je u nich to poslední.“

„Pozoruju, že sis tu dámu zamiloval.“

„Takovou filozofii jsem naposled slyšel od jedné vyholené lebky, která se oháněla fanglí a číslo bagančat měla větší než IQ.“

„Co tedy dělají?“

„Přetvářejí zemi.“

„To zní povědomě,“ řekl Fletcher. „Ale jak? Každý si myslí, že tamní služba je tip top.“

„To je právě můj problém. Vím, kdo jsou padouši, ale nevím, co dělají. Co u vás?“

„O Fieldsovi zatím nic, ale když jsme u Carlisla, jeden z našich dokumentaristů zjistil, že má v jistých kruzích přezdívku Trojan.“

„Proč?“

„Myslím proto, že vypadá moc hezky, ale má inteligenci dřevěného koně,“ řekl Fletcher. „To víš, dokud máš úspěch, chytrý být nemusíš. Nepříjemné otázky ti kladou, teprve když něco zvoráš. V Carlislově případě se může opozice ptát leda na to, proč se Severní plán nezavádí rychleji v jiných částech země. A jak by ho mohla kritizovat jeho vlastní strana, když jim vynáší dvacet bodů v průzkumech veřejného mínění?“

„Radši abych šel,“ pravil Kincaid.

„Dej si pozor,“ řekl Fletcher. „Jo, někdo ti volal do redakce.“

„Kdo?“

„Nějaký Tolkien? Prý je doktor. Řekl jsem mu, že jsi služebně mimo. Nechtěl říct, oč jde, ale nechal mi číslo.“

„Díky,“ řekl Kincaid.

Fletcher nadiktoval číslo a Kincaid si je naškrábal.

Pokusil se dovolat k Evě na ubytovnu; měla službu. Ne, vzkaz jí nechat nechce.

Od chvíle, kdy navštívil Lady Freemanovou, jezdil Kincaid v kruzích po předměstích, a tak se rozhodl, že by se měl raději najíst. Zastavil před prvním hostincem u silnice, velkou budovou nazvanou U tří per, na jejíž fasádě se střídaly rezavé skvrny se zanedbaným bílým nátěrem.

U baru bylo z obou stran prázdno; Kincaid zakašlal, ale zvuk vzdálených hlasů se mu přerušit nepodařilo. Nespěchal; zaměstnával se tedy zkoumáním stojacích hodin u krbu. Šly a jejich zvuk jediný rušil ticho v místnosti. Bylo to příjemné hlasité tikání. Z mosazné tabulky uvnitř vyčetl, že je v roce 1897 vyrobili J. Cargill a synové z Newcastlu. Zezadu se vynořila mladičká dívka, vzala objednávku a zase zmizela.

Hovězí, když přišlo, chutnalo jako lepenka, ale jablečný koláč a žloutkový krém, které následovaly, pomohly zaplnit pocit prázdnoty v žaludku. Dopil kávu, která byla instantní, přestože ji podávali v nádobce jakoby z kávovaru. Zašklebil se; neměl rád, když z něho dělali hlupáka.

Co asi chce Neil Tolkien? Nevolal mu hned, protože se obával, že možná telefonoval, aby mu podal skvělou zprávu o Severním zdravotnickém plánu. Bez toho by se právě teď obešel. Jeho problémem v tu chvíli bylo, že nevěděl, kam se obrátit. Lady Freemanová zjevně naznačila, že její manžel byl zavražděn, protože se chystal prozradit plány Schillerovy skupiny. Pro zahájení oficiálního vyšetřování by ovšem potřeboval víc než opilecké blábolení. Navíc by to popřela. Těžko by mohl nechat na takovém základě Freemanovo tělo exhumovat a stejně ho možná spálili.

Ironií bylo, že smrti Sira Martina byla přítomna spousta lidí včetně několika pánů od novin, kteří se operace zúčastnili na Freemanovu žádost. Průběh byl zaznamenáván na video. Při tom pomyšlení Kincaidova ruka strnula a káva uvázla mezi stolem a jeho ústy. Je myslitelné, že by to video dosud existovalo?

Do hlavy mu proudily další otázky. Kdo asi pořizoval takový záznam? Dělá to nemocnice, nebo si najímají nějakou agenturu odjinud? Neměl tušení, ale mohla by to vědět Eva.

Na druhou stranu by přece jen mohl zavolat Neilu Tolkienovi.

Kincaid vytáhl útržek papíru s Tolkienovým číslem. Těžko se mu četl, protože se prudce setmělo, jak se od západu přivalily mraky. Tušil, že bouřkové. Dívka se nevrátila, aby v baru rozsvítila. Vytočil číslo na veřejném automatu v úzké vstupní hale a zaslechl Tolkiena, právě když první hrom potvrdil jeho tušení.

„Neil? Tady je James Kincaid.“

„Díky Bohu,“ řekl Tolkien.

Odpověď Kincaida zarazila. Zněla vyděšeně.

„Musím se s vámi vidět,“ řekl Tolkien.

„Kvůli čemu?“

„Po telefonu to nejde.“

„Je to takhle důležité?“ zeptal se Kincaid, protože věděl, že Tolkien si bude myslet, že volá z Londýna.

„Ano, je to důležité; musím s vámi mluvit.“

„Nemůžete mi dát ani náznak?“

„Kvůli té zatracené zdravotnické službě; něco tam nehraje.“

Kincaid polkl. Že by to bylo to, co potřeboval? Možná, že lékař dokázal postřehnout to, co on nepostřehl. „Dobrá,“ řekl. „Kdy?“

„Můžete se sem do večera dostat?“

„Ano.“

„Večerní ordinace mi končí v osm, takže kdykoli potom. Máte pero?“

Tolkien nadiktoval svou adresu a řekl mu, jak se tam dostane. Kincaid si to zapsal. Jednou musel žádat Tolkiena o opakování, jelikož hovor přehlušilo zahřmění. Zavěsil, právě když na ulici spustil liják.

Vrátil se do baru pro sako a našel tam dívku, jak po něm sklízí nádobí. „Bylo všechno v pořádku?“ zeptala se automaticky.

„Fajn,“ řekl Kincaid a odešel.

Chviličku stál na zasklené verandě hostince, díval se do deště. Obloha celá potemněla. Pak si vyhrnul límec a otevřel dveře. Přestože bral těch dvacet metrů k autu tryskem, déšť ho promočil. Chviličku seděl a přemýšlel, co dělat, zatímco voda se hrnula vodopádem po předním skle. Rozhodl se. Najde si nocleh, pak zavolá do domova a zeptá se na Kerry. Pomyšlení, že je druhý den v Newcastlu a ještě ji nenavštívil, v něm vyvolávalo pocit viny.

Kincaid si vybral další bezvýrazný motel u výpadovky a zapsal se pod falešným jménem. Tušil, že to možná s opatrností přehání, ale rozhodně bylo lepší dát si pozor. Nikdy nadlouho nezapomínal na příšerný zážitek na mostě. Hodil tašku na podlahu a sebe na postel, zahleděl se do stropu a poslouchal déšť. V půl třetí zvedl telefon u postele a zavolal do domova.

„Tady James Kincaid. Volám kvůli své dceři.“

„Mám dobrou zprávu, pane Kincaide,“ ohlásila paní Wiltonová. „Doktor Sutton vaši dceru znovu posoudí příští středu.“

„To je výborná zpráva, paní Wiltonová,“ řekl Kincaid, ale nešlo mu to od srdce.

„Budou znovu posouzeny tři z našich dětí. Budete muset podepsat formuláře. Mám vám je poslat, nebo se sem v nejbližší době chystáte?“

Kincaid zaváhal. Instinkt mu velel, aby řekl, že je v Newcastlu a přijede hned, ale zvítězila rozvaha. Řekl prostě, že brzy přijede.

Zavěsil a zůstal mlčky sedět na kraji postele. Byl to okamžik, o který tak dlouho bojoval a na který tak dlouho čekal, nyní však dokázal cítit jen zklamání a ještě hůř obavy. Sutton posoudí jeho dceru, ovšem Sutton je jmenován Londýnem. Vzpomněl si, co říkala Freemanová o mentálně postižených. Proč se s nimi otravovat? Slova mu zněla v hlavě jako posměšné pokřikování hrajících si dětí. Proč se otravovat? Kerry Kincaidová je na hlavičku, proč se s ní otravovat? Proč se s ní otravovat?

Podíval se na hodinky. Za pět hodin, až se sejde s Tolkienem, už možná bude vědět víc o tom, co se ksakru tady na severu děje.

V šest večer zavolal Kincaid do ubytovny sester a podařilo se mu Evu zastihnout.

„Myslela jsem, že jsi na mě úplně zapomněl,“ postěžovala si.

Kincaid se jí omluvil, že nezavolal včera večer, a řekl jí, že je ve městě.

„Ano?“ zvolala Eva.

„Ano, ale nikde to neroztrubuju. Můžeme se dnes večer sejít?“

„Stačí říct kde.“

„Vzpomínáš si na tu italskou restauraci, kde jsme byli před pár týdny?“

„Vzpomínám.“

„Zamluvím stůl na pozdní večeři. V osm se musím s někým sejít. Řekněme v deset?“

„Budu tam.“

Než Kincaid odjel z motelu a vydal se do Tolkienovy ordinace, přestalo pršet. Znal tu část města spíš z doslechu. Musel se pořád naklánět přes volant a číst jména ulic, aby se dokázal řídit Tolkienovým návodem. Zadoufal, že se třeba zase spustí déšť. Pak by měl slušnou šanci, že při návratu najde auto ještě celé.

Našel ordinaci a zaparkoval na protější straně ulice. Osvětleným oknem bylo vidět dva lidi sedící na tvrdých židlích. Usoudil, že to bude lékařova čekárna a že doktor dělá přes čas. Seděl v autě, dokud druhý z pacientů nevstal a místnost nezůstala prázdná.

I přes ulici Kincaid viděl, jak je čekárna skličující. Tón udávalo nedostatečné osvětlení a starý nábytek a odlepující se tapety dotvářely ráz.

Když vyšel z ordinace poslední pacient, Kincaid přikročil ke dveřím. Uvažoval, jestli má zvonit, ale rozhodl se vejít, jako to dělali Tolkienovi pacienti. Octl se v předsíni s šipkou „čekárna“ ukazující na místnost, kam viděl z ulice. Šipka byla lepenková a nápis psaný červenou propiskou. Prošel dveřmi a rozhlížel se, které z trojích dveří proti němu asi vedou do Tolkienovy ordinace. Na levých dveřích byla tabulka s Tolkienovým jménem. Jemně zaklepal. Nic.

Opět zaklepal a pak pomalu otevřel dveře. Tolkienův psací stůl stál před ním, ale otáčivé křeslo za ním bylo prázdné. Udělal krok vpřed a řekl: „Neile?“

Za zády se mu ozval vzdech. Prudce se otočil a objevil Tolkiena stojícího za dveřmi se skalpelem v ruce. Neil sklonil ostří a řekl: „Slyšel jsem někoho v předsíni. Díky Bohu, že jste to vy.“

Kincaid na něho ohromeně zíral. „Koho jste čekal?“

Tolkien zavrtěl hlavou, aby se vyhnul odpovědi. Řekl: „Posaďte se.“ Otevřel pravou dolní zásuvku svého stolu a vytáhl poloplnou láhev whisky. „Dáte si se mnou?“

Kincaid přikývl a stále se snažil zhodnotit situaci. Tolkien je vyděšený; tak to jsou už dva.

Tolkien si lokl whisky a pokusil se o nedomrlý úsměv. „Nevím, kde začít,“ řekl.

Kincaid chviličku mlčel a pak se rozhodl, že se chopí iniciativy: „Tak já vám řeknu, co vím já. Mám za to, že administrativní správu zdravotnictví v této oblasti má v rukou několik lidí se vztahem k nejkrajnější pravici v naší zemi. Naoko nabízejí nejlepší zdravotnickou péči v Británii, ale mám podezření, že za tím něco vězí.“

Tolkien na něho hleděl s očima dokořán. Byl překvapen, ale bylo vidět i úlevu.

„Víc nevím,“ řekl Kincaid, „ale myslím si, že právě kvůli tomu se mě někdo pokusil před nedávnem zabít. Teď mi povězte, co víte vy.“

Tolkien si opět lokl whisky. „Zabíjejí lidi,“ řekl chraptivě.

Teď byl šokován Kincaid. „Zabíjejí lidi?“ opakoval jako automat.

„Velmi staré, narkomany, lidi s AIDS, duševně vadné. Umírají.“

„Na co?“ zeptal se Kincaid, který byl otřesen a nepokoušel se to skrýt.

„Přesně na to, nač byste očekával,“ řekl hněvivě Tolkien, „jenomže se to děje mnohem rychleji.“

„Můžete to dokázat?“ zeptal se Kincaid.

„Oficiální statistiky říkají, že je všechno v pořádku.“

„Ale vy víte, že není?“

Tolkien přikývl. Vytáhl papíry, na nichž pracoval, s údaji o pacientech, kteří zemřeli. „Jeden z nich je naneštěstí váš otec.“

Kincaid beze slova papíry vzal a začal číst. Když dočetl, zvolna je položil na stůl.

„Říkáte, že můj otec a tihle lidé byli zavražděni?“

„Věřím tomu.“

„Pane Ježíši.“ Kincaid si nervózně mnul spánky a uvažoval o souvislostech. Jeho otec se přece jen mohl dožít Lisina dítěte. Mohli si toho ještě spoustu povědět; polední půllitříky nemusely skončit tak brzo. Děda se mohl seznámit s Evou a mít radost i z něho. Kincaid zoufale toužil nevěřit tomu, co Tolkien tvrdil, ale zdálo se, že to daleko líp odpovídá Schillerově skupině než cokoli jiného, co kdy slyšel.

„Říkal jste nejkrajnější pravice,“ řekl Tolkien. „Službu přece řídí stát, ne? Je to plán pana Carlisla.“

Kincaid přikývl. „Nejste jediný, kdo se té myšlenky děsí. Carlisle je v tom zapletený určitě, ale nevím, kdo ještě. Stéblo, kterého se teď můžeme držet, je fakt, že peníze pro skupinu pocházejí ze svěřenského fondu, který se jmenuje Wellingtonova nadace, ne od centrální vlády. Slyšel jste o tom?“

Tolkien zavrtěl hlavou.

„Na papíře je správkyní Lady Antonia Freemanová, vdova po Siru Martinu Freemanovi, ale je to jen jméno. Původním správcem byl její manžel a ten patřil k Schillerově skupině. V jednu chvíli se polekal a chtěl všechno vyklopit. Je silně pravděpodobné, že ho zavraždili, aby nemluvil.“

„Zavraždili?“ zašeptal Tolkien. „Já myslel, že umřel na infarkt?“

„Teď nemůžu nic dokázat, ale pracuju na tom a moje noviny také. Pokoušejí se zjistit, jak velká vlastně Schillerova skupina je a odkud se berou fondy Wellingtonovy nadace.“

„Co budeme mezitím dělat my?“ zeptal se Tolkien.

„Víme, kdo jsou padouši, a díky vám teď víme, co dělají. Zjistit musíme, jak to dělají. Máte nějakou představu?“

„Zatím ne. Staří lidé dostávají plicní infekce, a přestože se léčí, stav se zhoršuje a oni nakonec umírají. V podstatě na tom není nic divného. Stává se to. Pacienti s AIDS dostávají zápal plic nebo tuberkulózu nebo něco jiného. Jde to s nimi rychle s kopce a umírají. U pacientů s AIDS to zase není nic divného. Neobvyklá je na tom jen rychlost, s níž se to děje.“

„Jak to?“

„Lidé trpící AIDS přežijí při náležitém léčení v průměru tři až čtyři onemocnění, mnozí i víc. Mezitím se uzdraví a vedou normální život. Je pravda, že časem podlehnou a nakonec zemřou. Občas se vyskytne pacient, který z neznámého důvodu podlehne rychleji než jiní, ale mám podezření, že v tomhle kraji všichni podlehnou hned prvnímu onemocnění. Není návratu.“

„Ale to přece musí ukázat statistika pro kraj?“ řekl Kincaid.

„Oficiální čísla říkají, že je všechno normální.“

„Myslíte, že s těmi čísly něco dělají?“

„Musejí,“ řekl Tolkien.

„Jak se přes to dostaneme?“

Tolkien pokrčil rameny. „To právě nevím. Pokud neshromáždíme dostatek informací v podobě anamnéz od dostatečného počtu pacientů, aby se ukázal odlišný trend, nemůžeme nic dělat.“

„Je to proveditelné?“ zeptal se Kincaid.

„Myslím, že ne,“ řekl Tolkien. „Museli bychom navštívit všechny praktické lékaře v kraji a ručně vypisovat z anamnéz. Nehledě na všechno ostatní by nám takové informace stejně neradi dávali.“

„Jestliže jste si ale všiml vy, že něco nehraje,“ mínil Kincaid, „určitě si toho všimnou i jiní, ne?“

„Kdybych neměl navíc pacienty z drogové kliniky, kterou pomáhám provozovat, nevšiml bych si ničeho. Právě kvůli všem těm pacientům s AIDS jsem o tom začal přemýšlet.“

Kincaid nespokojeně zavrtěl hlavou. „Bez platné statistiky jsme jako myši v žitném lánu. Nemáme ponětí, jak je lán velký, jaký má tvar, ani jestli se na nás neřítí kombajn.“

Tolkien kývl na souhlas.

„Kerry?“ řekl náhle Kincaid. „Je v nebezpečí.“

„Vaše dcera?“

„Řekli mi, že příští týden bude se dvěma jinými dětmi znovu posouzena.“

„Tak to musíme vzít v úvahu, že je ohrožená,“ souhlasil Tolkien. „Máme ale ještě chvíli čas.“

„Musíme zjistit, jak to dělají,“ opakoval Kincaid.

„Mám jednu stopu,“ řekl Tolkien. „Váš otec zemřel přesně na tutéž infekci jako dvě postižené holčičky.“ Slovo „přesně“ zdůraznil. Vytáhl ze stolu nějaké papíry a ukázal Kincaidovi antibiogramy z laboratoře. Řekl: „Z toho vím, že všechny tři pacienty zabil stejný bacil. Byli v nemocnici v různou dobu a na různých odděleních. Pečovali o ně jiní zaměstnanci, ale já myslím, že byli nějak úmyslně nakaženi tímtéž kmenem.“

„Jak by to provedli?“

„Injekcí s kulturou vražedných organismů?“

„Znamená to, že hledáme vraha s injekční stříkačkou?“ ptal se Kincaid.

Tolkien zavrtěl hlavou. „Tak jednoduché to není. Musela by jich být spousta a po celé nemocnici. U některých pacientů se smrtelná nemoc vyvinula, aniž byli přijati do nemocnice.“

„Čertík Bertík řádí v městě.“

„Pardon?“

Kincaid zavrtěl hlavou a omluvil se. „Promiňte, vzpomněl jsem si na dětskou říkanku.“

Tolkien znovu nalil a řekl: „Povězte mi o lidech, kteří v tom jedou.“

„Vím jen o těch nahoře. Správce nemocnice Fields, ředitel počítačového střediska French, ředitel lékárny Schreiber a Sutton, čerstvě jmenovaný na psychiatrii.“

Tolkienovi náhle svitlo v očích. „Povězte mi o Schreiberovi.“

Kincaid mu řekl všechno, co věděl.

„To je ono!“ zvolal Tolkien. „Lékárna! Proto jim tolik šlo o centralizaci dodávek léků pro kraj. Dělají to v nemocniční lékárně!“

„Asi vám nerozumím,“ přiznal Kincaid.

Tolkien byl náhle plný života. Naklonil se přes stůl. „Copak to nechápete? Mají to strašně jednoduché. Všechny léky předepisované pacientům v tomhle kraji pocházejí z ústřední lékárny v Univerzitní nemocnici!“

Kincaid už viděl, kam Tolkien míří. „Myslíte, že když je pacient na seznamu, dostane nesprávné léky?“

„Ano,“ řekl Tolkien. „Nebo možná vůbec žádné léky!“

„Schreiber tam sedí a rozhoduje, kdo bude žít a kdo zemře?“

„Řekl bych, že to dělá počítač. Musejí používat počítačový program, aby výběrově vyvražďoval jisté skupiny pacientů,“ řekl Tolkien.

„To přece musí být složitější,“ řekl Kincaid, „pokud ti pacienti umírají přesně na to, co by se dalo očekávat, jak říkáte. Jak to vysvětlíte?“

Tolkien zavrtěl hlavou, jako když se mu nechce dál rozmotávat noční můru, pak řekl: „Místo léku, který by bojoval s pacientovou nemocí, mu počítač dá něco, co ji ještě zhorší! Představte si, že mám starého pacienta se zánětem průdušek; předepíšu mu ampicilin. Počítač rozhodne, že je příliš starý, a dá pokyn počítači v lékárně, aby mu ten lék nedával. Dostane něco, co vypadá jako ten lék, ale je to naprosto k ničemu, nebo to dokonce při jeho nemoci škodí. Jeho stav se logicky zhoršuje a následuje smrt. Nikdo se nediví a stát je zproštěn břemena péče o nemocného starého člověka.“

„Tohle museli udělat mému otci,“ řekl Kincaid.

„Myslím, že ano,“ řekl Tolkien. „Jak by jeho nemoc postupovala, byl by potřeboval stále víc léků a pomoci sociální služby. Viděli by v něm přítěž pro krajskou pokladnu.“

„Ti hajzlové!“ zašeptal Kincaid.

„Musíme to teprve dokázat,“ řekl Tolkien.

Kincaid se na okamžik zamyslel a pak řekl: „Vymyslete si dva pacienty, nebo ještě líp, vyberte si ze svých pacientů dva, údajně se stejnými potížemi. Jeden by měl být mladý a zdravý, druhý starý a chronicky nemocný. Předepište oběma stejné antibiotikum a uvidíte, co lékárna pošle. Zařídím, aby mé noviny daly léky analyzovat.“

Tolkien přikývl. „To by se mohlo podařit.“

Kincaid se podíval na hodinky. Bylo tři čtvrtě na deset.

„Budu muset jít, přijdu za vámi zítra. Máte telefon domů, pro případ, že byste tu nebyl?“

Tolkien mu napsal na lístek číslo a Kincaid si je schoval do náprsní tašky.

„Ještě jednu věc,“ řekl Kincaid. „Nevíte náhodou, kdo dělá videozáznamy operací v Univerzitní nemocnici?“

„Všechny filmy a videa pro názornou výuku dělá společnost Cinemed. Mají sídlo v Sunderlandu.“

„To jsem přesně potřeboval vědět,“ řekl Kincaid a dál to nevysvětloval.

K restauraci přijel za pět minut deset; Eva už tam byla. Políbil ji a chvilku se k sobě tiskli přede dveřmi; cítil prostě, jak příjemné je být opět s ní. „Stýskalo se mi,“ řekl.

„Nejen tobě,“ usmála se Eva.

Vešli a byli v poloprázdné restauraci uvedeni ke stolu. „Co se všechno dělo?“ zeptala se Eva.

Kincaid jí všechno vypověděl a viděl, jak jí do obličeje proniká zděšení. „To nemyslíš vážně!“ protestovala šeptem.

„Naneštěstí ano,“ řekl Kincaid. Pověděl jí o svém setkání s Neilem Tolkienem, a jak Neil přišel na to, že za všechno může nemocniční lékárna.

„Ale to je obviňuješ z masové vraždy!“ zašeptala Eva.

„Myslím, že naši přátelé tomu říkají ‚přetváření země‘.“

„Naprostí šílenci!“

Kincaid si všiml obvazu na její pravé ruce. Zeptal se na něj a Eva mu pověděla, co se stalo.

„Claire Affricová?“

„Byla z toho strašně nešťastná,“ řekla Eva.

„Taky měla proč,“ řekl Kincaid.

„To se na sále hodně stává,“ řekla Eva. „Říznutí a píchnutí už patří k povolání.“

„Muselo se to šít?“ zeptal se Kincaid.

„Pár stehů. Claire mi to sešila, zjistila, jak jsem na tom s tetanovkou, a dala mi antibiotický deštník,“ řekla Eva, pobavená, ale i potěšená Kincaidovou starostí.

„Deštník?“ zeptal se Kincaid.

„Na ochranu před možnou infekcí,“ řekla Eva. „Je to směs antibiotik.“

„Dobře,“ pravil Kincaid. „Musel to být šok. Jak ti je?“

„Jsem trochu unavená, ale bude to dobré,“ řekla Eva.

Kincaid na ni hleděl tak dlouho, až zrozpačitěla.

„Jez,“ řekla, „je mi dobře.“

Kincaid poslechl, ale všiml si, že Eva nedojedla. Požádala o sklenici ledové vody a stěžovala si, že je v restauraci horko.

„Evo, nechci, abys chodila zpátky do práce,“ řekl Kincaid.

„Neblázni, musím.“

„Je to příliš nebezpečné,“ řekl Kincaid. „Během pár dní se to všechno vybarví. Chci, abys bydlela u mé sestry Lisy, dokud s doktorem Tolkienem nezískáme důkaz, který potřebujeme. Prosím tě, vždyť víš, že to je rozumné. Můžeš zavolat, že jsi nemocná, řekni, že se vrátíš, až ti bude líp, ale neříkej, kde budeš.“

Eva pomýšlela na další protesty, ale viděla, že Kincaid to myslí smrtelně vážně. „Dobrá,“ řekla, „pokud to Lise nevadí.“

„Bude nadšená,“ řekl Kincaid, vstal a šel jí zatelefonovat. Ve chviličce byl zpátky a potvrdil to.

Tolkien procházel záznamy o pacientech za poslední rok ve snaze zjistit další sporná úmrtí, jichž si tenkrát možná nevšiml. Našel další dvě, staré lidi. Jednu stařenku vzali do Univerzitní nemocnice na operaci zákalu, kvůli němuž byla skoro slepá. Zemřela čtyři dny po operaci. Jako příčina smrti byla uvedena srdeční zástava. Druhý případ, třiasedmdesátiletý muž, byl přijat do nemocnice k nasazení endoprotézy kyčelního kloubu. Operace se nekonala, protože pacient byl při příjmu nachlazený a soudilo se, že má slabý nález na plicích. Předepsali mu ampicilin. Po pěti dnech pacient zemřel na zápal plic. Tito pacienti zapadali do vzorce. Tolkien pohlédl na hodinky a viděl, že je půl jedenácté. Ráno bude v hledání pokračovat; než pojede domů, chtěl se ještě podívat na Feenanovu přítelkyni.

Než zamířil k autu, zamkl ordinaci a zastavil se, aby se podíval na hvězdy. Svítil měsíc, a přestože Tolkien na něj z místa, kde stál, neviděl, ozařoval siluety komínů na protější straně ulice. Neil litoval, že nemá víc času, aby se tím pohledem potěšil. Nastoupil do auta a nastartoval. Těsně před odjezdem se podíval do zpětného zrcátka a všiml si, že dvě stě metrů za ním se rozsvěcejí reflektory nějakého vozu. Nebyl důvod vidět v tom něco nekalého, ale Tolkiena zamrazilo. Seděl, oči přilepené k zrcátku, a čekal, až se druhý vůz pohne. Nepohnul se. Tolkien polkl. Auto čeká, až se pohne on, a bude ho sledovat. Byl o tom přesvědčen.

Rozjel se a nemohl odtrhnout oči od zrcátka. Viděl, jak auto za ním vyjíždí od chodníku. Bylo to BMW v končině, kam BMW zabloudí jen zřídka. Auto udržovalo vzdálenost asi sto metrů za ním. Tolkien z náhlého popudu zrychlil a na konci ulice zahnul vpravo, až pneumatiky na protest zakvílely. Hnal se k dopravním světlům, ale než dojel naskočila červená. Zaklel a opět ulpěl pohledem v zrcátku. Srdce mu bušilo. Po BMW ani vidu.

Málem se již uvolnil, když tu se v zrcátku objevilo BMW znovu a on zatajil dech. Usedle dojelo za něho a pomalu zastavilo. Tolkien viděl, že na předních sedadlech sedí dva muži, ačkoli jim nebylo vidět do obličeje, protože v předním skle se odrážela dopravní světla. Seděli tam němí a neproniknutelní. Polkl a rozjel se, jakmile se světla změnila. Zabočil doprava; BMW se ho drželo. Zabočil opět doleva a BMW… jelo rovně. Tolkien tomu nemohl uvěřit. Že by si to byl všechno jen představoval? Dělá strach s člověkem takové věci? Dlouze vzdychl a pokračoval v cestě k Feenanovým. Díval se do zrcátka s pravidelností, kterou by mu záviděl i žák autoškoly. Měl za sebou opět nějaký vůz, ale tentokrát to byl malý ford.

Kincaid jel zpátky do motelu, byl rád, že Eva je v bezpečí ve volném pokoji u Lisy. Věděl, že Lisa se o ni postará a bude na ni milá. Jen kdyby se mohl cítit klidně, i pokud jde o Kerry. Shodli se s Tolkienem, že jí ani ostatním dětem v domově bezprostředně nic nehrozí, ale vědomí, že Schillerovci ovládají systém a dělají to, co dělají, stačilo roznítit i nejtupější představivost. Jak se asi pustí do postižených dětí? Asi stejně jako do všech ostatních. Proč měnit úspěšný vzorec? Služby se dík penězům z Wellingtonovy nadace prudce zlepší, načež klesne průměrná délka života dětí a manipulace s počítačem čísla zastře. „Hajzli,“ zamumlal.

Osprchoval se a pak zapnul televizi, aby chytil noční zprávy, než si uvaří kávu. Hlavní zpráva byla o hladomoru v Africe, a jak těžké je pro záchranné pracovníky dostat se do postižené oblasti, protože v kraji zuří občanská válka. Povinné záběry bolestně vyhublých lidí, stěží schopných chůze, se střídaly s detaily dětí s mouchami na obličeji. Kincaid uvažoval, kolikrát už takové záběry viděl. Jména zemí se sice měnila, ale ve skutečnosti se jen pravidelně střídala. Byl přesvědčen, že zhruba za čtyři roky uvidí stejné snímky ze stejné země. Nebyl si jistý, čí je to vina, a tak nevinil nikoho. Zvedl telefon a z kreditní karty věnoval dar na číslo, které se objevilo na obrazovce. Lepší rozsvítit svíčku než proklínat tmu.

Program se vrátil do londýnského studia a vážně se tvářící hlasatel oznámil, že podají zprávu o výbuchu v Londýně. Kincaid lil vroucí vodu na instantní kávu ve svém šálku a pomyslel si, že i tenhle příběh zní až příliš povědomě. Hleděl na záběry vysílané z přenosového vozu na místě události a přestal nalévat. Tenhle příběh byl docela jiný. Policejní vozy a hasiči stáli před budovou, kterou znal. Jak kamera stoupala vzhůru, spatřil, že kouř se valí z jeho vlastního bytu.

16.

Kincaid seděl před televizorem a kmitavé obrazy se mu zrcadlily ve vytřeštěných očích. Bylo mu, jako když hledí na vlastní pohřeb. Zpráva uváděla, že se zatím neví, kolik bylo v budově lidí. Někdo se zmínil o IRA, ale policista se stužkou kolem čepice řekl trapně vyhýbavě, že je příliš brzy uvádět, kdo je za to odpovědný. Nakrátko se objevil politik, který nedaleko odtamtud večeřel, vyjádřil obavy a řekl, jaká je to hanebnost. Před kameru strčili dva očité svědky, kteří neřekli o moc víc, než že slyšeli hlasitou ránu a viděli létat sklo. Nebyl zmíněn žádný motiv, ale k výbuchu došlo v bytě žurnalisty z celostátního listu. Nebylo známo, zda onen žurnalista, James Kincaid, byl v té době v budově. Zpátky do studia. „Přineseme vám další zprávy, jakmile je budeme mít,“ řekl hlasatel a s konečnou platností posbíral papíry se stolu před sebou. „A nyní pohled na počasí.“

Kincaid ztlumil zvuk. Nechtělo se mu odvrátit zrak od obrazovky. Co kdyby ještě něco ukázali? Vytočil Fletcherovo domácí číslo. Obsazeno. Bylo obsazeno patnáct minut. Když se konečně dovolal, vyštěkl rozhněvaný Fletcherův hlas: „Ano?“

„To jsem já.“

„Panebože, Jamesi, ty jsi to viděl? Telefon se netrhne.“

„Díval jsem se.“

„Když se rozhodneš, že si uděláš nepřátele, tak se s tím moc nemazlíš, viď?“

„Už vím, co tu dělají,“ řekl Kincaid. „Zabíjejí lidi, řadové pacienty, obyčejné lidi. Dělají to systematicky a chladnokrevně.“

„Ale to je neuvěřitelné,“ řekl Fletcher. „Proč?“

„Náš velkolepý zdravotnický plán je zástěrka pro očištění populace,“ řekl Kincaid hořce. „Odstraňují nerovnováhu. To víš, příliš mnoho starých lidí žije příliš dlouho a odčerpává příliš mnoho státních prostředků. A když už jsou v tom, probírají taky postižené a narkomany. Potom je tu samozřejmě AIDS, těmhle pacientům se dostává zvláštní pomoc, protože jejich vinou vzniká nerovnováha na druhém konci věkového spektra.“

„To myslíš vážně?“

„Kéž bych nemyslel.“

„Není divu, že si dokumentaristi začínají připadat jako malomocní. Řekni v okolí Westminsteru ‚Schiller‘ a je z tebe neviditelný. Lidi se koukají skrz tebe, najednou tam prostě nejsi.“

„Co opoziční poslanci?“ zeptal se Kincaid.

„Vypadla z nich spousta nadávek, ale nic užitečného. Myslím, že nic nevědí.“

„Takže nevíme, jak hluboko to sahá?“

„Ne, ale museli jsme někomu šlápnout na kuří oko. Našeho majitele zavolali na ministerstvo vnitra. Než šel, musel jsem mu povědět, co víme.“

„Co jsi mu řekl?“ zeptal se Kincaid.

„Že mám důvod věřit, že Schillerova skupina, přestože byla před několika lety oficiálně rozpuštěna, stále pracuje uvnitř strany, se souhlasem vlády nebo bez něho.“

„Nic víc?“

„Ne.“

„Dobrá. Teď nemůžeme nikomu důvěřovat. Čím míň toho řekneme, tím líp,“ pravil Kincaid.

„Souhlasím,“ řekl Fletcher. „Teď zásadní otázka. Můžeš to všechno dokázat?“

„Ještě ne, ale jsem blízko. Možná že zítra už dostanu, co potřebuju. Pracuju s Neilem Tolkienem.“

„S tím doktorem, co volal do redakce?“

„Správně. Vymyslel, jak to ti hajzli dělají, a myslíme, že víme, jak to dokázat,“ řekl Kincaid.

„Budete si muset přispíšit. Po tom vyptávání na Schillerovu skupinu se musí všude zvonit na poplach.“

„Nevědí, kolik toho víme,“ řekl Kincaid, „a při troše štěstí si mohou myslet, že jsem byl večer doma. Nevyváděj je, prosím tě, z iluzí.“

„Samozřejmě,“ řekl Fletcher. „Dokonce zítra nebudu tajit, že jsi nepřišel do práce. Potřebuješ nějakou pomoc?“

„Myslím, že ne.“

„Jamesi?“

„Ano?“

„Myslím, že by bylo dobře, kdybys všechno sepsal a poslal mi to. Pro všechny případy.“

„Máš pravdu,“ řekl Kincaid. „Udělám to.“

„Určitě nic nepotřebuješ?“

„Rád bych, kdybys nasadil všechny páky, aby se zjistilo, odkud se berou peníze Wellingtonovy nadace.“

„Dobře. Dokumentaristi mají pro tebe informace o Fieldsovi a Suttonovi.“

„Mluv.“

„Před pěti lety dělal Fields pro reklamní firmu Kerbs a Segal. V té době měl na starost některé z jejich nejlepších zakázek včetně kompletní reklamy pro dvě celostátní banky. Nevíme, proč odešel a kam šel potom.“

„Reklama?“ odfrkl Kincaid. „Profesionální lhář.“

„Vyhrabali jsme taky něco na dobrého doktora Suttona. Nějaký čas sloužil u vojenské rozvědky v Severním Irsku. Jsou tu náznaky, že psychiatrické kliniky, které vytvořil pro vyslýchání podezřelých, zacházely trochu příliš daleko. Začala se o něho zajímat Amnesty International. Z ničeho ho neobžalovali, ale vzdal se místa v jisté nemilosti.“

„To pasuje,“ řekl Kincaid. „Byl bych rád, kdybys pro mě udělal jednu věc, pokud by se v nejbližších dnech něco přihodilo.“

„Stačí říct,“ opáčil Fletcher.

„Dostaň odtud Kerry, prosím tě. Aspoň dokud se to všechno neobjeví v novinách a policie ten chlív nevyklidí.“

„Slibuju.“

„Pomůže ti jedna skvělá ženská jménem Eva Laingová. Napíšu ti do dopisu její číslo.“

„Zavolej mi zítra a buď opatrný.“

Kincaid položil telefon.

Kincaid usoudil, že by o výbuchu v londýnském bytě mělo raději vědět ještě pár lidí. Zavolal sestře a varoval ji, aby ráno nikoho neujišťovala, že je ještě živý. Brzy všechno vysvětlí, ale zatím ať nic neříká.

„Do čeho ses zapletl?“ zašeptala Lisa naléhavě.

„Ještě to nemůžu říct,“ řekl Kincaid tiše. „Věříš mi?“

„Nemám na vybranou,“ řekla Lisa, ale cítil z toho náklonnost.

„Dej mi Evu.“

Když Eva uslyšela, proč volá, rázem se jí z hlasu vytratila ospalost. „Panebože, já mám strach, Jime.“

Kincaid se ji pokoušel ujistit, že se situace může vyvinout v jejich prospěch, budou-li si protivníci myslet, že je mrtvý, nebo aspoň že je pořád v Londýně. „Jen se drž stranou a já ti zítra zavolám.“

„Prosím tě, dej si pozor.“

Kincaid našel papírek s Tolkienovým číslem domů a podivil se, že Tolkien zvedl telefon tak rychle.

„Myslel jsem, že budete spát,“ řekl.

„Právě jsem přišel,“ řekl Tolkien.

Kincaid mu pověděl o pumovém útoku.

„Panebože,“ zamumlal Tolkien, „kdybych se tak z toho mohl probudit.“

„Nejste sám.“

Tolkien pověděl Kincaidovi, že prošel své záznamy a našel další dva možné případy podezřelého úmrtí.

„Výborně, čím víc, tím líp. Proto jste byl venku tak dlouho?“

Tolkien mu pověděl o Karen Feenanové. „Jak je jí teď?“

„Lék, který jsem jí dal, zabírá,“ řekl Tolkien. „Myslím, že se z toho dostane.“

Kincaid zavěsil a chviličku zíral do prázdna. Už zase pršelo a déšť ťukal do okna. Uvažoval o tom, co mu Tolkien pověděl o Feenanových. Dosud se domníval, že lékařova nervozita vyplývá z toho, co odhalil. Nevěděl, že se Tolkien pohádal s manažerem počítače v nemocnici kvůli léčbě Karen Feenanové. Tolkien měl k obavám dobrý důvod; jeho vlastní strach se právě zdvojnásobil.

Spánek nepřicházel v úvahu. Kincaid se pokoušel sledovat televizi, ale zjistil, že se nedokáže soustředit. Myšlenky na Schillerovu skupinu ho neopouštěly na víc než na pár minut. Nakonec se jim přestal bránit a vytáhl všechny poznámky, které si pořídil za uplynulé tři týdny. Rozložil si je před sebe na stůl a nastavil čtecí lampu, aby vytvořila jezírko světla. Už dávno přišel na to, že nemůže nosit v hlavě každý útržek informace, který získal, a tak si vypěstoval návyk dělat si hned stručné poznámky. Později si prohlédl všechny najednou. Někdy vyplynuly nové skutečnosti, a věci, které se zdály v době odhalení naprosto nedůležité, někdy nabyly nového významu.

Začal informacemi o Carlislovi jako předpokládaném vůdci skupiny. Úspěšný, okouzlující, oblíbený, ale s nevalnou akademickou kariérou, jež se zdála v rozporu s jeho pozdějšími úspěchy. Naproti tomu Charles French a Paul Schreiber byli mimořádně schopní a jako vědci mířili vysoko. Dal si poznámky, které se jich týkaly, do Carlislovy složky. Zejména French byl výrazný, a než si to pokaňhal, míval politické ambice. Kdyby to byl záznam o Frenchově kariéře a ne o Carlislově, dávalo by to větší smysl.

Bohové! To je ono, pomyslel si Kincaid. Udeřil se dlaní do čela. Carlislova skvělá kariéra v parlamentu vůbec není jeho! Je to jen figurka, okouzlující, přitažlivá lehká váha, která dělá maňáska mozku Schillerovy skupiny. Není divu, že to Carlislovi do parlamentu šlo tak dobře. Byl to týmový výkon. S takovými mozky jako French a Schreiber za zády a navíc se všemi možnostmi, které ti dva měli k dispozici, těžko mohl selhat.

Kincaid našel lísteček s poznámkou, že se Carlislovi říká Trojan. Teď to dávalo lepší smysl. Nemyslela se tím Carlislova dřevěná palice, jak naznačil Fletcher. Analogie byla mnohem přiléhavější. Carlisle byl přijatelný kůň pro dopravu politiky Frenche a jeho kolegů! Byl tím, kdo měl dostat Schillerovu skupinu do Downing Street!

Kincaida naplnilo vzrušení a strach. Byli nebezpečně blízko dosažení cíle a ve hře bylo tolik, že se nezastaví před ničím. Byl v tom jediný drobeček útěchy. Jestliže Schillerova skupina pracuje na tom, aby se dostala do vlády, musí to znamenat, že tam zatím není. Korupce nesahá tak daleko. Otevřel dopis, který připravil pro Fletchera, a než jej zalepil do nové obálky a napsal adresu, připojil tuto novou informaci. Bylo půl třetí ráno. Vydal se hledat poštovní schránku.

Tolkien byl v ordinaci před osmou, aby si připravil žádost o antibiotika pro dva fiktivní případy, než začnou přicházet ranní pacienti. Tak je bude moci během dopoledne vsunout mezi skutečné předpisy. Vybral si ze seznamu dvě pravděpodobná jména: James Livermore, stáří čtyřiasedmdesát, chronicky invalidní, pokročilá revmatická artróza, zároveň slabý na srdce. Pro tohoto muže vymyslel infikovanou řeznou ránu na levé paži a předepsal benzylpenicilin. Jako druhého pacienta si vybral sedmadvacetiletého technika prakticky bez anamnézy. V ordinaci byl jen jednou, na očkování před dovolenou v Severní Africe. U tohoto muže měly být nežity na zátylku léčeny stejným antibiotikem, benzylpenicilinem.

V obou případech měly být léky dodány do ordinace. Tolkien sepsal údaje na dvě samostatné kartičky a položil si je vedle klávesnice počítače. Do půl desáté požadavky odešly. Do tři čtvrtě na jedenáct měl před sebou dvě lahvičky. Na jedné byla nálepka Livermore, na druhé Kenyon, jméno technika. Tolkien lahvičky otevřel; kapsle vypadaly naprosto stejně. Zavřel víčka a lahvičky zamkl do zásuvky. Když se vydával na dopolední návštěvy, hlodala v něm pochybnost a svěřil se Kincaidovi, s nímž mluvil po návratu.

„Nebude to stačit,“ řekl Tolkien.

„Proč?“

„I kdyby laboratoř ukázala to, co tušíme, nemocnice to může všechno zamluvit jako ojedinělou příhodu, jeden nešťastně spletený recept v lékárenském oddělení.“

Kincaid souhlasil, že Tolkien by mohl mít pravdu. „Potřebujeme tedy víc vzorků? Víc léků předepsaných příslušným lidem?“

„Ano, to je jeden způsob,“ řekl Tolkien zvolna, „ale to, co doopravdy potřebujeme, je program.“

„Počítačový program?“ zvolal Kincaid. „Jak ho získáme?“

„To je dobrá otázka.“

„Musíme se sejít,“ řekl Kincaid.

„Chcete sem přijít?“

Kincaid nechtěl. Musel brát v úvahu možnost, že Tolkien je od svého střetu s nemocnicí pod dohledem.

„Vzpomínáte si, kde jsme se sešli poprvé?“

„V domě vašeho otce?“ řekl Tolkien.

„Ano, sejdu se tam s vámi ve dvě hodiny. Postarejte se, abyste nebyl sledován, a přineste s sebou všechno, co máte.“

Když Kincaid zajel hondou do ulice, kde bydlel jeho otec, pršelo už dvanáct hodin bez přestávky a silnice plavaly. Zaparkoval proti domu a všiml si, že vadný okap je ve stejném stavu, jako když odcházel. Dešťová voda stékala na dlažební kameny přede dveřmi a vytékala mělkou širokou řekou přes chodník. Bylo za pět minut dvě a cítil se jako kočka na rozpálené plechové střeše. Co když je Tolkien sledován? Dvě mouchy jednou ranou pro Schillerovu skupinu. Jeho život by mohl skončit na ulici, kde se narodil.

Kincaid zaslechl zvuk pneumatik na vlhké vozovce a podíval se do zpětného zrcátka. Zastavilo za ním auto a po zdánlivě strašné době vystoupil Tolkien a pospíšil k němu.

„Nesledovali vás?“

„Pořád jsem se díval. Nikoho jsem neviděl.“

„Máte antibiotika?“ zeptal se Kincaid.

Tolkien vytáhl z aktovky polštářovanou obálku s dvěma lahvičkami. „Myslel jsem, že je možná budete chtít poslat,“ řekl.

Kincaid balíček přijal a zeptal se: „Máte pro mě nějaké papíry?“

Tolkien vyndal z aktovky lepenkovou archivní krabici. „To jsou údaje o pacientech, o nichž jsem vám říkal.“

„Bude nejlepší odeslat je pro všechny případy někam do bezpečí.“

Tolkien se nemusel ptát pro jaké případy.

Oba muži zmlkli, jelikož do ulice zabočilo auto a pomalu se k nim blížilo. Zastavilo ve vzdálenosti třiceti metrů na druhé straně ulice. Kincaid vycítil, že Tolkien tuhne. „Myslím, že je to v pořádku,“ řekl, když viděl, že se dvířka auta otvírají. Vystoupila žena s nákupní taškou a zamávala řidiči na rozloučenou. Strčila klíč do zámku dveří proti autu, opět se otočila a zamávala. Auto se po krátkém ťuknutí na houkačku rozjelo. Kincaid a Tolkien vydechli zároveň. „Neprodlužujme to,“ řekl Kincaid. „Pojedu někam na poštu.“

„Přemýšlel jste o tom, jak získat program?“ zeptal se Tolkien.

„Potřebuju víc času.“

Kincaid se díval, jak Tolkienovo auto na konci ulice zahýbá doprava a mizí z dohledu. Nastartoval a ten zvuk ho potěšil. Pohybující se terč je těžší zasáhnout. Když sám na konci ulice čekal, aby mohl zabočit, minulo ho bílé BMW. Pohybovalo se stejným směrem jako Tolkien. Na řidičově okénku byly kapky deště a ani on sám neviděl dokonale přes přední sklo, kde stěrač nadělal šmouhy, ale Kincaidovi se sevřel žaludek. Řidič BMW se velmi podobal jednomu z ošetřovatelů z Fingleton Grange.

Kincaid zahnul doleva a rychle se rozjel opačným směrem. Cítil se v hondě zranitelný, protože to bylo jeho vlastní auto, registrované na jeho jméno. Stačí jediná kontrola a protivníci budou vědět, že zdaleka není mrtvý a naopak je zpátky v těchto končinách.

Bylo mu líp, jakmile odeslal obálku s dvěma lahvičkami penicilinových kapslí Fletcherovi s pokyny, že mají být co nejrychleji analyzovány kvalitní nezávislou laboratoří. Tolkienovy papíry nepřibalil, protože si je chtěl nejprve prohlédnout; to znamenalo počkat, než si najde nové bydlení. Předtím však měl jednání s firmou Cinemed.

„Haló, tady Anthony Miles, tajemník chirurgie z Univerzitní nemocnice,“ lhal Kincaid.

„Ano, pane doktore, co pro vás můžeme udělat?“

„Zrovna jsem provedl strašnou hloupost,“ řekl Kincaid, „zničil jsem jednu chirurgickou výukovou pásku. Vy asi neschováváte rezervní pásky, viďte?“

„Zpravidla ne, pane doktore, jaké to bylo datum?“

„Čtyřiadvacátého března,“ řekl Kincaid.

Následovala pomlka, během níž Kincaid slyšel obracení stránek. Muž posléze řekl: „Aha, tamta.“

Kincaid zůstal zticha; v očekávání si skousl spodní ret.

„Jde o to, pane doktore, zpravidla rezervní pásky neděláme. Dělá se to, jen když je nějaká pochybnost o kvalitě originálu. V tom případě bychom mohli udělat kopii a pokusit se ji trochu vyčistit.“

„A čtyřiadvacátého se to nestalo?“

„Ne.“

Kincaid byl zklamán. „No, jen mě to tak napadlo.“

„Lituji,“ řekl muž.

„Děkuji, že jste se mi podíval,“ řekl Kincaid tak, aby to znělo zklamaně, ale vděčně. Z nějakého důvodu vycítil, že muž na druhém konci něco zamlčuje. Byl to odstín, na který se léty naučil být citlivý, a nechtělo se mu hovor přerušit; doufal, že by muž mohl říci více. Nemýlil se.

„Doktore,“ řekl muž nejistě, „je to pro vás důležité?“

Kincaid cítil, jak v něm roste vzrušení. Byl čas zahrát na strunu soustrasti. Řekl rezignovaně: „Bylo, ale když žádná kopie není, tak se nedá nic dělat. Prostě si nechám vynadat.“

„Víte, doktore…“

„Ano?“ Kincaid se opět kousl do rtu a v duchu se snažil muže pobídnout.

„Abych vám řekl pravdu, kopie existuje.“

„Ano?“ řekl Kincaid. Snažil se, aby to znělo klidně, přestože jeho nervová zakončení vřískala.

„Byla to páska s Martinem Freemanem, viďte?“

„Ano.“

„Přistihl jsem jednoho technika, jak dělá kopii kvůli tomu divadlu kolem Freemanovy smrti a vůbec. Seřval jsem ho; máme ve firmě přísná pravidla ohledně důvěrných informací a tak, ale faktem zůstává, že pásku jsem nezničil. Jestli ji potřebujete, můžete ji mít.“

„Hned jsem tam.“

„Ale doktore…“ řekl muž.

„Ano?“

„Uvědomujete si, že jsem vám to nemusel říkat, viďte?“

Kincaid ho ujistil, že o nepovolené kopii nepadne ani slovo. V pět hodin měl pásku vyzvednutou a vracel se do Newcastlu.

Kincaid zavolal Fletcherovi domů, aby mu pověděl, co se děje, a sdělil mu, že podezřelý penicilin je na cestě. „Jsem ještě pořád mrtvý?“ zeptal se.

„Pořád se ještě přehrabují v troskách,“ řekl Fletcher, „hlavně proto, že ses dneska neukázal v práci.“

„Fajn. Dostals obálku, kterou jsem poslal?“

„Ne.“

„Asi je ještě čas,“ řekl Kincaid po úvaze. „Posílal jsem ji až dnes k ránu.“ Pověděl Fletcherovi o své teorii ohledně Carlisla.

Fletcher po dlouhé odmlce řekl: „To opravdu dává smysl. Máš představu, kdo by mohl tahat za provázky?“

„Favorit musí být Charles French. Má na to hlavu i minulost, ale mohou to být i jiní, o kterých nic nevíme.“

„To je ale svinčík,“ vzdychl Fletcher.

„Copak sdělilo ministerstvo vnitra našemu ctěnému majiteli?“

„Vláda Jejího Veličenstva si je vědoma problému, že ve straně pracují extrémistické skupiny,“ řekl Fletcher.

„Řekli, co v té věci dělají?“ zeptal se Kincaid.

„Žel nikoli. Zdůraznili ovšem, že tento problém se neomezuje na jejich vlastní stranu.“

„Jak jinak,“ řekl Kincaid.

„Byli by ovšem rádi průběžně informováni o dalším vývoji, a jak bylo našemu šéfovi připomenuto, jakékoli odhalení kriminální činnosti musí být okamžitě hlášeno policii.“

„Blbec namyšlená,“ zahuhlal Kincaid.

„Hoden svého místa,“ řekl Fletcher.

Kincaid řekl, že se ozve, a položil.

Náhle ho napadalo, jak si promítnout videopásku, kterou získal. Zavolal sestře.

„Ano, máme. Proč se ptáš?“ řekl Lisa.

„Rád bych ho během večera použil. Bude to problém?“

„Ovšem, že ne,“ řekla Lisa nejistě. „Kdy tě můžeme čekat?“

„Až po setmění. Kolem desáté?“

„Jime, mám starost o Evu.“

„Co se děje?“ sevřelo se Kincaidovi hrdlo.

„Trvá na tom, že je to jen lehká chřipka, ale já myslím, že je to něco víc.“

„Mohu s ní mluvit?“

„Asi před půl hodinou jsem ji přemluvila, aby si šla lehnout, a myslím, že právě usnula,“ řekla Lisa.

„Tak ji uvidím později,“ řekl Kincaid. Měl by snad požádat Tolkiena, aby se na Evu podíval? Nebo má počkat, až ji uvidí a promluví s ní? Rozhodl se pro to druhé. Mezitím otevřel složku, kterou mu dal Tolkien, a začal pročítat informace.

Tolkien už mu o případech řekl, ale číst to černé na bílém působilo ještě zlověstněji. Zahleděl se na laboratorní zprávy o svém otci, o Madelině Bellové a Lindě Hollandové. Když je viděl vedle sebe, vypadaly zcela totožné. Že by to byl jejich nejlepší důkaz? Když připojí zprávu o rozboru penicilinu, musí to přece ministerstvo vnitra přesvědčit. Kdepak, musel si připomenout. Případy infekce v nemocnicích nejsou nijak neobvyklé, ani smrtelné případy.

Kincaid připustil, že si neví rady, jak získat kopii počítačového programu, který řídí ten strašlivý plán. Obával se, že se nakonec bude muset vloupat do řídícího střediska v nemocnici a ukrást jej. To bylo dost zlé, ale pak hrozil ještě větší problém. Dostane-li se dovnitř, jak pozná, co hledá? O počítačích věděl pramálo. Uměl všehovšudy dvěma prsty používat textový editor. Potřeboval pomoc odborníka, někoho jako byl ten muž, s nímž mluvil v den otevřených dveří v nemocnici. Jak jen se jmenoval? Holland, Dave Holland. Kincaid se podíval na papíry před sebou. Jedna ze zemřelých holčiček se jmenovala Linda Hollandová. Je to jen shoda, nebo by mohli být příbuzní?

Kincaid seděl s telefonním seznamem na klíně a začal vytáčet čísla. „Je to pan Holland, který pracuje v Univerzitní nemocnici?“

„Ne.“

„Promiňte, že jsem obtěžoval.“

Vytočil další číslo.

„Mám správné číslo na pana Hollanda, který pracuje v Univerzitní nemocnici?“

„Lituji, tady je číslo 7768.“

„Promiňte, že jsem obtěžoval.“

Vytočil další číslo se stejným výsledkem, ale na pátý pokus se ozval ženský hlas: „Ano, ale Dave tu bohužel právě není.“

„Mohla byste mi říct, kdy se vrátí?“

„Až zítra ráno, má noční směnu v nemocnici. Kdo volá?“

„Smith, Harry Smith,“ zalhal Kincaid. „Dostal jsem se do těchhle končin a napadlo mě, že se podívám na kámoše Davea. Už jsem ho neviděl šest nebo sedm let. Myslím, že jsme se tenkrát také viděli, ne?“

„Promiňte, nějak si nevzpomínám.“

„Není divu, jak říkám, už je to dávno. Jestli si vzpomínám, měli jste děťátko, holčičku. Byla to Linda?“

Chvíli bylo ticho, než žena řekla, jako by ji to bolelo: „To je pravda. Linda naneštěstí letos zemřela.“

Kincaid pocítil, jak se v něm všechno svírá pocitem viny.

„Strašně mě to mrzí. Nevím, co říct.“

„Řeknu Daveovi, že jste volal, pane Smithi,“ řekla žena a ukončila hovor.

Kincaid byl sám sebou znechucený, ale nemohl si dovolit se v tom babrat. Do rána natropí horší věci. Zavolal do nemocnice a požádal o počítačové středisko. Mohl by mluvit s Davem Hollandem?

„Tady Holland.“

„Dave, tady je Jim Kincaid. Asi si nevzpomínáte, ale…“

„Vzpomínám,“ řekl Holland. „Vy jste ten novinář, co se vyptával v den otevřených dveří.“

„Správně. Potřebuji vaši pomoc.“

„Myslím, že vám nerozumím. Jakou pomoc?“

„Po telefonu mluvit nemůžeme. Mohli bychom se sejít?“

„Jsem celou noc ve službě.“

„Nemáte přestávku na jídlo?“

Holland zněl udiveně. „Odcházím ve dvě. O co jde?“

„Sejděte se se mnou ve dvě a já vám to povím. Věřte mi, je to důležité.“

„Kde?“

„Budu čekat před branou, a prosím vás, neříkejte nikomu ani slovo.“

„Určitě mi můžete alespoň naznačit, oč jde?“

„Ve dvě,“ řekl Kincaid a položil. V posledních minutách mu srdce pádilo tempem přes sto tepů za minutu. Zhluboka a stejnoměrně dýchal, uklidňoval svou mysl, ale věděl, že se řítí po horské dráze. Není návratu. Až se sejde s Hollandem, bude mu muset říci, že jeho dcera byla zavražděna, a pak se ho pokusí přesvědčit, aby mu pomohl získat důkazy. Vstal z postele a šel k oknu, aby se podíval na výhled ze svého nejnovějšího hotelu. Déšť pro tu chvíli ustal a začala se rozsvěcet pouliční světla. Na hlavní silnici vysílaly reflektory vozů pohyblivé paprsky do houstnoucího šera. Poblíž popelnic u kuchyňských dveří číhaly dvě kočky a opatrně se přibližovaly, jako když vědí, co by se stalo, kdyby byly přistiženy, ale přesto byly odhodlané to zkusit. Kincaid s nimi soucítil.

Krátce před desátou zaklepal u Lisy. Zaparkoval v nedaleké slepé uličce, aby jej z hlavní silnice nebylo vidět.

„Pojď dál,“ řekl Kevin Hardesty.

Kincaid poznal, že Kevin není rád. Cítil napětí. Přišla Lisa a políbila ho na tvář. „Můžu ti něco nabídnout?“ zeptala se. „Něco k jídlu?“

Kincaid zavrtěl hlavou. „Ne, opravdu, děkuji.“

„Eva je vzhůru,“ řekla Lisa. „Běž se na ni nahoru podívat.“

Když stoupal po schodech, slyšel zdola hněvivá, šeptem pronášená slova. Nahlédl do dveří první ložnice, k níž přišel, a usmál se.

„Slyšel jsem, že ti není dobře.“

Eva se usmála, ale neposadila se. Mdle mu podala ruku a řekla: „Určitě to nic není, ale cítím se tak slabá, až je to k smíchu.“

Kincaid ji vzal za ruku a jemně ji hladil. Viděl jí na čele krůpěje potu. „Máš horečku,“ řekl.

„Jenom trochu teplotu,“ řekla Eva. „Ráno mi bude úplně dobře. Hrozně mě mrzí, že tak obtěžuju Lisu a Kevina.“

„S tím si nesmíš dělat starosti,“ řekl Kincaid. „Říkal jsem ti, že moje sestra je nejhodnější člověk na světě, můj pravý opak.“

Evě se podařil úsměv. „Myslím, že ji bereš příliš jako samozřejmost. Jak jde vyšetřování?“

Kincaid jí řekl, že se mu podařilo získat kopii videozáznamu Freemanovy poslední operace. Řekl také, že poslal podezřelý penicilin na rozbor. O Hollandovi a svých dalších plánech neřekl nic. Zatím to nechá být.

Eva se s obtížemi posadila. „Ten film chci vidět.“

Kincaid jí podal ruku, aby mohla vstát z postele, ale cítil, že je příliš slabá, aby mohla stát bez opory. „Myslím, že by sis raději měla zas lehnout,“ řekl. Eva bez námitek souhlasila. Kincaid ji pořádně přikryl.

„To je šílené,“ řekla. „Jako když nemám vůbec žádnou energii.“

„Tak se nevysiluj. Až se podívám na to video, vrátím se,“ řekl Kincaid.

Eva přikývla. Kincaid sešel dolů do napjaté atmosféry, Lisa a Kevin se právě přeli.

„Rád bych si s tebou promluvil,“ řekl Kevin. Otočil se a šel do kuchyně. Kincaid se podíval na Lisu, ta se pousmála a pokrčila rameny. Šel za Kevinem do kuchyně a ten za ním zavřel.

„Nemám z toho radost,“ řekl Kevin.

Kincaidovi bylo jasné, že to říká velmi mírně. Kevinovi se třásly ruce. „Promiň, Kevine,“ řekl, „chápu, jak ti musí být.“

„Tohle je můj domov,“ řekl Kevin. „Nenechám si z něj dělat útulek pro vdovy a sirotky, zatímco ty si hraješ na Jamese Bonda.“

„Eva není ani vdova, ani sirotek, Kevine. Kvůli mně je možná v nebezpečí. Poprosil jsem Lisu o pomoc.“

„Napadlo tě vůbec, že bys mohl ohrozit i nás?“ ptal se útočně Kevin.

„Uvažoval jsem o tom,“ opáčil Kincaid vyrovnaně. „Došel jsem k závěru, že ne. Není žádný důvod, aby lidé, proti nimž stojím, zjistili nějakou spojitost s tímhle domem.“

„A co jestli tě sledovali?“

„Nesledovali.“

„Jak to víš?“ útočil dál Kevin.

„Protože se v tom vyznám.“

„Nechci vidět v televizi svůj dům, jak se z jeho oken valí kouř po výbuchu bomby,“ řekl Kevin. „Chci, abyste oba odešli.“

Kincaid na okamžik sklopil oči a pak řekl: „Chápu. Za chviličku jsme pryč.“ V duchu už plánoval, jak odveze Evu k sobě do hotelu. „Než půjdu, rád bych si na tvém videu pustil tuhle pásku. Smím?“

Kevin přikývl a otevřel dveře. Lisa vypadala rozpačitě. Kincaid ji uklidnil úsměvem.

„Chceš být sám?“ zeptala se Lisa, když brala od Kevina pásku a strkala ji do přístroje pod televizorem.

„Asi by to bylo nejlepší,“ odvětil Kincaid.

Kevin odešel první. Když byl za dveřmi, Lisa se otočila a ústy Kincaidovi ukázala: „Promiň.“

Kincaid přikývl a poslal jí polibek. Ztlumil světla a usadil se ke sledování pásky. Trochu se mu zvedl žaludek, když pozoroval předběžné řezy normální rychlostí. Použil rychlé převíjení, aby se dostal k místu, kde se Freemanovi udělalo zle. Sledoval, jak chirurg náhle ztuhl, máchl rukou a zasáhl Claire Affricovou do tváře skalpelem. Vrátil obraz a přehrál si výjev ještě jednou a pak potřetí.

Podvakrát se jeho oči obrátili ke Claire Affricové, když ji ostří zasáhlo do tváře, ale potřetí nechal pohled obrácený na Martina Freemana. Freeman upíral oči na Claire a měl v nich bolest… nebo to bylo něco jiného? Přehrál si film počtvrté a tentokrát byl přesvědčen, že to bylo něco jiného. Byla to nenávist!

Proč, ptal se Kincaid sám sebe, ale vynořila se jen další otázka. Jestliže Freeman v tu chvíli Claire Affricovou nenáviděl, bylo to máchnutí skalpelem skutečně jen podvědomý pohyb, jak všichni předpokládali? Nebo to byl záměrný pokus Claire říznout?

Kincaid vrátil film o kousek zpět. Chtěl jej podrobně prostudovat, zejména to, co se odehrálo těsně před Freemanovou nevolností. Obrnil se a sledoval během dvouminutových úseků filmu vždy jen jednu postavu. Když přišla na řadu Claire Affricová, okamžitě spatřil něco, co mu předtím uniklo.

Když se oči všech přirozeně obrátily k Freemanovi, kterému sálová sestra měnila rukavici, Claire udělala něco jiného. Kincaid viděl, jak její ruka dělá prudký bodavý pohyb směrem k Freemanovu boku, zatímco se nahýbala vpřed, aby naoko zkontrolovala pacientku. Za několik vteřin Freeman ztuhl.

Kincaid rychle dýchal. Tohle je dynamit. Freeman byl zavražděn během operace. Spáchala to Claire Affricová. Freeman si uvědomil, co udělala, a chtěl ji vzít s sebou. Claire Affricová je na straně protivníků. Obloudila ho, aby uvěřil, že je pouhou obětí okolností.

Kincaid si rychle klepal kotníky pravé ruky o zuby a snažil se vymyslet, jak se tím mění jeho předpoklady. Považoval za dané, že Fields zatajil osud Grety Marshové, aby držel novináře co nejdál od Univerzitní nemocnice, a že namluvil Claire Affricové, že to dělá pro záchranu její kariéry. To ovšem není pravda. Claire Affricová je v tom až po krk, a co víc, před pár dny dala Evě injekci poté, co ji na sále řízla. Musí dostat Evu k Tolkienovi.

17.

Kincaid se vyřítil do haly a zvedl sluchátko. Lisa úzkostně přihlížela. „Mohla bys připravit Evu k odjezdu?“ zeptal se.

„Samozřejmě,“ řekla Lisa. Nevěděla, co se děje, ale cítila, že něco hrozného. Nemohla se přimět, aby se zeptala; Kevinův postoj ji od bratra dočasně vzdálil.

Tolkien nebyl v ordinaci. Kincaid vytočil jeho číslo domů a netrpělivě čekal. Trýznilo ho pomyšlení, že Tolkien může být pryč, dokud se na páté zazvonění neozval ospalý hlas.

„Neil? To jsem já. Potřebuji od vás pomoc.“

Kincaid rychle vysvětlil, co podle něho Claire Affricová Evě udělala.

„Dejte mi svou adresu a já přijedu,“ řekl Tolkien.

„Ne, lepší bude, když přijedeme k vám,“ opáčil Kincaid.

„V tom případě jeďte do ordinace. Vyjedu, jen co se obleču,“ řekl Tolkien. „Jeďte tam co nejrychleji.“

Kincaid vyndal pásku, kterou přetáčel, a tryskem se hnal nahoru, aby zjistil, jak se Lise vede s Evou. Zastihl je na odchodu z ložnice. Eva se opírala o Lisinu paži, ale usmála se na něho.

„Mohu vám pomoct?“ zeptal se.

Lisa řekla, že ne, a ať jde pro auto.

Kincaid zaváhal v nejistotě, zda Eva dokáže sejít po schodech, ale pohlédla na něho a řekla: „Běž.“

Když auto parkovalo přede dveřmi a motor běžel, Kincaid a Lisa podepřeli Evu každý z jedné strany, odvedli ji po cestičce a pomohli jí na zadní sedadlo.

„Díky, Liso,“ zamumlal Kincaid, když zavíral dveře.

„Promiň kvůli Kevinovi,“ řekla Lisa.

Kincaid se usmál, otevřel dveře na straně řidiče a nastoupil. „Není co promíjet,“ řekl tiše. „Musíme jet.“

Nebyl čas uvažovat o nebezpečí, že je u Tolkienovy ordinace někdo uvidí. Eva naléhavě potřebovala pomoc. Musel doufat, že snad případný dohled nad Tolkienem přerušují, když si jde večer lehnout.

Když přijeli, Tolkienův vůz již stál před ordinací. Kincaid zaparkoval před ním a pomohl Evě dovnitř. Byla slabá, ale dosud natolik při vědomí, aby ji uvádělo do rozpaků, že „obtěžuje“. Tolkien se objevil, když uslyšel bouchnout dveře auta, a uvedl je dovnitř. Kincaid, který šel poslední, se na prahu zastavil a rozhlédl se po ulici. Tolkienovu ordinaci sice se vší pravděpodobností nestřežili, ale přesto neměl dobrý pocit; ulice byla plná stínů. Vešel a zavřel za sebou těžké dveře. Trochu ho utěšilo kovové klapnutí, závora zapadla na místo.

„Položíme vás tady,“ řekl Tolkien a jemně Evu vedl k vybledlé červené kožené pohovce u zadní stěny ordinace. Nejdřív se ujistil, že leží pohodlně, pak se vyptal na příznaky a nakonec ji začal vyšetřovat.

„Mám počkat venku?“ řekl Kincaid rozpačitě.

Odpověděla Eva: „Nechoď.“

Kincaid s úzkostí přihlížel, zoufalý z Tolkienova mlčení a vlastní neschopnosti udělat něco užitečného.

„Určitě je to jen chřipka,“ řekla Eva slabě, ale námaha, s níž to říkala, to popírala.

„Máte horečku,“ řekl Tolkien.

„Dokážete říct, co jí je?“ zeptal se Kincaid, když Tolkien konečně vstal a vyndal si z uší stetoskop.

„Podle toho, co jste mi řekl a co vidím, je to otrava krve.“ Tolkien řekl Evě: „Máte sepsi, slečno Laingová.“

„Ale… jak to?“ ptala se Eva omámeně. „Nechápu. Rána byla tak dobře vyčištěná a hned mi to ošetřili.“

Kincaid řekl: „Myslíme si, že to byla ta injekce, kterou ti dala Claire Affricová.“

„Bože,“ řekla Eva. Spíš to vydechla, než řekla, jako by si nemohla dovolit plýtvat dechem na slova.

„Bude to dobré?“ zašeptal Kincaid úzkostně Tolkienovi.

Tolkien vypadal, že nechce říkat nic závazného.

„Záleží na tom, co jí vstříkla, aby infekci způsobila. Správně bychom potřebovali bakteriální rozbor krve, ale na to není čas. Naberu vzorek krve, ale budu muset okamžitě začít podávat antibiotika a doufat, že to dobře dopadne. Budu předpokládat, že jí dali stejný bacil jako vašemu otci a holčičkám.“

Tolkien Kincaidovi nemusel říkat, že by Eva patřila do nemocnice, ovšem za daných okolností oba věděli, že to nepřichází v úvahu. Kincaid přihlížel, jak jí Tolkien zaškrcuje nadloktí, aby vystoupily žíly. Očistil hladkou bílou kůži vnitřní strany Evina předloktí lihem a napíchl žílu jehlou velké stříkačky. Tmavorudá žilní krev pomalu stoupala válcem, jak Tolkien odtahoval píst.

Tolkien vstříkl obsah stříkačky do lahvičky na krevní vzorky a očistil Evinu paži novou vatičkou. „Tohle je pro laboratoř,“ řekl a nadepsal lahvičku. „A teď antibiotika.“ Vstříkl jí obsah lahvičky, kterou vzal ze skříně na léky.

Eva neklidně pohybovala hlavou na polštáři; zdálo se, že se stále víc vzdaluje od toho, co se kolem ní děje. Kincaid jí shrnul vlasy z čela a zašeptal povzbuzení; cítil, jak mu v odpověď tiskne ruku, a bylo mu o něco líp. Otočil se k Tolkienovi a zašeptal: „Nemohli bychom ji převézt do nemocnice mimo tento kraj?“

„Bude nejlepší, když s ní dnes v noci nebudeme znovu hýbat,“ řekl Tolkien. „Budeme se starat o její pohodlí a doufat, že infekce se antibiotikům poddá. V nemocnici by s ní ve skutečnosti nemohli dělat nic víc, dokud laboratoř neprovede rozbor krve a nevyrobí antibiogram. To potrvá dva dny.“

Kincaid to zdráhavě přijal. Řekl Tolkienovi, jak se domluvil s Davem Hollandem, ale Evinu ruku nepustil.

„Ale to je šance, kterou si nemůžeme dovolit promeškat,“ zašeptal Tolkien. „Může to být naše jediná příležitost získat důkaz, který potřebujeme.“

„Já Evu neopustím,“ řekl Kincaid.

„Vím, jak vám je,“ řekl Tolkien jemně, „ale tady opravdu nemůžete dělat nic víc než čekat. Ten počítačový program potřebujeme. Já tu zůstanu s Evou, jsem pro ni užitečnější; vy dodržte schůzku.“

Kincaid zápasil se svědomím. Z celého srdce si přál, aby byla Eva v nějaké velké londýnské nemocnici a neležela tady v té sešlé vile na severu. Chlad a vlhko, které bylo v ordinaci, když přišli, už ustupovalo žáru plynového topení, ale místnost, v níž byli, mu byla něčím protivná. Snad nelaskavé osvětlení, jež vrhalo tolik stínů, nebo slabý zápach plísně, který prostupoval celou budovu, nebo tmavé zdi, prostě všechno tu působilo depresivně a velmi vzdáleně od prostředí, jež si spojoval s moderním lékařstvím.

„Mám se s Hollandem sejít ve dvě,“ řekl. Bylo těsně po půlnoci.

V jednu hodinu vypadala Eva trochu klidněji. Tolkien pravil, že je to dobré znamení. „Myslím, že antibiotika začínají působit,“ řekl. V půl druhé se Kincaid sklonil a políbil Evu jemně na čelo.

„Hodně štěstí,“ řekl Tolkien.

„Starejte se o ni,“ řekl Kincaid.

Na cestu do nemocnice si nechal hodně času, chtěl mít jistotu, že není sledován. Říkal si, že v tuhle noční hodinu by měl být schopen bez potíží zaznamenat, zda se ho někdo drží. Vydal se na cestu oklikou a stále sledoval zrcátko. Zanedlouho za sebou postřehl reflektory a zrychlil se mu tep. Zpomalil, ale vůz za ním nejevil touhu předjíždět. Nechtěl riskovat, a tak zahnul doleva, a jakmile byl z dohledu, prudce zrychlil. Několik minut se proplétal uličkami a teprve pak pokračoval v cestě. Silnice za ním byla volná.

Když zastavil před nemocnicí, právě se přiblížila druhá. Všude klid, nikde se nic nehnulo. Za chviličku však z brány nemocnice vyjela záchranka s rozsvíceným modrým světlem, ale siréna zlověstně mlčela. Krátce nato spatřil Kincaid Hollanda, jak rázuje k němu. Blikl světly, Holland otevřel dveře spolujezdce a nastoupil. Kincaid ihned nastartoval.

„Kde obvykle jíte?“ zeptal se.

„V nemocnici,“ odpověděl Holland.

„Dá se i jinde?“

„Na okruhu je celonoční kavárna.“

„Veďte mě.“

Kincaid se řídil Hollandovými pokyny a skončili na parkovišti u benzínové pumpy. Stálo tam půl tuctu jiných aut. Jedno z nich na plošině odtahového vozidla. Jídelna lehce páchla dezinfekcí a z amplionu zněl Mantovani. Kincaid připsal zápach umývání podlahy, jež se právě odbývalo v části restaurace oddělené šňůrami.

Holland si vybral teplé jídlo zpod infračervených lamp vyhřívaného pultu; Kincaid si dal jen černou kávu. Vybral stůl co nejdál od pultu a aspoň deset stolů od nejbližších zákazníků, tiché tříčlenné rodiny sedící s mužem v uniformě silniční záchranné služby.

„Povíte mi, o co jde?“ zeptal se Holland.

Kincaid nevěděl jistě, kde začít. Jak se říká člověku, že jeho dcera byla zavražděna, když ve dvě ráno pojídá lasagne a Mantovani hraje „Charmaine“?

„Týká se to Lindy,“ řekl.

Holland položil nůž a vidličku. „Mé dcery Lindy? Jak?“ zeptal se ostražitě.

„Nejen Lindy,“ řekl Kincaid. „I jiných lidí.“

„Pokračujte,“ řekl Holland a nespouštěl z Kincaida oči.

„Všichni tito lidé byli pacienty Univerzitní nemocnice a všichni zemřeli dřív, než měli.“

Holland se zatvářil zmateně. „Co to má znamenat?“ zeptal se.

„Jistí pacienti nedostávali léčbu odpovídající jejich stavu. Jedním z nich byla vaše dcera. Jiným takovým byl můj otec.“

Holland zavrtěl hlavou, jako by nechtěl přijmout, co Kincaid řekl. „Promiňte,“ ozval se, „nedává to smysl. Co přesně chcete říct? Říkáte, že došlo k nějaké chybě?“

„Ne,“ řekl Kincaid a hleděl mu do očí. „Chci říct, že byli zavražděni.“

V Hollandově tváři se potýkalo několik různých citů a ústa se mu otevřela, než se vzchopil a rozhněvaně řekl: „Co to má k čertu být? Co to říkáte za nesmysly, pane?“

Kincaid položil Hollandovi ruku na paži a zadržel ho, když se pokoušel vstát.

„Jestliže nikdy v životě neuvěříte ničemu jinému, tomuhle věřte. Vím, o čem mluvím. Lidé v tomhle kraji byli podrobeni politickému experimentu. Staří, chronicky nemocní, postižení, pacienti s AIDS, narkomani, ti všichni byli podrobeni programu systematického pletí.“

„Pletí?“ opakoval Holland, jako by to bylo neslušné slovo.

Kincaid mu pověděl všechno, o Schillerově skupině, o tom, co dělá a jak manipuluje se statistickými údaji o zdravotnictví. Holland vypadal jako uvězněný v zlém snu. Kincaid věděl, že brzy začne přemýšlet o své dceři a o tom, co mohlo být. Musel k němu proniknout, než bude pozdě. „Vidíte tedy, že musím získat program, který ovládá lékárenskou službu,“ řekl. „Rozumíte mi?“

Holland nepřítomně přikývl, jako by byl míle daleko.

„Pomůžete mi?“

Holland neodpověděl.

Kincaid zopakoval otázku. Holland na něho pohlédl a řekl: „Pomohu. Co ode mě chcete?“

„Dokážete uhodnout, jak to dělají?“

Holland se na okamžik zamyslel a pak řekl: „Muselo by se to dělat přes sekundární reference.“

„Co to znamená?“

„Když přijde požadavek na lék, počítač je naprogramován tak, aby v databance zjistil další údaje o pacientovi. Navenek to má být jištění. Lékař by mohl omylem předepsat penicilin pacientovi, který je na něj přecitlivělý. Počítač bude mít tu informaci v databázi. Lékaře upozorní a předpis změní.“

„V této fázi by tedy někdo mohl připojit nějaké pokyny?“

„Teoreticky ano,“ řekl Holland. „Dalo by se to provést pomocí podprogramů.“

„Ale prakticky?“ zeptal se Kincaid, když slyšel v Hollandově hlase pochybnost.

„Já bych o těch podprogramech věděl a jiní programátoři také, ledaže.“

„Ledaže?“

„Ledaže jsou ty podprogramy v rezervní databázi.“

Kincaid nemohl ničím přispět, a tak mlčel a nechal Hollanda přemýšlet.

„Myslím, že to musí být takhle,“ řekl Holland. „K druhé databázi obvykle nemám přístup.“

„Nechytám se,“ řekl Kincaid.

„Existuje kopie databáze pacientů,“ řekl Holland. „Má existovat pro případ, že by se na té hlavní něco pokazilo. Ovládá ji pan French. Kdyby byly do téhle databáze přidány nějaké podprogramy, ani já, ani nikdo z ostatních programátorů bychom o tom nevěděli.“

Kincaid začínal rozumět. „Jestliže je tedy požadavek převeden do druhé databáze, mohly by být přidány další pokyny, aniž by o tom někdo věděl?“

„Kromě pana Frenche, samozřejmě,“ řekl Holland. „A jestli je to pravda, tak tomu hajzlovi vyškrábu oči.“

V Hollandově hlase bylo tolik přesvědčení, že Kincaida lehounce zamrazilo v týle. Řekl: „Nejlepší, co můžeme udělat, je zmocnit se té druhé databáze. S tou je můžeme všechny zlikvidovat.“

Holland zamžikal, zdálo se, že za uplynulých pět minut poprvé. Přejel si rukou přes obličej. „Máte pravdu,“ řekl už zase klidně.

„Můžete ji získat?“

„Jsem vrchní programátor. Mám klíč od Frenchovy místnosti.“

„Je ta databáze něco, co bychom mohli prostě ukrást?“ zeptal se Kincaid.

Holland zavrtěl hlavou. „Na zvednutí toho disku bychom museli být čtyři. Zkusím zálohovací pásku. Požádám také počítač, aby obě databáze srovnal a vypsal rozdíly.“

„Třeba bychom mohli zfalšovat pár žádostí?“

„Co máte na mysli?“

Kincaid mu řekl, co udělali s Tolkienem, aby získali dva vzorky, které by mohli poslat na rozbor. „Třeba bychom viděli, co se vlastně děje.“

„To je dobrý nápad,“ souhlasil Holland.

„Můžete mě tam propašovat?“ zeptal se Kincaid.

„Službu máme dva. Až se vrátím, půjde se najíst Frank. Pak vás tam budu moci pustit. Budeme mít čtyřicet minut.“

„Pojďme,“ řekl Kincaid.

Tolkien se podíval na hodinky a uvažoval, jak se asi vede Kincaidovi. V půl třetí mu začala bdění u Evy ztěžovat směs únavy, strachu a bolesti v zádech. Klidně spala a on už věřil tomu, že antibiotika působí. Vstal a protáhl si ramena s rukama v bok; udělá si čaj. Usmál se při pomyšlení na generace Angličanů, kteří si v kritických chvílích vařívali čaj. Prošel do kuchyně v zadním traktu vily a mnul si ruce kvůli chladu v předsíni. Když rozsvěcel, zdálo se mu, že něco slyší, a zastavil se. Nic než zvuk větru, který třásl okny. Zapálil plynový vařič a odnesl konvici k vodovodu, aby ji naplnil.

Pokoj se před ním zrcadlil v okně, jež se ve větru třáslo a zkreslovalo obraz. Tolkien jej pozoroval, zatímco se konvice plnila, a myslel si, jak by bylo pěkné odstěhovat se z téhle zříceniny. Náhle se před ním objevil obličej a on upustil konvici. Obličej se skrýval za tmavou pletenou maskou. Tolkien zděšeně couvl a okno se rozletělo úderem kladiva, který rozdrtil rám i sklo zároveň. Zbytek skla vytloukly další krátké údery.

Tolkiena zasypaly střepy. Cítil, jak mu z tváře začíná téct krev. Pokusil se otočit a utéct, ale atletická postava, která skočila oknem dovnitř, ho pevně uchopila dřív, než se dostal ke dveřím.

„Nikam nepůjdeš,“ zasyčela. Oknem proskočila další postava.

Tolkien se octl na podlaze s oběma rukama bolestně zkroucenýma za zády.

„Ztratili jsme toho vyčůranýho novináře. Kam jel?“ ozval se rezavý hlas u jeho ucha.

„Nevím, kdo…“ Tolkien vyjekl, když mu zalomili prsty dozadu.

„Nehraj na mě blbečka,“ pokračoval řezavý hlas. „Kam odtud jel Kincaid?“

„Domů.“

Tentokrát muž oddělil Tolkienův pravý ukazováček od sousedního prstu a trhl do strany. Kloub praskl a Tolkien bolestí málem ztratil vědomí. Po tváři mu proudem stékal pot a těžko dýchal, jak se plíce následkem šoku křečovitě stahovaly.

Druhý, který procházel domem, se vrátil a řekl: „Sestra je mimo.“

„Podrž ho,“ řekl Tolkienův mučitel a vstal. Zahlédl podnos s nástroji, který Tolkien předtím použil, když otvíral jednomu z pacientů nežity. Vybral si rukojeť skalpelu a zkoumal ji, než sňal fólii z nového ostří a nasadil je do rukojeti. Zdálo se, že lehké klapnutí ho potěšilo. Podíval se dolů na Tolkiena s úsměvem, který se mu v očích nezrcadlil. „Tak,“ řekl. „Dal jsem ti otázku.“

Tolkien seděl na podlaze s rukama zkroucenýma za zády a roztaženýma nohama. Zavrtěl hlavou. „Jel zpátky do svého hotelu. Víc vám nemohu říct,“ vydechl.

Výraz mužova obličeje se nezměnil. Klekl si a zajel skalpelem Tolkienovi pod šourek a pozdržel se, aby se pokochal zděšením v jeho obličeji. Zesílil tlak na ostří, až šití povolilo a šev v rozkroku se rozevřel. „Máš poslední možnost.“

„Už jsem vám to řekl,“ zaprotestoval Tolkien.

Tolkienovo zaječení se rozlehlo po celém domě, když se skalpel vrátil a zařízl se podruhé a hlouběji. Zajel hluboko do šourku a oddělil varlata. Když se Tolkien probral, cítil mezi nohama horkou vlhkost krve. Řekl svému mučiteli všechno.

„Zavolej Schreiberovi a jeď tam,“ řekl muž svému komplicovi. „Já ho dodělám a vyřídím tu čubku.“

Tolkien byl jen napůl při vědomí, když viděl, jak se k němu blíží stříkačka, a cítil, jak mu obnažují paži. Chtěl se bránit, ale byl příliš slabý.

„C… co…?“

„Kysličník,“ řekl muž bez pohnutí a stiskl píst.

Tolkien zemřel s trýzní vrytou do tváře. Muž mu nechal stříkačku zapíchnutou v paži a vstal. U dveří se ohlédl a řekl: „Teď vypadáš jako ti tvoji milovaní hašišáci.“

Eva se vzbudila, když slyšela Tolkiena vykřiknout. Byla dezorientovaná a nevěděla, co se stalo, ale uvědomila si, že i ona musí být ve velkém nebezpečí. Byla bolestně slabá, ale hlavu měla dokonale jasnou. Rozhlížela se po něčem, co by mohla použít jako zbraň, kdyby došlo k nejhoršímu. Zrak jí utkvěl na nádobě s odpadky, kam hodil Tolkien stříkačku, když jí nabral vzorek krve. Nádoba byla skoro plná; píst stříkačky vyčníval ven.

S velkými obtížemi vstala z pohovky a podařilo se jí tam doplazit. Zvedla se a vytáhla stříkačku, pak se jí však podlomily nohy a stříkačka spadla na podlahu. Musela chvíli počkat na kolenou, než ji sebrala.

Tolkienovo zaječení projelo vzduchem a hrůza jí dala sílu vrátit se na pohovku. Přikryla se a ležela s prsty pevně sevřenými kolem stříkačky. Čekala, až návštěvníci přijdou za ní. Zavřela oči a naslouchala, ale v domě bylo ticho.

Zdálo se jí, že uplynuly věky, než zaslechla, jak někdo otvírá dveře, a vycítila v místnosti přítomnost muže. Když přišel blíž, cítila jeho pach, směs vody po holení, potu a maličký náznak… kysličníku?

„Je to škoda,“ slyšela muže. „Pěkná ženská a vůbec.“

Eva ucítila, jak jeho ruka zajíždí pod pokrývku a klouže jí po levé noze vzhůru. Přinutila se necuknout. Jak jeho prsty tápaly dál, mimovolně se pohnula a muž přestal.

„Že bychom nebyli v takovém bezvědomí?“ zašeptal. Eva pohnula hlavou a zasténala, jako když ji trápí sny.

„To je jedno,“ řekl muž. Vytáhl Evě levou paži zpod pokrývky a obnažil ji.

Jakmile ucítila, že se její kůže dotkla jehla, otevřela náhle oči a řekla: „Hej, ty!“

Muž v překvapení prudce otočil hlavu. V tu chvíli mu Eva švihla stříkačkou do obličeje. Jehla se zabodla do vnitřního koutku jeho levého oka a zajela tam celá.

Eva s hrůzou hleděla, jak muž tuhne. Zasípal jako při astmatickém záchvatu, odpotácel se zpátky, padl na podlahu a celé jeho tělo se začalo zmítat jako při elektrických ranách. Trvalo to skoro minutu a Eva byla stále zděšenější. Šířící se mokrá skvrna na kalhotách ukázala, že přestal ovládat svěrače.

„Panebože, prosím tě, ať to přestane! Ať to přestane!“ šeptala v hrůze, že přijde o rozum.

Nakonec zůstalo tělo nehybně ležet. Eva slezla z pohovky a klesla na kolena. Obloukem se vyhnula mrtvole a vyplazila se z místnosti hledat Tolkiena. To, co uviděla, bylo příliš. Omdlela.

Kincaid zaparkoval pořádný kus od nemocnice a vrátil se pěšky. Řídil se pokyny, které dostal, a čekal, dokud neuviděl Hollandova kolegu odcházet. Teprve pak se přiblížil ke dveřím počítačového střediska. Holland ho vpustil a zamkl za ním. Podíval se na hodinky.

Byl zjevně rozčilený. Bylo mu to vidět na očích.

„Klid,“ řekl Kincaid, který se necítil o mnoho lépe.

Holland dovedl Kincaida k židli před jednou klávesnicí a řekl: ‚Až vám řeknu, chci, abyste naťukal následující údaje.“ Ačkoli byli ve středisku sami, mluvil naléhavým šeptem. Položil vedle klávesnice list papíru a Kincaid viděl, že je to požadavek na léky. Holland zmizel v sousední místnosti. Za chviličku ho Kincaid slyšel, jak říká: „Teď“!“

Kincaid naťukal dvěma prsty údaje a dával pozor, aby neudělal chybu. Byla to žádost o prášky proti bolestem pro třicetiletého muž s pásovým oparem na obličeji. Holland se vrátil a řekl: „Dobrá. Teď napište tohle.“ Podal Kincaidovi druhý list papíru a Kincaid opět naťukal údaje, tentokrát žádost o sedativa pro osmasedmdesátiletou ženu trpící polyneuritidou.

Holland se vrátil do místnosti; oči mu zářily. Podařilo se.

„Měl jsem pravdu. První žádost šla přímou linkou do lékárny, ale druhá byla předána do rezervní databáze. Požádal jsem počítač, aby srovnal podprogramy na obou databázích a vytiskl všechny rozdíly.“

„Jak dlouho to bude trvat?“ zeptal se Kincaid.

„Pár minut.“

Kincaid zkontroloval čas.

Zatímco čekali na výsledek, Kincaid řekl: „Rád bych věděl, jak to Claire Affricová zařídila s Evou.“ Popsal Hollandovi, co se stalo.

„Třeba tu žádost dokážu vyvolat,“ řekl Holland. Prsty mu lehce přelétaly po klávesnici, jako když si chce s počítačem hrát, čekaly, pak odpovídaly, čekaly, odpovídaly, až se na obrazovce objevilo to, co chtěl. „Tady to máte. Doktorka Affricová požádala o antibiotické krytí možná infikované řezné rány. Pacientka Eva Laingová, stáří… osmdesát sedm?“

„Evě je dvacet sedm,“ řekl Kincaid.

„Tady máte odpověď,“ řekl Holland. „Spletla věk.“

Kincaid se trpce usmál při slově „spletla“.

Ze sousední místnosti k nim dolehl zvuk tiskárny. Holland došel pro tisk a s napětím jej zkoumal. Kincaid přihlížel.

„Sakra,“ zašeptal Holland.

„Co je?“

„Nerozluštím všechny ty kódy, ale požadavky lze odkázat do rezervní databáze z řady důvodů. Víme, že jedním je pokročilý věk, a několik dalších můžeme uhodnout. Druhá databáze mění pokyny pro počítač lékárny a diktuje, aby pacienti dostali sérii náhradních přípravků. Zdá se, že se hodně používá pojem ‚Lander.‘“

„Lander,“ opakoval Kincaid.

„Ano, Lander l, Lander 2 atd. Požadavek, který jste vložil pro tu osmasedmdesátiletou paní, dostal předpis Lander 5.“

Kincaidovi náhle svitlo. „Lander!“ zvolal. „To byla farmaceutická firma, pro kterou pracoval Schreiber! To musí být výrobky od Landera!“

„To sedí,“ řekl Holland.

„Můžeme se dostat do lékárny?“ zeptal se Kincaid. „Dá se dostat k těm přípravkům?“

„Lékárna je v noci zavřená.“

„Zamčená?“

„Velmi bezpečně,“ opáčil Holland.

Kincaid mlčky uznal, že to byla hloupá otázka.

„Co se stane, když přijde žádost o léky v noci?“ zeptal se.

„Běžné léky se dodávají automaticky ze zásobníků ve skladu lékárny soustavou běžících pásů. Odebírají se před patologickou laboratoří.“

„Takže tam budou ty léky, které jste předtím vyžádal?“ zeptal se Kincaid.

„Zapomněl jsem na ně, ale ano.“

„Radši je vybereme,“ řekl Kincaid.

Holland pohlédl na hodiny na stěně a řekl: „Budete muset jít. Frank bude za sedm minut zpátky.“ Když to dořekl, ozvalo se zaklepání na dveře.

„Sakra,“ řekl Holland. „Vrátil se dřív?!“

Kincaid se rozhlédl. „Kde sedí?“ zašeptal.

Holland ukázal na jednu otáčecí židli.

Kincaid ukázal v odpověď na místo, kde stěna ustupovala v pravém úhlu a tvořila výklenek. „Schovám se tam, dokud si nesedne. Odveďte jeho pozornost a já mezitím vyjdu.“

Holland přikývl, ale Kincaid viděl, že má nervy napjaté k prasknutí. Klepání se opakovalo.

„Už jdu,“ zachraptěl Holland. Vzal tisk z počítače a podal jej Kincaidovi. „Radši si to vezměte,“ řekl a pak si na něco vzpomněl. „Páni! Zálohová páska,“ zvolal a vyřítil se pro ni. V mžiku byl zpátky a strčil Kincaidovi do ruky plechovku. „Všechny důkazy, které potřebujete.“

Jakmile slyšel Hollanda otevřít dveře, věděl, že je zle. Místo očekávaných pozdravů mezi Hollandem a Frankem zaslechl, jak někoho strkají do místnosti. „Strč ho tamhle!“ vykřikl něčí hlas.

Kincaid se ve výklenku přitiskl ke stěně a zatajil dech. Zaslechl muže, zřejmě Franka, jak říká: „Kristepane, Dave, co se tu děje?“

„Kde je?“ zeptal se kultivovaný hlas.

„Kdo, pane Schreibere?“ zeptal se Hollandův hlas.

„Nedělej blbce,“ řekl druhý hlas. „Odpověz na otázku. Kde je Kincaid?“

„Jaký Kincaid?“

Za otázkou následoval zvuk surové rány a Hollandovi se vydral výkřik bolesti. Kincaid pohlédl na zem právě včas, aby viděl po podlaze klouzat tři zuby. Jeden se zastavil jen metr od jeho nohou; ulpěl na něm kousek krvavé tkáně. Zkřivil obličej.

„Kristepane, Dave, řekni mu, co chce vědět,“ vybídl Hollanda jeho kolega. Na jeho radu se ozvalo kovové cvaknutí zbraně s tlumičem. Muž zmlkl.

„Tys ho zabil!“ zvolal Holland. „Ty hnusný, smradlavý…“

Hollandův výbuch ukončila další prudká rána.

Kincaid si představil, jak Hollanda udeřila do tváře hlaveň pistole. Náhle ho spatřil. Holland pod nárazem uklouzl na podlaze a ležel nyní necelé dva metry od něho. Hleděl mu přímo do očí, obličej samou krev.

Pomalu se objevilo pravé rameno muže, který ho udeřil a nyní šel za ním.

„Kde je Kincaid?“ zasyčel a zamířil zbraň Hollandovi na prsa.

Hollandovi vyzařovala z očí všechna hrůza, kterou cítil. Hleděl přes toho muže na Kincaida.

Muž si náhle uvědomil, proč se Holland dívá za něho, a zvrtl se v okamžiku, kdy se mu Kincaid chystal zasadit ránu do týla. Takto ho rána zasáhla do tváře. Stačila ho vyvést z rovnováhy, ale vážně mu neublížila. Stále držel pistoli. Kincaid viděl, že je to ošetřovatel, který řídil BMW, jeden ze dvou, kteří ho shodili z náspu. Kopl do zbraně a trefil se, ale zbraň mezitím spustila. Pocítil palčivou bolest v pravém lýtku, ale s uspokojením viděl, jak se pistole kutálí pryč po podlaze.

„Jime!“ ozval se Holland výstražně.

Kincaid pohlédl nalevo a viděl, jak na něho míří Schreiber. Padl na podlahu a překulil se. Kulka se zaryla do stěny.

Plechovku s páskou měl na dosah. Hmátl po ní a hodil ji po Schreiberovi. Zasáhl ho do bránice. Schreiber se zkroutil na podlahu. Za sebou Kincaid zahlédl, že ošetřovatel právě sahá po pistoli. Holland se mu pokoušel bránit, ale byl příliš oslabený. Muž obrátil pistoli na nešťastného Hollanda a vypálil mu do těla dvě rány. Kincaid s hrůzou viděl, jak sebou Hollandovo tělo dvakrát škublo jako hadrová panenka. Na pokraji slepé paniky se střemhlav vrhl ke dveřím. Cestou se zastavil, jen aby sebral plechovku s páskou z počítače. Slyšel Schreibera: „Za ním, ty kreténe!“ a kulhavě se rozběhl po chodbě.

Strach z kulky do zad mu pomohl ignorovat bolest zraněné nohy, dokud se bezpečně nedostal za první roh. Oběhl jej a úzkostně se rozhlížel, kde je východ. Chodba před ním se táhla nejméně sto metrů rovně; kdyby po ní pokračoval, nemá šanci. Bylo tam několik odboček. První vedla doleva a nad ní stálo na zelené tabuli PATOLOGIE. Kincaid se do ní vrhl. Byla však slepá.

Na konci byly dvoukřídlé dveře. První byly zamčené, druhé, prosklené, se otevřely. Kincaid vklouzl dovnitř a zavřel za sebou. Zevnitř měly západku; zaklapl ji. Těžce dýchal a přitom se rozhlížel. Opřel se zády o dveře, snažil se v šeru zorientovat a naslouchal, kdy se ozvou blížící se kroky. Dlouho čekat nemusel. Zaslechl Schreiberův hlas: „Podívej! Krev míří sem!“

Kincaid se podíval na zem a zjistil, že jeho noha nechává krvavou stopu.

Ve světle pronikajícím dveřmi z matného skla viděl, že místnost je jakási kancelář. Byl zařízena tak skromně, že se nedivil, že není zamčená. Pak spatřil skutečný důvod. Na podnose v otvoru ve zdi stály dvě lahvičky léků. Byla to noční výdejna. Lahvičky na podnose byly ty, které si předtím vyžádal Dave Holland.

Kincaid je sebral a strčil do kapsy. V tu chvíli přes skleněné dveře přešly stíny jeho pronásledovatelů. Na konci místnosti byly modré dveře; Kincaid je zkusil. Byly odemčené. Prošel a zavřel za sebou, než začal tápat po vypínači. Modlil se, aby dobře těsnily, když jej stiskl a zjistil, že je na horním konci kamenného schodiště.

Stěny po obou stranách byly z bíle omítnutých cihel, ale pavučiny ukazovaly, že tu v poslední době nikdo nebyl. Vrátit se nemohl; sestoupil dolů, jak nejrychleji mohl, a doufal, že snad najde cestu ven přes suterén. Na úpatí schodů se musel sehnout, aby se vyhnul několika trubkám, jež se táhly pod stropem. Ze záklopky jedné z nich pomalu unikala pára. Když ji míjel, ucítil na tváři horko. Zastavil se. Tunel před ním přehrazovala cihlová zeď. Byl v pasti.

Mezi ním a zdí byly ještě dvoje dveře. Zkusil první. Zprvu myslel, že je to starý operační sál, ale pak usoudil, že to vypadá spíš na pitevnu. Tomu by odpovídala i poloha v suterénu patologické laboratoře. Stůl byl tak starý, že si dovedl představit muže pracující u něho ve fraku a cylindru, se stříbrnými pitevními noži v ruce. Bílé kachlíky na stěnách popraskaly stářím a místnost vypadala jako starodávný veřejný záchodek, takový, jaké v parcích chrání viktoriánské zábradlí.

Vyšel ven a zkusil druhé dveře. Rozsvítil a couvl při pohledu na nestvůrný plod, který před ním plaval v tekutině. Když se uklidnil, viděl, že stojí v prastarém patologickém muzeu.

Místnost byla mnohem větší než předešlá, dlouhá a úzká, uprostřed s ostrůvkem lavice, kolem níž mohli návštěvníci obcházet a prohlížet si exponáty. Na tmavých dřevěných policích byly v zapečetěných skleněných nádobách řady patologických exemplářů, jimž zaručil nesmrtelnost roztok, v němž plavaly. Kincaid musel potlačit nutkání zvracet. Na takové věci neměl žaludek. Když nepoznal, co je v nádobách, bylo to dobré, ale když to poznal…

Zaslechl zdálky zvuk rozbíjeného skla a věděl, že Schreiber a jeho komplic se vloupávají do kanceláře nahoře. Doběhl zpátky pod schody a zhasl světlo. Pak se vrátil do muzea a zavřel dveře. Chvatně prohledával skříňky pod lavicí a hledal něco těžkého nebo ostrého. Nic než skleněné nádoby na exponáty a láhve fixačního roztoku.

Na kovovém podstavci v koutě stál dvacetilitrový válec technického lihu; byl připevněn řetězy, aby nespadl. Kincaid se pokoušel jeden řetěz uvolnit jako možnou zbraň, ale nezbylo mu než to vzdát. Když ho přešel vztek, musel uznat, že by mu stejně moc nepomohl. Jedním kusem řetězu by si s dvěma ozbrojenými muži sotva poradil.

Má-li vůbec šanci, spočívá v tom, zda je přelstí. Vytvořil si plán. Schová se za lavicí na jednom konci místnosti, aby ho při příchodu neviděli. Přirozené bude, že půjdou každý jednou stranou okolo místnosti, aby ho polapili. Kdyby se mu podařilo přesvědčit je, že se schovává na opačném konci místnosti než ve skutečnosti, možná že by oba zamířili tím směrem a dali mu příležitost dostat se ke dveřím. Světla, která chvílemi bzučela, náhle úplně zhasla a Kincaid se ponořil do tmy dřív, než byl připraven.

Cítil, jak v něm stoupá panický strach. Přemohl jej a vzpomněl si, že vedle starého Bunsenova hořáku ve skříňce nalevo od sebe viděl krabičku zápalek. Dohmatal a dotápal tam a sahal dlaněmi po policích, až zápalky našel. První, kterou škrtl, byla tak stará, že se rozpadla, ani nezajiskřila. Druhá udělala totéž, ale třetí se rozhořela a dovedla Kincaida tam, kam chtěl. Cestou sebral prázdnou skleněnou láhev, skrčil se za vyvolený roh lavice a pak zápalku sfoukl. Teď bude záležet na správném načasování.

Viděl, jak se pode dveřmi objevilo světlo. Rozsvítili v suterénu. Zaslechl kroky na schodech a pak slyšel Schreibera, jak říká: „Prosím vás, vždyť není ozbrojený. Dělejte!“

„Nehoňte mě!“ zněla stručná odpověď. „Není hloupej.“

Ale je, pomyslel si Kincaid. Zavřel se do klece přede dvěma muži s pistolemi. Slyšel, jak otevírají a opět zavírají dveře pitevny. Teď nebo nikdy.

Dveře se pomalu otevřely a Schreiberův hlas řekl: „Je konec, pane Kincaide. Přestaňte dělat skopičiny.“ Cvakl vypínač. Ještě jednou.

„Nefunguje,“ řekl Schreiberův komplic. Otevřel dveře trochu víc, aby šlo dovnitř světlo ze suterénu. „Není tady!“

„Ale ovšem že je,“ řekl Schreiber. „Jinde být nemůže. Musí být za tou lavicí.“

Na ten okamžik Kincaid čekal. Hodil prázdnou láhev na opačný konec místnosti, tak nízko, aby ji nebylo přes lavici vidět. S třeskem dopadla a ošetřovatel vypálil za zvukem. Po cvaknutí zbraně s tlumičem zařinčelo sklo a na podlahu šplouchla tekutina, jak se rozbily dvě nádoby s exponáty a vyvalil se jejich obsah.

Kincaid viděl, že jeho plán se zdařil. Oba muži se pomalu sunuli na opačný konec místnosti. Připravil se k běhu.

„Není tu!“ zvolal ošetřovatel.

Schreiber se otočil na podpatku o maličko rychleji, než by byl Kincaid potřeboval. Byl přistižen v otevřeném prostoru.

„Ani hnout!“ přikázal Schreiber.

Kincaid se přestal pohybovat. Plán se nezdařil.

„Ježišmarjá!“ zvolal ošetřovatel a zapotácel se zpět před něčím, co spatřil na podlaze. Schreiber tam krátce pohlédl a řekl: „Ovládněte se. Je to mrtvé. Je to jen exponát. Nic vám to neudělá.“

Muž stále v hrůze couval před růžovým a bílým něčím, co měl na botách. Udělal další krok a vrazil přitom do Schreibera. Kincaid si na okamžik myslel, že se mu přece podaří utéci, ale Schreiber se vzpamatoval příliš rychle a opět na něj namířil zbraň.

Kincaidovi se zdálo, že propásl svou poslední šanci. Jeho život vyprchával stejně spolehlivě jako tekutina z rozbitých nádob, jež proudila po podlaze Schreiberovi u nohou. Zdálo se však, že je jí strašně mnoho. Kincaid si náhle uvědomil, že vylévající se tekutina vůbec není fixační roztok. Byl to technický líh z bubnu, který prorazila střelba. Opět se zrodila naděje. Měl přece stále krabičku zápalek.

Když Schreiber musel svého komplice ještě jednou uklidňovat, že se exponátu na podlaze nemusí bát, Kincaid podržel krabičku za zády a špičkami prstů vytáhl malý svazek. Společně jimi škrtl o krabičku a slyšel, že chytily. Zastrčil je zpátky dovnitř a hodil krabičku, jež za letu vzplála, směrem k Schreiberovi. Schreiber na něho vypálil, ale minul ho, překvapen předmětem, který se k němu řítil.

Plameny si našly líh a podlaha okolo obou mužů vybuchla strašlivým modrým plamenem. Když je oheň pohlcoval, rozlehly se jejich výkřiky. Žár byl tak intenzivní, že ani jeden neměl šanci přežít. Křik utichl a těla klesla na podlahu. Už jim opadávalo maso z tváří.

Kincaid sebral plechovku s počítačovou páskou a prchal po schodech. Měl slušnou šanci, že cihlová místnost oheň zdrží, ale pro jistotu udeřil do prvního tlačítka požárního hlásiče, na které narazil.

Uvědomoval si, že ještě není na svobodě. Neměl tušení, co tropí ostatní protivníci. Třeba zavřeli všechny východy z nemocnice.

Po ohlášení poplachu začali lidé pobíhat sem a tam. To mu mohlo jedině posloužit. Když běžel přes můstek spojující počítačové středisko s hlavní budovou, uviděl dole sanitku čekající na svém stanovišti. Dostal nápad a našel si cestu dolů.

Seznámil se s ovládáním vozidla a otočil klíčkem; motor naskočil. Úzkostně se rozhlédl, jestli ho někdo nezastaví, ale zdálo se, že všichni jsou zaměstnáni požárním poplachem. Vyjel ze stanoviště a nabíral rychlost. Branou projel s modrým blikajícím světlem, ale bez sirény, jako to viděl předtím. O tři bloky dál sirénu zapnul. Rychlou cestu zpátky k Evě a Tolkienovi měl zajištěnou.

Když ani na třetí zaklepání na dveře ordinace nikdo neodpověděl, Kincaidovy představy neznaly hranic. V nemocnici se objevil jen jeden z ošetřovatelů. Co dělal ten druhý? Přišli všichni nejprve sem, do Tolkienovy ordinace? Zjistili, že je v nemocnici, tímto způsobem?

Obešel dům zezadu a zjistil, že je všude tma. Vylézt přes zeď bylo s poraněnou nohou nesnadné, ale pomyšlení na Evu bylo přednější. Spatřil zející díru tam, kde bývalo okno, a přistupoval opatrně. Z okenního otvoru náhle vyskočila kočka a srstí se mu otřela o tvář, takže ucukl. Naklonil se do okna, ale nic neviděl; bylo příliš temno.

Zaťal zuby, vlezl dovnitř a hmatal po zdi k vypínači. Rozsvítil a našel Tolkiena. Při tom pohledu se mu obrátil žaludek. Zmocnil se ho hněv, nebyl však čas na něm ulpívat, protože ho mučilo hrůzné podezření, že Evu potkal stejný osud. Spatřil ji, jak leží obličejem dolů ve dveřích, a strnul. Bál se nejhoršího. Pomalu klekl na kolena, jemně jí zvedl hlavu a vzal ji do náruče. Naplnil ho takový smutek, že z něho vyprchala veškerá síla.

Když s ní pohnul, Eva zasténala a pak otevřela oči. Vzhlédla ke Kincaidovi a pak oči opět s úlevou zavřela.

„Díky Bohu, jsi živý,“ vzdychla. „Už je po tom?“

Kincaid se teď cítil zesláblý úlevou. „Skoro,“ odpověděl. Dlouze ji podržel v náruči, potom ji zvedl a chtěl ji odnést zpátky na pohovku v Tolkienově ordinaci.

„Tam ne,“ řekla.

Kincaid se zastavil.

„Povím ti to později,“ řekla Eva.

„Musím zavolat Fletcherovi,“ řekl Kincaid.

„Tak mě polož.“

„James? Díky Bohu, že jsi v pořádku. Získal jsi důkaz, za kterým jsi šel?“ zeptal se Fletcher.

„Získal,“ opáčil Kincaid na pokraji vyčerpání. „Ale bylo to peklo. Neila Tolkiena zavraždili. Schreiber a jeden z jeho pacholků jsou mrtví a jeden člověk jménem Dave Holland je taky mrtvý. Eva má sepsi a já taky potřebuji pomoc. Navíc nemám potuchy, co tropí ostatní Schillerovci. Mohou se tu každou chvíli objevit.“

„Nemohou,“ řekl Fletcher.

„Proč?“

„Protože jsou ve vazbě,“ řekl Fletcher.

„Jakto?“

„Když jsem dostal tvůj balíček, rozhodl jsem se, že to stačí. Šli jsme s majitelem na ministerstvo vnitra a všechno řekli. Scotland Yard byl požádán o jednotku zvláštního nasazení. Ráno tam byli vysláni a měli čekat. Když k večeru přišel rozbor antibiotik, kde stálo, že jedny kapsle obsahovaly penicilin, kdežto druhé bakterie, jednotka dostala příkaz Schillerovce sbalit. Jestli ji potřebuješ, čeká na další instrukce.“

Kincaid vypověděl Fletcherovi, co se stalo v nemocnici.

„Mám kopii počítačového programu, který to celé řídí, a videozáznam smrti Martina Freemana, kde je vidět, že byl zavražděn. Jestli ještě nesebrali Claire Affricovou, měli by. Zavraždila Freemana.“

„Předám to. Kde jsi?“

Kincaid mu to řekl.

„Pošlu ti pomoc. Pásku a video máš u sebe?“

„Ano.“

„Pomoc je na cestě.“

Kincaid položil sluchátko a počkal. Cítil, jak se mu sevřený žaludek uvolňuje. Konečně je po tom. Zbývalo už jen napsat článek, a že to bude článek!

„Je všechno v pořádku?“ ptala se Eva.

„Ano,“ odpověděl Kincaid. Klekl si vedle ní a shrnul jí vlasy z tváře. „Už je to odbyté. Pomoc je na cestě. Jak se cítíš?“

„Přežiju to,“ usmála se.

„Říkal jsem ti, jak moc tě mám rád?“

„Myslím, že ne.“

„Tak ti to říkám teď.“

„To jsem ráda,“ usmála se Eva.

„Vezmeš si mě?“

„Pod jednou podmínkou,“ řekla Eva.

„Ano?“

„Že vezmeme Kerry z domova a bude žít s námi.“

„Ale…“

„Já vím, co pro tebe znamená. Zapomeň na nové posouzení. Já k ní proniknu. Slibuji.“

Kincaid Evu políbil na čelo a přitiskl ji k sobě.

V Londýně zatím řekl jeden ze dvou mužů s pistolemi: „Myslím, že jste to řekl velmi dobře, pane Fletchere.“ Obě pistole vypálily a šéfredaktor se zhroutil na podlahu.

REKVIEM

KEN McCLURE

Z anglického originálu Ken McClure, Requiem

vydaného nakladatelstvím Simon Schuster

v Londýně roku 1992

přeložila Stanislava Pošustová Menšíková

Vydal Columbus v Praze roku 1994

Typografie a technická redakce Hana Drobná

Redaktor českého vydání Ivo Šmoldas

Ze sazby zhotovené studiem FOTOTYPO MD vytiskl Gprint, spol. s r. o.,

tlačiareň Garmond Partizánske

ISBN 8090169678

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai