Spletitá síť

Ken McClure

(2001)

Hodnocení:

****

Štítky:

Literatura světová, Detektivky

Manželé Palmerovi jsou podezřelí z vraždy své tělesně postižené holčičky. Jejich přítel a lékař Tom je jediný, kdo věří, že zločin nespáchali. Tom se spolu s doktorkou Mary pouští do pátrání na vlastní pěst. Stopy je zavedou až na kliniku pro léčbu neplodnosti, kde Palmerovi podstoupili umělé oplodnění. Vtom na veřejnost pronikne šokující sdělení o smrti dalšího děvčátka…

First published in the English language by Simon & Schuster, London, England

© Ken Begg 2000

Translation © Ivan Ryčovský, 2001

Jacket design © Apsida, s. r. o., 2001

ISBN 80-86242-08-0

Jak spletitou síť je nutno plést,

když člověk za lubem má lest!

sir Walter Scott (1771-1832)

Marmion, 6. zpěv, 17. strofa [1808]

Prolog

John Palmer vešel do pokoje a přiložil další poleno. Ještě se ujistil, zda dřevo nevypadne, a pak se otočil a pohlédl na svou ženu Lucy, která chovala na klíně dcerku.

„Víš, Lucy, o tomhle jsem vždycky snil. Že budeme žít ve vlastním domě, ty, já a naše dítě.“

„Když o tom mluvíš, jsi pokaždé celý naměkko,“ usmála se Lucy. „Ale nemysli si, nebudeme to mít snadné.“

John si klekl vedle ní a něžně pohladil dítě po tvářičce. „Tohle je naše dcerka. Na ničem jiném nezáleží. Problémy budeme řešit, tak jak budou přicházet.“

„Přesně tak,“ přitakala žena.

Holčička zavrněla, když ji John polechtal na bříšku. „Vidíš?“ řekl zamilovaně, „i ona to ví.“

Lucy mu přivoněla k vlasům. „Cítím piliny.“

„Nesmíš se zlobit, že voním dřevem – štípal jsem špalky,“ vysvětloval John s úsměvem.

„Neřekla jsem, že je mi to nepříjemné,“ odpověděla Lucy. „Dělá to z tebe chlapa. Připomínáš mi dřevorubce. Ještě pořád sněží?“

„Trochu, ale řekl bych, že tuhle zimu je to naposled.“ Přešel k oknu, opřel se oběma rukama o parapet a vyhlédl do zahrady.

„Podle předpovědi se má koncem týdne oteplit,“ řekla Lucy.

John se zamyslel. „Jestli začne tát, měl bych ještě dneska postavit Anně-Marii sněhuláka.“

„Sněhuláka?“ zvolala Lucy a stěží potlačovala smích. „Ale běž – vždyť jsou jí teprve tři měsíce!“

„To nevadí. Vezmeme ji na zahradu a ukážeme jí ho. Musí se naučit oceňovat to nejlepší z tatínkova výtvarného talentu.“ John se otočil a bylo na něm znát, že se mu ten nápad líbí čím dál víc. „Víš co? Ty se sněhulákovi poohlédni po nějakých šatech a já mezitím začnu. Když se budeš snažit, dovolím ti, abys mu dala jméno. A teď do toho, ať to sviští!“

„Tak dobrá.“ Lucy věděla, že jakmile si manžel něco usmyslí, je každé přesvědčování zbytečné. „Uložím Annu-Marii a pak prohrabu skříně. Uvidíme, co najdu.“

„Budeme taky potřebovat mrkev na nos a knoflíky místo očí a…“

„Nesmíš chtít všechno najednou,“ zaprotestovala Lucy.

„Makáme, makáme!“

Lucy vstala s Annou-Marií v náruči. „Nejdřív ti musí usnout dcera, tak nedělej takový povyk.“

„Možná bude lepší, když ho postavím před domem,“ zauvažoval John, když už stál u dveří.

„Dobrý nápad. Postav ho tam.“

„Za deset minut tě čekám venku.“

*****

„Dala sis na čas,“ poznamenal John beze stopy rozmrzelosti v hlase, když se Lucy dobrou půlhodinu nato objevila s prádelním košem plným hadrů. „Já už jsem skoro hotov. Kdes byla tak dlouho?“

„Nevěřil bys, co všechno člověk najde, když se začne hrabat v šatníku,“ řekla Lucy a nechala domovní dveře pootevřené, aby slyšela dcerku. „Narazila jsem na věci, které jsem neviděla celé roky. Už jsem zapomněla, že něco takového vůbec mám. Ty modré šaty jsem měla na svatbě tvé sestry, vzpomínáš? Tady jsou plážové sandály, co jsem si přivezla z Řecka – a na tenhle kabátek jsem si tenkrát převrhla mísu špaget. Už se nikdy nevypral. Našla jsem spoustu oblečení, i tvého. Pak ti ho ukážu.“

„Prima. Já tady skoro končím. Můžeš ho obléknout a udělat mu obličej, jestli budeš chtít.“

„Díky, ráda,“ přikývla Lucy. Opatrně zasadila knoflíkové oči i nos z mrkve a pod něj upevnila místo pusy kousek červené látky, který vytvarovala do obloučku. „Ať se hezky usmívá,“ dodala. V prádelním koši byla i stará čepice a Lucy ji nasadila na sněhulákovo široké temeno. Shrbená ramena zahalená do staré cyklistické peleriny žluté barvy budila dojem, že sněhulák někam pospíchá.

Lucy kousek odstoupila, aby si lépe prohlédla své dílo. „Docela dobrý strašák, co říkáš?“ John ji vzal kolem ramen a nadšeně prohlásil: „Není to legrace? Připadám si, jako bych se vrátil do dětství. Už se nemůžu dočkat, až začneme chodit do zoo a budeme si dělat pikniky na pláži. Na zahradě jí postavím domeček pro panenky. A až bude trochu starší, třeba ji koupíme i psa.“

„Ne tak zhurta,“ usmála se Lucy, „zatím je to kojenec.“

„Uvidíš, bude to skvělé,“ trval na svém John.

Přestože se Lucy stále usmívala, v očích měla stín smutku. Naklonila hlavu a přitiskla tvář k Johnově ruce, která jí spočívala na rameni. Po chvíli řekla: „Teď mě napadlo, že mám někde červenou šálu, nejspíš v komodě v hale. Dojdu pro ni.“

Vrátila se do domu a za pár okamžiků byla zpátky se šarlatově rudou vlněnou šálou. Ovinula ji sněhulákovi kolem krku. Lucy i John pak znovu o krok couvli, aby si lépe prohlédli křiklavě oblečenou obtloustlou postavu, jež se jim hrdě tyčila v zahrádce před domem.

„Už ses rozhodla, jak ho pojmenuješ?“ zeptal se John.

„Kapitán Mainwaring,“ odpověděla Lucy a vyprskla smíchy.

„Výborně!“ Také Johnovi se zdálo, že sněhulák připomíná nafou-kaného důstojníka z televizního seriálu. „Bude to kapitán Mainwaring. Myslíš, že je ještě brzy budit Annu-Marii?“

„Nejdřív si dáme šálek čaje,“ řekla Lucy. „Potřebuje se pořádně vyspat, dnes byla hodně neklidná. Už se těším na to, až bude spát celou noc. Jsem úplně vyplivnutá. Pojď, postavím na čaj.“

Vrátili se do domu, sněhem obalené boty nechali stát u dveří na kusu novin a v kuchyni si vzali čaj a sušenky. Pak si zahřívali ruce u kamen s praskajícími poleny.

„Je dnes večer něco v bedně?“ zívl John. Po vší dřině začínal být ospalý.

„Nedívala jsem se.“

„Tak počkat, je sobota večer – jestli si dobře vzpomínám, měla by být v osm ta šou s Rudl Rendellovou, ale to je na mne trochu brzy. Musím ještě opravit pár písemek. Už jsem se dost zdržel při stavění sněhuláka.“

„Máš moc práce?“

„Celá 3.C psala úvahu o biologické podstatě života. Když vezmu v potaz intelekt svých studentů, myslím, že by se kapitán Mainwaring při troše snahy umístil mezi průměrem třídy.“

„Děláš si legraci,“ namítla Lucy.

„Možná,“ připustil John, „ale občas je to s nimi zoufalé. A teď už probuď malou. Ukážeme jí kapitána.“

„Dobrá,“ souhlasila Lucy, „ale musím ji teple obléknout. Nerada bych, aby nastydla.“ Vyšla z kuchyně a John zatím umýval použité hrnky.

Když ticho prořízl výkřik, vypadl mu druhý hrnek do dřezu a rozbil se na tři kusy. John utíkal domem do pokoje Anny-Marie a krev mu tuhla v žilách. Lucy tam stála a zírala na otevřené okno. Závěsy s postavičkami z Disneyových filmů se lehce pohupovaly v ledovém průvanu.

„Je pryč!“ zašeptala chraptivě Lucy a celá se roztřásla.

„To není možné!“ namítl John. „Kde je? Jak by mohla…?“

„Někdo ji unesl!“

„Pane bože!“ John nevěřícně hleděl na okno a na prázdnou postýlku s odhrnutými pokrývkami a sklopenou ohrádkou. Pak se rychle vzpamatoval a utíkal k zadním dveřím. Obouváním se nezdržoval. Doufal, že ve sněhu nalezne stopy, ale ke svému zděšení zjistil, že je to nemožné: když předtím štípal dříví, celý dvorek pošlapal. Žádné stopy, které by mohl sledovat, tam nebyly. „Policii!“ vykřikl. „Musíme zavolat policii!“ Lucy stála u okna a civěla do dálky. Zřejmě ji ochromil šok. John doklopýtal zpět do domu a v hale popadl sluchátko. Zmrzlé prsty vyťukaly číslo 999. „Policie? Okamžitě přijeďte! Někdo unesl naši dceru.“

1

Doktor Tom Gordon se rozhlížel z vrcholu kopce tyčícího se za Felinbachem, vesničkou na pobřeží severního Walesu, která se v posledních dvou letech stala jeho domovem. Za Menaiskou úžinou zapadalo nad ostrovem Anglesey zimní slunce a jasná obloha dávala tušit, že v noci bude mrznout. Byla skoro půlka března a Toma Gordona uklidňovalo pomyšlení, že jaro nemůže být daleko.

Počasí hrálo v životě venkovského lékaře ze severního Walesu podstatnou roli. Tom měl pro tento rok cestování v landroveru po zledovatělých silnicích a zasněžených horských stezkách plně zuby. Dnes mu návštěvy u pacientů zabraly víc času, než předpokládal, protože v Llanberiském průsmyku nečekaně nasněžilo, ale i tak stihl vyřídit celý seznam a ještě se vrátit včas na večerní ordinační hodiny. A i kdyby nestihl, nic by se nedělo: jeho kolegyně a majitelka ordinace dr. Julie Reesová, která zde, v hornaté Snowdonii, vyrostla, znala velmi dobře obtíže zimního cestování po silnicích nižších tříd. Když nebylo vyhnutí, obešla se v ordinaci bez něj.

Slunce už stálo velmi nízko a oranžová záře se zrcadlila na klidné mořské hladině. Vesnice pod kopcem se koupala v příjemném narudlém světle. Felinbach obývalo asi 1500 lidí. Bydleli vesměs v domcích nalepených na strmé stráni spadající k přístavišti. Hlavní ulice se pyšnila šesti obchody a dvěma hospodami – na začátku a na konci. Třetí hospoda se krčila dole u přístavní hráze, hned vedle obchodu s vybavením pro majitele jachet. Na Hlavní ulici se nacházely dvě autobusové zastávky, každá na jiné straně: jedna pro ty, kdo chtěli jet do Caernarfonu, druhá pro cestující do Bangoru.

Vesnice měla základní školu, dva kostely a kapli. Všechny tyto budovy pocházely z viktoriánských časů. Na sépiově hnědé fotografii vesnice z roku 1898, vystavené za oknem pošty, vypadala ulice stejně jako dnes, až na pouliční lampy. Zato přístav se v posledních letech změnil k nepoznání: vyrostlo v něm moderní soukromé přístaviště pro krásné jachty bohatých návštěvníků. Tam, kde kdysi ošumělé bárky nakládaly břidlici z waleských lomů, kotvily v bezpečném závětří shluky štíhlých katamaranů prapodivných jmen. Jejich majitelé zatím využívali pohostinství jachtařského klubu a služeb tamní prádelny.

Vedle Tomova vozu zastavila bílá pekařská dodávka a muž s červenou buclatou tváří stáhl okénko. „Všechno v pořádku, doktore?“

„Jo, díky, Glyne,“ odpověděl Tom. „Jenom se kochám pohledem.“

„Lepší byste těžko hledal,“ souhlasil Glyn Morris, místní pekař. „Leda ve Skotsku,“ připustil Tom a zašklebil se. „Málem jsem zapomněl, že jste Skot,“ zvolal Morris. „Už tady žijete pěkně dlouho.“

„Dva a půl roku,“ upřesnil mladý lékař.

„Dá se to tu vydržet, ne?“

Tom se zašklebil a Morris zařadil rychlost. „Nashle, doktůrku.“

Tom rovněž vytáhl okénko a chystal se odjet. Morris měl podle všeho pravdu: kdyby se tu nedalo vydržet, nebyl by tady zůstal tak dlouho. Ale platilo to bezezbytku? Lidé si často namlouvají, že jednají z vlastní svobodné vůle, ale ne vždy tomu tak je. Většina z nás se nechává unášet proudem událostí, jež zasahují do našich životů, a ti, kdo se v hospodě vytahují, že si ničím a nikým nenechají poroučet, jsou na štíru s pravdomluvností. Ve skutečnosti jim poroučí stát, rodina, společnost nebo třeba církev.

Tom původně opustil rodný Edinburgh a přišel do Felinbachu na místo zástupce praktického lékaře, aby překonal trauma z rozvodu. Na inzerát v Britském lékařském časopise narazil právě v době, kdy cítil potřebu odříznout se ode všeho, co mu připomínalo minulost. Chtěl se podívat na věci z odstupu, dřív než začne spřádat nové plány, a severní Wales se k tomu zdál přímo stvořený.

Za to, že zde zůstával již třetím rokem, mohly změněné okolnosti. Dr. Glyn Williams, majitel ordinace, který Toma zaměstnal, aby mohl sám odejít do poloviční penze, čtyři měsíce po jeho příchodu zemřel. Doktorka Julie Reesová, provdaná dcera dr. Williamse, převzala otcovu praxi a překvapila Toma nabídkou, že jej vezme za společníka, pokud ve Felinbachu zůstane. On ji na oplátku vyvedl z míry tím, že téměř bez rozmýšlení přikývl.

Když o tom později uvažoval, říkal si, že možná ještě stále nepřekonal bolest způsobenou rozvodem. Na druhou stranu si byl vědom toho, že má Julii svým způsobem rád a že spolu budou dobře vycházet, což se také stalo. Líbila se mu vesnice i úžasná příroda okolo. Snowdonie pro něj brzy znamenala totéž, co kdysi ve Skotsku cairngormské a cuillinské hory. Severní Wales připomínal Skotsko v miniatuře, jen s tím rozdílem, že zde chyběla beztvará a nekonečná blata, což značně usnadňovalo cestováni.

Tom cítil, že by ve dvaatřiceti letech měl více myslet na budoucnost, ale bavilo jej žít ze dne na den a brát věci tak, jak jdou. Jako realista si uvědomoval, jak těžko by se po tak dlouhé přestávce vracel k nemocniční medicíně: konkurence byla příliš velká. Proto se víceméně smířil s tím, že skončí jako praktický lékař, a nijak ho to nemrzelo. Měl tu práci rád.

V dané chvíli neprožíval žádný milostný románek, protože po ničem takovém netoužil. Jednou nebo dvakrát navázal náhodnou známost s dívkou z blízkého okolí a doufal, že to nebylo naposled, ale jizvy, které v něm zanechal rozvod, mu bránily v navázání hlubšího vztahu. Ve třiceti dvou letech navíc nebyl tak starý, aby musel někam spěchat

Dr. Tom Gordon měřil metr osmdesát, měl atletickou postavu a těšil se vzhledu i nenápadnému šarmu, jaký přitahuje ženy. Častěji vyhledávaly ony jeho než on je. V nevelkém venkovském společenství samozřejmě hrozilo, že se každá, kterou potká, stane dříve nebo později jeho pacientkou. Tom si to velmi dobře uvědomoval a byl bez ustání ve střehu.

Felinbašské zdravotní středisko se nacházelo v malé boční uličce severně od Hlavní, ob jeden dům vedle metodistické kaple, na nároží nad svahem spadajícím k přístavu. Jedinou připomínkou moderních časů zde byla cedule s nápisem „zdravotní středisko“, ačkoli obyvatelé městečka zpravidla říkali, že jdou k „praktickému“. Jako všechny okolní domy byl i tento postaven z viktoriánského kamene, který působením času a živlů ztmavl. V zadní části se nacházela betonová přístavba ze šedesátých let

Tom zaparkoval vůz vedle Juliina vauxhallu Frontera a vešel dovnitř. Dýchlo na něj příjemné teplo: Julie zapálila butanová kamna na chodbě, aby pomohla ústřednímu topení, které často víc rámusilo než hřálo. Tom viděl, že jeho kolegyně už má v ordinaci pacienta. Proto nešel ohlásit svůj návrat, ale místo toho nahlédl do čekárny, kde se nad různě starými časopisy sklánělo asi osm lidí. S úsměvem jim popřál dobrý večer, šel do vlastní ordinace v betonové přístavbě a svlékl si kabát Pak se usadil za stolem, prolétl připravené osobní karty a stiskl bzučák, aby pozval dovnitř prvního z pacientů.

Dveřmi vešla drobná paní v černém, pousmála se a sedla si na židli. Vrásky ve tváři vypovídaly o nelehkém životě.

„Vy jste paní Lloydová, viďte?“ začal Tom. „Co vás trápí?“

„Nemůžu spát pane doktore. Možná byste mi mohl něco předepsat…“

„Není nic snazšího,“ přikývl Tom. Pak se naklonil přes stůl a zeptal se: „Máte tušení, proč špatně spíte?“

„Pořád musím na něco myslet,“ odpověděla paní nejistě.

„Je to už rok, co Owen zemřel, viďte?“ ujistil se Tom šetrně. Vzpomněl si, že manžel paní Lloydové podlehl rakovině.

Žena přikývla. „Minulý měsíc třetího měl výročí.“

„A co chlapci? Vídáte se s nimi?“

„Dostanou se sem málokdy. Mají práci a rodiny a ze Swansea je to sem moc daleko.“

Tom mlčky přikývl a nechal ji, aby pokračovala. Místo toho se paní rozplakala. Vstal, obešel stůl a položil jí ruku na rameno. „Ale no tak,“ konejšil ji, „Co vás trápí? Povězte mi všechno.“

„Je to hloupost pane doktore,“ vzlykla žena, „já vím, že je to hloupost ale nemůžu si pomoct.“

„Co se děje?“

„Stříbrňáček. Před měsícem mi umřel a já na něho musím pořád myslet. Jsem hloupá ženská, byl to jenom kocour, jenže…“

„Vůbec nejste hloupá,“ řekl Tom laskavě. „Byl to váš mazlíček, měla jste ho ráda. Za to se nemusíte stydět.“

Vdova plakala do kapesníku a ramena se jí chvěla. Tom se vrátil za stůl a vytáhl formuláře receptů. „Napíšu vám něco, abyste líp spala, ale jenom na pár prvních nocí. Pak bych chtěl zkusit něco jiného.“

Paní potáhla nosem a schovala kapesník do kapsy. „Co myslíte, pane doktore?“

„Stříbrňáček vás už nepotřebuje. Jeho čas vypršel. Vaši péči a lásku už necítí, ale obávám se, že po ulicích běhá spousta kočiček, které by je potřebovaly. Měla byste přemýšlet jestli si nepořídit novou kočku.“

„To bych asi nemohla… po Stříbrňáčkovi…“

„Nechci na vás spěchat. A taky si nesmíte říkat že to bude náhrada za Stříbrňáčka. Byla by to jiná kočka s vlastní osobností a vlastními problémy. Slibte mi, že o tom budete přemýšlet.“

Paní Lloydová se zmohla na pousmáni a odpověděla kladně. Tom ji vyprovodil ke dveřím a znovu stiskl bzučák. Na řadě byl muž s chronickou bronchitidou, bývalý horník, který přišel požádat o další antibiotika. Po něm následovala dáma středních let s dotazem na hormonální terapii: její sestra z Bangoru na ni nedá dopustit. Staršímu pánovi s otokem lokte se dostalo ujištění, že nejde o nic vážného, a mladík, který si stěžoval na stálé žaludeční bolesti, dostal utišující lék a Tom jej navíc poslal na další vyšetření do caemarfonské všeobecné nemocnice.

Už si myslel, že ho toho večera nečeká žádný pacient, když se ozvalo zaklepání a do ordinace vstoupil statný mladý muž s krátce střiženými světlými vlasy. „Pan doktor Gordon? Já jsem seržant Walters ze severovelšského policejního sboru. Potřebuju s vámi mluvit.“

Tom mu nabídl židli. „Co pro vás mohu udělat seržante?“

„Pokud vím, jste lékařem Johna a Lucy Palmerových. Je to tak?“

„Ano,“ přikývl Tom a do hlasu se mu vkradly obavy. „Oba jsou to mí přátelé. Stalo se něco?“

„Jde o jejich dcerku, pane doktore. Zmizela.“

„Anna-Marie?“ vykřikl Tom. „Jak mohla zmizet? Vždyť jsou jí tři měsíce!“

„Zřejmě ji někdo unesl.“

„Unesl? Proboha, kdo by mohl mít zájem na únosu Palmerovic dítěte?“

„To se právě snažíme zjistit. V podobných případech jde zřídkakdy o peníze. I když předem nevylučujeme žádnou možnost nepočítáme, že by někdo požadoval výkupné. Spíš nás napadlo, jestli vy sám nebo někdo z kolegů nezná v okolí ženu, která v nedávné době přišla o dítě… nebo utrpěla duševní trauma, pod jehož vlivem by mohla ukrást cizí nemluvně?“

„Chápu,“ přikývl Tom, jemuž se tato verze zdála pravděpodobnější. Chvíli přemýšlel. „Zrovna teď mě nikdo nenapadá, ale zeptáme se Julie, až vyřídí všechny pacienty. Už by každou chvíli měla skončit. Kdy se to stalo?“

„Dnes odpoledne.“

„Za bílého dne? Kde byli John a Lucy?“

„Zdá se, že stavěli sněhuláka. Paní Palmerová uložila holčičku k odpolednímu spánku, a když ji pak šla probudit, okno pokoje bylo dokořán a malá zmizela.“

„To je neuvěřitelné. Panebože, musejí být bez sebe strachem,“ řekl Tom, který se se zprávou ještě stále nevyrovnal. „Radši se tam vypravím a podívám se, co by se dalo dělat.“

„U paní Palmerové je policistka, ale jak říkáte, oba manželé jsou dost rozrušení. Je to jejich jediné dítě, že?“

Tom přikývl. „Máte už nějakou stopu?“ zeptal se.

„Abych byl upřímný, pane doktore, v tuhle chvíli ne, ale vrchní inspektor Davies je u Palmerových a snaží se zjistit možný motiv. Když vyloučíme peníze a zlý úmysl, moc nám toho nezbývá. Obávám se, že máme co dělat s vyšinutým člověkem.“

Někdo zaklepal na dveře a dovnitř nakoukla Julie Reesová. „Promiň, netušila jsem, že tu někoho máš.“

„Pojď dál, Julie, čekáme na tebe,“ přivítal ji Tom. „Tohle je seržant Walters od severowaleské policie. Holčička Palmerových zmizela a vypadá to, že ji někdo unesl.“

Julie Reesová byla přitažlivá žena těsně po čtyřicítce. Na sobě měla slušivý tmavozelený svetr a sukni, kolem krku se jí ještě houpal fonendoskop. Zpráva jí viditelně otřásla. „Proboha,“ zvolala hned u dveří, „odkud? Jak se to stalo?“

Tom nechal Walterse, aby jí všechno vypověděl, a sám dodal: „Policie má podezření, že to udělala nějaká vyšinutá matka, která zoufale touží po dítěti. Co si o tom myslíš? Známe někoho takového?“

Julie chvíli přemýšlela a pak řekla: „Vím o dvou paních z blízkého okolí, které nedávno potratily, a pak jsme tu měli jeden syndrom náhlého úmrtí kojence, ale po pravdě řečeno si neumím představit, že by některá z nich spáchala tohle. Tím samozřejmě nechci říct, že to nenesly velmi těžce, obzvlášť paní Griffithsová, ta, co jí dítě zemřelo. To byl velmi tragický případ – ale mezi žalem a psychickou poruchou je rozdíl. Kromě toho mají všechny tři paní laskavé manžely a dobré rodinné zázemí. Proč by unášely zrovna dcerku Palmerových? To nedává smysl.“

„Právě,“ přitakal Tom. I on byl v koncích.

„A proč ne zrovna dcerku Palmerových?“ zeptal se Walters, který měl pocit, že mu něco ušlo.

Julie a Tom se na sebe podívali. „Vy to nevíte?“ podivil se Tom.

„Co mám vědět?“

„Anna-Marie Palmerová je těžce postižená.“

Walters tiše hvízdl. „To jsem netušil. Rodiče se o tom nezmínili.“

„Přesto jí velmi miluji,“ dodal Tom jakoby na obranu. Napadlo ho, co by si mohl Walter pomyslet, a vůbec se mu to nezamlouvalo.

„Samozřejmě, pane doktore,“ opáčil Walter a stáhl se. Pak se obrátil k Julii. „Myslíte, že bych mohl dostat jména a adresy těch žen, o kterých jste hovořila, paní doktorko?“

Julie pokrčila rameny. „Ale ovšem. Přesto si myslím, že je to falešná stopa.“

„Jde jenom o rutinní ověřování, paní Reesová. Vrchní inspektor Davies tomu říká ‚nezapomínat tečky nad i ani vodorovný čárky u t‘, a myslí tím, že nesmíme zanedbat žádný detail, aby nám to později někdo nevyčetl. Řekl bych, že ve vaší branži je to stejné. Taky musíte provést spoustu rutinních testů, než zjistíte, co pacientovi opravdu je.“

Tom se usmál a souhlasně přikývl.

„Třeba únosce ani nevěděl, že je Anna-Marie tělesně postižená,“ nadhodila Julie.

„Nejspíš máte pravdu,“ přitakal Walters, „ale unesl ji přímo z bydliště. To je něco jiného, než když zmizí dítě z jeslí nebo z kočárku zaparkovaného před supermarketem.“

Představa, že by se někdo rozhodl ukrást právě dítě Palmerových, připadala Tomovi nesmyslná. Ve vzduchu se vznášelo mnohem příšernější vysvětlení celé záhady zmizelé holčičky a Tom je chtěl rychle zaplašit „Palmerovi se pokoušeli o dítě dlouhé roky,“ vysvětloval policistovi. „Na ničem jim tak nezáleželo. Snažili se stále znovu navzdory všem překážkám.“

„Překážkám?“

„Paní Palmerová nemohla počít obvyklým způsobem,“ upřesnil Tom, aniž si všímal Juliiných varovných pohledů. Lékařské-tajemství je jistě důležité, ale zdravý rozum je ještě důležitější. „Podrobnosti znát nepotřebujete, seržante,“ dodal, aby uklidnil Juliiny obavy. „Ale paní Palmerová a její manžel se několik let obraceli na všechny možné kliniky. Zklamání stíhalo zklamání, ale oni se nevzdali. Nakonec jim pomohl profesor Carwyn Thomas, který na své klinice v caernarfonské všeobecné nemocnici provedl oplodnění ve zkumavce.“

„Proslulá klinika,“ poznamenal Walters.

„Po zásluze. Pomohla více bezdětným párům než všechna ostatní pracoviště v zemi s výjimkou kliniky Roberta Winstona.“

„Já vím.“

„Jde mi o to, seržante,“ pokračoval Tom, „že když někdo absolvuje kvůli dětem takové martyrium, asi po nich doopravdy touží.“

„Jenže,“ začal Walters a na okamžik uhnul pohledem, „pak prožili strašné zklamání, když se jim narodilo postižené dítě.“

„To ano,“ přisvědčil Tom tiše. „Byla to nehorázná smůla.“

„Jak to ti dva nesli?“ zeptal se Walters.

V Tomovi se znovu zastavilo srdce. Dobře věděl, kam tyto otázky směřují. „Dost těžce,“ řekl po pravdě.

Walters mlčel, ale bylo na něm znát, že chce slyšet víc.

„Tělesné postižení jejich dítěte jim přirozeně způsobilo značný šok.“

„To je nikdo předem nevaroval?“ podivil se Walters.

Tom zavrtěl hlavou. „Je mi líto, ale prenatální vyšetření problém neodhalila.“

„O jaký problém vůbec šlo, pane doktore?“ otázal se Walters a předklonil se na židli.

„Anna-Marie neměla řádně vyvinuté kosti dolních končetin. Přesněji řečeno, neměla v nich vůbec žádné kosti. Nikdy by se nepostavila na nohy.“

Walters stáhl obličej do grimasy.

„Bylo nutno provést chirurgický zákrok, aby ji vůbec zachránili.“

„Zákrok?“

„Amputaci dolních končetin.“

„Rozumím,“ hlesl Walters po krátké odmlce. „Pro rodiče to muselo být příšerné.“

„Když Lucy holčičku poprvé spatřila, nechtěla ji. Řekl bych, že v takové situaci je podobná reakce logická.“

„A co pan Palmer?“

„Jistě to nebylo snadné ani pro Johna, ale nedal to najevo. Lucy v něm po celou tu dobu měla pevnou oporu.“ Walters přikývl.

„Navíc šlo jen o krátkodobý problém, vážně,“ ujistil jej Tom. „Oba se s tím dost rychle vyrovnali a dnes své dítě milují jako každý jiný manželský pár, který znám.“

„Chápu. A děkuji vám oběma za pomoc. Teď se musím hlásit u vrchního inspektora Daviese. Bude chtít vědět, jak se vyvíjí pátráni.“

A jistě si rád poslechne, co pro něj máš, pomyslel si Tom, v němž nepřestával hlodat nepříjemný pocit.

Sotva Walters odešel, Julie zamyšleně nadhodila: „Tak co si o tom myslíš?“

„Přesně to, co jsem mu řekl,“ odpověděl Tom, kterého otázka trochu rozladila. „Vím, jak Palmerovi své dítě milují. Jestli ohlásili, že Annu-Marii někdo unesl, tak se to doopravdy stalo. Co si myslíš ty?“

„Neznám je tak dobře,“ odvětila Julie vyhýbavě. „Byli to tátovi pacienti a pak jsi je převzal ty. Jenom mi přijde divné, že by Annu-Marii jen tak někdo odnesl přímo z domu…“

„Myslím, že se tam zajedu podívat,“ řekl Tom, aby celý rozhovor ukončil.

*****

Palmerovi bydleli v pohodlném moderním domku, který spolu s několika dalšími postavila soukromá firma u silnice spojující Felinbach s Caernarfonem. Přestože na hlavní silnici už sníh roztával, při strmém stoupáni k pozemku Palmerových byl Tom rád, že má landrover pohon na všechna čtyři kola. Zaparkoval před domem za dvěma policejními auty, která už zde stála, a vyšel vzhůru po cestičce. V tu chvíli se otevřely domovní dveře a stanuli v nich dva muži. Jeden z nich, seržant Walters, představil Tomovi svého nadřízeného, vrchního inspektora Daviese.

„Výborně, doktore,“ začal inspektor, „myslím, že paní Palmerová neuškodí trocha lékařské péče. Je silně rozrušená.“

Tom měl neodbytný pocit, že to Davies řekl proto, aby si ověřil jeho reakci. Zadíval se přímo na inspektora a pomyslel si, že zná tento druh mužů – velkých, poněkud tyranských chlapů, kteří si často myslí, že jsou chytřejší, než je tomu ve skutečnosti, zvlášť když jim někdo propůjčí moc.

„To mne nepřekvapuje,“ odpověděl pohotově. „Už máte nějakou stopu, pane vrchní inspektore?“

„Právě teď prověřujeme ty dámy, o kterých se tady před seržantem zmínila vaše kolegyně, ale máme na paměti její slova a velké naděje si neděláme. Taky zjišťujem po nemocnicích, jestli se tam v posledních týdnech nevyskytly potenciální únoskyně dětí. Jinak se nemáme čeho chytit. A co vy, doktore, nenapadá vás něco?“

A znovu ten zpytavý pohled. Tom zavrtěl hlavou. „Naprosto ne. Mám jenom strach, že…“ Odmlčel se v půli věty.

„Ano, doktore?“

„Jde o něco, co řekl tady seržant,“ přiznal Tom. „Mám strach, že Annu-Marii unesl někdo vyšinutý.“

„Myslíte skutečný blázen,“ zabručel Davies, „psychopat, ne nějaká nešťastná ženská, která si představuje, že našla novou panenku na hraní, a bude se o malou pěkně starat, dokud ji nenajdeme. Právě takhle končívá většina případů zmizelých dětí.“

„Přesně tak,“ přisvědčil Tom neochotně, „bojím se skutečného blázna.“

„Nedej pámbu. Takové lidi je skoro nemožné vypárat, jejich konání totiž postrádá logiku a smysl. Motiv obvykle neexistuje nebo je tak šílený, že se vymyká normálnímu chápání. Ještě štěstí, že po světě běhá daleko míň psychopatů, než by spousta novinářů byla schopna uvěřit. Řekl bych, doktore, že to nebude náš případ.“

„Pak tedy doufám, že ji najdete co nejdřív,“ řekl Tom. „A teď už musím za svými pacienty.“ Protáhl se kolem Daviese, jehož společnost mu nepůsobila velké potěšení, i když uznával, že to není jen policistova vina. K Tomovým nepříjemným pocitům přispíval i zmatek, který měl v hlavě.

Sotva vstoupil do pokoje, John Palmer vstal. „Tome! To je dobře, žes přišel,“ přivítal jej s úlevou. Lucy seděla na pohovce vedle policistky. Teď vzhlédla, bezbarvě se pousmála a hlesla: „Nazdar, Tome.“

„Je to hrozné,“ začal Tom na úvod, „ale policie ji brzy najde, živou a zdravou.“

„Prokrista, jen abys měl pravdu,“ vybuchl John Palmer. „Proč někdo dělá takové věci? Připadá mi to jako nějaký zvrácený trest! Tolik let toužíme po dítěti, a když se nám konečně narodí, kdosi je někam odvleče…“ Zhroutil se a přitiskl si ruce na obličej, aby ztlumil tiché vzlyky, jen chvějící se ramena prozrazovala, co se v něm odehrává.

Tom ho odvedl ke křeslu. „Oba potřebujete pomoc, abyste se přes to dostali. Žádné námitky prosím. Na zbytečném utrpení není nic vznešeného. Budete brát sedativa, která vám předepíšu, a myslet na příjemnější věci. Policie objeví všechny stopy. Najdou ji.“

2

O tři dny později

Na to, jak velký to byl chlap, dovedl vrchní inspektor Alan Davies vystupovat tak citlivě a ohleduplně, že to každého odzbrojilo. Uměl ztišit hlas do šepotu, předklonit se na židli a vemlouvavě sepnout ruce. Teď seděl proti Johnovi a Lucy Palmerovým na květované pohovce před francouzským oknem jejich obývacího pokoje. Čtvrtý člověk v místnosti, seržant Walters, seděl stranou u dveří, na židli u jídelního stolu. Všechno sledoval a v ruce držel blok, ale zatím jej ukrýval z dohledu. Nechtěl narušovat atmosféru soucitu a pochopení, navozenou jeho šéfem.

„Co víc chcete slyšet?“ pokračoval John Palmer, pustil manželčinu dlaň a rozhodil rukama v zoufalém gestu. „Už o nás musíte vědět úplně všechno. Vzali jsme se před osmi lety a od té doby neuplynul den, abychom nezatoužili po vlastním dítěti.“ Znovu vzal manželku za ruku a něžně ji políbil, než se rozhovořil dál. Udělal to naprosto samozřejmě, jako by chtěl dát najevo, že na tom není nic nepatřičného. „Pak najednou Lucy otěhotněla a nám se splnil životní sen. Všechny modlitby byly vyslyšeny. Stal se opravdový zázrak. Zní to sentimentálně, ale je to tak.“

„To bylo potom, co jste začali docházet na kliniku profesora Thomase v caernarfonské všeobecné nemocnici?“

„Ano. Už jsme vyzkoušeli všechno. Doktoři nad námi zlomili hůl. Snažili se nás přesvědčit, abychom přikročili k adopci, a vtom profesor Thomas přišel s tím, že by rád vyzkoušel nový postup umělého oplodnění.“

„Jaký nový postup?“

Palmer se na Daviese podíval, jako by mu chtěl naznačit, že mu do toho nic není, ale pak se jen poškrábal na hlavě a dal se do vysvětlování. „Šlo o vylepšenou metodu oplodnění ve zkumavce, takzvanou metodu ICSI, tedy vstříknutí spermatu do cytoplazmy. Namísto toho, aby se ve zkumavce smísila vajíčka se spermiemi a čekalo se na výsledek, vezme se jedna jediná spermie a ta se vstříkne mikroskopickou jehlou do vajíčka. Oplodněné vajíčko se pak implantuje do dělohy.“

Davies zavrtěl hlavou a zasmál se. „Člověk by nevěřil, co je dnes možné.“

„Profesor Thomas nás varoval před možnými riziky spojenými s touto metodou. Řekl, že se nehodí pro každého, ale že ji chtějí vyzkoušet na obzvlášť komplikovaném případu. A to jsme byli právě my, nebo spíš já.“

Davies si všiml, že Lucy letmo pohladila manžela po paži, jako by mu tím prostým gestem chtěla dát najevo, že s ním cítí. John ji na oplátku poplácal po ruce.

„Neměli jste obavy z možného rizika?“ zeptal se inspektor opatrně.

„Vůbec ne,“ mávl rukou Palmer a pohlédl na manželku, která mírně zavrtěla hlavou. „Byli jsme zoufalí, pane inspektore. Podstoupili bychom všechno, jen aby Lucy počala.“

Davies chápavě přikývl. „Nakonec se vám to vyplatilo a vy jste skutečně otěhotněla, pani Palmerová.“

Lucy se nepřítomně usmála. „Byl to nejšťastnější den mého života,“ řekla a bylo na ní znát, že na to ráda vzpomíná. „Když mi pan profesor oznámil, že se implantované vajíčko zahnízdilo a já budu mít dítě, byla jsem tak šťastná, že jsem div nepraskla pýchou. Měla jsem chuť vykládat to každému na potkání. Nejradši bych si stoupla na roh ulice a vykřičela to do světa. Přála jsem si, aby byl každý člověk tak šťastný jako já.“ S tím, jak se vzpomínka zvolna rozplývala a o slovo se hlásila drsná skutečnost, zmizel Lucy z tváře úsměv a zvolna se jí do ni vkrádalo pohnuti. John ji vzal kolem ramen, přitiskl ji k sobě a šeptal jí do ucha láskyplná slůvka.

„Dalo by se říct, že vaše těhotenství probíhalo klidně, paní Palmerová?“

John Palmer se nad otázkou zamračil a přerušil jej. „Nezlobte se, pane inspektore, ale nechápu, co má průběh Lucyina těhotenství společného se zmizením naší dcery.“

„Mějte se mnou strpení, pane Palmere.“

Lucy pokrčila rameny. „Někdy jsem se bála, že potratím – ve třetím měsíci jsem trochu krvácela –, ale jinak se nedělo nic zvláštního.“

„Co ranní nevolností? Nebo zvláštní chutě?“

„Podívejte, inspektore, opravdu bych vám chtěl…“

Inspektor Davies ho zarazil pohybem ruky, aniž spustil oči z Lucy. John Palmer už nic nenamítal.

„Ano, bývalo mi špatně a měla jsem chuť na chlebíčky s červenou řepou a na tuňáka s džemem, jenže nechápu, co to má společného s únosem Anny-Marie. Proč mi kladete takové otázky, pane inspektore?“ Lucy začínala být podrážděná.

Davies se na chvíli hluboce zamyslel a pak řekl: „Chci si udělat obrázek o tom, jaký vztah k nenarozenému dítěti jste si vytvořila během těhotenství, paní Palmerová.“

Místnost naplnilo stísněné ticho. Trvalo nekonečně dlouho, než se Lucy pomalu a mrazivě zeptala: „Jaký jsem si vytvořila vztah? Jak to myslíte, pane inspektore? Jaký vztah si může vytvořit matka k dítěti, které nosí ve svém lůně? Anna-Marie pro mne byla tím nejdražším na světě – a pořád je!“

Davies zvedl ruce v gestu, jež bylo současně smířlivé i omluvné. „Samozřejmě, nezlobte se, asi jsem se špatně vyjádřil. Jde mi o to, že těhotenství někdy vede u ženy ke změnám. K těžko vysvětlitelným změnám v psychice.“

Palmerovi se tvářili užasle.

„Nezřídka se stává, že matka své dítě nemiluje… dokonce je nenávidí,“ dodal Davies a nepřestával upřeně hledět na Palmerovy.

„Nevzpomínám si na jediný okamžik, kdy bych k dcerce pocítila nenávist, inspektore,“ odpověděla Lucy příkře.

„Rozumím,“ řekl Davies tiše. „Anna-Marie se narodila před třemi měsíci, čtrnáctého prosince, v caernarfonské všeobecné?“

„Ano.“

„Jako těžký mrzák.“

John Palmer zamrkal a nervózně si přetřel čelo. Lucy se zadívala do země. Nechtěla dávat najevo, co cítí. Slova visela ve vzduchu jako temná hrozba.

„Naše dítě je postižené, pane vrchní inspektore. Při chirurgickém zákroku nezbytném k záchraně života jí museli amputovat nohy. A teď bych se vás rád zeptal, kam tím vším míříte.“ Johnu Palmerovi se vrátil klid, ale tón hlasu prozrazoval, jak moc se přemáhá, aby zůstal zdvořilý.

Davies mírně zavrtěl hlavou. „Amputovat nohy… Chudák prcek, zřejmě neměl moc radostné vyhlídky.“

„Blbost! Co mají vyhlídky naší dcery společného s vyšetřováním únosu?“ nechápal John Palmer.

Davies se tvářil, že neslyší, a pokračoval: „Pokud vím, byla vaše dcera tak znetvořená, že jste ji ještě na porodním sále odmítla přijmout za svou.“

Lucy zabořila tvář do dlaní á rozplakala se. John ji objal a skrz zaťaté zuby procedil: „Byli jsme oba rozrušení. Zažili jsme šok. Nikdo nás nevaroval, že by s Annou-Marií mohlo být něco v nepořádku.“

„Myslel jsem si, že dnes už medicína dokáže předpovědět všechno,“ utrousil Davies kousavě.

„Ultrazvuk neodhalil, že se kosti dolních končetin nevyvinuly.“

„Rozumím.“

„Jistě chápete, že nám chvíli trvalo, než jsme se s tím vyrovnali, ale chtělo to jenom trochu času. V podobné situaci by se tak zachoval každý, nemyslíte?“

„Jistě, ale přesto: podle toho, co vím, paní Palmerová, jste s dcerou odmítla mít cokoli společného,“ trval Davies na svém. „Je to tak? Prohlašovala jste, že se o ni nebudete starat. Dokonce jste žádala sestry, aby ji odnesly pryč. ‚Odneste ji, ať se na ni nemusím dívat‘ – to jsou vaše slova.“

„Proboha, člověče, proč nás v takové chvíli takhle mučíte?“ zvolal John Palmer hněvivě. „Už jsem vám řekl, že jsme byli oba velmi rozrušení. Byl to pro nás strašlivý šok. Potřebovali jsme čas, abychom se s tím vyrovnali.“

„S tím?“

„Se vzniklou situací,“ vybuchl Palmer. „Kolikrát to mám opakovat? Byli jsme na dně. Potřebovali jsme pomoc a taky jsme ji dostali.“

„Pokračujte.“

Palmer se zhluboka nadechl, jako by už měl všeho dost, ale nakonec pokračoval: „Personál kliniky se choval velmi vstřícně, sestřičky byly ztělesněná laskavost. Lucy začala chodit do poradny a to jí hodně pomohlo. Profesor Thomas nás pak nasměroval na svépomocnou organizaci vedenou skvělými lidmi – takovými lidmi, kteří vám vrátí víru v člověka a proti nimž si připadáte méněcenní. Pan profesor nás taky seznámil s podobně postiženými rodinami, takže jsme se přestali cítit tak osaměle. Se stavem naší dcerky jsme se poměrně brzy smířili, pane inspektore – přestali jsme v ní vidět mrzáčka. Dnes je to naše Anna-Marie a my ji máme opravdu rádi.“ V očích mu při tom stály slzy.

Daviesovi chvíli trvalo, než vstřebal, co právě slyšel. „Co myslíte, co to bylo za člověka, který ji unesl?“ zeptal se pak.

„Jak to mám k čertu vědět?“ zvolal John Palmer. „Tohle je vaše práce, nemyslíte? Místo abyste se snažil najít naše dítě, dřepíte tady na zadku a dáváte nám pitomé otázky!“

Na Daviese to neúčinkovalo a Palmer, rozpačitý z nastalého ticha, dodal: „Obvykle za tím bývá nějaká vyšinutá žena, ne? Matka, která přišla o dítě… nebo někdo takový.“

„Takže nepředpokládáte, že by po vás někdo požadoval výkupné?“

Palmer se zatvářil překvapeně. „Nejsme bohatí a těžko nás někdo může za takové považovat. Nikoho se zdravým rozumem by nemohlo napadnout, že unese naši dcerku kvůli penězům.“

„Nejste ředitel banky…,“ ujistil se Davies. Palmer byl ještě udivenější a Davies vysvětloval: „Nemůžete únoscům pomoct k penězům jiných lidí.“

„Jsem středoškolský profesor, prokrista! Vydělávám dvaadvacet tisíc liber ročně, splácím padesátitisícovou hypotéku a půjčku na tři roky staré auto.“

„A vy, paní Palmerová?“

„Taky jsem učila, ale po narození dcerky jsem ze školy odešla. Vedla jsem kurzy moderny.“

Davies se ušklíbl. „To za nás nebylo. Ale ani tak nepředpokládám, že byste vydělávala velké sumy peněz.“

„Jistěže ne,“ odsekla Lucy.

„Jak říkáte, pane Palmere, nikdo soudný by se nemohl rozhodnout, že unese vaši dceru…“

„… kvůli penězům.“

„A jaký jiný důvod by mohl mít?“

„Kam zase míříte?“ Vnímat inspektorovy otázky už bylo nad Johnovy síly.

„Je těžce handicapovaná.“

„No a? Proč se bavíme o tom, jestli by ji někdo mohl unést, když už ji stejně unesli? Zmizela před třemi dny a my šílíme strachy.“

„Samozřejmě,“ odtušil Davies pomalu a obezřetně.

„Co má být zase tohle?“

Davies zkřivil obličej, jako by řešil zapeklitou záhadu. „Víte, pane Palmere, nejde mi to dohromady, bez urážky. Nedokážu pochopit ani za celý svět, proč by někdo kradl mrzáčka.“

„Co si to dovolujete!“ vybuchla Lucy.

Davies se zatvářil překvapeně. „Chtěl jsem jenom říct, že by takové dítě každý hned poznal, paní Palmerová.“

„Proboha, člověče, co to pořád žvaníte? Na motivu přece nezáleží. Někdo unesl Annu-Marii a je na vás, abyste něco podnikli a vrátili nám ji.“

Davies chvíli hleděl na špičky svých bot, pak řekl: „Obávám se, že to nebude možné.“

Místnost naplnilo příšerné ticho a pak se Palmer rozechvěle zeptal: „Co tím myslíte?“

Davies mu pohlédl zpříma do očí a jeho hlas náhle studil. „Myslím tím, že je dávno mrtvá a že na její smrti máte podíl vy a vaše žena. Myslím tím, že jste nedokázali snést pomyšlení, že máte vychovávat postižené dítě, a vzali jste věci do vlastních rukou. Vyřešili jste celý problém po svém.“

„To je neskutečné!“ zašeptal John Palmer sotva slyšitelným hlasem. Lucy jen nechápavě vytřeštila oči. Snažila se nalézt slova, ale její ústa oněměla hrůzou.

Vrchní inspektor vyňal z kapsy složený arch papíru. „Tady mám povolení k prohlídce domu a okolí.“ Kývl na seržanta Walterse, který vstal a opustil místnost. Ticho, které se vzápětí rozhostilo, trvalo jen tak dlouho, dokud seržant neotevřel domovní dveře a halu nenaplnily hlasy. Tým policejních pátračů dostával instrukce. Pak se ze shluku vět vydělila slova „obraťte každý kámen“, dolétla do pokoje a porušila kouzlo mlčení.

John Palmer vyskočil. „To je šílené! Šílené!“ drmolil, rázoval sem a tam a dělal zoufalá gesta rukama. Lucy i nadále upřeně hleděla někam do dálky. Zdálo se, že události posledních minut byly nad její síly a Lucyin mozek nedokáže chápat, co se kolem ní děje. Policistka, která o ni pečovala od holčiččina zmizení, se na Daviesův pokyn vrátila do pokoje, ale její chování se změnilo. Zůstala stát v diskrétní vzdálenosti.

Zvenku sem dolehl zvuk silného motoru. John Palmer přestal přecházet po místnosti a přistoupil k oknu. Na vzdáleném konci krátké cesty vedoucí k domu stál malý bagr. Řidič rozmlouval se dvěma policisty.

Palmer se zpytavě ohlédl po Daviesovi. „Co to k čertu…?“

„Zahradu taky,“ vysvětlil inspektor nevzrušeně.

Palmer nevěřícně zíral zmučeným zrakem, jak se bagr valí vpřed a velkými koly drtí betonové dlaždice, které John při ukládání loni v létě málo podsypal pískem. Velký stroj zabočil za roh domu a spustil drapák. Ve vzduchu se vznášel modrý oblak spalin.

*****

Čas pomalu míjel. John a Lucy Palmerovi se choulili na pohovce uprostřed svého soukromého pekla, zatímco jim cizí vetřelci překopávali dům a ničili zahradu. Slova nebyla k ničemu. Oba manželé setrvávali v užaslém mlčení i poté, co se do pokoje začaly trousit nižší šarže, aby Daviesovi podaly hlášení.

„V patře nic, pane inspektore.“

„Půda je čistá.“

„Ve sklepě taky nic.“

Johnovi Palmerovi postupně došel význam negativních odpovědí. Když zazněla třetí z nich, našel v sobě dost odvahy, aby si Daviese změřil se špatně skrývaným pohrdáním a zeptal se: „Doufám, že teď odvoláte ten svůj cirkus a necháte nás na pokoji!“

„Všechno po pořádku,“ odpověděl Davies automaticky a nevzrušeně.

Několik minut nato vešel do pokoje konstábl v tmavomodrém overalu a holinkách. Vůbec mu nevadilo, že trousí bláto po kobercích. „Mohu s vámi mluvit, pane vrchní inspektore?“

Davies vyšel ven a byl pryč celých deset minut. Když se vrátil, zastavil se rovnou před Palmerovými a oznámil jim: „Je po všem. Našli jsme ji.“

„Nebuďte směšný! Jak byste mohli? Lžete!“ zvolal John Palmer a vyskočil.

Lucy Palmerová vykřikla, vrhla se střemhlav ke dveřím a vyběhla z pokoje kolem překvapeného konstábla. Pokusil se ji zadržet, ale vysmekla se mu.

„Zastavte ji!“ zavelel Davies, ale to už Lucy běžela dozadu. Asi dvacet metrů za domem policisté vztyčovali plátěné zástěny kolem zryté částí zahrady. Dva z nich jí zastoupili cestu, ale ona si přesto stačila dobře prohlédnout, co leží na dně mělké jámy. Všichni přítomní na okamžik ztuhli jako na živém obraze. Pak se Lucy vydral z úst výkřik, který pronikl všem až do morku kostí, a paní Palmerová se v bezvědomí svezla do mokré trávy k nohám policistů.

To už na místo dorazili i inspektor Davies s Johnem Palmerem. Teď bylo na Palmerovi, aby si prohlédl obsah jámy. Němě zíral na beznohé tělíčko ležící mezi holinkami policisty, který se k němu právě sklonil. John pomalu zavrtěl hlavou, jako by nechtěl věřit vlastním očím. Ani nemrkl a zdálo se, že nevnímá, co se kolem děje, a nevšímá si ani vlastní ženy, ležící v bezvědomí na zemi. Zcela ji přenechal péči policistky, která u ní klečela, rozepínala jí šaty a snažila se ji přivést k vědomi.

Vypadalo to, jako by nevnímal ani tlumené kletby policejních pátračů. Došel až na okraj jámy a sedl si na bobek. Davies dal svým mužům pohledem najevo, aby nic nepodnikali. Když měl za to, že nastal vhodný čas, zeptal se policistky, za jak dlouho bude Lucy schopna výslechu.

John Palmer jim skočil do řeči. „Ne,“ řekl a otočil se přímo k Daviesovi. „Lucy z toho vynechte, nemá s tím nic společného. To já, já jsem to udělal. Je mi to líto, ale už jsem to nemohl snést.“

Dva policisté ho uchopili za lokty. John Palmer pohlédl do hrobu a smutně řekl: „Promiň, zlatíčko.“ Když ho odváděli, byla Lucy Palmerová ještě stále v bezvědomí.

*****

„Tak co si o tom myslíte?“ zeptal se Davies seržanta cestou zpět na policejní stanici.

„Nemám z toho dobrý pocit,“ odpověděl Walters.

„Děláte si legraci? Právě jsme objasnili vraždu.“

„Ale celé je to trochu divné, nemyslíte, pane vrchní inspektore? Bylo to něco úplně jiného, než když člověk chytí skutečného vraha.“

„Vážně? Soud na to bude hledět jinak.“

„Asi ano. Možná právě proto z toho nemám dobrý pocit, jak říkám. Je mi jich líto. Vám ne? Splnil se jim sen, byli šťastní a pak se všechno zhroutilo. Narodí se jim takovéhle dítě a pro všechny to skončí tragédií.“

„Dejte na moje slova, bude kolem toho spousta humbuku,“ řekl Davies. „Svíčkový báby, liga tělesně postižených, stoupenci euthanasie – všichni začnou vyskakovat. Ale koukněte se na to z lepší stránky, hochu: právě jsme vyřešili únos a vraždu. Za jediný den – to není špatný, co říkáte?“

3

V úterý odpoledne zavolali Toma Gordona do jednoho z místních obchodů k paní středních let, která zčistajasna omdlela. Přestože netrvalo ani pět minut, než ze svého bytu u přístaviště dorazil na místo, paní se už mezitím stihla probrat. Musel vyběhnout strmé schody ústící na Hlavní ulici a byl tak zadýchaný, že se tomu usmála i sama postižená. Seděla teď na podlaze opřená o prodejní pult. Vedle ní klečela jedna z prodavaček se sklenicí vody v ruce a v uctivé vzdálenosti se shlukla skupinka zvědavců.

„Dočista jsem omdlela, pane doktore,“ oznamovala žena, v níž Tom poznal místní posluhovačku Idu Marshovou. Uklízela i v domě Palmerových.

„Povězte mi, co se přesně stalo, paní Marshová,“ požádal ji.

„Určitě to byly ty výpary, pane doktore. Úplně se mi z nich točila hlava.“

„Jaké výpary?“

„Uklízela jsem obývák v tom domě v Aberlynu, kam chodím vždycky v úterý po ránu, a najednou se mi udělalo blbě. Asi je to tím, že v tom baráku jaktěživ neotvírají okna. Většinou je prázdnej, ale teď to v tom pokoji tak divně smrdělo, že mi bylo fakt zle, když jsem tam musela uklízet. Pověděla jsem to tomu pánovi a on se omlouval – prej to je nějaký rozpouštědlo, kterým sundává barvu ze starejch kredencí.“

„Co to bylo za člověka?“

„Podnájemník Peggy Grantový. Pronajala mu barák dole na Beach Road, než odjela za synem a jeho rodinou do Austrálie. Je to hodnej pán, Angličan, ale moc slušnej člověk. Pracuje v Caernarfonu.“

„Rozpouštědla jsou pěkné svinstvo, zvlášť v uzavřené místnosti.“

„Vysedla jsem z autobusu a zašla jsem si sem na limonádu, abych spláchla tu protivnou chuť, a najednou se mi před očima udělalo černo. Pěkně jsem se zesměšnila.“

„Vůbec ne,“ ujistil ji Tom, „to se může stát každému. Jste si jistá, že za tím nevězí nic jiného? Nebyla jste v poslední době přepracovaná? Nebrala jste si moc práce?“

„Kdepak, pane doktore, vůbec ne. Dokonce jsem teď u jedněch lidí skončila. Můj Dai mi řek, že si nepřeje, abych ještě někdy chodila k Palmerovům.“

Z hloučku se ozvalo souhlasné mručení a ženy si vyměňovaly chápavé pohledy.

Toma to rozladilo, ale věděl, že v posledních dnech se po vesnici šíří klepy jako lesní požár. Julie zaslechla, co si v pondělí ráno povídali lidé v bance. „To dítě nikdo neunesl,“ prohlásila jedna z žen, „dejte na mě.“

„Jestli něco víte, měla byste se obrátit na policii, paní Jonesová,“ odsekl John, který poznal hlas manželky místního řezníka.

„To nebude nutné, pane doktore,“ odpověděla žena. „Slyšela jsem, že odpoledne už u Palmerových byli. Dělali domovní prohlídku.“

„Co to znamená?“

„Počkáme a uvidíme,“ odtušila Freda Jonesová, zjevně spokojená sama se sebou přikývla, a zatímco si zapínala horní knoflík u kabátu, kradmými pohledy na všechny strany se dovolávala souhlasu spolubesednic.

„Kdo by taky unášel zrovna… zrovna takové dítě?“ dodala jedna z nich.

„Přesně tak. Dejte na mě, nedává to žádný smysl.“

„Uvidíte, je jenom otázkou času, kdy ji najdou mrtvou. Kdepak, tu nikdy nikdo neunesl.“

„Když o tom tak přemýšlím, musel to být pro ty dva hrozný nápor na nervy. Člověk by je měl chápat.“

„Blbost,“ odfrkla Freda Jonesová. „Když nebeský otec poslal to nebožátko na svět, měl s ním nějaký plán. Není na nikom z nás, abychom soudili, jestli to bylo správné.“

„Asi máš pravdu.“

Tom už to nevydržel a vybuchl: „Nechtěly byste držet zobák?“

„Jak myslíte,“ odtušila Freda Jonesová nasupeně, „asi je opravdu zbytečné se o tom dál bavit Řekly jsme jenom to, co všichni dávno vědí. Všichni kromě vás, pane doktore.“

Tentokrát se už Tom kousl do jazyka a raději dokončil prohlídku Idy Marshové. Pak jí pomohl vstát. „Nic vážného to není,“ ujistil ji, „a nemyslím si, že by se vyskytly další komplikace. Kdyby snad přece, zavolejte mi do ordinace.“

„Díky, pane doktore. Jste moc hodnej, ale já si stejně myslím, že to bylo jenom tím smradem tam v tom pokoji,“ řekla Ida Marshová bezbarvě, jako by si přílišnou vděčností vůči Tomovi nechtěla znepřátelit sousedky.

Tom zavřel kabelu a pokynul ženám v hloučku: „Hezké odpoledne, dámy.“

Zatímco scházel po schodech k přístavišti, měl vztek na místní drbny, ale hlavně v něm doutnaly obavy, jež v něm vzbudila slova paní Jonesové. Policejní návštěva u Palmerových vyzněla v jejím podání velmi zlověstně. Pohled na seržanta Walterse postávajícího před policejní stanicí Tomovi na náladě nepřidal. Seržant se tvářil vážně a při pozdravu se ani neusmál.

„Našli jste ji? Je v pořádku, viďte?“ ujišťoval se Tom a doufal, že dostane kladnou odpověď.

„Je mi líto, ale ta malá je mrtvá, pane Gordone. Tělo bylo nalezeno dnes odpoledne.“

„Proboha, to ne!“ Tom pocítil hlubokou lítost. „Proč se musí vždycky stát to nejhorší? Proč po světě běhá tolik úchylných hovad? Víte už, jak se to stalo? Kde jste ji našli?“

„Zahrabanou u Palmerů na zahradě. John Palmer se přiznal k vraždě vlastní dcery.“

Tomovi se zdálo, že dostal ránu palicí. Pohlédl na Walterse, jako by doufal, že se přeslechl. „John že se přiznal k vraždě Anny-Marie? Větší hloupost jsem v životě neslyšel. Tomu nikdy neuvěřím! On to dítě miloval, seržante. On i jeho paní. Ne, nevěřím tomu. Jestli se o někom dá říct že je to dobrý křesťan se vším všudy, pak je to právě John Palmer.“

Waltersova odpověď byla nevzrušená. „Jenže ten váš dobrý křesťan, doktore, se přiznal, že zavraždil vlastní dceru a pochoval ji na zahradě. Tím to pro nás hasne.“

„Jak ji zavraždil?“ zeptal se Tom tiše.

„To zatím nevíme. Lidi ze soudního na tom teprve pracují a patolog vystaví úmrtní list až večer. Tělo bylo ve špatném stavu. Rozklad pokročil, jestli mi rozumíte.“

Tom si ho překvapeně změřil. „Nemohla ležet v zemi déle než tři dny.“

„Asi to bude počasím nebo půdou,“ pokusil se Walters o vysvětlení.

Tom si pomyslel, že chladné počasí posledních dnů k rozkladu určitě nepřispělo, ale nahlas to neřekl. Netroufl si. Místo toho se zeptal: „Kde je Lucy?“

„Paní Palmerová se po nálezu dítěte zhroutila. Zatím je u své vdané sestry v Bangoru.“

„Mohl bych vidět Johna?“

„Obávám se, že to nebude možné. V tuhle chvíli ho ještě stále vyslýchá vrchní inspektor Davies.“ Tom na to pouze kývl.

„Velmi by nám pomohlo, kdybyste nám mohl podat jakoukoli informaci o duševním stavu pana Palmera v posledních týdnech,“ pokračoval Walters. „Jako jeho lékař jste zřejmě tou nejpovolanější osobou – pokud jste s ním ovšem během té doby byl v kontaktu.“

„O duševním stavu?“ zopakoval Tom.

„Byl stresovaný? Působil ustaraně, zamlkle, trpěl nespavostí? Cokoli z toho nás zajímá.“

Tom zvolna zavrtěl hlavou. „V posledních čtrnácti dnech jsme se viděli hned několikrát. Ne v ordinaci, ale při společenských setkáních. Odpověď na vaši otázku je záporná a já stále nemůžu uvěřit, že udělal to, co říkáte.“

„To neříkám já, tvrdí to on sám, pane Gordone.“

„Oba to dítě zbožňovali. John možná ještě víc než Lucy.“ Oba muži se na sebe krátce zadívali a Walters vyslovil otázku, která visela ve vzduchu: „Myslíte, že se mohl přiznat proto, aby kryl svou ženu?“

„Už si nemyslím vůbec nic,“ vzdychl Tom a z hlasu mu zaznívala kapitulace. „Nerad se opakuji, ale nedokážu uvěřit, že by to udělal někdo z nich.“

„Třeba na ně postižení jejich dcery doléhalo hůř, než jste si ochoten připustit,“ nadhodil Walters. „Muselo to pro ně být hrozné. Taková věc by rozhodila každého z nás: člověk má pocit, že se proti němu spikl celý svět.“

„Anna-Marie byla těžce postižená, o tom není pochyb,“ konstatoval Tom, „ale John i Lucy ji skutečně milovali, nehráli to. Takovou věc nemůžete předstírat.“

„Jste si jistý oběma?“

Tom na okamžik zaváhal, než odpověděl: „Jsem.“ Waltersovi zaváhání neušlo. „Ale stoprocentní jistotu nemáte.“

„Jsem si jistý.“

„Ví se, proč se dítě narodilo postižené?“ zeptal se Walters.

„Za to nikdo nemohl. Takové věci se stávají.“

„Jistě, ale co je moc, to je moc,“ odtušil Walters.

„Jak to myslíte?“

„Ti dva tolik toužili po dítěti a nakonec se jim stane něco takového. Není to spravedlivé. Po tom všem, co prožili, si zasloužili lepší osud.“

Tom přikývl: policista měl pravdu. „Ano, zasloužili.“

„Ale přímá souvislost tam nebyla, že? Myslím mezi potížemi s početím a deformaci plodu.“

„Ne, o ničem takovém nevím.“

„Jaká budoucnost by podle vás to dítě čekala? Mělo by potíže se vzděláním, s hledáním zaměstnání? Žilo by… jak se to dneska říká… žilo by plnohodnotný život?“

„Ano, určitě,“ prohlásil Tom pevně. „Bez dolních končetin by bylo odkázáno na vozík, to je jisté, ale podobně žije spousta lidí a dokáží žit šťastně a naplno.“

„Protože o těch nešťastných se nemluví,“ podotkl Walters pochmurně.

Tom na něj pohlédl.

„Můj kamarád ze školy utrpěl úraz při ragby a skončil na vozíku. Byl to velký atlet, úspěšný ve všech sportech, prvotřídní sprinter a co já vím co ještě. Oběsil se. Nemohl se s tím vyrovnat. Každý jsme jiný. Někdo se přes to přenese, někdo ne.“

Toma zalila vlna smutku. „Asi máte pravdu.“

„No, já už musím jít po svém,“ zahučel Walters.

„Myslíte, že bych mohl vidět tělo?“ zeptal se Tom z okamžitého popudu.

Walterse to zjevně překvapilo. „To se musíte zeptat policejního patologa, doktore.“

„To je Charles French, že?“

Walters přikývl. „Teď už bude nejspíš na cestě do márnice.“ Seržant odešel a Tom si řekl, že na stanici radši nepůjde. Místo toho se vydal zpět do kopce k ordinaci, pro telefonní číslo odděleni soudního lékařství. Světlo pode dveřmi mu prozradilo, že Julie je ještě v práci. „To jsem jenom já,“ zavolal, protože věděl, že slyšela zvuk otvíraných dveří, a pak se zeptal: „Dneska ponocuješ?“

„Vyřizuju papíry,“ vysvětlovala Julie. „Už to nemůžu odkládat“ Tom otevřel dveře pracovny, která kdysi patřila jejímu otci, a nalezl ji skloněnou nad stohem lejster z ministerstva rozložených na mahagonovém stole. Julie udržovala pracovnu v tom stavu, v jakém ji zanechal otec. Převažovalo zde tmavé dřevo a kůže a na okenním parapetu trůnil starý mosazný mikroskop, spíš hezký než praktický. „Do háje, kde mám formulář G49?“ zahučela Julie.

Tom nepromluvil a ona k němu vzhlédla. „Něco se stalo?“ zeptala se, ale když pochopila, že něco skutečně není v pořádku, hlas se jí zadrhl. „Co je ti?“

„Policie našla Annu-Marii Palmerovou. Je mrtvá a k činu se přiznal John Palmer.“

„Panebože, to je příšerné.“

„A neuvěřitelné,“ dodal Tom a vrtěl při tom hlavou. „Jsem tu jenom na skok, potřebuju číslo na soudní. Musím vidět tělo.“

Julii to překvapilo. „Proč?“

Na to se těžko hledala odpověď. Tom si najednou připadal sklíčeně. „Třeba se tak líp vyrovnám s tím, co se stalo. V tuhle chvíli mi to všechno přijde jako nějaký… hrozný omyl. Neuvěřím, že ta malá nežije, dokud ji neuvidím na vlastní oči.“

„Řekli ti, jak to udělal?“

„Nevědí to. Myslím, že bych mu dokázal odpustit kdyby ji vzal něžně do náruče a s pláčem ji udusil, ale stejně… když se nad tím zamyslím, vůbec mi to nejde dohromady.“

Julie chvíli zamyšleně hleděla. Pak řekla: „Tady je to,“ a prstem nalistovala příslušné písmeno v adresáři. Číslo opsala na žlutý samolepicí papírek a podala jej Tomovi. „Můžu ti ještě nějak pomoct?“

„Věnuj se svým papírům a já zavolám semhle, abych zjistil, jestli můžu vidět tělo. Pak zajedu do Bangoru za Lucy Palmerovou. Možná bude potřebovat další sedativa a třeba i někoho, před kým by se mohla vyplakat“

„Něco mi říká, že dnes bude ve vesnici plakat víc lidí, až se to roznese. A taky bude o čem povídat“ povzdechla si Julie.

„Už to nebude ospalé hnízdo,“ přisvědčil Tom rezignovaně. „Nikdo si nebude stěžovat že se u nás nic neděje.“

„Myslíš, že už se to doslechli novináři?“

„Jestli ne, brzy se to dovědí. Od zítřka to má každý na stole vedle snídaně.“

Julie posmutněla. „Takovéhle případy rozpoutávají vášně a davovou psychózu. Každý bude chtít zaujmout stanovisko.“

„Bude hodně záležet na tom, jak to noviny vylíčí. Jakmile začnou stranit rodičům, máme vyhráno. Ale jestli z toho udělají senzaci, bude to pěkně divoké.“

„Vražda kojence ohromila uzavřenou komunitu!“ napodobila Julie hlas vyvolávačů, „Ospalá vesnička šokována smrtí dítěte! Otec zavraždil postiženou dceru!“

„A my proti tomu nemůžeme udělat vůbec nic,“ zamumlal Tom. Když se rozloučili, šel dozadu do své ordinace, aby zavolal na oddělení soudního lékařství. Představil se a zeptal se, kde se nachází tělo Anny-Marie Palmerové.

„Ysbyty Gwynedd, Bangor, pane doktore. Dr. French provede pitvu dnes večer.“

„Nevíte, v kolik přesně?“

„Řekl bych, že je tam právě teď.“

Tom nastavil přístroj tak, aby mu přesměrovával hovory na mobil a vydal se do sedm kilometrů vzdálené nemocnice Ysbyty Gwynedd u Bangoru. Nemocnice se tyčila na kopci nad hlavni silnicí křižující od východu na západ celý severní Wales. Na parkovišti stála dvě policejní auta, takže Torna nepřekvapilo, když před vchodem na oddělení soudního lékařství zastihl několik rozmlouvajících policistů.

„Dr. French už začal?“ zeptal se.

„Asi před pěti minutami.“

Tom pokračoval na pitevnu. Zaklepal a bez čekání vešel. French vzhlédl od stolu se skalpelem v ruce a rovněž dva policisté v civilu, kteří stáli opodál, si příchozího prohlédli. „Jsem dr. Tom Gordon z Felinbachu, lékař Palmerových. Nebudu vám tady vadit, že ne?“

„Myslím, že nebudete,“ řekl French, ale neznělo to nijak nadšeně.

„Mám pocit, že už jsme se párkrát viděli na regionálních seminářích,“ nadhodil Tom. „Opravdu?“ opáčil French bez zájmu.

Tom pokynul druhým dvěma mužům v místnosti. Jeden z nich byl vrchní inspektor Davies, jeho kolega se představil jako inspektor Lawrence.

Tom kývl a poznamenal: „Smutná záležitost.“

Policisté něco zahučeli, ale nijak se k tomu nevyjádřili, a French se soustředil na práci. Tom přistoupil k pitevnímu stolu a z úst mu mimoděk unikl výraz znechucení. Vzápětí se za tento projev neprofesionality zastyděl.

„Ano, je to nechutné,“ konstatoval French chladně.

„Taková svině,“ zahučel Davies. „Co mu udělala, že ji takhle zřídil?“

„Asi mi něco ušlo,“ řekl Tom. „Za tři dny se tělo nemohlo takhle rozložit.“

„Strčil ho do kyseliny,“ řekl French. „Kyselina chlorovodíková, řekl bych. Ještě je to cítit.“

Tom přistoupil blíž ke zčernalému tělíčku na pitevním stole a ucítil ostrý pach. „Máte pravdu.“ Nakrčil nos, protože ho začaly pálit sliznice. „Předpokládám, že kyselina komplikuje stanovení příčiny smrti.“

„Za daných okolností to přímo znemožňuje,“ přisvědčil French. „Ještě že se přiznal. Jen se na ni podívejte: něco tak odporného.“

„Asi se chtěl nejdřív zbavit těla pomocí kyseliny, pak si to rozmyslel a přece jen ji radši pohřbil,“ řekl Davies s odporem. „Vlastní dítě! Prokristapána.“

„John Palmer tohle neudělal,“ trval na svém Tom, aniž odtrhl oči od tělíčka. „Znám ho. Něčeho podobného by nebyl schopen.“

„Kdybych dostal libru pokaždý, co jsem tohle slyšel, jsem dneska v balíku,“ odtušil Davies.

„Ale kyselina chlorovodíková…“

„Učí přírodní vědy na střední škole. Ke kyselině se určitě snadno dostane,“ zavrčel Davies. „Starej známej pokus s rozpuštěným kouskem mramoru, jestli mě paměť neklame.“

French se obrátil zády k pitevnímu stolu a prohlásil: „Po pravdě řečeno, s tímhle už víc nesvedu, Alane. Kyselina příliš poškodila tkáně.“

„Do háje,“ zabručel Davies pod vousy. „No, to nic. Třeba nám ten darebák laskavě prozradí, čím ji předtím praštil.“

„Pokud ji praštil…,“ dodal French.

Toma na zlomek vteřiny napadlo, že French z nějaké příčiny pochybuje o Palmerově vině, ale pak si s hrůzou uvědomil, že patolog směřuje docela jinam.

Pochopil to i Davies. „Nechceš, doufám, naznačit doktore, že kyselina byla příčinou smrti?“

French zvedl ruce. „Chci se jen vyjadřovat co nejpřesněji. To patří k mé profesi. Skutečnou příčinu smrti neznáme, takže teoreticky…“

„Pro živého boha, je naprosto vyloučeno, že by John Palmer hodil vlastní dítě do kyseliny – a už vůbec ne zaživa!“ vykřikl Tom hněvivě.

Davies a Lawrence neodpověděli, ale jejich mlčení bylo znepokojivě výmluvné.

4

Dr. Tom Gordon vyšel z pitevny a zhluboka vdechoval čerstvý vzduch, aby z plic vypudil pach smrti a formalinu. Byl naprosto zmatený. Ještě stále si nepřipouštěl, že by John Palmer mohl Annu-Marii zabít, třebaže se k činu přiznal, ale zároveň si nedovedl představit, kdo mohl být pachatelem. Když vyloučil Lucy Palmerovou, což udělal okamžitě, musel se vyrovnat s představou, že holčičku unesl někdo cizí, zavraždil ji a poté, co se bez úspěchu pokusil rozpustit tělo v kyselině, se vrátil a pohřbil ji u Palmerových na zahradě. Nedávalo to zhola žádný smysl a Tom docela chápal, proč policie této verzi nevěří. Nasedl do landroveru a vyrazil za Lucy.

Sestra Lucy Palmerové žila v malém řadovém domku v Sackville Street, malé uličce ukryté za masivním blokem vědecké knihovny Severovelšské univerzity v Bangoru. Protože v okolí nebylo snadné zaparkovat, rozhodl se Tom riskovat a zajet na univerzitní parkoviště, třebaže značky u vjezdu důrazně varovaly, co se stane těm, kdo tak učiní bez povolení. Byla sobota večer a Tom nepředpokládal, že by se kolem potloukalo příliš mnoho akademiků.

Energicky zaklepal na lahvově zelené dveře. Otevřela mu hezká žena kolem pětatřicítky s utěrkou nedbale přehozenou přes rameno.

„Jestli nám jdete nabídnout dvojitá okna, nemáme zájem,“ varovala ho rychle.

„Jsem Tom Gordon, Lucyin lékař. Říkal jsem si, že by mě mohla potřebovat,“ představil se Tom.

„Jejda, tak to promiňte,“ omluvila se žena s úsměvem. „Je dobře, že jste přišel. Já jsem Gina Melfordová, Lucyina sestra.“

Uvedla Toma do pokoje v zadní části domu, kde zastihl Lucy, jak sedí se svěšenými rameny a křečovitě sepjatýma rukama na pohovce. Po boku měla krabici papírových kapesníků a na stole před sebou netknutý šálek čaje. Neupíjela z něj, jen na něj nepřítomně civěla. Když Tom vešel, vzhlédla a on v jejích zarudlých očích spatřil bolest.

„Lucy, nedá se vypovědět, jak je mi to všechno líto,“ začal. „Je to šílené.“

„Celý svět zešílel, Tome,“ hlesla Lucy chraplavě. „Už ani nevím, co se vlastně děje. Teď stavíme na zahradě sněhuláka a v příští chvíli se nám zhroutí svět.“

Lékaře znepokojilo, jak špatně Lucy vypadá. Sebedůvěra, jež z ní obvykle vyzařovala, byla ta tam. Sepjaté ruce i sehnutá hlava svědčily o rezignaci, světlé vlasy splihle lemovaly bledé a pohublé tváře. Tom se posadil vedle ní, odložil si kabelu k nohám a vzal Lucy kolem ramen. „K neuvěření,“ řekl.

„Chci, abys věděl, že John Annu-Marii nezabil,“ zašeptala.

„Samozřejmě že to vím, jenže se bůhvíproč přiznal, a to komplikuje situaci. Nerozumím tomu. Máš tušení, proč to udělal?“

Lucy se předklonila a s hlavou v dlaních zarputile civěla na podlahu. Obtížně hledala slova, ale nakonec zamumlala: „Musí si myslet, že jsem to byla já.“

Tom chvíli počkal, pak se zeptal: „Proč by si to měl myslet, Lucy?“

„Občas bývám na dně. Mám deprese. Snažím se být optimistická jako on, ale ne vždycky se mi to daří. Nejsem tak silná. John je optimista od přírody – na rozdíl ode mne. Den předtím, než se to stalo, jsem se necítila dobře. Měla jsem silnou depresi. John si určitě myslí, že jsem Annu-Marii zabila, zatímco on stavěl na zahradě sněhuláka.“

„Ale tys to neudělala…“

„Samozřejmě že ne!“ prohlásila Lucy rozhodně. „Jak říkám: trpí-vám depresemi a někdy jsem mívala chvíle, kdy jsem si opravdu myslela, a možná to i říkala nahlas, že by pro ni bylo lepší, kdyby nežila. Neuměla jsem si představit, jaká budoucnost ji čeká – ale nikdy jsem to nemyslela vážně. Milovala jsem ji, tolik jsem ji milovala! Musíš mi to věřit. Tome, co to jen bylo za člověka, který jí to udělal?“

Tom zavrtěl hlavou. „Nevím, Lucy. To teprve musíme zjistit – nebo spíš policie než my.“

„Byl jsi za Johnem?“

„Nepustili mě k němu. Je ve vazbě v Caernarfonu a ve čtvrtek ráno má jít před soud.“

Lucy celá ožila. „Chci u toho být. Musím jim povědět, že lhal, aby mě kryl. John by nikoho nezabil. I mouchám radši otevře okno, aby mohly uletět“

„Jít k soudu bych ti moc nedoporučoval,“ namítl Tom. „Tím se nic nevyřeší. V první řadě musíme přesvědčit policii. Až John pochopí, že se smrtí Anny-Marie nemáš nic společného, odvolá původní výpověď a pak může začít skutečné vyšetřování. Mimochodem, čistě pro mou informaci, cos vlastně dělala, zatímco John stavěl sněhuláka?“

„Uložila jsem Annu-Marii a pak jsem v šatníku hledala oblečení pro kapitána Mainwaringa.“

„Pro koho?“

„Pro kapitána Mainwaringa – tak se jmenoval Johnův sněhulák.“

„Jak dlouho ti to trvalo?“

„Asi půl hodiny.“

„Tolik?“

„Zabrala jsem se do toho. Bavilo mě hrabat se v těch starých hadrech a nacházet věci, které jsem už celá léta nevytáhla. Některé jsem si vyzkoušela, abych zjistila, jestli se do nich ještě vejdu. Johnovi na zahradě nic nechybělo, slyšela jsem, jak si píská, a Anna-Marie spala… Byla to ohromná zábava. Návrat proti proudu času.“

Tom mlčel a Lucy měla pocit, že ji tím obviňuje. Ve skutečnosti uvažoval, jak se bude na půlhodinu, kdy Lucy pobývala v domě sama s dítětem, zatímco John pracoval na zahradě, dívat policie.

„Neudělala jsem to,“ trvala Lucy na svém. „Panebože, už to nevydržím.“ Rozplakala se a Gina měla co dělat, aby ji utěšila.

„Já ti věřím, Lucy,“ ujistil ji Tom, „ale musíme k sobě být upřímní. Jestli ti mám pomoct, musím vědět všechno. Proto se tě ptám, jestli jsi ten den, kdy Anna-Marie zmizela, neměla jednu ze svých depresí. Měla, nebo ne?“

„Ne,“ řekla Lucy rozhodně. „Už jsem ti to řekla. Den předtím jsem byla na dně, ale mezitím jsem se vzpamatovala a John se mě snažil rozveselit: povídal, co všechno budeme dělat, až bude lepší počasí, jak budeme jezdit s Annou-Marií na pláž a do zoo… prostě takové věci.“ Po tvářích se jí při tom koulely slzy.

Tom přikývl a otevřel kabelu. „Dám ti něco, abys líp spala. Musíš si trochu odpočinout. Když budeš vyčerpaná, nepomůžeš tím Johnovi ani nikomu jinému.“

Podal jí sedativum a počkal, až si ho vezme a až ji sestra odvede do postele.

„Čaj?“ zeptala se Gina, když se vrátila.

„Rád.“

„Co bude dál?“ zajímala se Gina, když přišla z kuchyně s podnosem, který odložila na konferenční stolek.

Tom si ji prohlédl a všiml si, jak ustaraně vypadá. Před Lucy to úspěšně maskovala, ale teď bylo až příliš dobře vidět, jak hodně se na ní starosti podepsaly.

„To nevím,“ odpověděl po pravdě. „Hlavní potíž je v Johnově přiznání. Policie nemá důvod hledat jiného pachatele a já si myslím, že jí to celkem vyhovuje. Protože když z toho vypadnou John a Lucy, není snadné si představit, kdo to mohl být a co ho vedlo pohřbít tělo v zahradě.“

„Tohle v podstatě říká i můj muž,“ prozradila Gina neochotně. „Mám pocit, že si myslí…“ Hlas jí selhal.

„Co si myslí?“ pobídl ji Tom tiše.

„Že to udělala Lucy,“ dokončila Gina. Vyhrkla to tak rychle, jako by to byly hořké kapky a ona je nechtěla držet v ústech déle, než je nezbytně nutné.

„Jak ho to napadlo?“

„Sám jste to říkal. Nenapadá ho, kdo jiný to mohl udělat, a taky si pamatuje, jak Lucy vyváděla, když se malá narodila: že nechtěla slyšet o jejích problémech, a dokonce se na ni odmítala podívat. Muži nevědí, co je to poporodní deprese. Zažila jsem ji sama, když přišel na svět Luke. Je to nemoc, ale těžko se to vysvětluje. Lidé si myslí, že to, co povídáte, myslíte doopravdy, a vy zatím mluvíte z cesty. Lucy se z toho dostala stejně jako já. Občas sice mívá deprese, a kdo by je v takové situaci neměl, ale Annu-Marii opravdu milovala. Všichni jsme ji měli rádi.“

„Dobře, vy tedy nevěříte, že by ji mohla zabít,“ shrnul to Tom.

„Ne,“ přisvědčila Gina. „Nic na světě by ji k tomu nepřimělo.“

„Takže nám zbývá vyřešit, kdo to udělal a proč.“

*****

Nazítří v deset dopoledne se Tom konečně sešel s vrchním inspektorem Daviesem. Předestřel mu vlastní názory na případ Palmerových, ale ke svému překvapení a rozladění zjistil, že Daviese ani trochu nezajímají. Inspektor jej vyslechl s cynickým úsměškem, který mu pohrával v koutcích úst, jako by chtěl říct, že tohle všechno už slyšel. Když Tom domluvil, inspektor se zeptal: „Pane doktore, co je takový detail proti věčnosti?“

„Detail?“ Tom nechápal, o čem Davies mluví.

„Kdo z nich to udělal,“ vysvětlil inspektor.

„Ale oni to neudělali, ani jeden z nich!“ vybuchl Tom.

Davies dal zdvořile, ale jasně najevo, co si o tom myslí. „Tak tomuhle, doktore, zase nevěřím já.“

Tom měl pocit, jako by narážel do cihlové zdi. „Palmerovi své dítě milovali. Nemohli ho zavraždit.“

„Zavraždit je moc emotivní výraz,“ prohlásil vrchní inspektor a zaklonil se v křesle jako profesor poučující studenta. „Možná bychom ho v tomhle případě neměli používat. Co takhle rána z milosti? Euthanasie? Nebo kruté dobrodiní? Vyberte si sám. Já dokonce připouštím, že jednali ze šlechetných, i když zvrácených pohnutek, ale to nic nemění na skutečnosti, že to dítě zabili. Je na právnících, aby rozhodli, jak tomu budou říkat. A je na soudu, nakolik bude chápavý a milosrdný.“

„Palmerovi to neudělali,“ trval na svém Tom.

Davies už ztrácel trpělivost. „Rád bych vám připomněl, že se jeden z nich přiznal!“ vyštěkl. „A jestli zločin nespáchal on, myslí si, že to provedla jeho žena! Jste zřejmě jediný člověk na světě, který pochybuje, že v tom jeden z těch dvou má prsty. Až přijdete na jediný rozumný důvod, proč by se někdo vloupával k Palmerovým, unesl jejich zmrzačené dítě, zabil ho, vrátil se zpátky a zakopal tělo na zahradě, dejte mi vědět. Do té doby mám i bez vás co na práci.“

„Mohu vidět Johna Palmera?“

„Ne.“

Tom Gordon opustil policejní stanici zklamaný a rozzlobený, o to víc, že inspektorovým argumentům dobře rozuměl. Skrýval se za nimi zdravý rozum a většina lidí si určitě myslela totéž.

*****

John Palmer měl poprvé stanout před soudem ve čtvrtek dopoledne. Tom se naivně domníval, že když se vypraví do Caernarfonu, bude se moci zúčastnit předběžného slyšení a snad se mu i podaří prohodit pár slov s Johnem, aby ho ujistil o Lucyině nevině. Když s tímto plánem seznámil Juli Reesovou, zjistil, že se vůbec netváří nadšeně.

„Nezdá se ti, že to s Johnem Palmerem přeháníš?“ zeptala se. „Jsem si jistá, že policie a soud všechno vyřeší i bez tebe. Neměli bychom budit dojem, že někomu straníme.“

„Já Palmerovým nestraním, třebaže jsou to mí přátelé,“ namítl Tom. „Chci mu zjednat spravedlnost a mám pocit, že policii jde spíš o rychlý výsledek než o to, aby vyšetřovala možné alternativy.“

„John Palmer se přiznal z vlastní vůle,“ zdůraznila Julie. „Nemůžeš tvrdit, že by ho k tomu policie nutila, nebo na něj dokonce vyvíjela nátlak.“

„Člověk se může přiznat ke zločinu z celé řady důvodů. Nemusí to automaticky znamenat, že je opravdu vinen,“ hájil se Tom. Neznělo to moc přesvědčivě a on to věděl. Julie se netvářila, že by ji jeho argumenty přesvědčily.

„Asi bys tam neměl jezdit.“

„Budu hned zpátky,“ slíbil Tom.

Teprve na místě zjistil, že se nedostane ani k soudní budově. Úzkou uličku vedoucí kolem caernarfonského hradu naplňoval rozlícený dav. Tom zabočil doleva a zaparkoval za hradem, až u přístaviště. Když spěchal pěšky do kopce, došlo mu, že dav se tady srotil kvůli Johnu Palmerovi.

„Vraždící bestie!“ křičel právě nějaký muž a hlouček žen stojící opodál mu hlasitě přizvukoval.

„Chudák dítě! Měli by obnovit trest smrti!“

„Šibenice je pro takového gaunera málo!“

Zástupem si pomalu razila cestu bílá policejní dodávka doprovázená dvěma motocyklisty. Do stěn auta bušily pěsti a vzduchem létaly další nadávky. Tom jen zděšeně přihlížel. Kdo jsou ti lidé? Určitě nejsou místní. Vypadali jako luza z velkofilmu o Francouzské revoluci: krvežíznivá sebranka hecující se navzájem. Jejich řev dokonce přehlušoval křik racků kroužících kolem hradních věží v očekávání odpadků, které po sobě takový zástup určitě zanechá.

Tomovi se zvedal žaludek. Obrátil se k odporné scéně zády a vydal se hledat novinový stánek. Ale ještě než otevřel noviny, pochopil, co pomohlo rozpálit rozhořčený zástup. Poutač před trafikou oznamoval: Otec vrahem tříměsíční holčičky! Policie učinila hrůzný nález. Vstoupil dovnitř, koupil si několik deníků a vracel se s nimi k přístavu, kde parkoval.

Když zabouchl dveře auta, řev davu se ztišil, ale palcové titulky křičely o to pronikavěji: Učitel zabil invalidní dítě… Policisté odkryli mělký hrob… Otcovo přiznání nad hrobem dcery.

Tom si uvědomil, že má pramalou šanci proniknout do soudní budovy, a tak vyrazil pomalou jízdou zpět do Felinbachu. Tváře, které spatřil v davu, ho nepřestávaly pronásledovat: rysy deformované nenávistí, ústa vyštěkávající hrozby. Proč? říkal si. Ti lidé nemohli být na případu osobně zainteresováni, tak odkud se vzala všechna ta zášť? O okolnostech případu věděli jen to, co četli v ranních novinách, ale přesto si udělali ukvapený názor a šli ventilovat vlastní hysterii před soudní budovu. Když přijížděl do vesnice, napadlo ho, že odpověď na tyto otázky spadá do sféry psychiatrie a on už netouží vědět víc.

*****

Během dopoledních ordinačních hodin Tomovi neušlo, jak chladně se někteří pacienti chovají. Nemohl si stěžovat na otevřenou hrubost, ale někdejší přátelské chování se změnilo v odtažitou zdvořilost. Když pak v polední pauze pil kávu s Julií, zmínil se jí o tom.

„To všechno kvůli Palmerovým,“ prohlásila bez váhání.

„Co ti s tím mají společného?“

„Už jednou jsem se tě pokusila varovat: místní lidé jsou přesvědčeni, že straníš Palmerovým. Že jsi na jejich straně.“

„To jsem,“ prohlásil Tom s důrazem.

„Jistě,“ přikývla Julie, „jenže všichni ostatní věří v jejich vinu.“

„Ty taky?“

Pokrčila rameny s vědomím, že případ Palmerových mezi nimi začíná hloubit příkop. „Řekla bych to asi takhle: důkazy a přiznání jednoho z nich se tomu zdají nasvědčovat,“ odtušila a snažila se přitom, aby to neznělo sarkasticky. „A taky si neumím představit, kdo jiný by mohl být pachatelem.“

Tom si dlouze povzdychl. „Ani já, ale proto ještě netvrdím, že to spáchali oni. Neznamená to nic víc, než že pravého pachatele ani motiv zatím neznáme.“

„Ale Palmer se přiznal!“ zaprotestovala Julie. „Proč to pořád nechceš vzít na vědomi?“

Tom si nervózně mnul čelo. „Já to přece beru na vědomí,“ řekl a vši silou se nutil do klidného tónu. „Ale po rozhovoru s Lucy a poté, co jsem o tom hodně přemýšlel, jsem si jistý, že tím přiznáním chtěl chránit vlastní ženu.“

„Ty myslíš, že to udělala ona?“

„Ne, proboha!“ Tom začínal být podrážděný. „Ale John si to myslí. Je to jedno velké nedorozumění. Neudělal to žádný z nich.“

„To říkáš ty,“ konstatovala Julie a znělo to jako obžaloba.

„Ano, a věřím tomu,“ připustil Tom.

Julie na něj upřela dlouhý a přísný pohled. „Pokud jeden z Palmerových věří ve vinu toho druhého, nesmíš se zlobit na vesničany, že v ni věří taky. Myslím, že je jim celkem jedno, který z nich to udělal, ale jsou přesvědčeni, že jeden z těch dvou to byl docela určitě.“

„Nebyl,“ prohlásil Tom rezolutně. „A místní lidé jsou zmanipulovaní palcovými titulky. Už jsi viděla tohle?“ řekl a vytáhl noviny, které s sebou přivezl. „Pro pána krále, byla to milující rodina! John Palmer patří k nejslušnějším a nejhodnějším lidem, jaké znám, a teď ho tady ta cháska líčí jako doktora Mengeleho!“

„Už jsem něco z toho četla. Hlavní potíž je v tom, že se přiznal. Teď mu můžou jít po krku.“ Julie vzdychla. „Dej na mě a drž se trochu zpátky. Už tady žiješ dost dlouho, máš tu hodně přátel. Nechci se dívat, jak je kvůli Palmerovým ztrácíš.“

„Díky za výstrahu.“

V místnosti se nakrátko rozhostilo nepříjemné ticho. Oběma bylo jasné, že se v téhle věci neshodnou.

5

Caernarfonský pohřební ústav J. Prosser a syn sídlil v Mould Street už nějakých pětasedmdesát let. Z černě natřené fasády diskrétně vystupovala zlatá písmena nabízející „soucit a péči ve chvílích nejtěžších“. Místní lidé zpravidla v bázni tlumili hlas, kdykoli míjeli výlohu s těžkými závěsy a otevřenou biblí ležící na podušce z hnědého sametu. Malé děti, které se občas zeptaly, co se ukrývá za závěsy, většinou nedostaly odpověď. A pokud ano, dozvěděly se, že to není jejich věc a že si tím nemají lámat hlavičku.

Proto velmi překvapilo, když byl John Prosser ve svém bytě nad pohřebním ústavem probuzen v sedm hodin ráno bušením na dveře. Někdo se energicky dožadoval vstupu.

Prosser si kolem těla omotal pléd, který používal místo županu, spěšně si nasadil půlměsíčkové brýle a po špičkách spěchal ponurým chladem březnového rána, aby vetřelci otevřel. Za dveřmi stál podsaditý muž těsně pod třicet, s tmavými kudrnatými vlasy a ztrápeným výrazem. Táhla z něho whisky a kruhy pod očima svědčily o probdělé noci.

„Martin Griffiths!“ zvolal Prosser. „Co vy tady děláte, člověče?“

„Dneska má pohřeb naše malá, Prossere,“ konstatoval Griffiths. Mluvil poněkud nesrozumitelně, ale pohled měl pevný.

„A ani nevíte, jak moc je mi to líto,“ přisvědčil Prosser.

„Heleďte, chci jí dát do truhly tadyhle mámin snubní prsten.“ S těmito slovy vytáhl Griffiths z kapsy ošoupanou krabičku z modré kůže a zamával s ní funebrákovi před nosem.

Prosser se zamračil, ale jeho hlas zněl laskavě. „Přišel jste trochu pozdě, chlapče, rakev už je zavřená. Pohřeb se koná dopoledne a všechno jsme už připravili. Chápu, že jste rozrušený. Kdo by nebyl, když mu umře dítě? Pojďte dál, dáme si čaj a já zavolám vaší ženě, že jste tady.“

„Děte do háje s čajem,“ odsekl Griffiths a odstrčil Prossera, který ho chtěl uchopit za ruku. „Chci dát svý holčičce prsten. Musí vědět, že jsem ji měl rád. Nebyl jsem u toho, když umřela. Musel jsem do Cornwallu. Tři dny jsem byl na štrece…“

Prosser přikývl. Věděl, že Griffiths je řidič kamionu a že v době, kdy jeho dcerka podlehla syndromu náhlého úmrtí kojence, byl právě mimo domov.

Griffithsovi se zlomil hlas. „Kristepane, kdybych byl býval doma! Určitě bych slyšel, jak v noci pláče. Vzal bych ji, pochoval bych ji… řekl bych: ‚Tatínek je u tebe, nemusíš se bát!‘ Jenže kde jsem byl já? Stovky kiláků daleko – a ona v noci odešla, odešla od nás, navždycky!“

Prosser cítil, jak se mu stahuje hrdlo. Zvykl si na projevy žalu a pod smutečně slavnostní maskou byl proti nim obrněn, ale Grif-fithsova bolest byla tak syrová a nelíčená, že ho opravdu dojala. „Pojďte dovnitř,“ zahučel, „je zima.“

Vedl návštěvníka interiérem rozděleným příčkami, až došli do malé, tmavé kanceláře, v níž byl pouze stůl a tři židle. Tady pan Prosser přijímal pozůstalé a domlouval s nimi podrobnosti pohřbu. Na stole spočíval velký fascikl ve spirálové vazbě – katalog rakví a jejich „výbavy“. Prosser jej odsunul stranou a opřel se oběma rukama o stůl. „Podívejte, já chápu, že chcete udělat to, co pokládáte za nejlepší, ale teď jste rozrušený a v hlavě máte trochu zmatek.“

Griffiths položil krabičku na stůl a nemotorně ji otevřel tlustými, mozolnatými prsty. Objevil se staromódní snubní prsten se smaragdem zasazeným mezi drobounkými diamanty. „Patřil mý babičce a pak mámě. Vždycky chtěla, abych ho dal svojí dceři, až se bude vdávat, jenomže ona už se vdávat nebude, ani teď, ani jindy, takže kdybyste mohl otevřít tu truhlu, dám jí ho hned.“

Prosser se neklidně zavrtěl na židli. „Nedělejte to, Martine. Nejlíp bude, když si svoji malou zapamatujete takovou, jaká byla, a ne jako…,“ nedořekl. Griffiths se zamračil, „… jako co?“

Prosser si nervózně mnul ruce. „Lidi od medicíny musejí vyzkoumat, proč se dějou takové hrozné věci, jako se stala Megan,“ začal. „Jestli si doktoři myslí, že je šance zabránit, aby se takové věci stávaly dalším lidem, mají právo provést důkladné… důkladné zkoumání.“

„Co tím chcete říct, Prossere?“ zeptal se Griffiths, kterému už byl funebrákův neklid nápadný.

Prosser se znovu zavrtěl na sedátku. „Patologové v nemocnici na ní museli provést určité zákroky…“

Griffiths vyvalil oči. „Chcete tvrdit, že moji Megan zohavili?“ zeptal se tichým, drsným šepotem.

„V podobných případech se musí provést pitva,“ vysvětloval Prosser tiše. „Takový je zákon, víte? A při tom může dojít k určitému… zohavení, jak říkáte.“ Ve skutečnosti si nebyl jist, zda v případě Megan Griffithsové k něčemu takovému došlo. Nevyzvedával tělo osobně, takže je ani neviděl. Nemocniční personál zpravidla uváděl ostatky pacientů po pitvě do co nejpřijatelnějšího stavu, ovšem k vystavování docházelo leda v nemocniční kapli, za drapériemi a skleněnou stěnou.

„Chci jí dát mámin prstýnek,“ prohlásil Griffiths a vstal.

Prosser pochopil, že další přemlouvání nemá cenu: Griffiths se jednou rozhodl a zármutek spojený s výčitkami jej činil nepřístupným jakýmkoli rozumným argumentům. „Tak dobře,“ rezignoval nakonec, „když po tom tak toužíte, leží dole.“

V plédu a trepkách se vydal do zadního traktu budovy, kde do studené místnosti proudilo velkým zamřížovaným oknem jitřní světlo. V obrovském porcelánovém umývadle s popraskaným povrchem ležel kus sametu a vsakovala do něj stojatá voda. Prosser stiskl vypínač umístěný vpravo vedle dveří s černými výplněmi a vzal za kliku. Za dveřmi ležela klenutá chodba vedoucí ke schodům do sklepa. Majitel ústavu začal sestupovat dolů. Jeho trepky nevydávaly žádný zvuk, jen Griffithsovy těžké boty nepravidelně duněly na dřevěných stupních.

Bílá rakvička s ostatky Megan Griffithsové ležela na dřevěné lavici. Na víku byla lepicí páskou přichycena papírová kartička se jménem a podrobnostmi o chystaném obřadu.

„Nechcete si to rozmyslet, člověče?“ pokusil se Prosser ještě jednou vymluvit Griffithsovi jeho nápad. „Jste mladí, vy i vaše žena. Přijdou další děti…“

„Otevřte to.“

Prosser pokrčil rameny, z držáku na stěně nad lavicí vzal šroubovák s červenou rukojetí a začal uvolňovat vruty. Jejich zmučené skřípání se v ranním tichu nepřirozeně rozléhalo. Možná že to funebrák dělal schválně, aby dal najevo svou nechuť. Nad posledním vrutem zaváhal, jako by čekal, jestli si to Griffiths přeci jen nerozmyslí, ale truchlící otec mlčel a tvář měl jako ze žuly. Prosser vyšrouboval poslední vrut, položil jej k ostatním a sesunul víko. Záměrně se přitom postavil tak, aby Griffithsovi stínil ve výhledu. Doufal, že se mu podaří nahlédnout do rakve jako prvnímu a v případě potřeby provést i rychlou kosmetickou úpravu, než tělo spatří otec.

Neuplynulo ani pět vteřin, když zavrávoral a víko mu s ohlušující ránou spadlo na podlahu. Tvář měl zrůzněnou šokem a úděsem a z úst mu unikla neúmyslně zašeptaná kletba. Napůl se odvrátil, jako by se odmítal smířit s tím, co vidí.

Griffiths, jehož Prosserova reakce udivila, si nejdříve změřil majitele pohřebního ústavu a pak s obavou přistoupil k rakvi a nahlédl do ní. „Pro zkurvenýho Ježíška!“ vyjekl, dvakrát se zakuckal a pozvracel podlahu. Přitom šátral pravou rukou ve snaze nahmatat zeď sklepení a opřít se o ni.

Prosser se vzpamatoval jako první, ačkoli i on byl silně otřesen a stále nemohl popadnout dech. Griffithsovy zvratky, prosycené pachem whisky, mu situaci nijak neulehčovaly. „Muselo dojít k hroznému omylu,“ vychrlil ze sebe chraptivě. „Hned zajedu do nemocnice.“

Griffiths vypadal jako člověk, který právě viděl peklo. Nepřítomně na něj pohlédl a zamumlal: „Jo, jak říkáš, brácho, k hroznýmu omylu. Padej do špitálu, a svinským krokem!“

*****

V devět hodin už Prosser věděl, že když jeho řidič vyzvedával rakev z nemocnice, byla zašroubovaná, takže její obsah nebylo možno zkontrolovat. Márniční zřízenec mu víc neřekl. Předchozího dne nebyl v práci a kolega ze včerejška měl pro změnu volno dnes. Ve čtvrt na deset se majiteli ústavu konečně povedlo spojit se s vedením nemocnice a dostat k telefonu člověka, který chápal závažnost situace a uměl si představit případné následky.

Ronald Harcourt, ředitel caemarfonské všeobecné, se ještě jednou ujistil: „Co jste říkal, že bylo v té rakvi?“

„Zbytky,“ odpověděl Prosser. Uvědomoval si, že tím mnoho neříká, ale lepší slovo ho nenapadlo.

„Jak to myslíte?“

„Kusy těl.“

„Chcete říct, že tělo toho dítěte někdo rozřezal?“ zeptal se Harcourt a hlas mu nevěřícně přeskočil.

„Ne… žádné dětské tělo tam nebylo,“ odsekl Prosser rozhněvaně, „jenom kusy těl – plíce, ledviny, možná nějaké to srdce a mezi tím vším jsem zahlédl něčí prst.“

„Do prdele,“ uniklo Harcourtovi, který si to náhle představil. „Už jste mluvil s někým z patologie?“

„Jenom se zřízencem z márnice a ten prý včera nesloužil. Když jsem volal, nikdo jiný tam nebyl.“

„Zatelefonuji jim a dám vám vědět. Dejte mi své číslo.“

Prosser mu je nadiktoval a podotkl: „Pohřeb je v jedenáct. Musíte to tělo najít.“

„Vědí o všem rodiče?“

„Otec byl u toho, když jsem tu bednu otevíral.“

„Kristepane, čím dál líp!“ vydechl Harcourt. „Něco mi říká, že jsme všichni v pěkné kaši, co?“

„Mluvte sám za sebe,“ ohradil se Prosser, „já jsem z obliga. Můj řidič vyzvedl rakev, aniž něco tušil. A nezapomeňte, pohřeb začíná v jedenáct.“

Ale tělo Megan Griffithsové se nevynořilo ani po důkladném pátrání v chladicích boxech. Harcourt stál vedle Petera Seppa, primáře patologického oddělení, a při pohledu na to, co se kolem děje, jím lomcoval čím dál větší vztek. „Co mám ksakru říct rodičům?“ šeptal rozhořčeně.

Peter Sepp zachovával kamennou tvář. „Existuje jediné vysvětlení,“ odtušil, sotva vrchní zřízenec přibouchl dveře lednice a zavrtěl hlavou. „Tělo toho dítěte se muselo připlést do pytle na biologický odpad.“

Harcourt si ho změřil, jako by nevěřil vlastním uším. „Do pytle na biologický odpad?“ zopakoval pomalu.

„To jsou části těl, které už nepotřebujeme,“ vysvětloval Sepp. „Jdou do pytlů spolu s orgány amputovanými na operačních sálech.“

Harcourt musel počkat, až ho přejdou mrákoty. „Takže to tělo už nenajdeme?“

Sepp na něj zpříma pohlédl a zavrtěl hlavou. „Bohužel ne. Pytle jdou každou noc do spalovny.“

Harcourtovi začalo naplno docházet, co to znamená. Cítil, jak pod ním podklesávají kolena. „Jestli to dobře chápu,“ začal, „chcete mi naznačit že do rakve Megan Griffithsové se dostal biologický… odpad, zatímco její tělo odešlo v pytli do kotelny?“

„Vypadá to tak,“ připustil Peter Sepp zdráhavě.

„Ježíši Kriste! Jak se mohlo něco takového stát?“ dožadoval se Harcourt vysvětlení. Chtěl šeptat, ale nedařilo se mu to, třebaže Seppovi podřízení stáli na doslech.

Peter Sepp opět zavrtěl hlavou. „To skutečně netuším.“

„Až se to dovědí právníci, začnou se sbíhat jako hyeny k mršině mamuta,“ utrousil Harcourt. „Zjistěte, kdo za to může. Musíme najít konkrétního viníka a předhodit ho veřejnosti, jinak nás všechny nahážou do jednoho pytle.“

„Promluvíte s rodiči vy sám?“ zeptal se Sepp.

„Myslíte, že se o tu poctu budou lidi prát?“ otázal se Harcourt trpce.

V tom okamžiku mu v kapse zapípal pager. Harcourt zvedl sluchátko telefonu umístěného na vykachlíkované stěně pitevny a jeho výraz nasvědčoval tomu, že nedostal dobrou zprávu. „Řekněte jim, že v pravý čas vydáme komuniké,“ vyštěkl a práskl sluchátkem. „Už je to tady. Otec té holky si nejspíš postěžoval novinám. Z Bangor Times se ptají, co je pravdy na fámách, podle nichž se nám ztratilo dětské tělo. Panebože, do oběda tady máme televizi a celostátní deníky. A budou si myslet že jsme si ztrátu těla vymysleli, abychom zamaskovali něco ještě horšího, na to dám krk.“

„Budou chrochtat blahem,“ přidal se Sepp. „Udělají ze sebe velké obhájce zájmů prostého člověka a vyždímají z té story maximum. Pořádná televize potřebuje krokodýlí slzy.“

„Měli bychom svolat poradu a dohodnout se, co přiznáme a co ne,“ navrhl Harcourt. „Říká se tomu následná minimalizace škod.“

„Sedneme si s mými lidmi a pokusíme se zjistit co se vlastně stalo.“

„Potřebujeme jména,“ zdůraznil Harcourt. „Musíme najít viníka nebo viníky a dát najevo, že hodláme postupovat tvrdě a rozhodně. Ti, kdo to způsobili, dostanou padáka.“

„Určitě k tomu došlo omylem,“ trval na svém Sepp. „Něco takového by nikdo neudělal schválně. Jsem si jistý, že viník bude zdrcený stejně jako rodiče.“

„Nesmysl,“ vyštěkl Harcourt. „Novinářům se musí předhodit lidská oběť, nic menšího je neuspokojí. Viníci dostanou okamžitou výpověď.“

„A jejich hlavy vystavíme nad nemocniční bránou,“ dodal Sepp sarkasticky.

„A protože se to stalo na vašem oddělení…,“ pokračoval Harcourt mrazivě.

Výraz primářovy tváře se změnil. „Myslíte, že bych měl rezignovat?“

„V dané situaci bych to viděl jako čestné řešení, co říkáte?“

„Čestné řešení? Co je čestného na tom, přilévat olej do ohně mediálního humbuku? Copak novinář ví, co je to čest nebo třeba jenom obyčejná slušnost? To by ho ta čest musela nakopat ho zadku, aby si na ni vzpomněl.“

„To je možné,“ připustil Harcourt, „ale teď musíme přijmout pravidla hry a stát pevně při sobě. V sázce je dobré jméno nemocnice. Byl bych rád, kdybych mohl předstoupit před nemocniční kolegium a vyložit, co se přesně stalo a co jsme z toho vyvodili. Jinými slovy, že jsme odhalili viníky a zbavili se jich bez ohledu na možné polehčující okolnosti.“

„A já?“

„Požádejte o uvolnění z funkce, aby se tisk uklidnil. Až vše trochu utichne, rezignaci bez velkého humbuku stáhneme.“

Sepp pohlédl na hodinky. „Čas kvapí. Měl byste oznámit rodičům, že žádný pohřeb nebude.“

„Zavolám jim z kanceláře,“ odtušil Harcourt a chystal se k odchodu.

„Myslím, že by to nebylo vhodné,“ řekl Sepp zamyšleně.

„Proč?“

„Jestli máme přistoupit na hru médií, mohl by pouhý telefonát vypadat dost necitelně, a to byste asi nerad.“

„Možná máte pravdu,“ přisvědčil Harcourt. „Zajedu k nim a sdělím jim to osobně. Prosser mi řekne adresu.“

*****

Patologické oddělení, 13:00

„A to je všechno?“ zaburácel Harcourt. „Takový průser – a žádný viník? Co mám říct předsedovi dozorčí rady a nemocničnímu kolegiu? A co povím těm bulvárním pisálkům, co poštěkávají u brány? Ale jděte, to se stává, lidičky…?“

Peter Sepp rozpačitě pokrčil rameny. „Vyslechl jsem všechny svoje lidi. Nikdo z nich nevnesl do případu jasno. Je mi líto, tak to prostě je.“

„To znamená, že někdo lže,“ prohlásil Harcourt podrážděně. „Co ten zřízenec z márnice, který dnes nemá službu?“

„Telefonoval jsem mu do bytu. Neví taky nic.“

Harcourt si rozladěně povzdechl. „Někdo o tom musí vědět víc. Máte minutu po minutě zmapováno, co se dělo od chvíle, kdy skončila pitva té holky?“

„Samozřejmě.“

„No a?“

„A nic. Nikdo se nepřiznal, že by ukládal její tělo – nebo to, o čem si myslel, že to je její tělo – do rakve.“

Harcourt zavrtěl hlavou. „A kdo odvážel odpad do spalovny?“

„Taky nikdo. Jeden si myslí, že to udělal ten druhý, druhý má za to, že to byl ten první, a ve skutečnosti to neudělal ani jeden z nich.“

„Prokristapána! Umíte si představit, jaký kolotoč rozpoutají novináři kolem patologického oddělení, kde levice neví, co dělá pravice? Je úplně jasné, že některý nebo některá z vašich podřízených ví víc, než přiznává.“

Sepp se naježil. „Anebo to nikdo z mých podřízených nebyl.“

„Jak to myslíte?“

„Jednoduše říkám, že si nemůžeme být jisti, zda za tím vším opravdu stojí někdo z mých lidí.“

Harcourt na něj nevěřícně zíral. „Nechcete snad tvrdit, že se dovnitř vloudil někdo z ulice a udělal to jen tak pro legraci?“

Sepp se mužně snažil krotit hněv. Hovořil teď o poznání pomaleji. „Jde mi o to, že na patologii přichází a odchází spousta lidí, jak je den dlouhý. To přece víte sám. Říkám, že není vyloučeno, že záměnu provedl někdo zvenčí.“

„Copak patologii nikdo nehlídá?“

„Je to márnice, ne banka, sakra!“ vybuchl Sepp, kterého Harcourtova útočnost konečně přestala bavit.

„Dobrá, dobrá,“ uklidňoval jej Harcourt, kterému došlo, že zašel příliš daleko. Gestem naznačil, že se vzdává. „Nezačínejme se hádat sami mezi sebou. Já jen, že jestli to opravdu byl někdo zvenčí, nemohlo jít o omyl, ale o záměrnou záměnu, nemyslíte?“

„Asi máte pravdu,“ připustil Sepp.

„To je k neuvěření.“

*****

Kancelář předsedy dozorčí rady, 14:00

„Předpokládám, že rodiče to nesli dost těžce,“ odtušil James Trool, předseda dozorčí rady nemocnice, zatímco si naléval do křišťálové sklenice ledovou vodu z karafy. Byl to velký, ale nenápadný chlapík s hrubými rysy a zálibou ve světlých oblecích a křiklavých kravatách. Ta u něj propukla před dvěma lety, když se podruhé oženil. Tento sňatek mnohé překvapil, protože Američanka Sonia, Troolova druhá manželka, byla skoro o dvacet let mladší a navíc i krásná a velmi bohatá. S Troolem se poznala poté, co v caemarfonské všeobecné hospitalizovali její dceru, jež utrpěla těžké zranění při autonehodě. Při téže autonehodě zahynul Sonin první manžel.

„Dá se to tak říci,“ přisvědčil Harcourt, který si nervózně pohrával s manžetovými knoflíčky a těžce ze sebe soukal odpověď. „Otec toho dítěte mě nazval úlisným skřetem a výslovně řekl, že nám to jen tak neprojde. Prý ještě uslyšíme o jeho právnících.“

„To mě nepřekvapuje,“ řekl Trool s hořkostí v hlase, předklonil se a opřel lokty o stůl. „Víte, já ještě pamatuji doby, kdy lidé čelili ranám osudu i bez všech psychologických poraden, nebo jak se tomu říká, a bez koňských dávek sedativ.“ Z jeho slov zaznívalo mimořádné znechucení.

„Být vámi, před novináři bych to neopakoval,“ podotkl Harcourt.

„To taky nemám v úmyslu,“ ujistil ho Trool. „Pozůstalým vyjadřujeme hlubokou soustrast a v duchu jsme s nimi… abychom minimalizovali škody, které nám mohou způsobit jejich kreténští advokáti.“

„Nezlobte se, doktore Troole, ale možná jste na ně trochu moc přísný. To, co je potkalo, je dost hrozné,“ řekla drobná, ani ne čtyřicetiletá Inga Loveová, ředitelka pečovatelské služby.

„Ano, to je, slečno Loveová, ale byla to náhoda, ne něčí úmysl. Zneužít takové věci ke ždímání peněz z nemocnice se v mých očích rovná zločinu.“

„Mám pocit, že Griffithsovi budou jiného názoru,“ podotkl Harcourt.

„To jistě budou,“ odsekl Trool a začal je parodovat, „prošli jsme peklem. Nepřáli bychom nikomu, aby musel prožit to co my. Nejde nám o peníze, ale o princip! Br! Člověk by z toho zvracel.“

„Když se něco takového stane vašemu dítěti, doktore Troole, není to asi nic příjemného,“ připomněla mu Inga Loveová.

Trool něco zabručel.

„Rád bych vás upozornil,“ ozval se Harcourt, „že mám za čtvrt hodiny informovat novináře. Možná bychom se měli dohodnout, jak se zachováme.“

„Jako obvykle,“ rozhodl Trool. „Musíme minimalizovat škody. Myslíme jen na pozůstalé a naprosto s nimi soucítíme. Byla to tragická a neomluvitelná chyba, chvilkový výpadek ve fungování velmi vytíženého oddělení. Vyšetřujeme příčiny a podnikli jsme takové kroky, aby se nic podobného neopakovalo. A tak dál, však to znáte.“

6

Zeď mlčení mezi Tomem Gordonem a Julií Reesovou byla prolomena v sobotu dopoledne, kdy oba dorazili do ordinace s výtisky místních novin v ruce. „Už jsi to četl?“ zeptala se Julie.

„Nedalo se to přehlédnout,“ odpověděl Tom a rozložil noviny tak, aby vynikl titulek: Nemocnice ztratila tělo dítěte! Vyprávění žalem zdrcené matky.

„Je to ten případ z Caernarfonu. Syndrom náhlého úmrtí kojence,“ vysvětlovala Julie. „Ke všemu je potkalo ještě tohle.“

„Kdo je jejich doktor?“ zajímal se Tom.

Julie uvedla jméno dr. Jenkinse, praktického lékaře z Caernarfonu.

„Mám z toho pocit, že ve chvíli, kdy šel článek do tisku, ještě po-řád nevěděli, kde tělo je,“ podotkl Tom.

„To bych neřekla,“ oponovala mu Julie. „Určitě už ho mají. V nemocnici se přece nemohlo ztratit.“

„To si jen myslíš.“

Když skončily dopolední ordinační hodiny, zašla Julie za Tomem do jeho pracovny. Z výrazu její tváře poznal, že něco není v pořádku.

„S tím tělem jsi měl pravdu: ještě ho nenašli. Právě jsem mluvila s Jamesem Troolem, předsedou dozorčí rady caernarfonské všeobecné. Mají za to, že tělo omylem putovalo do nemocniční spalovny. Zatím to tutlají před novináři.“

Tom byl zděšen. „Panebože, jak se mohlo něco takového stát?“

„Zvoral to někdo z patologie. Tělo se připletlo do pytle s biologickým odpadem.“

„Ježíši,“ vzdychl Tom, „za tohle někomu vylijou perka.“

Julie se na něj usmála. Teď z něj promluvil pravý Skot. „Podrobnosti ještě neznají,“ dodala. „Všechno prasklo, když majitel pohřebního ústavu bůhvíproč otevřel rakev. Nebýt toho, nikdo by nic nezjistil.“

„A člověk se ptá, jestli by to za daných okolností nebylo lepší,“ podotkl Tom.

„Přesně tak,“ souhlasila Julie. „A aby to bylo ještě horší, rakev byla otevřena v přítomnosti otce té holčičky.“

Tom obrátil oči v sloup a dlouze hvízdl. „To je tedy horor.“

„Podle toho, co říká Trool, ani okamžité interní šetření neodhalilo příčinu záměny. Proto chce co nejdřív vytvořit neoficiální vyšetřovací komisi složenou z lidí z vnějšku. Ptal se mě, jestli by do toho někdo z nás nešel.“

„Neoficiální komisi?“ podivil se Tom. „Není to jen šidítko pro veřejnost? Jestli se k ničemu nedospělo při interním šetření, proč by měla něco objevit tlupa cizích lidí?“

„Vedení nemocnice se zoufale snaží ukázat, že dělá, co může, aby zjistilo, co se stalo,“ řekla Julie.

„To se nedivím. Přesně tenhle druh zpráv média milují.“

„Teď mají další,“ řekla Julie významně. Tom pochopil, že se poznámka vztahuje k případu Palmerových, ale dělal jako by nic. Teprve po chvíli dodal: „Poštvou veřejné mínění proti nemocnici a nakonec už se nikdo nezeptá, jak to bylo doopravdy.“ Bylo jasné, že poslední slova mířila na Julii. Tentokrát předstírala zase ona, že se jí to netýká.

„Budeš mít zájem o práci v komisi?“ zeptala se.

„Když budeš chtít… Co mám podniknout?“

„Všichni pozvaní, kteří nabídku přijmou, se mají dnes večer zúčastnit předběžné porady. Koná se v nemocnici o půl osmé. James Trool je seznámí s okolnostmi případu a určí způsob, jakým bude komise pracovat.“

„Budu tam,“ slíbil Tom.

„Díky. Šla bych tam sama, ale Owen má dneska desáté narozeniny a já jsem mu slíbila, že někam vyrazíme.“

„To je v pořádku,“ ujistil ji Tom, „já si zase chci vzít volno v pondělí odpoledne. Mám v Bangoru schůzku s advokátem Johna Palmera. Na večerní ordinační hodiny se vrátím.“

„Dobrá,“ přikývla Julie bez dalších komentářů, ale dost chladně. Pak pohlédla na hodinky. „Měli bychom sebou hodit, nebo si pacienti pomyslí, že jsme zrušili návštěvy.“

„Kéž bychom to udělali.“

Tom se vydal na pochůzky a zakončil je v Bangoru u Lucyiny sestry, aby zjistil, co je nového. „Jak se jí vede?“ zeptal se Giny, sotva mu přišla otevřít.

Gina mávla rukou a řekla velmi tiše, aby ji Lucy neslyšela: „Ráno se mi zdálo, že je na tom líp, a tak jsem ji vzala s sebou na nákup – a pak nějaká kráva ve frontě u pokladny otevřela zobák a bylo to. Musely jsme nejkratší cestou domů.“

„Podle toho, co jsem viděl v Caernarfonu, toho musí být plné město,“ podotkl Tom.

„Dívaly jsme se na televizi,“ řekla Gina. „Lucy to zdrtilo. Pomýšlí na návrat domů.“

Tom zkřivil obličej. „Nejlíp by jí udělalo, kdyby na chvíli vypadla někam daleko. Nemáte nějaké příbuzné, u kterých by zatím mohla bydlet?“

„Nebude nikam chtít,“ zavrtěla Gina hlavou. „Chce být blízko Johnovi.“

„Co vlastně řekla ta ženská v supermarketu?“

„Upozornila svoji známou: ‚Koukni, to je manželka tý vraždící bestie.‘“

*****

Kromě dr. Toma Gordona zasedali v nezávislé vyšetřovací komisi dva lékaři z bangorské nemocnice Ysbyty Gwynedd, ředitel caer-narfonské hygienické stanice, dále dr. Liam Swanson, lady Arabella Pagetová, patronka charitativního ústavu Med-Menai z ostrova Anglesey, a Christine Williamsová, smírčí soudkyně z Bangoru. James Trool je jednoho po druhém osobně přivítal a nabídl jim kávu.

„Děkuji vám, že jste přišli,“ řekl pak hlasitě, aby přehlušil hovor v místnosti. „Zdá se, že jeden z nás chybí, ale času je málo, takže možná raději začneme…“

Ještě nedomluvil, když se otevřely dveře a vstoupila půvabná třicetiletá žena. S úsměvem se omluvila za nedochvilnost a představila se. „Jsem doktorka Mary Hallamová z úrazového oddělení, Ysbyty Gwynedd.“

„Jsme rádi, že jste přišla, paní doktorko,“ uvítal ji Trool. „Lékař z úrazovky se nemusí omlouvat.“

Mary se pousmála a posadila se. Tom si pomyslel, že to byla dobrá reakce. Bylo na ní vidět, že nehodlá zneužívat popularity, jíž se mezi kolegy těší lékaři pracující v první linii, a úsměvem dala najevo, že na rozdíl od řady lidí v exponovaných povoláních nebere samu sebe příliš vážně. V půlkruhu, který se vytvořil kolem Troola, seděla téměř přímo proti Tomovi, který na ni mohl tu a tam pohlédnout, aniž by to působilo nepatřičně. Díky tmavým vlasům a olivové pleti vypadala nesmírně přitažlivě, ale Toma přitahovaly hlavně její oči. Vypovídaly o ní hodně. Mary byla sebevědomá, inteligentní a přemýšlivá, ale nepostrádala ani smysl pro humor. Sám netušil, proč si přeje, aby se zeširoka usmála, ale věděl, že to v dané situaci není moc pravděpodobné.

James Trool si odkašlal a pokračoval v uvítací řeči. Ujistil přítomné, že jim nemocniční personál bude při vyšetřování všemožně nápomocen, jako by šlo o oficiálně ustavenou komisi. „Můžete vstoupit, kam bude libo, a ptát se kohokoli,“ řekl a zdvihl útlou modrou složku. „Připravili jsme pro vás veškeré dostupné informace a od všech materiálů můžete dostat kopii. Naše interní šetření bohužel nemělo úspěch…“

„Proč ne?“ vpadl mu do řeči Liam Swanson.

Troola otázka překvapila a narušila plynulý tok výkladu. „Prosím?“

„Proč nemělo úspěch?“

Trool se nejistě usmál. „Bohužel se po nemocnici rozkřiklo, že viníci budou na hodinu propuštěni.“

„Byla to fáma, nebo pravda?“ ujistil se Swanson.

„Pravda,“ přiznal Trool.

„Takže jste narazili na zeď mlčení.“

„Spíš na zeď usilovného zatloukání,“ upřesnil Trool.

„Řekl bych, že dopadneme stejně.“

„To je docela možné.“

Toma napadlo, že Swanson uvažuje stejně jako on sám. Neoficiální vyšetřovací komise neměla nic odhalit, pouze uklidnit veřejné mínění.

„Ale i tak to můžeme zkusit,“ uzavřel Swanson a Troolovi spadl kámen ze srdce.

„Požádal jsem dr. Petera Seppa,“ pokračoval předseda dozorčí rady, kterému se vrátil klid, „primáře patologie a osobu odpovědnou za oddělení, z nějž zmizelo tělo malé Megan, aby vám řekl pár slov. Čeká venku. Chcete se na něco zeptat, než ho uvedu?“

„Vyvodil doktor Sepp z celé záležitosti osobní důsledky?“ zeptala se lady Arabela.

Její neuvěřitelně bezchybný přízvuk vyloudil na Tomových rtech úsměv. Musel si zakrýt ústa rukou. Když pohlédl na Mary Halla-movou, zjistil, že její reakce je podobná. Raději uhnul pohledem, aby všechno ještě nezhoršil.

„Jakmile vyšla celá věc najevo, nabídl dr. Sepp svou rezignaci,“ odpověděl Trool uhlazeně, „nemocniční kolegium ji ovšem odmítlo. Požádám jej, aby šel dál.“

Tom doktora Seppa neznal. Teď ho napadlo, že se podobá ostatním patologům středního věku, které až dosud potkal. Ani ne vzhledem, jako chováním. Všichni vypadali jako lidé, pro něž život ztratil smysl. Peter Sepp vylíčil monotónním hlasem průběh interního šetření. Z výkladu vysvitlo, že o záměně nikdo nic neví. „Chcete se na něco zeptat?“ otázal se na závěr. Mary Hallamová jej požádala, aby popsal systém likvidace biologického odpadu.

„Centrálním sběrným místem je patologická laboratoř,“ vysvětloval Sepp. „Zřízenci tam svážejí odstraněnou tkáň a orgány ze všech oddělení. Ty se večer spolu s naším odpadem odvážejí do spalovny.“

„Denně?“

„Obvykle ano – samozřejmě s výjimkou dnů, kdy žádný odpad nevznikne.“

„A to se stává jak často?“

„Zhruba jedenkrát týdně – záleží na plánu a druhu provedených operací.“

„Takže čtyři dny z pěti se biologický odpad odváží do spalovny.“

„Ano,“ přisvědčil Sepp. Bylo na něm znát, že nechápe smysl otázek.

„Pokud se to děje s takovou pravidelností, měli jste mít určeny směny a turnusy, aby se dalo snadno zjistit, kdo byl touto prací pověřen v daný den,“ podotkla Mary tiše, ale důrazně.

„Při pohledu zpátky vám musím dát za pravdu,“ připustil Sepp tónem, z nějž zaznívalo nevyslovené přesvědčení, že po bitvě je každý generálem. „Ale mí podřízení vždy dobře spolupracovali i bez přebujelé byrokracie. Nejsem přítelem zbytečné administrativy.“

Tom si znovu vyměnil pohled s Mary. Věděl, že dveře maštale nejsou nikdy zajištěny tak dobře jako den poté, co kůň utekl, a sílila v něm jistota, že dr. Sepp vede své odděleni dost nedbale.

Chvíli bylo ticho a pak se ozvala Christine Williamsová. Tvářila se nejistě a začala tím, že se omluvila za nedostatek vědomostí z oboru medicíny i ostatních věd. Pak řekla: „Není mi jasné, jak to bylo s tou dětskou rakví.“

Všichni čekali, že svůj dotaz upřesní, ale nedočkali se. „Čemu přesně nerozumíte?“ zeptal se nakonec Sepp.

„Především nechápu, co dělala rakev na patologickém oddělení.“

Správná připomínka, pomyslel si Tom. I ostatní vypadali, že je problém zaujal.

„Čas od času se to stává,“ vysvětloval Sepp, „zvlášť tehdy, když dojde k nějakému zpoždění, jako se to stalo v případě pitvy Megan Griffithsové. Za normálních okolností se pohřební služby spojí se zřízenci v márnici a dohodnou s nimi způsob převzetí těla. Pak přivezou rakev, tělo do ní uloží a odvezou je.“

„Takže tělo do rakve ukládají funebráci?“

„Ano.“

„Ale v tomto případě tomu zřejmě bylo jinak.“

„Přesně tak. Když přijeli s rakví, tělo Megan Griffithsové ještě nebylo připraveno, protože se pitva zpozdila kvůli nějaké administrativní příčině. Teď z hlavy vám nepovím, co to bylo.“

„Takže nechali rakev v márnici?“

„To se v takových případech dělává.“

„Jistě, ale tělo děvčátka měli do rakve uložit pohřební zřízenci, když se vrátili pro rakev, ne?“

„Tentokrát se to zřejmě nestalo,“ hlesl Sepp. „Tělo – vlastně ne tělo, ale něco jiného, jak se pak ukázalo – už bylo v zašroubované rakvi, když si pro ně přišli Prosserovi lidé.“

„A lidem z pohřební služby to nepřipadlo zvláštní?“

„Proč by mělo?“ podivil se Sepp.

„Takové věci se dělají, ano?“

Patolog nejistě zašoupal nohama. „Jak už jsem říkal, pohřební služba se obvykle spojí se zřízenci v márnici a dohodne… podrobnosti.“

„Podrobnosti?“ zopakoval Liam Swanson, jemuž připadalo, že odhalili patologovo zranitelné místo.

„Nehledejte za tím nic strašného,“ ujišťoval ho Sepp. „Lidé z pohřební služby mají například za povinnost vzít nebožtíkovi míru na rakev. V praxi o to ale požádají zřízence v márnici.“

„Chcete říct, že místo funebráků berou míru zřízenci?“

„Ano, a pak jim ji jen zatelefonují. Aspoň sem nemusí jezdit člověk s metrem.“

„A zřízenci si zřejmě přijdou na své.“

„Myslím, že dostanou určité spropitné,“ přiznal Sepp.

„Podle vás se podobná dohoda může týkat i ukládání těl do rakve?“ otázal se Swanson.

„Příležitostně.“

„A při jaké příležitosti, prosím vás?“

„Když pohřební službu tlačí čas, třeba když má za jedno dopoledne zvládnout víc pohřbů. V tom případě mohou márniční zřízenci všechno urychlit.“

„Nemáte pocit, že tím trpí… úcta k mrtvému?“ zeptala se Christine Williamsová.

„Myslím, že mrtvole je jedno, jestli ji do rakve ukládají funebráci v černých oblecích nebo chlapi v bílých pláštích, gumových zástěrách a galoších,“ utrousil Sepp jízlivě a vysloužil si Troolův varovný pohled.

„Jistě jste se dotazoval zřízenců, zda v tomto případě nedošlo k podobné dohodě,“ ujistil se Swanson.

„Samozřejmě. Ani jeden z nich o žádné neví a oba shodně tvrdí, že tělo do rakve neukládali.“

„Řekl bych, dámy a pánové, že právě od tohoto momentu se musí odvíjet vaše pátrání,“ vstoupil do hovoru Trool. „Doktor Sepp a já se teď vzdálíme a vy můžete diskutovat o podrobnostech. S ředitelem nemocnice panem Harcourtem jsem dohodl, že tato místnost vám bude trvale k dispozici.“

Když Trool a Sepp odešli, podíval se Swanson na hodinky a rozhlédl se po ostatních. „Asi nemá smysl, abychom dnes večer dál debatovali, protože není o čem. Navrhuji, abychom si materiály prostudovali doma, seznámili se s detaily a pak se znovu sešli.“

„Kdy?“ zeptal se Tom.

Přítomní se po sobě podívali. „Ve čtvrtek v poledne?“ navrhl Swanson.

Termín vyhovoval všem kromě lady Arabely a Mary Hallamové, která měla v tu dobu službu.

„Takhle to bude vždycky,“ konstatoval Swanson. „Jsme vytížení lidé. Těžko se někdy shodneme na termínu, který by vyhovoval všem.“

„Jde o neoficiální vyšetřování,“ připomněl Tom ostatním. „Proto si myslím, že bude stačit, když se nás sejde většina, a dokonce bychom mohli postupovat i jednotlivě, když se někomu z nás naskytne příležitost k soukromému pátrání. Až budeme mít o čem diskutovat, můžeme se sejít a vyměnit si poznatky. My, kterým to vyhovuje, se sejdeme ve čtvrtek a dál se uvidí.“

S tím všichni souhlasili.

Mary Hallamová se měla k odchodu a Tom si k ní začal klestit cestu, když vtom mu někdo položil ruku na rameno. Byl to Liam Swanson. „Vy musíte být společník Julie Reesové, viďte? Ještě jsem neměl tu čest.“

Tom slyšel sám sebe, jak si mezi potřásáním rukou vyměňuje zdvořilostní fráze, zatímco za Swansonovými zády se Mary vydala ke dveřím.

„Podivná záležitost,“ poznamenal Swanson.

„Velmi podivná,“ přisvědčil Tom. „A nejpodivnější mi připadá, že vůbec mohlo dojít k záměně.“

„Proč?“

„Aby si někdo mohl splést tělo Megan Griffithsové s biologickým odpadem, musely být její ostatky v podobném pytli a v něm putovat do rakve. Jak je to možné?“

„To máte pravdu!“ přikývl Swanson. „Něco vám povím: když si vzpomenu na svoje studentská léta, už tehdy neměli patologové žádnou úctu k lidskému tělu.“

7

Když se Tom Gordon vracel do Felinbachu, dalo se do deště. Zvuk stěračů jej příjemně ukolébával a on se přistihl při myšlenkách na Mary Hallamovou. Ptal se sám sebe, kdy ji zase uvidí. Čtvrteční schůzky se zúčastnit nemohla, což byla škoda, ale budou další setkání. A kdyby nebyla, zkusí se s ní sejít pod nějakou záminkou. Pak ho zase napadlo, že to možná není nejlepší nápad. Měl i bez toho starostí až nad hlavu: případ Palmerových a nejnověji i Megan Griffithsové jej plně vytěžovaly. Na navazování známostí nebyla vhodná doba. Anebo to bylo tím, že stárne? Rozvod na něm stále ležel jako stín, a kdo se jednou spálil…

Když vjížděl do vesnice, déšť zesílil a po kočičích hlavách Přístavního návrší se lily potoky vody. Tom zaparkoval landrover a utíkal ke dveřím domu. Bydlel nad přístavem, v malém bytě v prvním patře bývalého skladiště. V sedmdesátých letech budovu renovovali a přestavěli na prázdninová apartmá. Jejich současní majitelé pocházeli vesměs z Anglie.

V zimě zůstávala většina bytů prázdných a dům byl teď velmi tichý. Tomův byt byl trochu výjimečný: vlastnil jej Velšan z Cardiffu, který jej kdysi zakoupil, aby uložil peníze a pořídil si útočiště na důchod. Kdysi jej ochotně pronajal Tomovi k celoročnímu užívání. Byl rád, že nemusí dávat inzeráty ani hledat letní hosty přes cestovní kancelář. Potíž byla v tom, že celá léta věnoval údržbě bytu pramalou pozornost a navíc v něm měl svůj starý nábytek – směs chrómu a umělé hmoty. Samotný byt sestával z malého pokoje s výhledem na přístaviště, dále z ložnice v zadní části domu, kuchyňky s kulatým okénkem a dlouhé úzké koupelny se zařízením v barvě avokáda, která byla v kurzu před třiceti lety.

Když Tom odemkl a zjistil, jaká je v bytě zima, tiše zaklel. Topení zase stávkovalo – potřetí za posledních čtrnáct dní. Aniž si svlékl sako, šel do kuchyňky a hrál si s nástěnným spínačem tak dlouho, dokud přístroj nepochopil, že má zůstat zapnutý. Kotel ožil, čerpadlo zavrčelo, ale teplota v bytě nestoupla hned a Tom se zatím musel spokojit se záložním elektrickým topením v obýváku. Po zapnutí trochu jiskřilo a vydávalo skřípavé zvuky. Také ono potřebovalo opravit, ale Tom se k tomu zatím nedostal, stejně jako ke spoustě jiných věcí. Chvíli si mnul dlaně, aby se zahřál, a pak se rozhodl, že hned ráno zavolá panu Pryceovi, místnímu elektrikáři, aby se na topení přijel podívat.

Vyhlédl do deště směrem k přístavišti. Kapky dopadaly na mastnou hladinu a bubnovaly do laminátových trupů kotvicích jachet. Ve správcově kanceláři se svítilo, což bylo neklamným znamením, že brzy připluje nový návštěvník. Tom sáhl po dalekohledu, ležícím na okenním parapetu, a začal pátrat v tmavých vodách Menaiské úžiny po navigačních světlech. Všude byla tma. Otřásl se, zatáhl závěsy a postavil vodu na čaj.

Večer se táhl a Tom přemýšlel, zda by neměl zavolat Lucy Pal-merové. Po jistém váhání se rozhodl, že to neudělá: věděl, že příliš mnoho účasti někdy rekonvalescenci spíše oddaluje. Zajde za ní, až se setká s Johnovými právníky. Možná že pak bude mít lepší představu o tom, jak se věci mají.

Otevřel složku s materiály, které si přivezl z nemocnice, aby zjistil, co se zatím o zmizení těla ví. Moc toho nebylo, ale Tom se aspoň dozvěděl leccos zajímavého o tom, jak fungují jednotlivá oddělení a kdo za ně zodpovídá. Dospěl k závěru, že viníkem musí být jeden z márničních zřízenců, jenže oba trvali na své nevině a vehementně popírali jakoukoli vědomost o případu, takže bylo víc než pravděpodobné, že vyšetřování skončí ve slepé uličce.

Tom si cynicky pomyslel, že právě tento výsledek nemocnice od komise očekává. Má dojít k závěru, že ke ztrátě Meganina těla došlo v důsledku náhodného omylu, který byl sice nemilý, ale občas k jakému může dojít.

Nalil si whisky a pustil televizi v naději, že přijde na jiné myšlenky. Jak ták přepínal mezi kanály, narazil na starý černobílý film o válce chicagských gangu. V jedné scéně se objevil pohřební vůz zaplavený kyticemi, jimiž se pozůstalí loučili s jakýmsi Bugsym. Toma při tom napadlo, že by si měl raději promluvit se zaměstnanci pohřebního ústavu než se zřízenci z nemocniční márnice, kteří popírali jakoukoli účast na zmizení mrtvého těla a svou výpověď evidentně nehodlali měnit. Pokud si Tom vzpomínal, interní šetření se touto cestou neubíralo – lidé z nemocnice se možná domnívali, že by tím překročili své pravomoci. Pro jistotu znovu otevřel složku a ověřil si to. O tom, že by někdo kontaktoval Prosserovy muže, nebyla nikde zmínka a o nich samotných také ne. V textu stálo jen tolik, že po příjezdu do nemocniční márnice převzali rakev, která už měla přišroubované víko.

Tomovi připadalo zvláštní, že funebráci přeberou zavřenou rakev a ani se tomu nepodiví, nemluvě o tom, že by si někomu stěžovali. Vypadalo to, že jsou na něco podobného zvyklí. Možná že si i v případě dítěte Griffithsových předem „dohodli podrobnosti“ se zřízenci, jak by řekl dr. Sepp. Tom se rozhodl, že se při nejbližší cestě do Caernarfonu zastaví v Prosserově pohřebním ústavu. Nejlépe hned ve čtvrtek v poledne, před schůzkou vyšetřovací komise.

Odložil složku a zjistil, že má hlad. Jen co odpoledne skončily ordinační hodiny, vyrazil do Caernarfonu a neměl kdy se najíst. Teď už byl příliš unavený, než aby si vařil. Musel se spokojit s topinkou a sýrem.

*****

V pondělí odpoledne nasedl Tom do landroveru a vyrazil do Bangoru navštívit právnickou kancelář Selby, Jones & Roberts. Přestože se nacházela v těsném sousedství rušné hlavní třídy, připadala mu budova neskutečně tichá, zvlášť když za ním zapadly domovní dveře a elektronický zámek kovově klapl. Tom si pomyslel, že dům musí mít velmi silné kamenné zdi. Vystoupal po schodišti do prvního patra a černý nápis na prosklených dveřích mu prozradil, že je na správné adrese.

Ty dveře mu připomněly americké filmy z padesátých let. Když vstupoval do místnosti, napůl očekával, že v ní zastihne Miekeyho Spillanea, jak s nohama na stole nabíjí revolver. Místo detektiva nalezl buclatou ženu středních let bušící do klávesnice počítače. Chloe Phelpsová, jak stálo na plastikové cedulce umístěné na stole, na sobě měla černou vestu a fialkový pletený svetr s jemným vzorkem, který zdůrazňoval tukové polštářky v pase. Rtěnka, kterou používala, s barvou svetru vůbec neladila a skla brýlí připomínala silnostěnné akvárium. Ze zdi na to všechno shlížely velké dřevěné hodiny. Když sekretářka ustala v psaní, mohl Tom slyšet jejich tikot Představil se.

Paní Phelpsová kousla do koblihy, která ležela před ní na talířku, a s plnou pusou zafuněla: „Pan Roberts vás očekává. Běžte dál.“ Pak ukázala koblihou zhruba ve směru dveří, jimiž měl projít.

Tom jimi tedy prošel a ocitl se ve větší kanceláři. Za velkým dubovým stolem, ze tří stran obloženým lepenkovými fascikly převázanými červenou stužkou, seděl ve starém koženém křesle drobný bělovlasý muž, pan Roberts. Další fascikly pokrývaly mramorovou římsu nad krbem.

Tom si s právníkem potřásl rukou. „Dík, že jste si udělal čas.“

„Jsme všichni na jedné lodi,“ odpověděl Roberts.

Tom ho s jistou tolerancí odhadoval na sedmdesátníka a vzpomněl si, že pan Roberts je v advokátní kanceláři veden jako mladší společník.

„Čím mohu sloužit pane doktore?“

„Minulý týden jsem se během přelíčení s Johnem Palmerem snažil dostat do soudní síně,“ začal Tom, „ale nepronikl jsem ani k budově. Dav se choval jako zběsilý. Nebyl to pěkný pohled.“

Právník si povzdechl. „To si dovedu představit. Když veřejnost posedne záchvat morální nadřazenosti, není to nic povznášejícího.“

Toma potěšilo, že z něj nepromluvil křehký stařeček. Pevný tón Robertsova hlasu ve spojení s velšským akcentem působil dojmem značné výmluvnosti. „Vyděsilo mne to, pane Robertsi,“ přiznal Tom. „Měl jsem nepříjemný pocit, že John byl odsouzen ještě dřív, než stanul před porotou.“

„Rozlícený dav člověka snadno vyděsí,“ připustil Roberts. „Ale já vás ujišťuji, že se panu Palmerovi dostane spravedlivého procesu a soud vyslechne polehčující stanoviska celé řady znalců a expertů.“

Při slově polehčující se Tomovi v hlavě rozezněl varovný zvonek. „Hovoříte tak, jako by byl John vinen.“

Roberts si ho překvapeně změřil. „Samozřejmě že je vinen. Přiznal se k vraždě vlastní dcery. Vy to snad nevíte?“

S Tomem se zatočil svět. Nemohl uvěřit že něco takového říká Johnův právník. „Mluvil jste přece s Lucy, nebo ne?“

„Mluvil,“ přisvědčil Roberts.

„A ta vám určitě vysvětlila, že ji John svým přiznáním chce krýt protože se bojí, že dcerku zabila ona – což samozřejmě neudělala.“

„Paní Palmerová byla tak laskavá a tuto informaci mi poskytla,“ připustil Roberts.

„A?“

„Přirozeně jsem to tlumočil panu Palmerovi, ale ten to okamžitě odmítl. Trvá na tom, že se mu manželka snaží pomoci z falešné solidarity. Stále tvrdí, že ten zločin spáchal, a jeho výpověď tudíž platí. Práce nás obhájců bude spočívat především v hledání polehčujících okolností. Musíme přesvědčit soud, jak nesmírnou zátěž s sebou nese výchova těžce postiženého dítěte: všechen ten strach z budoucnosti, pocity beznaděje a tak dále.“

Tom byl ohromen. „Ale John to neudělal,“ namítl chabě.

Roberts nasadil ironický výraz člověka, který musí po sté poslouchat, jak někdo vydává černou za bílou. Zaklonil se v křesle a spojil špičky prstů pod bradou. „Jsem starý člověk, pane doktore. Za svůj život jsem poznal spoustu lidí, to mi věřte, a viděl jsem hodně takových, kteří se dopustili nejohavnějších zločinů, přestože byste to do nich nikdy neřekl.“

„O tom nepochybuji,“ ujistil ho Tom, „jenže John Palmer svou dcerku nezabil! Navíc jsem přesvědčen, že se policie vůbec nenamáhá řádně vyšetřit okolnosti případu. Například vůbec neprověřovala pravdivost jeho přiznání. To by snad měla, ne?“

„Pan Palmer je vyrovnaný, inteligentní a myslící člověk,“ řekl Roberts. „Jestli se přiznal k vraždě vlastního dítěte, nemají policisté nejmenší důvod zabývat se případem do větší hloubky.“

„Jsou přece povinni ověřit podrobnosti jeho výpovědi!“ namítl Tom. „Co takhle motiv?“

„Motiv?“ zopakoval Roberts.

„Ano – proč ji zabil.“

„Pan Palmer se podle vlastních slov obával, že jeho dcera nemá v dlouhodobém horizontu naději na plnohodnotný život.“

„Blbost,“ utrhl se Tom, „tohle nemohlo Johna napadnout ani na minutu. Je to rozený optimista.“

„Řekl mi to sám,“ oponoval mu klidně Roberts.

„Zřejmě si pořád myslí, že to udělala Lucy. Napadlo někoho od policie pátrat tímhle směrem? Kdyby opravdu chtěli, museli by v jeho výpovědi najít spoustu nesrovnalostí.“

Roberts na něj upřel pohled učitele, jemuž dělá vážné starosti zabedněný žáček, který nedokáže pochopit základní životní pravdy. „Bohužel, policie se mi se svými dedukcemi nesvěřuje. Ale na druhé straně vím, že kancelář korunního žalobce nám v tomto případě nemusí být nepříznivě nakloněna.“

Tom měl pocit, že mu právník chce sdělit víc, než by se na první pohled zdálo. „Co přesně máte na mysli, pane Robertsi?“ zeptal se.

„Utřiďme si fakta,“ začal právník. „Došlo k úmrtí dítěte, těžce invalidní holčičky, kterou by podle všeho čekal dost neradostný život. K činu se přiznal její otec a většina lidi by to pravděpodobně označila za akt milosrdenství.“

„Onehdy v Caernarfonu jsem měl úplně jiný pocit,“ zabručel Tom. „Ti lidi by nejradši obnovili trest smrti.“

„Neměli objektivní informace,“ pokračoval Roberts nevzrušeně. „Za to mohou média. Až se jim zachce změnit tón, udělají to a strhnou veřejné mínění na svou stranu.“

V tom měl Roberts pravdu a Tom se s nim nepřel.

„Podle mého názoru bude soud v konečném důsledku shovívavý a žalobce proti tomu nebude nic namítat, pokud vše zůstane tak, jak je.“

„A pokud ne?“ naťukl Tom.

„Jestli si to pan Palmer rozmyslí a prohlásí, že je nevinen, jsem přesvědčen, že policie rozšíří obvinění z vraždy i na jeho ženu a žalobce bude pro oba požadovat doživotí.“

„Přestože nemá hmatatelné důkazy?“

„Upřímně řečeno, nemyslím si, že jsou nějaké zapotřebí,“ poznamenal Roberts bez mrknutí. „Zkuste vzít v úvahu skutečný stav věcí: to, že paní Palmerová zpočátku odmítala s holčičkou cokoli mít, těžkou invaliditu dítěte i fakt, že se tělo nalezlo na zahradě Palmerových. Může si porota myslet něco jiného, než že dceru zavraždili vlastní rodiče?“

Ač nerad; musel mu Tom dát za pravdu. „Takže když se John Palmer přizná ke zločinu, který nespáchal, budou k němu policisté i žalobce shovívaví, protože jim ušetřil práci.“

„Musím vám ještě jednou připomenout, že pan Palmer nikdy ani slůvkem nenaznačil, že by snad mohl být nevinen,“ řekl Roberts.

Tom pokrčil rameny nad vlastní porážkou. „Kdo ho bude hájit?“

„Někdo z kanceláře Jamese Throgmortona. Na jméno si teď nevzpomenu.“

„Myslel jsem, že to bude ten chlápek, co vysekal z průšvihu O. J. Simpsona.“

Roberts přehlédl skrytý osten. „Bude to nějaká advokátka, milá a chytrá holka. Ale ani ona nemůže udělat víc, než hrát na polehčující okolnosti.“

„Máte představu, kdy by mohl proces začít?“

„Vůbec ne,“ přiznal Roberts. „Možná za pár týdnů, možná za několik měsíců.“

Tom sešel do přízemí s pocitem spráskaného psa. Byl skoro rád, když se hlavní dveře s cvaknutím otevřely a do tiché chodby pronikl příjemný hluk z hlavní třídy, který ho přivedl na jiné myšlenky. Rozhodl se, že auto nechá na parkovišti před nákupním centrem a pěšky se vydá k bydlišti Giny Melfordové. Mezi dešťovými přeháňkami vysvitlo slunce, a Tom tak kromě příjemné procházky získal čas k přemýšlení o tom, co poví Lucy.

Když mu ani po druhém zaklepání nepřišel nikdo otevřít, rozhostila se mu v duši zvláštní směs zklamání a úlevy: úlevy, protože ještě pořád nevymyslel, čím by Lucy povzbudil, a zklamání, protože se tím jen oddaloval okamžik pravdy. Jak se ukázalo, nebylo to nadlouho. Ve chvíli, kdy se otočil a měl se k odchodu, objevily se Lucy a Gina na rohu ulice. Tom se jim pomalu vydal v ústrety.

„Tome! To je ale překvapení,“ zvolala Lucy. Zdálo se mu, že dnes vypadá líp.

„Byl jsem u Johnova právníka,“ vysvětloval Tom; „a tak jsem si řekl, že se u tebe zastavím.“

„To je od tebe hezké. Ale co jsi chtěl Robertsovi?“

„Myslel jsem si, že jako Johnův lékař a přítel bych mohl vystoupit coby svědek obhajoby. Neuvědomil jsem si, že John stále trvá na své vině. Trochu mě to šokovalo.“

„Oni to tak chtějí,“ řekla Lucy trpělivě.

„Ty to víš?“

„Dnes ráno jsem s Robertsem mluvila. Prý Johnovi zopakoval moje slova, ale moc mu nevěřím,“ dodala pochmurně. „Kdyby pochopil, co mu vzkazuji, nemohl by na tom hloupém přiznání trvat.“

„Poslyšte, vy dva,“ přerušila je Gina, „co kdybyste se šli projít? Byla by škoda sedět v takovém počasí doma. Než se vrátíte, připravím vám čaj.“

Tom se s Lucy vydal k zahradě před katedrálou. V duchu si říkal, že Lucy už nevypadá tak zničeně, jako když ji viděl posledně. Lépe se ovládala, třebaže z očí, podmalovaných černými kruhy, jí stále sálal hluboký zármutek. „Jak se cítíš?“ zeptal se opatrně.

Lucy slabě zavrtěla hlavou. „Snad to brzy bude lepší, protože horší už to být nemůže. Přišla jsem o dítě, manžela obvinili z vraždy a teď čeká ve vězení na soud a spousta lidí si zřejmě myslí, že v tom mám prsty i já. Někdy se mi zdá, že je to všechno zlý sen, ze kterého se musím probudit, ale přitom dobře vím, že si to jen namlouvám. Měla bych začít bojovat, jenže nevím, kde začít.“ Těžce polkla a sklopila oči.

„Řekli ti, kdy budeš moci navštívit Johna?“

Lucy se hořce zasmála. „John nechce nikoho vidět, ani mě.“

„Proč, proboha?“ zajíkl se John.

„Určitě mě pořád podezírá, i když se mu to snažím vymluvit.“

„Myslíš, že by si nepromluvil ani se mnou?“ zeptal se Tom.

Lucy pokrčila rameny, ale pak k němu vzhlédla. „To nevím. Možná by to stálo za pokus.“

Našli lavičku, pozlacenou pablesky slunečního světla, a na pár minut se posadili. Lucy zavřela oči a vychutnávala teplou záři, jež se jí rozlévala po obličeji. Toma napadlo, že její pleť je skoro průsvitná. Po chvíli přerušila Lucy mlčení. „Co by se stalo, kdybych šla na policii a řekla jim, že jsem to udělala já?“ Čekala na odpověď, aniž otevřela oči.

„A udělalas to opravdu?“

„Samozřejmě že ne!“

„Tak proč chceš jít na policii?“

„Pověz mi, co by se podle tebe stalo, kdybych tam šla,“ trvala Lucy na svém.

„Policisté by tvoji výpověď prověřili a zřejmě by jim brzy došlo, že lžeš. Vyptávali by se tě na podrobnosti činu a položili by ti otázky, které bys nebyla schopna zodpovědět.“

„S prověřováním Johnovy výpovědi si takovou práci nedali,“ podotkla Lucy.

Tom si myslel totéž. Vrtalo mu to hlavou i v následujících minutách, kdy se mlčky vyhřívali na lavičce. Pro policisty by nemělo být problémem vyhmátnout slabá místa falešné výpovědi – jenže to by museli chtít. Z toho, že se nesnažili, se dalo usuzovat, že kromě Johnova vlastního přiznání mají k dispozici už jen nepřímé důkazy.

„Když se půjdeš udat, nejspíš vás obviní oba a s pomocí nepřímých důkazů přesvědčí soud o vaší vině,“ konstatoval Tom pochmurně.

„Myslíš, že by se to mohlo stát?“

„Roberts říká, že ano.“

„Panebože, to je šílené,“ vzdychla Lucy a vstala. „Pojď, vrátíme se.“

8

Bylo časné odpoledne, když se Tom Gordon vrátil do Felinbachu a zjistil, že firma Pryce Electrics, sestávající z jediného muže, ústřední topení ani elektrická kamna v jeho bytě stále ještě neopravila. Náhradní klíč, který ráno vhodil do firemní schránky spolu s vysvětlujícím dopisem, však už někdo strčil pod dveře. Pár řádek psaných na stroji s několika nečitelnými typy říkalo, že „firma lituje“, ale kvůli „návalu zakázek“ nebude v dohledné době schopna opravu provést. Proto by bylo nejlepší, kdyby se zákazník poohlédl po jiném elektrikáři.

Když Toma přešel první nával zlosti, pokrčil rameny a vyhodil papír do koše. „Těší mě, že máš tolik práce, Sparky,“ zamumlal pro sebe. „Možná bys mohl v dohledné době vydělat manželce na slušný psací stroj.“ Pak za sebou znovu zamknul a vydal se do kopce ke zdravotnímu středisku, aby pomohl Julii s večerním návalem pacientů.

Když nahlédl do čekárny, sedělo jich tam už pět. Pozval první pacientku dál. Byla to paní kolem padesátky, která do ordinace docházela pravidelně. Na první pohled bylo patrné, že se jí špatně chodí. Tom na ni čekal ve dveřích ordinace a uvedl ji dovnitř. „Nic mi neříkejte, schválně, jestli to uhodnu… bolí vás rameno?“ zažertoval.

Paní mávla rukou. „To všechno ty moje žíly, pane doktore. Je to čím dál horší. Jednou mě zabijou.“

Tom jí prohmatal nohy. Na zadní straně lýtek vystupovaly spletené uzly křečových žil.

„Dai říká, že vypadají jako autoatlas Gwyneddu.“

„Citlivá duše, tenhle váš Dai,“ podotkl Tom.

„Jak to myslíte, pane doktore?“

„Myslím to tak, že bychom vás měli poslat do nemocnice,“ řekl Tom. „Ty žíly musejí ven, aby se obnovil krevní oběh. Uvidíte, oč líp se vám pak bude chodit. Možná budete muset chvíli čekat. Nejde o nezbytnou operaci, takže záleží na pořadníku… ale udělám, co bude v mých silách. Řeknu jim, že by pozdní operace ohrozila vaši kariéru mezinárodně proslulé primabaleriny.“

Paní se pousmála, ale Tom v jejím chování vycítil jistou zdrženlivost. V minulosti ji pokaždé rozesmál k slzám. Zvedla se a odkulhala z ordinace. Tom stiskl bzučák dveří a pozval dovnitř další pacientku. Tentokrát šlo o ženu středního věku upnutou až po bradu do dlouhého a volného neforemného pláště do deště. Usedla na židli před Tomovým stolem a na klín si položila nákupní košík.

Tom už ji potkal, ale nemohl si vzpomenout na jméno. Na vesnici nebylo nic zvláštního na tom, že praktický lékař znal všechny místní lidi jménem nebo aspoň od vidění. „Čím vám mohu pomoci?“ zeptal se.

Žena řekla něco velšsky a Tom se usmál. „Lituji, jsem sice Kelt, ale ne Velšan.“

Žena jeho úsměv neopětovala a pronesla další velšskou větu. Tom pokrčil rameny. Trochu ho to udivilo. Přestože v této části země byla velština běžná, dosud nenarazil na nikoho, kdo by zároveň nehovořil anglicky. Vzklíčilo v něm podezření. Žena mezitím vstala a už brala za kliku. „Promiňte,“ řekl anglicky, aby ji vyzkoušel, „neupadlo vám něco?“ Bleskurychle se otočila a pohlédla na podlahu. Pak pomalu vzhlédla a jejich oči se setkaly. Žena se netvářila provinile ani teď, když ji odhalil, a už vůbec se nehodlala omlouvat. Z jejího výrazu čišela zbožná nadřazenost a pohrdavý soucit bigotní protestantky s méněcennou bytostí, kterou si ďábel vybral za svůj nástroj.

„Asi jsem se spletl,“ řekl Tom.

Žena odešla do čekárny, aby vyhledala pomoc Julie Reesové, a Tom zatím mohl přemýšlet o nejnovějším důkazu své klesající obliby. Pohovor s dalším pacientem proběhl bez problémů. Konečně do ordinace vstoupila Julie a oznámila, že čekárna je prázdná.

„Dnes jsem měla nezvykle hodně lidí,“ postěžovala si.

Tom jí pověděl o ženě, která předstírala, že neumí anglicky, aby měla záminku nechat se vyšetřit u ní.

Julie se zatvářila zděšeně. „Netušila jsem, že to zajde tak daleko. Ale nenech se tou babicí vyvést z míry. Meg Richardsová je nešťastná povaha. Umí na všem najít tu stinnou stránku a považuje za svoji křesťanskou povinnost na ni člověka upozornit. Soucit je jí stejně cizí jako smysl pro humor.“

Tom přikývl. O dopise od elektrikáře ji radši neřekl, ale Julie poznala i bez toho, že na něj události těžce dolehly. „Vypadáš, jako bys měl těžký den,“ řekla.

„To si piš,“ přisvědčil Tom zničeně.

„Problémy?“

„John Palmer trvá na své vině a odmítá všechny návštěvy včetně vlastní ženy.“

Julie chvíli mlčela, jako by hledala slova, která by nevyzněla příliš příkře. „Tome,“ začala opatrně, „napadlo tě někdy, že je John Palmer třeba doopravdy vinen?“

Tom zavrtěl hlavou. „Ani náhodou,“ prohlásil rozhodně, „protože vinen není.“ Vzápětí si uvědomil, že by měl odpověď nějak rozvést, už pro klid v domě. „Abych byl naprosto upřímný, v jednu chvíli jsem se ptal sám sebe, jestli Lucy nezabila Annu-Marii v novém návalu deprese, ale teď vím s jistotou, že ani ona s tím neměla nic společného.“

„A co chceš dělat?“

„Musím najít skutečného vraha. Pokud vím, zatím to nenapadlo nikoho jiného, ani policii.“

„Nikdo nemůže pochybovat o upřímností tvého přátelství,“ připustila Julie, „ale byla bych ráda, kdybys ve vlastním zájmu přenechal vyšetřování profesionálům. Na to, aby sis mohl hrát na detektiva, nemáš dost času ani zkušeností.“

„Profesionálové mě zatím moc nepřesvědčili, takže nezbývá, než abych se snažil sám.“

Julie rezignovaně pokrčila rameny. „Co z toho plyne pro nejbližší dobu?“

„Chtěl bych navštívit Johna ve vězení, jestli to bude možné.“

Julie přikývla a změnila téma „Jak dopadla ta sobotní schůzka v caernarfonské všeobecné?“

„Podle očekávání. Představují si to tak, že krok za krokem prověříme jejich vyšetřovací postupy a dojdeme k závěru, že nedošlo k žádné závažné chybě, ale že to byla jen nešťastná náhoda.“

„Něco mi říká, že Griffithsovi budou mít na věc úplně jiný názor,“ podotkla Julie.

Tom přikývl. „V nemocnici si to uvědomují. Smířili se s tím, že nakonec rodině zaplatí kulatou sumičku, ale teď jim jde o pověst ústavu. Myslím, že by byli rádi, kdybychom potvrdili, že za vším není ani neschopnost, ani profesionální selhání, ale jde pouze a jen o bezvýznamnou záměnu.“

„Kristepane, pro rodiče to muselo být příšerné,“ povzdychla si Julie. „A podle toho, co jsem slyšela, nejen pro ně. Prosser, ten majitel pohřebního ústavu, se prý svalil, když zjistil, co je v rakvi. Neumím si představit, jak se asi cítil otec té holčičky.“

„Stejně to nechápu,“ prohlásil Tom náhle.

„Co nechápeš?“

Tom se zamračil a chvíli mlčel. Pak váhavě řekl: „Když Prosser otevřel rakev, nemohl spatřit nic než plastikový vak.“

„Kam tím míříš?“ podivila se Julie.

„Jestli opravdu došlo k pouhé záměně, jak to tvrdí nemocnice, musely existovat dva vaky – jeden s biologickým odpadem a druhý s Meganiným tělem, nemyslíš?“

„Nejspíš ano,“ připustila Julie. „Nepřemýšlela jsem o tom.“

„A vaky musely být zalepené, jinak by záměnu hned odhalili.“

„To ano.“

„Proč potom Prosser omdlel? Při pohledu na pytel?“

„Zřejmě ho otevřel.“

„Muselo mu dojít, že něco není v pořádku. Nejdřív se snad měl postarat o to, aby obsah rakve nespatřil Griffiths.“

„Možná utrpěl takový šok, že ho to nenapadlo,“ nadhodila Julie.

„Je to funebrák! Dělá tu práci celé roky. Že by se nechal tak snadno vyvést z míry?“

„Vím, co máš na mysli.“

„Něco tady nehraje,“ uzavřel Tom debatu. „Čichám nějakou zradu.“

*****

Na čtvrteční dopoledne si Tom naplánoval návštěvy tak, aby skončil v sousedství Caernarfonu. Poslední návštěva ho zavedla na farmu Plas Coch, vysoko na kopci, asi pět kilometrů jihovýchodně od města. Farmář Glyn Edwards spadl v hornatém terénu z kola a rozsekl si nohu. Podle slov jeho manželky, která telefonovala do ordinace, trpěl velkými bolestmi a dvě noci nezamhouřil oko.

Když Tom zaparkoval landrover a snažil se dojít suchou nohou k domu, vyšla ho na dvůr uvítat Ellen Edwardsová. Toma doprovázel po každé straně jeden ovčácký pes, slepice se s hlasitým kdákáním rozprchávaly do všech stran a on opatrně kráčel bahnem. „Měl jsem si vzít holínky,“ zažertoval. „Jak se mu vede?“

„Znáte Glyna, pane doktore. Pořád tvrdí, že dělám zbytečný rozruch, ale já poznám, jak moc ho to bolí. Dneska ráno si dokonce nevyšel do kopců. Jako by to ani nebyl on.“

Na železné škrabce u dveří si Tom pečlivě otřel bláto z bot, vstoupil do vyhřáté kuchyně a Ellen jej dovedla k pohovce, na níž seděl pan Edwards. Zavázanou nohu měl nataženou před sebe. Když spatřil mladého lékaře, zabručel na uvítanou.

„Tak vy jste prý spadl z kola,“ začal Tom. „Ve vašem věku byste už mohl mít rozum.“

Pan Edwards ze zašklebil. Život strávený na horách zbarvil jeho pokožku do bronzově rudého odstínu, který se blížil barvě závěsů v obývacím pokoji. Na očích mu bylo vidět, jak trpí.

„Tak se na to podíváme,“ řekl Tom, otevřel kabelu a vytáhl nůžky, aby odstranil starý obvaz. Noha byla horká a zpod obvazu vycházel nepříjemný zápach. „Kdy se vám to stalo?“

„Před třemi dny,“ zamumlal Edwards. „Zpočátku to nebylo tak zlý, ale teď mi dává pěkně zabrat, mrcha.“

Tom pečlivě vyšetřil otevřenou ránu a zatvářil se starostlivě. „Je infikovaná, proto vás to tolik bolí. Víte, na co jste tehdy spadl?“

„Na ostrej kámen,“ odpověděl Edwards.

„Jste si jistý, že to nebylo železo? Žádné rezavé hřebíky ani ostnatý drát?“

„Byl to kámen, určitě,“ trval na svém Edwards.

„Dobrá. Teď odeberu vzorek pro laboratoř a pak vám napíšu něco proti bolesti, ať se v noci trochu vyspíte. Taky vám dám silné antibiotikum proti infekci. Do soboty byste měl pocítit podstatné zlepšení. Pokud ne, zavolejte mi.“

„Zavolám, pane doktore,“ ozvala se Ellen, „a dohlídnu na něho, aby ty prášky opravdu bral.“

Tom vytáhl z kabely sterilní tampon, opatrně stáhl ochrannou trubičku, aniž se dotkl buničiny, a lehce s ním přejel po celé délce hnisající rány, aby získal vzorek výpotku. Pak vsunul tampon zpět do trubičky a na štítek napsal datum a Edwardsovo plné jméno a adresu. Vše uložil zpět do brašny a nakonec přiložil na ránu čistý obvaz. „Tak,“ řekl, když se narovnal, „za týden jste zdravý jako řípa.“

„Díky, doktore.“

Tom vyplnil recept a podal ho Ellen. „To by mělo zabrat.“ Pak se ještě jednou obrátil k Edwardsovi a dodal: „A příště neřežte zatáčky jako šílenec.“ Když se vrátil k autu, pohlédl na hodinky. Bylo pár minut po poledni. Schůzka byla svolána na jednu hodinu, takže měl ještě čas navštívit Prossera.

Auto zaparkoval na obvyklém místě u přístavu, prošel kolem zdí caeraarfonského hradu a začal stoupat úzkými uličkami vzhůru k Mould Street, kde sídlila firma J. Prosser a syn. Když vstoupil dovnitř, zvonek nade dveřmi vydal jediné osamělé cinknutí a odkudsi se vynořil člověk v tmavém obleku s černou vázankou. „Čím mohu posloužit?“ zeptal se uctivě s rukama sepjatýma a hlavou nachýlenou k rameni.

„Pan Prosser?“ usmál se Tom srdečně.

„Ano,“ odpověděl muž v černém a do hlasu se mu vkradla nejistota.

„Jsem Tom Gordon, praktický lékař z Felinbachu. Byl jsem přizván k práci neoficiální komise, která vyšetřuje případ Megan Griffithsové.“

Prosserovo chování se okamžitě změnilo. Nahrbil se a spustil ruce podél těla. „Ať už za to může, kdo chce, zasloužil by pořádnou nakládačku.“

„Souhlasím s vámi,“ přikývl Tom, „a napadlo mě, že bych vám položil pár otázek.“

Prosser se zatvářil podezíravě. „Co to má znamenat?“ zahučel. „Jestli si ta banda myslí, že to hodí na mě a na moje lidi, tak ať na to rychle zapomenou. Ani já, ani moji kluci jsme s tím neměli nic spo-lečnýho. Když jsme vyzvedávali rakev ze špitálu, byla už zavřená.“

„Ne, o nic takového mi nejde,“ ujistil ho Tom. „Jsem tady z vlastní iniciativy – vyšetřování je zcela neoficiální. Je mi jasné, že se mnou vůbec nemusíte mluvit, ale říkal jsem si, že byste mi možná mohl pomoci. Už proto, že nemáte co skrývat.“

„Když je to takhle,“ řekl Prosser pomalu, „klidně se ptejte. Kluci myjou na dvoře auta.“

Tom se usmál. „Díky. Mohl bych se nejdříve na něco zeptat vás?“

Prosser jej uvedl do malé kanceláře, v niž onoho příšerného rána hovořil s Martinem Griffithsem, a nabídl mu židli. „Co by vás zajímalo?“ zeptal se.

„Chtěl bych, abyste mi přesně popsal, co se stalo, když jste otevřel rakev Megan Griffithsové.“

Prosser ztěžka polknul. „Na to nezapomenu do nejdelší smrti. Lidi říkají, že v naší branži je člověk zvyklý na ledajakou hrůzu, ale něco takového jsem nečekal. Všechny ty kusy a cáry… Kristepane!“

„Nebyl vám podezřelý už ten plastikový vak, ještě dřív než jste ho otevřel?“ podivil se Tom.

„Jaký plastikový vak?“ zeptal se Prosser pomalu a obezřetně, jako by větřil zradu.

Tom cítil, jak se mu v zátylku ježí vlasy. „Chcete mi tvrdit, že ty kusy a cáry, jak říkáte, nebyly v plastikovém pytli? Že jste je uviděl hned, jak jste odklopil víko?“

„Jasně, proto mě to tak šokovalo.“

Bylo to jasné jako facka: jestli v rakvi nebyl žádný vak, nemohlo dojít k záměně. Osoba, která do rakve uložila biologický odpad, věděla velmi dobře, co dělá. Zbývala možnost, že vak tady byl, ale roztrhl se a odhalil svůj obsah. Tom se na to Prossera zeptal.

„Ne, žádnej pytel jsem neviděl,“ trval na svém Prosser.

„Co se stalo s obsahem rakve?“

„Z nemocnice poslali dodávku, zabalili to do pytle… a všechno si odvezli, i s rakví.“

Takže odpad se do vaku dostal až tehdy, pomyslel si Tom, poděkoval Prosserovi a dodal: „Možná bych si teď mohl promluvit s vašimi hochy.“

Prosser ho vedl domem na dvůr, kde stály dva pohřební vozy a limuzína. Tu právě oplachoval proudem vody z hadice jeden ze zaměstnanců, zatímco druzí dva posedávali na dřevěných krabicích, kouřili a pozorovali ho. Když uviděli Prossera, vstali. Jejich zaměstnavatel se otočil, kývl směrem k Tomovi a řekl: „Tohle je dr. Gordon. Chtěl by se vás zeptat na tu věc s malou Griffithsovou.“ Pak představil své lidi. „Tohle je můj syn Paul.“ Tom si povšiml nápadné podoby. „Tohle je Tyler Morse a ten chlápek s hadicí se jmenuje Maurice Cleef. A teď vás tu nechám.“

Tom mu poděkoval a kývl na trojici mužů. Všichni byli oblečeni do smutečních šatů, přes které měli uvázány zelené plastové zástěry.

„Pokud jsem to dobře pochopil,“ začal Tom, „byla rakev s ostatky Megan Griffithsové v okamžiku, kdy jste ji vyzvedávali z nemocniční márnice, zavřená a zašroubovaná.“

„Přesně tak. My s tím nemáme nic společnýho,“ přisvědčil Paul Prosser.

„Vyzvedával jste ji osobně?“

„Ne, byl tam tadyhle Maurice.“

Maurice Cleef, chorobně hubený dlouhán s nažloutlou pletí a zapadlýma očima, zastavil vodu a přistoupil k nim. Ze zástěry mu stékaly kapky na gumové boty. „V čem je problém?“ zeptal se.

„V ničem,“ ujistil jej Tom mile. „Chci si jen ujasnit pár maličkostí. Povězte mi, když jste jel do nemocnice pro tělo Megan Griffithové, předpokládal jste, že je budete do rakve ukládat vy sám?“

„Nejspíš jo,“ odpověděl Cleef.

„A co jste si pomyslel, když jste našel rakev zavřenou a připravenou k odvozu?“

Cleef pokrčil rameny. „Že to tak asi bylo domluvený a mně o tom nikdo neřek.“

„Že to bylo domluveno?“

„Myslel jsem, že se tady Paul nebo jeho otec domluvili s chlápkama z márnice a zapomněli mi to povědět.“

„Ale tak to nebylo, že?“

Paul Prosser zavrtěl hlavou. „O tom nic nevíme.“

„Překvapilo vás to? A jestli ano, zmínil jste se o tom někomu v nemocnici?“ vyptával se Tom.

Odpovědí mu bylo další pokrčení ramen. „Pokud vím, tak ne.“

„Ani márničním zřízencům?“

„S těma jsem se vůbec neviděl.“

„A s kým jste se viděl?“

„Vlastně s nikým, když nad tím tak přemejšlím.“

„Takže jste prostě přišel, popadl rakev a zase odešel?“

„A co na tom?“ vyštěkl Cleef jako člověk zahnaný do kouta. „Proto mě tam snad poslali, ne?“

„Jistě, nerozčilujte se,“ uklidňoval ho Tom. Nemohl si nevšimnout, jak Cleefovi nervózně cuká v pravé tváři. V očích měl výraz nejvyšší úzkosti, možná dokonce strachu.

9

Tom dorazil na schůzku s několikaminutovým zpožděním, za které se omluvil. Dr. Liam Swanson, caernarfonský hygienik, jej informoval, že právě čekají, až se z patologie dostaví oba márniční zřízenci. Dr. Swanson požádal, zda by je mohl vyslechnout, a pan Harcourt je co nevidět přivede nahoru. Tom už se chystal oznámit přítomným, co vypátral, když se ozvalo zaklepání a do dveří nakoukl Harcourt, aby oznámil, že venku čeká zřízenec David Meek. Swanson přikývl a poznamenal: „Aspoň začneme dělat, že něco děláme.“

Meek se usadil do křesla čelem ke komisi. Byl to drobný mužíček s voskově bledou pletí, mastnými vlasy a vadou řeči. Zprvu mu bylo špatně rozumět, ale když si člověk zvykl na jeho hlas, nebyl to takový problém.

Toma nejvíc překvapilo, že se Meek chová spíš podrážděně než nervózně. Během celého pohovoru se nesnažil skrývat rozmrzelost. Téměř patnáct minut musel čelit tvrdým, leckdy přímo agresivním dotazům. Přesto trval na tom, že o celé věci kolem Megan Griffithsové nic neví. Zjevně jej dráždilo, že se ho ptají posté na totéž.

Po Meekovi přišel na řadu druhý zřízenec, pan Henriques. Byl to starší muž, z něhož byl silně cítit lulkový tabák a který měl nepříjemný zvyk utírat si hřbetem ruky ústa, kdykoli se chystal promluvit, a pak znovu, když domluvil. Nejenže vypověděl totéž co Meek, ale odpovědi obou mužů se tu a tam shodovaly slovo od slova. O žádné záměně nic nevěděl a neměl tušení, jak k ní mohlo dojít.

Když pohovor skončil, bylo na Swansonovi znát, jak je zklamaný.

„Bohužel je to přesně tak, jak jsme čekali. Co si o tom myslíte? Lžou, aby nepřišli o místo, nebo mluví pravdu?“

„Já jim věřím,“ prohlásila Christine Williamsová.

Ostatní nemohli než rezignovaně souhlasit. Tom chtěl znovu promluvit o svém objevu, ale i tentokrát někdo zaklepal na dveře. Byl to Harcourt. „Něco nového?“ zeptal se.

„I nadále popírají, že by o záměně cokoli věděli, a je třeba poctivě říct, že nejspíš mluví pravdu,“ řekl Swanson.

Harcourt se zatvářil skepticky. „Víte, co si myslím já? Ti dva pochopili, že když budou držet basu nebo vypovídat totéž, nemůžeme je vyhodit a nikdo jim neprokáže vinu. Ale zdravý rozum říká, že to musel udělat někdo z nich.“

„Nebyla to záměna,“ ozval se Tom nahlas.

„Prosím?“ zeptal se Harcourt a místnost ztichla.

Tom jim pověděl o návštěvě u Prossera a vše shrnul slovy: „Osoba, která uložila biologický odpad do rakve Megan Griffithsové, věděla velmi dobře, co dělá. K žádné náhodné záměně dvou vaků nedošlo. Biologický odpad se ocitl ve vaku teprve ve chvíli, kdy ho do něj uložili zřízenci z nemocnice, když jej přijeli vyzvednout k Prosserovi.“

Přítomní si začali vzrušeně šeptat a dožadovali se dalších informací. Zdálo se, že Harcourtovi vyprchala z tváře všechna barva. „Asi vám dobře nerozumím. Chcete říct, že šlo o záměrný, zlovolný čin, který měl nějakým způsobem poškodit nebo diskreditovat nemocnici?“

Tom zavrtěl hlavou. „To bych neřekl. Pachatel nemohl předvídat, že někdo rakev znovu otevře. Kdyby vše proběhlo podle plánu, nikdo by se nic nedověděl.“

„Myslím, že by o tom měl vědět dr. Trool,“ odtušil Harcourt a odešel s tím, že se hned vrátí.

Liam Swanson odvedl Toma stranou. „Cestou sem jste nad tím určitě přemýšlel. Učinil jste si pro sebe nějaký závěr?“

Tom odpověděl, že pokud opravdu došlo k omylu, muselo k němu dojít už dříve. Dejme tomu, že nešťastnou náhodou došlo ke ztrátě těla. Aby se vše ututlalo a rakev se nezdála příliš lehká, dal do ní někdo biologický odpad.

„Jak se mohlo tělo jen tak ztratit?“ podivil se Swanson.

„To je dobrá otázka.“

Vtom se vrátil Harcourt. Doprovázel jej zachmuřený James Trool, který už ode dveří funěl: „To mi ještě scházelo. Až se to dovědí novináři, budou mít manévry. Ukřižujou nás! Víte určitě, že se nemýlíte?“

„Majitel pohřebního ústavu s jistotou tvrdí, že biologický odpad nebyl uložen ve vaku. Je-li tomu tak, nemohl se octnout v rakvi omylem,“ řekl Tom.

Trool zavrtěl hlavou. „Náhodná záměna by bývala sama o sobě dost zlá, ale představa, že to někdo udělal schválně, je mimo mé chápání. Nemocnici to může nepředstavitelně poškodit. Navíc vše přišlo v nejhorší možnou dobu – právě teď, když jsme doufali, že se nám dostane trocha zasloužené publicity.“

„Jak to myslíte?“ zeptal se Swanson.

„Příští týden pořádáme sympozium o umělém oplodnění. Řada čelných světových odborníků na tuto problematiku přijede do caernarfonské všeobecné nemocnice vzdát poctu práci profesora Carwyna Thomase. Sympozium potrvá čtyři dny. Očekávali jsme příznivé komentáře v tisku a v televizi. Nemusím snad zdůrazňovat, jaký význam mají podobné akce pro nemocniční zařízení, zvlášť v dnešní době, kdy všichni bojujeme o finance. Klinika profesora Thomase je špičkovým pracovištěm a je důležité, aby to věděla i veřejnost. Úspěšné sympozium nás mohlo pozdvihnout na úroveň nejlepších nemocnic v zemi – a teď to najednou vypadá, že se média budou věnovat jenom té hloupostí s Griffithsovými.“

„Je to dost závažný případ,“ připomenul mu Swanson.

Trool zvedl ruce v obranném gestu a vyloudil na tváři bolestný výraz. „Nechápejte mě špatně. Neměl jsem v úmyslu zlehčovat tu smutnou záležitost. Ale ze všeho nejvíc mi leží na srdci tato nemocnice a její pověst. Bolí mě představa, že bychom měli být pranýřováni kvůli něčemu, co musím nazvat tragickým omylem, ať už k tomu došlo jakkoli.“

„Myslím, že všichni chápeme, co cítíte, pane doktore,“ ujistil jej Swanson a všichni kolem přitakali.

„Vedeme neoficiální šetření,“ připomněl Tom, „a nejsme tudíž povinni skládat médiím podrobné účty. V dané chvíli jim dokonce nemusíme říkat vůbec nic.“

„To je správná připomínka,“ souhlasil Swanson, který pochopil, kam Tom míří. Ostatní rovněž souhlasili.

„Navrhuji, abychom novinářům nesdělovali žádné informace, dokud celý případ neuzavřeme.“

Proti tomu nikdo neprotestoval.

Na Troolovi byla patrná úleva. „Jsem vám všem nesmírně zavázán. Všichni bychom uvítali, kdyby nám média poskytla trochu času na oddech. O malé Megan už toho řekli a napsali tolik, že se začínají opakovat. Už by si mohli najít jiné téma anebo aspoň nějaký čas počkat. Pak si mohou začít stěžovat na průtahy ve vyšetřování nebo pátrat po údajném zametání stop, které tak milují.“

„Přesto je tady jedna věc, na kterou byste se měl připravit, pane doktore,“ upozornil ho Swanson. „Pokud v příštích týdnech nenalezneme důkaz pro tvrzení, že se tělo Megan Griffithsové ztratilo nešťastnou náhodou, možná budeme nuceni předat celou věc policii.“

Trool vážně přikývl. „Rozumím,“ řekl tiše a v Harcourtově doprovodu opustil místnost.

„Co podnikneme dál?“ zeptala se Christine Williamsová.

„Navrhuji, abychom se rozešli a ještě jednou si prostudovali časový sled událostí v materiálech, které jsme dostali,“ nadhodil Swanson. „Podle toho, s čím přišel dr. Gordon, zmizelo tělo Megan Griffithsové poté, co je převezli z pitevny do márnice, a nejspíš předtím, než dorazil biologický odpad z operačních sálů. Zkusme zjistit, kdo se v té době pohyboval po patologii.“

Swanson ještě dodal, že se všem včas ozve po telefonu, a schůze skončila. „Zatím nebudeme novinářům sdělovat nic než to, že šetření pokračuje.“

Tom se právě chystal nasednout do auta, když si všiml, jak k němu přes parkoviště spěchá James Trool. Položil ruku na otevřená dvířka a čekal.

„Jsem rád, že jsem vás stihl,“ řekl Trool. „Spěcháte hodně, nebo máte pár minut čas?“

„Nijak zvlášť nespěchám. Říkal jsem si, že si pojedu koupit sendvič.“

„V tom případě byste se k nám mohl připojit,“ navrhl Trool, „myslím ke mně a k profesoru Thomasovi. Pověděl jsem mu o vašem vstřícném postoji v otázce médií. Je vám velmi vděčný. Znáte se?“

Tom odpověděl záporně. Na okamžik jej napadlo, že společný oběd se zástupci vedení nemocnice by si někdo mohl vykládat jako nemístnou shovívavost vůči instituci, kterou má vyšetřovat, ale pak si řekl, že je příliš opatrný. Nemínil přece falšovat výsledky šetření; slíbil jen tolik, že se zdrží zbytečných komentářů pro média.

„Je to génius,“ dodal Trool.

Tom znovu zamkl vůz a vrátil se s Troolem do nemocnice. Thomase zastihli v malé jídelně, jež se nacházela ve stejném poschodí jako Troolova kancelář. V diskrétní vzdálenosti jeden od druhého tam stálo asi osm stolků, každý pro čtyři osoby. Tom v místnosti napočítal deset lidí. Podle obleků a suverénního chování je odhadoval na primáře.

Trool ho uvedl ke stoku u okna, od nějž vstal menší člověk s hřívou bílých vlasů, sčesaných dozadu.

„Carwyne, rád bych vás seznámil s Tomem Gordonem, jedním z místních praktických lékařů. Tome, dovolte, abych vám představil profesora Carwyna Thomase, ředitele kliniky pro léčbu neplodnosti při naší nemocnici.“

Tom si s profesorem potřásl rukou. Neušlo mu, že než stihli dojít z parkoviště sem nahoru, začal mu Trool říkat křestním jménem. „Velice mě těší, pane profesore,“ řekl. „Znám výsledky vaší práce. Vlastně jste v minulosti léčil i moje pacienty.“

„Doufám, že úspěšně,“ podotkl Thomas. Toma napadlo, že zmínka o Palmerových by v dané chvíli nebyla rozumná.

„Kde působíte, pane doktore?“ zajímal se Thomas.

„Ve Felinbachu a okolí.“

Profesor přikývl. „V době, kdy se medicína ve všech oborech tak překotně vyvíjí, musí být práce praktického lékaře nesnadná. Pokud má člověk držet krok s dobou…“

„Je to nikdy nekončící boj,“ zažertoval Tom. „Nemohu si stěžovat, že bych před spaním neměl co číst.“

Jídlo ušlo a konverzace také, třebaže trochu vázla. Tom měl pocit, že mezi Troolem a Thomasem panuje jisté napětí, ale s určitostí to říct nemohl. Zdvořilost, s níž se k sobě navzájem chovali, jako by maskovala nedostatek srdečnosti. Navíc se zdálo, že se rozhovor záměrně vyhýbá tématům, jež mají něco společného s nemocnicí nebo s medicínou, a setrvává na neutrální půdě. Nakonec se stočil na sílu ragbyových reprezentací Anglie, Skotska, Walesu, Severního Irska a Irské republiky před nadcházející mezinárodní sezonou. Vzhledem k tomu, že Trool pocházel z Anglie a Thomas byl Velšan, sešli se u stolu fanoušci tří týmů.

Uprostřed hlavního chodu zazvonil Troolovi telefon. Jeho majitel s omluvou vstal, mnohomluvně se Tomovi omluvil a ještě jednou mu poděkoval za projevené pochopení. Nakonec slíbil, že se mu brzy ozve.

„Uzlíček nervů,“ podotkl profesor Thomas, když Trool odešel.

„Myslím, že si příliš bere k srdci nemocniční záležitosti. Má dost stresující povoláni,“ konstatoval Tom taktně.

„Nebo manželství,“ přisadil si Thomas. „Měl si lépe zapamatovat, co říká Chaucer o sňatku starého muže a mladé ženy.“ Blíž to nerozváděl a Tom si řekl, že by bylo neslušné vyptávat se.

Když dopil kávu, profesor se ho k jeho velké radosti zeptal, zda by si nechtěl prohlédnout kliniku. „Myslím si, že bychom měli více spolupracovat s kolegy mimo nemocnici,“ vysvětloval Tomovi, když jej vedl spletí chodeb. „Jistě se mnou budete souhlasit, že to v dlouhodobé perspektivě může být pacientům jen ku prospěchu.“

Exkurze začala v profesorově pracovně. Stěny pokryté fotkami kojenců zvedly Tomovi náladu.

„Moje druhá rodina,“ prohlásil Thomas pyšně. „Všechny tyto děti se narodily mým pacientkám.“

„To je úžasné!“ Tom jej skutečně obdivoval. „Jen málokterý lékař se může pochlubit, že tak hmatatelně ovlivňuje lidské životy.“

„Skoro všichni mi posílají přání k Vánocům,“ podotkl Thomas.

„Tady přijímáte pacienty k prvnímu pohovoru?“

Profesor přisvědčil. „Myslím, že se tady uvolní. Abych tak řekl, pomáhá to prolomit ledy. Řeknu vám, že mne nepřestává udivovat, jak intenzivní může být touha po rodičovství. Je to úžasná síla a ti lidé jsou tak snadno zranitelní. Musíme být neustále ve střehu, abychom jim nedávali falešné naděje.“

„Rozumím vám velmi dobře,“ řekl Tom. Myslel přitom na Palmerovy a jejich dlouhý zápas.

Něco v tónu jeho řeči vzbudilo Thomasovu pozornost. „Neříkal jste, že jste ke mně kdysi poslal vlastní pacienty?“

„Těmi pacienty byli John a Lucy Palmerovi,“ pronesl Tom tiše.

„Ach tak.“ Thomas se hluboce zamyslel. „Felinbach a okolí, mělo mě to napadnout. Smutný případ – a strašlivá tragédie, navíc v době, kdy jsem si začínal být jistý, že se s postižením svého dítěte vyrovnali a vše se začíná obracet k lepšímu.“

„Ano, vyrovnali, a brzy by bylo všechno dobré,“ řekl Tom pevně.

„Jak můžete tvrdit něco takového po všem, co se stalo?“ zeptal se profesor užasle.

„John Palmer se podle mne k činu přiznal z jediného důvodu: myslel si, že vraždu spáchala v návalu recidivy jeho žena. Jestli si vzpomínáte, prodělala těžkou poporodní depresi.“

„Vzpomínám. Řekl jste to policistům?“

„Vykládám to každému, kdo je ochoten poslouchat,“ vzdychl Tom, „ale nikoho to nezajímá. Policii ze všeho nejmíň.“

„Tělo přece našli u Palmerových na zahradě,“ namítl Thomas.

„Já vím. Přesto jsem přesvědčen, že to John neudělal.“

„Chápu vás,“ řekl Thomas a zaklonil se v křesle. „Nenapadlo mě, že by tento případ nemusel být tak jasný, jak se na první pohled jeví. Stojí to za zamyšlení. Kdybych vám mohl být jakkoli nápomocen, určitě mi dejte vědět“

„Doufám, že budu moct navštívit Johna. Nechce nikoho vidět,“ pokračoval Tom.

Thomas se ponořil do vzpomínek. „Byla to pro nás pro všechny těžká rána, když se malá Anna-Marie narodila s takovým poškozením. Palmerovi patřili k nejtěžším případům neplodných manželství a všichni jsme se už chystali oslavovat… a pak to dopadlo takhle.“

„Jsou případy, kdy se narodí poškozené dítě, hodně časté?“ zajímal se Tom.

„Nikdy se to nestalo,“ odpověděl profesor zamyšleně. „V minulosti byla naším hlavním problémem mnohočetná těhotenství – samozřejmě kromě případů, kdy žena vůbec neotěhotněla. Od té doby, co jsme u pacientek s komplikacemi zavedli metodu ICSI, jsme zaznamenali jen minimální počet deformací plodů. Ve většině případů je matky ani nedonosily – došlo ke spontánnímu potratu. Dítě Palmerových bylo naprostou výjimkou: těžce poškozený plod, který matka donosila a jenž přežil i poporodní chirurgický zákrok.“

„U metody ICSI se spermie vstřikuje přímo do vajíčka, že?“

Profesor přikývl. „Přesně tak. Intracytoplasmická spermatická injektáž, lidově řečeno ixka. Náš vrchní embryolog je skutečný odborník. Přesto s sebou tato metoda stále nese poměrně vysoké riziko abnormality embrya. Příští týden tady máme sympozium. Bude zajímavé porovnat naše zkušenosti se zkušenostmi jiných. Přijedete?“

„Na sympozium?“ zvolal Tom překvapeně. „Jsem obyčejný praktický lékař. Většině těch věcí bych ani nerozuměl.“

„Žádný obyčejný praktický lékař neexistuje,“ odtušil profesor. „Přemýšlejte o tom, budete vítán.“

„To víte že bych rád,“ přiznal Tom po krátkém zaváhání. „Jestli budu mít čas, objevím se aspoň na některých seminářích. Děkuji za pozvání.“

„A teď pojďte, ukážu vám zbytek oddělení.“

10

A tak se Tom ocitl v laboratořích vybavených nejmodernější technikou, které zabíraly téměř celé třetí patro východního křídla nemocnice. Neušlo mu, že oddělení má vlastní chirurgické sály pro případ komplikací počínaje císařským řezem. Dotázal se na četnost takových případů, a pak ho profesor uvedl do dlouhé, úzké místnosti bez oken, osvětlené jen slabým světlem v pozadí. Uprostřed stála jediná dlouhá lavice a na ní trůnily bok po boku dva složitě vyhlížející mikroskopy. U jednoho z nich pracoval vysoký muž v lékařském plášti a bílých kalhotách a prsty zručně obsluhoval přístroj pro manipulaci s mikroskopickými objekty, připevněný ke stojanu.

„Tady se to všechno odehrává,“ řekl Thomas. „Ran je náš vrchní embryolog. Asi bychom ho neměli rušit,“ dodal hlasitým šepotem.

„Vůbec nerušíte,“ ujistil je embryolog, který správně zareagoval na profesorovu narážku, aniž vzhlédl od mikroskopu. „Právě tady končím… tak, a je to hotovo.“

Thomas mu představil dr. Gordona. Dlouhán se usmál a vstal z otočné židle, na níž předtím seděl. Oba muži si potřásli rukama. „Těší mě, Ranulph Dawes. Chtěl byste se podívat?“

Tom potěšeně přikývl, usadil se k mikroskopu a začal si seřizovat vzdálenost okulárů, aby vyhovovala jeho očím. Pak se soustředil na osvětlený zelený kruh a pootočil jemně vroubkovaným šroubem po straně mikroskopu, aby zaostřil na dva tmavší kulaté objekty uprostřed. „Takovou příležitost nemívám moc často. Nač se to vlastně dívám?“

„Na počátku bylo jedno oplodněné vajíčko,“ vysvětloval Dawes. „Jak vidíte, teď jsou z něj dvě buňky a nesou všechny znaky rané fáze mitózy, takže se obě brzy rozdělí. Tím vznikne čtyřbuněčná kultura, kterou implantujeme do dělohy. Když se všechno povede, budeme mít o jednu šťastně těhotnou paní víc.“

„To je úžasné,“ řekl Tom a znovu pootočil jemným mechanismem, aby zaostřil na pulsující povrch buňky. „Skutečná kolébka života.“

„Taky nad tím nepřestávám žasnout,“ přiznal embryolog.

„Tohle je výsledek ixky?“ zajímal se Tom.

„Ne, běžné oplodnění ve zkumavce. Vajíčka se smísí se spermatem a zbytek se nechá na matce přírodě.“

„Myslím, že se dr. Gordon ptal na metodu ICSI, protože je rodinným lékařem pana a paní Palmerových,“ vysvětlil Thomas.

„Ach ano, rozumím,“ povzdechl si embryolog. „Smutná záležitost.“

„Dr. Gordon nevěří, že za smrt dítěte nese odpovědnost John Palmer,“ pokračoval Thomas.

„Jak prosím?“

Tomovi se v tu chvíli nechtělo hádat a znovu poslouchat, že se John Palmer přece přiznal a tělo našli na jeho zahradě.

„Palmer se přiznal a dítě našli na jeho zahradě, ne?“ namítl Dawes.

„Jsem si jistý, že všechno bylo jinak,“ řekl Tom unaveně.

„Moc rád bych slyšel jak,“ nadhodil embryolog. „Měl jsem Palmerovy moc rád.“

Mladému lékaři nezbylo, než jít s pravdou ven. Jak se obával, odměnou mu byl skeptický výraz v Dawesově tváři.

„Nezlobte se, pane doktore,“ namítl Dawes, „ale vy tvrdíte, že se John Palmer nemohl dopustit vraždy, protože podle vás je to hodný člověk.“

Jeho slova na Toma zapůsobila jako studená sprcha. Ač nerad, musel přiznat, že to Dawes dobře vystihl. „Ano,“ připustil, „myslím si, že by něčeho takového nebyl schopen.“

Na okamžik se rozhostilo nepříjemné ticho. Profesor Thomas naštěstí změnil téma a obrátil pozornost svého hosta ke druhému mikroskopu. „Metodu ICSI aplikujeme tady. Ran je na to skutečný odborník.“

„Vstříknout jedinou buňku do vajíčka musí být strašně těžké,“ konstatoval Tom.

„Není to snadné,“ potvrdil Dawes, „ale technika se stále vyvíjí, takže už to zdaleka není takový problém jako kdysi. Připomíná to počítačovou hru: čím častěji ji hrajete, tím dál se dostanete.“

„Ran je zbytečně skromný,“ přerušil jej Thomas rychle. „Ať už se na celou věc díváte z jakékoli stránky, dojdete k závěru, že ji zvládne jen vysoce zkušený expert.“

„Děláte to často?“ vyzvídal Tom.

„Tak dvakrát do měsíce.“

„A procento úspěšnosti?“

„Stále ne takové, jaké bychom si představovali. Občas dojde ke spontánnímu potratu.“

Tom přikývl. „Profesor Thomas se zmiňoval o jistých problémech.“

„Brzy to bude lepší. Čím víc zákroků provádíme, tím víc se učíme. Hlavní je nepřestat.“

„Samozřejmě,“ souhlasil Tom. Bylo na čase jít dál, a tak poděkoval embryologovi za exkurzi. „Jsem vám nesmírně vděčný, pane Dawesi.“

„Ran – vždycky pro všechny Ran.“

„Takže díky, Rane. Praktický lékař nemá moc příležitostí nahlédnout do světa nejmodernějších technologií. Mnohem častěji odstraňuje vředy a léčí chronickou bronchitidu.“

„Rádo se stalo,“ zasmál se Dawes. „Měl byste se příští týden ukázat na sympoziu. Získáte mnohem lepši přehled o tom, co se děje, než pouhou četbou odborných časopisů.“

„Už jsem doktora Gordona zval,“ potvrdil profesor.

„Děkuji, snad se budu moci utrhnout z práce,“ reagoval Tom zdvořile. „Každopádně bych rád.“

„Tak se snažte,“ zasmál se embryolog.

Na závěr si Tom prohlédl banku embryí. Velké nerezové nádrže, stojící přímo na podlaze, byly ochlazovány kapalným dusíkem, který vířil jako mlha, jakmile Thomas odklopil první víko. „Potenciální sourozenci, pokud budou mít rodiče zájem,“ vysvětloval.

Toma mírně zamrazilo v zádech. „Jak dlouho je uchováváte?“

„Zatím jsme se nezbavili ani jednoho oplodněného vajíčka,“ odpověděl profesor. „Částečně i proto, abychom se vyhnuli dnes tolik diskutovanému morálnímu dilematu. Ale brzy před ním staneme, protože už teď zápasíme s nedostatkem místa.“

Tom poděkoval za výklad a Carwyn Thomas znovu zopakoval, jak rád jej uvidí na sympoziu.

*****

Na zpáteční cestě z Caernarfonu do ordinace se Tom v myšlenkách vrátil k Johnu Palmerovi. Cítil se zoufale sám. Byl jediným člověkem na světě, který věřil v nevinu obou manželů. Motivy Johnova přiznání mohl vysvětlovat do omrzení, ale jak měl obhájit skutečnost, že se tělo našlo u Palmerových na zahradě? Touto věcí se raději moc nezabýval: i jeho víra měla své meze. Vzápětí ho napadlo, jestli nedělá chybu. Možná by si měl začít lámat hlavu právě s tímto problémem; měl by odhalit, proč se vrah tolik namáhal kvůli něčemu, co nedávalo smysl.

Po pár minutách dospěl o krok dál. Jestli si pachatel dal tu práci a vrátil se, aby pohřbil tělo na zahradě, mohl mít jediný motiv: svalit vinu na Palmerovy. Otázkou zůstávalo proč. Vrah je zřejmě strašlivě nenáviděl. Bylo vůbec možné, aby někdo z Palmerových, když už ne oba dva, měl tak zavilého nepřítele? Zdálo se to neuvěřitelné. Až do tragédie byli John a Lucy ve vesnici celkem oblíbení… Tom si předsevzal, že tomu musí přijít na kloub.

*****

„Dnes přišly nové pokyny ohledně syndromu náhlého úmrtí kojence,“ oznámila mu Julie místo pozdravu, když dorazil do ordinace. „Nechala jsem ti na stole kopii. Má přes dvacet stránek.“

„A co se v ní píše?“

„Moc toho není. V podstatě nám sdělují, že pořád nevědí, co je příčinou – ale potřebovali k tomu dvacet stran.“

„Chápu, že ti nahoře musejí vykazovat nějakou činnost, ale když si pomyslím, co všechno už nám experti radili: pokládat děti na záda, na bříško, na bok, otevírat okna, zavírat okna… Co je napadlo tentokrát? Věšet je za nohy?“

Julie chápala jeho rozmrzelost. „Jestli člověk v naší profesi něco nesnáší, je to pocit bezmoci a fráze příčina neznámá,“ řekla chápavě. „Uznáš, že to tam nemohli napsat rovnou. Raději sesmolili dva-cetistránkový elaborát a nechali nás, abychom si to domysleli sami.“

„Dnes jsem mluvil s Carwynem Thomasem,“ změnil Tom téma hovoru. „Pozval mě na sympozium o umělém oplodnění, které pořádají příští týden v caernarfonské všeobecné.“

„To je opravdová pocta,“ podotkla Julie. „Zúčastníš se?“

„Mám už i bez toho starostí nad hlavu, a zdaleka ne jen s pracovními záležitostmi.“

„Tak pusť mimopracovní záležitosti k vodě,“ popíchla ho Julie, ale ostří výpadu zmírnila úsměvem.

Tom neměl na další debatu o Palmerových chuť. „Možná stihnu jeden nebo dva semináře. Něco nového?“ zeptal se pak, protože si všiml, že se Julie probírá plány na příští měsíc.

„Moc toho není,“ odpověděla. „Řekla bych, že jsme úspěšně přežili další zimu. Pacienti s bronchitidou se už nějak profuní do jara, chřipky mají na půl roku pohov – a my na nějaký čas taky.“

„Dokud nezačne řádit senná rýma a astma,“ zasmál se Tom.

„Život je koloběh,“ přisvědčila Julie.

Tom zatím otevíral poštu, která přišla, zatímco byl pryč. Náhle tiše zaklel.

„Něco se stalo?“

„Mám tu výsledky histologických testů Debbie Farninghamové. Ta bulka v prsu je maligní. Musí okamžitě do nemocnice.“

„Do háje,“ ulevila si Julie. „Myslíš, že bude nutný radikální zákrok?“

„Vzhledem k velikosti a poloze bulky by to v této fázi mohla vyřešit lumpektómie. Nic drastičtějšího snad nebude zapotřebí.“

„Taky doufám. Je ještě mladá.“

„Musíme doufat a čekat, až co ukáže mamograf,“ konstatoval Tom. „A modlit se, aby to nebyla metastáza.“

„Radši jí hned zavolej.“

„Jdu na to.“

*****

Když Tom kolem sedmé dorazil domů, svezl se do křesla a nalil si velkou whisky. Měl za sebou strašný den se slibným začátkem a katastrofálním koncem. Oznámit pacientovi, že trpí rakovinou, není nikdy snadné, tím méně, je-li pacientem čtyřiatřicetiletá žena se dvěma malými dětmi. Na tento aspekt lékařské profese si nikdy nezvykl. Po návratu do bytu navíc zjistil, že topení znovu vypovědělo službu a ani horká koupel, na kterou se těšil, se nebude konat. Vypil whisky na ex a nalil si druhou.

Při tom přemýšlel, kde se asi shání povolení k návštěvě člověka, který je držen ve vyšetřovací vazbě. Pár minut nad tím dumal, než mu alkohol vrátil duševní rovnováhu. Nakonec usoudil, že si nechá poradit. Hned ráno zavolá do Bangoru panu Robertsovi, právníkovi Johna Palmera. Jakmile se rozhodl, skopl boty z nohou, doklopýtal do kuchyně a otevřel dvířka mrazáku. Žádné polotovary v něm nebyly. Měl o víkendu tolik starostí, že zapomněl zajet do supermarketu.

Pohlédl na hodinky: bylo půl osmé. Většina obchodů měla otevřeno dlouho do večera, a tak mu nic nebránilo zajet na nákup hned teď. Druhou sklenku radši nedopil a místo ní si uvařil kávu. Slíbil si, že jen co nahlédne do večerníku, navštíví TESCO u hlavní silnice mezi Felinbachem a Bangorem, a když zároveň vezme benzin, zabije dvě mouchy jednou ranou.

Usadil se s novinami k elektrickému krbu a začetl se do článku o problémech s divokými rododendrony, které se rozšířily v okolí Beddgelertu, když vtom zazvonil telefon.

„Mluvím s doktorem Gordonem, co byl dneska u Prossera?“ zeptal se drsný mužský hlas.

„Ano. Kdo volá?“

„Maurice Cleef.“

Toma se zmocnilo vzrušení, ale snažil se nedat na sobě nic znát. „Čím vám mohu pomoci, pane Cleefe?“

„Heleďte, nechci se kvůli tý věci s Griffithsovic holkou dostat do průseru, jasný?“

„Jaký prů… švih máte na mysli?“ zeptal se Tom klidným hlasem, i když ve skutečnosti klidný rozhodně nebyl.

„Uzavřem dohodu, platí? Já vám vyklopím, co chcete vědět, a tím to všechno hasne. Pak už mi dáte pokoj. Stejně s tím nemám nic společnýho. Rozumíme si?“

„Tak mi to vyklopte.“

Chvíli bylo ticho a pak Tom uslyšel Cleefa, jak říká: „Do prdele, volám z budky a došly mi drobný.“

„Dejte mi číslo, zavolám vám zpátky.“

„Nikde ho tu nevidím. Nějací vandalové ho začmárali, prasata! Heleďte, najdete mě v Caernarfonu u Mušketýra z Harlechu. Sejdem se za půl hodiny.“

Telefon oněměl a Tom položil sluchátko. Připadal si, jako by právě dostal roli ve filmu, aniž by tušil, jak ji zahraje. Bylo možné, že mu Cleef prozradí, kdo z patologie měl prsty v uložení biologického odpadu do rakve Megan Griffithsové?

Toma napadlo, jestli by se neměl spojit s někým z vyšetřovací komise, třeba se Swansonem, a přizvat ho jako svědka. Ale člověk nemusel být Einstein, aby pochopil, že přítomnost cizího člověka Maurice vyděsí a on se od něj nic nedoví. Neměl na výběr: pokud se chtěl dozvědět jméno pachatele, musel do Caernarfonu za Cleefem.

*****

Tom měl jen matnou představu, kde se hospoda U Mušketýra z Harlechu nachází. Nebyl si jistý, zda jede správným směrem, ale přesto zabočil z náměstí pod hradem doleva a začal strmě klesat dolů k přístavišti. Měl pocit, že hospodu podobného jména zahlédl na cestě směřující k dokům, západně od místa, na němž obvykle parkoval.

Řady temných kůlen a skladišť nevypadaly nijak povzbudivě a Tom už si říkal, že se musel zmýlit, když se ze tmy před ním vyhoupl žlutý vývěsní štít a on si k velké úlevě přečetl nápis nade dveřmi. Na štítu byl vyobrazen voják v červeném plášti s mušketou přes rameno. Stál v pozoru a hleděl na tmavý pruh Menaiské úžiny.

Protože na úzké silnici nemohl parkovat, zajel o kus dál, kde našel volný asfaltový pruh u vjezdu do jednoho ze skladišť. Nepředpokládal, že by sem v noci někdo jezdil, a tak nechal landrover na místě a pěšky se vrátil k hospodě.

Očekával, že nalezne tichý podnik v ústraní, a proto ho překvapilo, jak je v lokále plno. Našel v něm převážně muže, ale hned u dveří seděly u stolku i dvě ženy. Hospoda se nelišila od tisíců podobných zařízení: byla zakouřená a špinavá a cizinci zde nebyli vítáni. „Co to bude?“ zeptal se tlustý výčepní s řidnoucími světlými vlasy. Jeho úsměv by býval přesvědčivější, kdyby mu nescházely všechny zuby. Tom by rád věděl, co se s nimi asi stalo, ale pak na to raději přestal myslet. „Fosters, do půllitru,“ objednal si.

Hladina ve sklenici klesla na pět centimetrů a on se už potřetí díval na hodinky, když Cleef konečně dorazil. Tvářil se velmi ustrašeně.

11

Cleef si přisedl k výčepu a Tomovi neušlo, jak je nervózní.

„Co si dáte?“ zeptal se příchozího ve snaze navodit normální atmosféru.

Cleef na něj nepřítomně pohlédl, jako by to bylo to poslední, co mu v tu chvíli leželo na srdci. „Eh… pivo,“ řekl konečně.

„Jedno pivo, prosím.“

„Sledovali mě,“ zašeptal Cleef chraptivě. „Proto jdu pozdě – musel jsem se jich zbavit.“

Tomovi to připadalo přitažené za vlasy. „Sledovali? Víte to určitě?“ zeptal se a zaplatil pivo pětilibrovou bankovkou.

Cleef počkal, až dá výčepní Tomovi zpátky, a pokračoval: „Naprosto. Ten chlap se potloukal zrovna před koncem šichty kolem firmy, a když jsem pak z domu odcházel sem, stál na druhý straně ulice. Obešel jsem blok, abych ho oťukl, a ten hajzl pořád za mnou. Vzal jsem to zkratkou a trochu jsem ho povodil po docích, než jsem ho setřásl.“

„Proč by vás měl někdo sledovat?“ nechápal Tom.

„To všecko kvůli tý Griffithsovic holce. Vím to určitě. Že já vůl tenkrát nehodil zpátečku!“

„Pokračujte.“

Cleef se nervózně rozhlédl a znovu se rozhovořil: „Heleďte, nic jsem neproved, jenom jsem měl mlčet o tom, že rakev byla zašroubovaná, už když jsem tam přijel. Copak jsem prokristapána moh tušit, že v ní ta holka neleží?“

„Kdo vám řekl, abyste o tom mlčel.“

„Nevím.“

„Jak to, že nevíte?“ zvolal Tom nevěřícně.

„Nikdy předtím jsem toho chlápka neviděl.“

„Chcete říct, že to nebyl nikdo z márničních zřízenců?“

„Kdepak, ty já znám, z těch to nebyl žádnej. Vůbec jsem je tam neviděl. Začal jsem je hledat, když se objevil tamten a prej jestli mám nějakej problém. Řek jsem mu, že hledám někoho, kdo by mi laskavě sdělil, proč je ta rakev zavřená, a on na to, že si s tím nemám lámat hlavu. Prej potřebovali uvolnit místo.“

„Co jste mu na to řekl?“

„Aby tu zatracenou rakev koukali honem otevřít. Přivez jsem od rodičů tý holky šaty a měl jsem ji v nich uložit do truhly.“

Cleef se odmlčel, ale Tom ho nepřestal pobízet. Funebrák se tvářil ustrašeně.

„Dal mi sto babek, abych se spakoval a držel zobák. Prej nedělám nic, z čeho bych musel mít špatný svědomí. Povídal, že ta holka je stejně po smrti a je jí puma, co má na sobě.“

„Vzal jste si ty peníze?“

Cleef se zatvářil vzdorovitě. „To si pište. Když se živíte tím, že taháte na hrbu nebožtíky, nepatříte zrovna k nejlíp placenejm profesím.“

„Takže jste sbalil peníze, odvezl rakev do pohřebního ústavu a nikomu nic neřekl.“

Cleef přikývl. „Přesně tak. A teď toho zatraceně lituju.“

„Můžete mi toho člověka popsat?“

„Měl na sobě špitální hadry jako všichni, však víte…“

„Bílý plášť, nebo blůzu a bílé kalhoty?“

„Jo, blůzu a kalhoty. Mohl mít tak pětatřicet, tmavý vlasy, vysokej – asi jako já, ale mluvil spisovně. Myslel jsem, že je to doktor.“

„Je velmi důležité, abychom toho člověka identifikovali. Nevzpomínáte si na žádnou zvláštnost? Jizvu, zvláštní znamení, zkrátka něco, co by nám pomohlo?“

Cleef zavrtěl hlavou. „Tak dlouho jsem s ním zas nemluvil. Nebyl ničím nápadnej.“

„Nezajel byste se mnou do nemocnice a neukázal mi ho?“

„Ani za nic!“ vyjekl Cleef. „Dost na tom, že jsem teď tady s váma, když mě předtím sledoval ten zmetek.“ Cleef byl viditelně vyplašený a Tom pochopil, že ho nemá cenu přesvědčovat. Zkusil to tedy jinak. „Dejme tomu, že vás někdo opravdu sledoval. Jak můžete vědět, že to má něco společného s tou nemocniční záležitostí?“

„Co jinýho by za tím mohlo bejt?“ odsekl Cleef.

Tom pokrčil rameny. „Nedlužíte někomu peníze?“

Tázaný zavrtěl hlavou.

„Nechodíte nikomu za ženou?“

„Rád bych,“ zavrčel Cleef.

Tom musel připustit, že jeho společník opravdu nevypadá jako idol ženských srdcí, a znovu změnil téma. „Třeba to je špatným svědomím kvůli těm penězům, které jste si vzal. Teď si namlouváte, že vás někdo hlídá. Pocit viny se tak někdy projevuje.“

Cleef začínal být podrážděný. „Říkám vám, že mě někdo fakt sledoval!“ vybuchl. „Copak myslíte, že mě po docích honil nějakej potrhlej jehovista, aby mě obrátil na jejich víru?“

Tom to vzdal: „Dobrá. Myslíte, že to byl tentýž člověk, který vám v nemocnici dal peníze?“

„Nevím. Byla tma a on byl zachumlanej v kabátě. Moh to bejt on.“

„Kdyby se mi podařilo sehnat fotografie lékařů a nemocničního personálu, podíval byste se na ně a řekl mi, jestli toho člověka poznáváte?“

Cleef souhlasil. „Ale víc ani ň!“ dodal varovně.

Ven vyšli společně a tam se rozloučili. Cleef požádal Toma, aby mu netelefonoval ani ho nehledal v Prosserově pohřebnictví. Pokud s ním bude chtít mluvit, najde ho skoro každý večer u Mušketýra. Tom mu to slíbil a vrátil se k autu. Ve tmě, a sychravé mlze, která se po dešti snesla na doky, skoro neviděl.

Když odemykal dveře auta, na okamžik se zarazil. Měl pocit, jako by v dálce někdo vykřikl, ale jinak nebylo slyšet nic než výstražnou sirénu lodi v Menaiské úžině. Tom si vyčítal nervozitu, ale znal lepší místa, na nichž člověk mohl strávit večer. Bůhví proč si Cleef vybral právě tuhle hospodu. Otřásl se. Když nasedl do auta a odjížděl, cítil se mnohem lépe. Pak si vzpomněl na jídlo. Cestou domů se zastavil u čínského bufetu a nechal si zabalit večeři do krabice.

*****

Nazítří ráno, v mezeře mezi dvěma pacienty, zatelefonoval Tom panu Robertsovi, právníkovi Palmerových, aby se zeptal, na koho se obrátit, pokud chce navštívit Johna. Přestože právník dělal spoustu okolků, nakonec slíbil, že zjistí, co se dá podniknout „Ale nic vám neslibuji,“ varoval jej ještě.

„Samozřejmě,“ přisvědčil Tom chápavě a v duchu dodal: právníci nikdy nic neslibují.

Když propustil dalšího pacienta, zvedl znovu sluchátko a požádal Ronalda Harcourta, ředitele caernarfonské všeobecné, o fotografie lékařů a personálu.

„Osobní materiály všech zaměstnanců obsahují fotografii, to je součást naší administrativní procedury,“ odpověděl Harcourt. „Proč se ptáte?“

„Rád bych se na ně podíval.“

„Smím se zeptat proč?“

„Narazil jsem na svědka, který by nám mohl pomoci při pátrání,“ odpověděl Tom. „V tuhle chvíli vám víc neřeknu.“

„Ach tak. Nejlepší bude, když vás spojím s vedoucí personálního oddělení slečnou Edwardsovou.“

Za chvíli zazněl ze sluchátka sytý a hluboký hlas, jehož majitelka patrně hravě zvládala kontraaltové party v některém kostelním sboru. „Pokud byste se u nás mohl zastavit, pane doktore, rádi vám pomůžeme.“

Tom jí vysvětlil, že on sám s fotografiemi nic nepořídí. Musel by si je půjčit, nejlépe přes noc. Když si žena povzdychla, pochopil, že to zřejmě nebude snadné.

„Je tady jeden problém. Fotografie nelze vyjmout z osobních spisů, a ty jsou důvěrné. Je mi líto, ale domů vám je dát nemohu.“

Tom se s tím smířil a pokusil se o kompromis. „Co kdybyste pořídili kopie fotek?“ navrhl.

„To by možná šlo,“ připustila slečna Edwardsová váhavým tónem člověka, který není příliš nadšen tím, co mu navrhují. „Kteří zaměstnanci vás zajímají, pane doktore? A o kolik fotografií by se jednalo?“

„To přesně nevím,“ přiznal Tom. „Pro začátek by snad stačily fotky lékařů z patologie.“

„Všech?“

„Pouze mužů.“

„Uvidím, co se s tím dá dělat“ přislíbila slečna Edwardsová. Byla znatelně klidnější než na počátku rozhovoru. „Když mi dáte svůj telefon, ozvu se vám.“

Tom dokončil dopolední agendu a dřív než vyrazil do terénu, zašel k Julii na kávu. Když si sedal do křesla, přistrčila mu místní noviny. „Chceš se kouknout?“

„Doufám, že tam není nic, co by se týkalo nás,“ řekl Tom.

„Bohudík ne, zdá se, že novináři teď mají nové sousto. Vypadá to na vraždu.“

Tom upíjel kávu a klouzal zrakem po snímcích na titulní straně. Když na nich poznal nábřeží v Caernarfonu, zmocnila se jej neblahá předtucha. Článek hovořil o muži, kterého nad ránem vylovili z řeky. Případem se začala zabývat policie. Tom si náhle vzpomněl na výkřik, který zaslechl, a četl dál. Mrtvý se jmenoval Maurice Cleef a bydlel v Pont Street. Během večera byl spatřen v hospodě u doků. Článek končil policejní výzvou, aby se přihlásili případní svědci, zejména muž, který s mrtvým předešlého dne pil.

„Stalo se něco?“ zeptala se Julie, „tváříš se, jako bys viděl ducha.“

Když se Tom vzpamatoval z prvního šoku, vykoktal: „To jsem byl já – policie hledá mne. Celý večer jsem popíjel s Mauricem Cleefem.“

„Ty?“ vykřikla Julie.

„Pracuje… vlastně pracoval u Prossera.“ Tom jí vypověděl, proč se s Cleefem sešel a jak mu funebrák slíbil, že se pokusí identifikovat člověka, který si pohrál s rakví Megan Griffithsové.

Julie jen zavrtěla hlavou. „Máš talent vyhledávat průšvihy, Tome. Mám za tebe vzít návštěvy u pacientů, abys měl čas na úřední vyřizování?“

Tom zavrtěl hlavou. „Až skončím s pochůzkami, zastavím se na policejní stanici. Moc jim toho stejně neřeknu. Cleef byl přesvědčený, že ho někdo sleduje, a já jsem mu nevěřil. Ujišťoval jsem ho, že si všechno jenom namlouvá. To ode mne nebylo moc chytré, viď?“

„Asi by mě napadlo totéž,“ snažila se ho uklidnit Julie. „Že ho někdo sledoval? To je jako ze špatného filmu. Celé je to trochu přitažené za vlasy.“

„Přesně to jsem mu tvrdil taky. Teď to vypadá, že měl přece jenom pravdu. Chudák kluk…“

„A co se tedy doopravdy stalo s tělem Megan Griffithsové?“

„To je pořád záhada. S jistotou ti řeknu jenom to, že nešlo o obyčejnou záměnu.“ Tom hovořil klidně, ale při pomyšlení na vraždu Maurice Cleefa se mu svíral žaludek. Už dávno neměl takový strach: takto mizerně se naposled cítil, když uklouzl na horské túře a div se nezřítil z úzkého hřebínku. Teď mu vnitřnosti tančily docela jako tehdy.

„Je ti něco?“ zajímala se Julie, které ta náhlá změna neušla.

„To nic. Radši už vyrazím po návštěvách.“

*****

Debata s vrchním inspektorem Daviesem nebyla nijak příjemná. Tom mu od chvíle, co odmítl vzít na vědomí Johnovu vinu, evidentně ležel v žaludku. „Mohlo mě to napadnout,“ vyštěkl inspektor neuctivě, když mu Tom sdělil, že strávil večer s Cleefem. „Co jste proboha dělal v takové knajpě?“

Tom se rozhodl, že mu toho prozradí co nejméně. Ne proto, aby mařil vyšetřování, ani kvůli osobním antipatiím. Nechtěl jen, aby na veřejnost pronikl nový skandál, který by mohl poškodit zájmy nemocnice. Proto se nezmínil o Cleefově roli v celém případu a omezil se jen na konstatování, že nebožtík mohl podat cenné informace nezávislé vyšetřovací komisi. „Jaké informace?“ nedal se odbýt Davies. „Tvrdil, že záměnu nezavinil žádný z márničních zřízenců,“ odpověděl Tom. Nebylo to úplně přesné, ale nebyla to ani vyslovená nepravda.

Davies si zapsal podrobnosti o setkání obou mužů, zaznamenal si, v kolik hodin se sešli a kdy se rozloučili, a také skutečnost, že se Cleef obával sledování. Tom ovšem uvedl, že mu není známo, kdo mohl Cleefa sledovat ani jaký měl motiv.

„Ale tvrdíte, že byl vyplašený,“ ujistil se na závěr policista.

„Značně vyplašený.“

„To sedí. V hospodě nám řekli, že nebyl ve své kůži – prý kvůli neznámému člověku, s nímž se večer sešel…, tedy kvůli vám, doktore.“

Tom jej ujistil, že Cleefova nervozita neměla s jeho osobou co dělat.

„Ovšem, zapomněl jsem. Za všechno mohl ten neznámý, který ho sledoval,“ řekl Davies se záměrnou ironií v hlase.

Toma to popudilo. „Doufám, inspektore, že po něm začnete pátrat. Anebo hodláte sedět na zadku jako v případě dcerky Palmerových?“

„Jsme vám všichni moc vděční za to, jak nám pomáháte s vyšetřováním, doktore,“ řekl Davies klidně. „Až budete na oplátku potřebovat lékařskou konzultaci, směle se na nás obraťte.“

Tom litoval, že se nechal unést. Teď prohrával s Daviesem na body. Aby něco řekl, zeptal se: „Cleef asi do řeky neskočil sám, že?“

„Možná že skočil,“ odpověděl Davies nevzrušeně, „ale předtím mu někdo rozbil hlavu kusem železa.“

Tom se vracel do Felinbachu se smíšenými pocity a žádný z nich nebyl zvlášť příjemný. Cleef se stal obětí zločinu, a pokud jej někdo pronásledovatel kvůli záležitosti s tělem Megan Griffithsové, visely nepříjemné otazníky i nad Tomovou bezpečností. Vrah na Cleefa nepochybně číhal před hospodou. Co by se stalo, kdyby zjistil, že s ním Tom strávil celý večer? Jestliže pachatel nemá stoprocentní jistotu, že Cleef neznal jeho jméno ani funkci, je teď na řadě Tom. Měl by se s tím svěřit inspektoru Daviesovi? Příliš sympatií by si tím nezískal a možná že by to inspektora dokonce pobavilo…

Vzápětí si pomyslel, že si možná dělá zbytečné obavy. Cleefova smrt mohla mít zcela jinou příčinu. To, že Maurice popřel, že by někomu dlužil peníze nebo chodil za ženou, ještě nic neznamenalo. Nabízela se i celá řada dalších motivů. Co ví Tom o jeho životě? Navíc přece žije v severním Walesu, ne v Chicagu za vlády mafiánských bossů.

Jenže vnitřní hlas se nenechal přesvědčit. Instinkt Tomovi říkal, že než se všechno vysvětlí, může zažít horké chvilky. Ano, Maurice Cleef zemřel, protože mohl identifikovat tajemného člověka z nemocnice – vysokého tmavovlasého muže s dokonalou výslovností, pravděpodobně lékaře, který nahradil tělo v rakvi biologickým odpadem. Ale proč to udělal? Za vším muselo být něco víc než neobratný pokus zamaskovat nějaké banální pochybení. Skoro se zdálo, že tělo Megan Griffithsové někdo odcizil. Záměrně a promyšleně.

Bylo to poprvé, co Tom vyslovil tuto hypotézu. Podezření v něm hlodalo už dlouho, ale pokaždé je rozptýlil a nalezl nějaké méně dramatické vysvětlení. Nyní se vše zdálo závažnější: z nedbalosti se stal zločin, z náhodné záměny krádež těla a následná vražda. Tom si stále nedovedl představit, proč by někdo odcizil dětskou mrtvolu, ale skutečností zůstávalo, že to někdo udělal – a aby zamaskoval svůj čin a totožnost, byl ochoten uplácet i vraždit.

12

O půl páté se ozval Roberts, sdělil Tomovi, že může navštívit Johna Palmera. Návštěvu ve vězení dohodl na sobotu na tři odpoledne. Současně na Toma naléhal, aby se choval „pragmaticky“ a aby neřekl ani neudělal nic, co by v dlouhodobém výhledu mohlo „panu Palmerovi“ ublížit. Tom jej ujistil, že mu leží na srdci především Johnovo blaho. Nedodal už, že si pod tímto pojmem představuje něco docela jiného než starý právník.

Přestože se na opětovné shledání s přítelem těšil a zároveň doufal, že mu bude moci promluvit do duše, nešel mu z hlavy přízrak Cleefova vraha. Co asi chystá? Už se ani nepokoušel podobné myšlenky zahánět. Snad za to mohla jeho skotská výchova, ale řídil se příslovím: „Buď připraven na nejhorší a nic tě nevyvede z míry.“

V nejčernějších představách si maloval obraz pachatele, který číhá a čeká na příležitost. Možná dokonce hlídá zdravotní středisko, aby se v nestřeženém okamžiku zbavil nežádoucího svědka a mohl si být jist, že zůstane neodhalen. Tom vyhlédl z okna do tmy a otřásl se.

„Co se děje?“ uslyšel za sebou Juliin hlas.

Málem vyskočil až ke stropu.

Julie si ho tázavě změřila. Překvapilo ji, jak zareagoval. „Nezlob se, nechtěla jsem tě vylekat.“

Tom se rychle ovládl. „Promiň, byl jsem zamyšlený. Nevšiml jsem si, že jsi tady.“

Ale Julie se nenechala ošálit. „Co je s tebou?“ zeptala se znovu.

Tom se zaklonil v křesle. „Řekněme, že na mne dolehla Cleefova smrt. Jsem asi poslední člověk, který ho viděl a mluvil s ním. To není moc povznášející pocit.“

„Poslední – až na vraha,“ podotkla Julie.

„Tak nějak.“

Julie, která už delší dobu podezírala mladšího kolegu, že jí neřekl celou pravdu, náhle všechno pochopila. Zděsilo ji to. „Snad si nemyslíš, že jeho smrt má něco společného s tamtou nemocniční záležitosti?“ vyhrkla, jako by se bála, co uslyší.

Tom odpověděl velmi tiše: „Cleef si byl jistý, že ho někdo sleduje právě kvůli tomu.“

„Panebože, vůbec mě nenapadlo, že by to mohlo souviset! To je příšerné! Oznámil jsi to policii?“ Když zavrtěl hlavou, zeptala se přísně: „Proč ne?“

„Každá zmínka o možné spojitosti mezi Cleefovou vraždou a případem malé Griffithsové by zastínila všechny zprávy o sympoziu. Caemarfonská všeobecná si od něj dost slibuje. Příprava stála hodně úsilí. Zasluhují si, aby jim to vyšlo.“

„Bože můj,“ povzdechla si Julie a posadila se na židli, na níž obvykle sedávali Tomovi pacienti, „proč se všechno tak komplikuje?“ Chvíli tiše přemítala a pak náhle zvolala: „Ale pak hrozí nebezpečí i tobě!“

„Už mě to taky napadlo,“ konstatoval Tom s neradostným úsměvem.

„Co ti ten chlap vlastně řekl?“

Tom jí všechno pověděl.

„Takže dohromady nic,“ odtušila Julie. „Jenže to vrah neví.“

„Ano – v tom je ta největší potíž.“

Nervózní ticho přerušil po chvíli Tom, kterého napadla spásná myšlenka. „Cleef byl u Mušketýra stálým hostem,“ řekl, jako by právě učinil velký objev.

„No a?“

„Povídal, že kdybych s ním chtěl mluvit, najdu ho tam skoro každý večer. Nechtěl, abych mu telefonoval nebo za ním chodil k Prosserovi.“

Julie se zachmuřila „Teď už je to jedno, nemyslíš?“

„O to nejde. Chci říct, že vrah možná vůbec netuší, že existuju!“

„Tomu nerozumím.“

„Když Cleef včera večer vyšel z domu, zjistil, že ho někdo sleduje, ale setřásl pronásledovatele dřív, než dorazil k Mušketýrovi. Jestli vrah věděl, že je to Cleefův lokál, stačilo, aby se utábořil někde poblíž a počkal si na něj. Třeba vůbec nevěděl, že se má Cleef v hospodě s někým sejít.“

„Možná máš pravdu,“ přisvědčila Julie.

Tom se pro tuto alternativu nadchl. „I kdyby pachatel viděl, že odcházím z hospody s Cleefem, mohl mě považovat za náhodného návštěvníka. Rozloučili jsme se skoro okamžitě, a co je hlavní – každý z nás odešel jiným směrem.“

„Ledaže by vrah poznal, že jsi doktor, a začal přemýšlet nad tím, co dělá člověk ve tvém postavení v takovém doupěti,“ podotkla Julie.

Tomovi zmrzl úsměv na rtech. Věděl, že Julie má pravdu. Nejistě vykročil do tmy a ubíral se z ordinace domů. Noc ve Felinbachu mu náhle připadala hrozivá. Domy lemující cestu dolů k přístavišti, jejichž přátelské siluety mu v minulosti připadaly jako vystřižené z pohádky, se dnes chladně a cize krčily ve stínu. Každá průrva a rozsedlina na Přístavním návrší skrývala tichou hrozbu, dokonce i čluny kotvící v přístavu jako by si jej podezíravě prohlížely.

Tomovi se ulevilo, když za sebou zabouchl dveře do bytu a na pár vteřin se o ně opřel. V bytě bylo chladno, ale bezpečno. Pojistil dveře zástrčkou a vydal se do kuchyně, aby svedl další kolo souboje se spínačem topení. Když zasadil čerpadlu druhý úder, vzpomněl si, že ještě stále nezajel do supermarketu, a lednice je tedy prázdná.

S klením začal prohledávat kuchyňské skříňky. Doufal, že nalezne něco k jídlu a nebude muset znovu ven. Nad dřezem objevil plechovku sardinek, takže si měl co dát na topinky. S nohama na stole chvíli sledoval televizi a šel si brzy lehnout.

Spal špatně. Hlavou mu vířilo příliš mnoho starostí, které se velmi snadno přetavily v noční můru. Z blátivých hrobů vylézali černí skřeti, pronásledovali jej pustou krajinou a jako štvané zvíře jej zahnali na okraj hlubokého příkopu, který se černal před hrozivě vyhlížejícím hradem. Padací most byl zdvižený a nebylo kam utéct. Tom si mohl vybrat mezi temnými hlubinami vodního příkopu a ostrými zuby skřetů. Ve chvíli, kdy dopadl do vody, se s trhnutím probudil. Byl zbrocený potem. Nejprve to připisoval hroznému snu, ale pak mu došlo, že se v bytě silně oteplilo. Spínač topení projednou vydržel v poloze „zapnuto“ a pohled na teploměr prozrazoval, že teplota v ložnici vystoupala nad třicet stupňů. Bylo pár minut po páté. Tom se rozhodl, že se pořádně vykoupe a vyrazí na ranní procházku, aby vyhnal z hlavy útržky zlého snu.

Procházka mu trvala déle, než původně zamýšlel. Obloha byla výjimečně jako vymetená a východ slunce se nejlépe pozoroval z pláže. Tomovi to mimoděk připomnělo lepši časy. Vydal se směrem k Bangoru a při pohledu na sluncem ozářené architektonické detaily starého telfordského mostu přes Menaiskou úžinu zalétl v myšlenkách k legendárnímu odvěkému souboji sil světla a tmy. Teplé paprsky, jež mu dopadaly na tvář, zaplašily poslední zbytky nočních můr.

Sotva dorazil do ordinace, uslyšel, jak na něj volá Julie. „Měl jsi telefon, právě jsem položila sluchátko. Volala Ellen Edwardsová z farmy Plas Coch, že se Glynův stav nelepší. Prý jsi jí řekl, aby zavolala, když mu do soboty nebude líp.“

Tom cítil, jak mu mizí barva z tváří. Blahodárný účinek procházky byl rázem ten tam. Padl na židli jako neživý automat.

„Co se zase děje?“ podivila se Julie, kterou znepokojila náhlá změna v jeho vzezření.

„Úplně jsem na to zapomněl.“

„Na co?“

„Vzít Glynův vzorek do laboratoře v Bangoru. Mám ho pořád v tašce.“

„Aha,“ odtušila Julie. Její chování se změnilo a do hlasu se jí vkradl vyčítavý podtón.

„Dočista se mi to vykouřilo z hlavy,“ zanaříkal Tom.

„Pověz mi od začátku, co se vlastně stalo.“

„Měl infikovanou ránu. Dal jsem mu chlortetracyklin, ale pro všechny případy jsem odebral vzorek; chtěl jsem, abychom věděli, co nasadit, kdyby antibiotika nezabrala. Kdybych zajel do laboratoře hned ve čtvrtek, měl jsem tu dneska výsledky a mohl jsem mu předepsat něco zaručeně účinného. Takhle mi nezbývá, než znovu hádat. Je to trapas.“

„Jak říkáš, nezbývá ti, než znovu hádat,“ přisvědčila Julie.

„Nezlob se na mě.“

„Omlouvat by ses měl Glynu Edwardsovi.“

„Hned k němu jedu. Nevím, co to se mnou je.“

„Zato já vím,“ popíchla ho Julie. „Nabral sis toho moc a trpí tím tvoje práce.“

„Myslíš, že bych si měl hledat jiné místo?“ zeptal se Tom. Myslel to smrtelně vážně.

Julie si jej chvíli měřila a pak se jí vyjasnila tvář. „Ne, to bych samozřejmě nerada. Všichni dělají chyby. Potíž je jen v tom, že když je děláme my doktoři, trpí tím ostatní lidé. Je to koneckonců i moje chyba: Griffithsův případ jsem ti na krk hodila já. Netušila jsem, co z toho vzejde.“

„S tím Glynem je mi to vážně líto. Cítím se hrozně.“

„Podívej,“ pokračovala Julie, „zajeď na Plas Coch a předepiš Glynovi jiné širokospektrální antibiotikum. Podruhé už to musí vyjít. Jestli antibiotikum zabere, a já si myslím, že zabere, nemusíš si vyčítat, žes ztratil drahocenný čas ani žes něco zanedbal.“

„Tak já letím,“ rozloučil se Tom.

Spěchal ke dveřím, ale Julie ho zadržela. „Poslyš, Tome, už rok jsi neměl dovolenou. Co kdybys na čtrnáct dní vysadil? Třeba hned od zítřka? Pročistíš si hlavu a odpočineš si.“

„A co pacienti?“

„Já to zvládnu,“ ujistila ho Julie. „Zrovna tak, jak jsi to zvládl ty, když jsem si loni na podzim pár dní volna vzala já.“ Když Tom stále váhal, vyprovodila ho slovy: „A teď padej!“

*****

Skutečnost, že se John Palmer nachází v cardiffské věznici, postavila Toma před dvojí volbu: má jet nejkratší cestou přes velšské hory, nebo to vzít oklikou po dálnici M6? Neplánovaná návštěva na farmě Plas Coch ho už tak dost zdržela, a tak se rozhodl pro dálnici. Byla to zajížďka, ale mohla mu ušetřit čas.

Cesta do Cardiffu uběhla klidně a Tom nalezl věznici celkem snadno. Zaparkoval a pěšky došel k bráně. Nikdy dřív žádné vězení nenavštívil, ale díky filmům a televizi mu tamní prostředí připadalo důvěrně známé, včetně takových maličkostí, jako bylo řinčení ocelových vrat, které se s ozvěnou rozléhalo chodbami, nebo zatuchlý pach dušené kapusty. Napadlo ho, že kdyby se atmosféra dala vyjádřit barvou, tu vězeňskou by charakterizovala šeď. Beznaděj zde jasně převažovala nad optimismem.

Dva podsadití dozorci přivedli Johna Palmera do návštěvní místnosti a Tom mu vyšel v ústrety. Musel se hodně přemáhat, aby nedal najevo, jak jím přítelovo vzezření otřáslo. Vypadalo to, jako by Palmer za poslední dva týdny zestárnul o dvacet let. V obličeji byl pohublý a strniště na bradě měl šedivé, místy dokonce bílé. Oči mu hleděly z propadlých důlků a dívaly se na svět nezúčastněně, jako by byl pod vlivem prášků.

„Nazdar, Johne. Rád tě vidím.“

„Tome,“ hlesl Palmer, „díky, žes přišel.“

Dozorci se vzdálili. Jeden odešel z místnosti a druhý zaujal pozici u dveří, dost blízko, aby slyšel, co si ti dva povídají.

„Tohle není společenská návštěva,“ zašeptal Tom naléhavě. „Víš, proč jsem tady?“

„Roberts něco povídal,“ připustil John.

Tom se naklonil přes stůl, který je odděloval. „Tys to přece neudělal! Vím to já, ví to Lucy, tak proč pořád tvrdíš takovou pitomost?“

„Udělal jsem to,“ prohlásil Palmer nevzrušeně. „Jsi hodný, že se mi snažíš pomoct, ale já jsem se ke všemu přiznal a tím to hasne.“

Tom jej probodával pohledem. Palmer to vydržel. Bylo jasné, že na svém tvrzení trvá.

„Blbost!“ vykřikl Tom tak hlasitě, až si jej strážný přísně změřil. Okamžitě ztišil hlas. „To přece nedává smysl! Já vím, že lžeš. Něčeho takového bys nebyl schopen – a Lucy jakbysmet Tak proč pořád meleš svou?“

Palmer se trochu uklidnil. V očích mu zasvitlo, zdálo se, že jej Tomův výbuch pobavil. „Máš představu, Tome, co by se stalo, kdybychom já i Lucy tvrdili, že jsme nevinní a o vraždě Anny-Marie nevíme vůbec nic?“ zeptal se.

„Vždyť byste mluvili pravdu.“

John se nedal odbýt. „Chci, abys mi řekl, co by se podle tebe stalo.“

Tomovi nebyla jeho otázka příjemná. Znal odpověď, ale nahlas ji říct nechtěl. „No tak?“

„Policie by musela najít skutečného vraha,“ řekl Tom, který konečně připadl na něco pozitivního.

Tom jej zpražil pohledem. „Špatně. Zkus hádat znovu.“

„Dobrá, myslím si, že by vyšetřovatel obvinil tebe i Lucy, ale při řádném procesu by vyšla najevo pravda. A policie by pachatele skutečně našla, jen kdyby se trochu snažila.“

„Ne, oba bychom byli odsouzeni,“ řekl John Palmer suše. „A zkus mi říct do očí, že nemám pravdu.“

„Nemůžeš se jen tak vzdát,“ namítl Tom, ale moc přesvědčivě to neznělo. V hloubi duše si byl jistý, že Palmer uhodil hřebík na hlavičku. Oba by byli odsouzeni na základě nepřímých důkazů, které se jevily jako nevyvratitelné. Náhle si uvědomil plný dosah Palmerova rozhodnutí. Vůbec nešlo o to, že by věřil v Lucyinu vinu – naopak, věděl velmi dobře, že jeho žena nic nespáchala. John trval na své vině proto, aby tváří v tvář spiknutí nepřímých důkazů zachránil aspoň Lucy.

To ho stavělo do nového světla. „Vážně ji tolik miluješ?“ zeptal se Tom.

John se nepřítomně usmál a sotva znatelně přikývl.

„Uvědomuješ si, že poneseš nadosmrti cejch vraha, zatímco skutečný pachatel vyvázne bez trestu, protože po něm nikdo nezačne pátrat? A to, že jsi nevinný, budeš vědět jen ty sám, Lucy… a já?“

Palmer se vzpřímil a řekl nahlas, aby to slyšel i strážný: „Jak jsem řekl, jsem vinen. A na tom trvám.“

13

Tom sjel z dálnice M6 a vracel se do severního Walesu. Čím víc se blížil k pobřeží, tím byl vzteklejší a rozladěnější. Kdyby jen připadl na to, proč někdo zavraždil Annu-Marii! Nenapadal ho rozumný motiv, leda chorobná touha udělat z Palmerových zločince a zničit jim život. Když se Johna zeptal, zda je možné, aby je někdo tak strašně nenáviděl, dostalo se mu jednoznačné odpovědi: „Nebuď směšný.“

Jenže když člověk vyloučil prvek slepé zášti, mnoho možností mu už nezbývalo. Tom se tím přestal zabývat a jeho neklidná mysl znovu zabloudila k otázce, kdo mohl ukrást tělo mrtvého kojence a naplnit rakev vyoperovanými orgány. Oba zločiny se vzpíraly logice i zdravému rozumu a oba byly naprosto nesmyslné… ledaže by měly něco společného.

Co když Maurice Cleef nelhal a ve zmizení těla Megan Griffithsové měl prsty neznámý lékař? Pak mohl tělo odcizit za účelem výzkumu nebo experimentu. Třeba potřeboval nějaký orgán nebo tkáň. Pokud by tomu tak bylo, mohl stejným způsobem použít i tělo malé Palmerové – jenže tu musel nejprve zbavit života.

Tom si uvědomoval, že zabloudil na samu mez pravděpodobnosti, ale jeho nová teorie nabízela jiný pohled na celou záležitost, a už proto si zasloužila, aby ji jen tak nezavrhl. Mohl být motivem výzkumný projekt, pro který bylo nezbytné získat těla dvou malých holčiček? Tak důležitý projekt, že kvůli němu někdo vraždil?

Ostatky Megan Griffithsové už nikdo prozkoumat nemohl, ale tělo Anny-Marie Palmerové se zřejmě stále nacházelo na prosektuře. Tom se rozhodl, že se na ně podívá. Třebaže je pachatel silně poleptal kyselinou, mohla důkladná prohlídka odhalit stopy chirurgického zákroku, k němuž snad před vraždou došlo. Třeba zmizela i část některého orgánu.

Když ho Julie posílala na dovolenou, určitě to nedělala proto, aby mohl pokračovat v pátrání, ale Toma ani nenapadlo, aby se teď vzdal. Musel se co nejdřív spojit s policejním patologem Charlesem Frenchem, i kdyby mu měl volat v sobotu večer do bytu. Touto myšlenkou se zabýval ještě v okamžiku, kdy zahlédl poutač supermarketu Tesco, právě včas, aby stihl odbočit a nakoupit zásoby na další týden.

*****

„Ano, pořád leží v chladicím boxu v Ysbyty Gwynedd,“ přisvědčil French. „Proč vás to zajímá?“

„Jestli nemáte nic proti, rád bych se na tělo podíval,“ řekl Tom zdvořile, ale věcně.

„Mám proti hned celou řadu věcí,“ odvětil French kousavě. „Tělo je klíčovým důkazem a jakákoli neoprávněná manipulace by je mohla znehodnotit. Volný přístup k důkaznímu materiálu nikomu umožnit nemohu.“

Tom si připadal jako spráskaný. „Promiňte, takhle jsem o tom neuvažoval,“ řekl po pravdě, protože něco takového jej skutečně nenapadlo.

„Smím se zeptat, proč chcete tělo vidět?“ zajímal se French. „Od praktického lékaře je to poměrně nezvyklá žádost.“

Tom velkoryse přehlédl osten skrytý v jeho slovech. „Chtěl jsem si ověřit, zda před smrtí nedošlo k chirurgickému zákroku,“ řekl, aniž si uvědomil, jaký bič tím sám na sebe upletl.

„K chirurgickému zákroku?“ podivil se French. „Chcete naznačit, že jsem něco přehlédl? Že mi ušla možná příčina smrti?“

„Ne, to ne. Tohle mě ani na okamžik nepřišlo na mysl,“ zapřísahal se Tom a zalitoval, že si lépe nepromýšlel, co řekne. „Měl jsem na mysli něco úplně jiného, zcela triviální zákrok, drobnost, která vám mohla ujít, protože jste si neuvědomil její dosah…“

„Pro soudního patologa není žádná drobnost příliš triviální, doktore Gordone, to vyplývá z povahy mé práce. Dostávám peníze za to, že nic nepřehlédnu!“

„Samozřejmě,“ přisvědčil Tom a v duchu si nadával.

„Jediné stopy po chirurgickém zákroku jsem nalezl na dolních končetinách, které lékaři krátce po dívčině narození amputovali. Stopy byly stále jasně patrné, nezahladila je ani kyselina.“

„Nemohlo poleptání zničit některé jiné stopy?“ nadhodil Tom.

„Pro bujnou fantazii není nic nemožného. Jaký zákrok máte přesně na mysli?“

„To zatím nevím,“ přiznal Tom.

„Nejste přepracovaný, doktore?“

Tom se rozhodl kapitulovat. „Omluvte mne a nezlobte se, že jsem vás obtěžoval.“

Položil sluchátko a chvíli nehybně stál. Připadal si jako naprostý idiot. Když si v duchu přehrával rozhovor s Frenchem, div se nepropadl hanbou. Julie měla možná pravdu: měl by si vzít dovolenou, než začnou lidé pochybovat o jeho zdravém rozumu. Jenže na to už zašel příliš daleko. Před myšlenkami, které mu vířily hlavou, nebylo úniku. Přesto se rozhodl, že si nazítří udělá den volna a vyrazí do kopců, aby si pročistil mozkové závity.

*****

Když jej Ellen Edwardsová den nato vítala na dvoře farmy, poznal už z výrazu její tváře, že se věci vyvíjejí k lepšímu. Usmívala se a v očích už neměla ten ustaraný výraz. Stála a utírala si ruce o zástěru, dokud Tom nedošel až ke dveřím. „Dneska ráno jsem vás nečekala,“ řekla mile.

„Vyrazil jsem na výlet a řekl jsem si, že se cestou zastavím,“ zalhal Tom. Ve skutečnosti si návštěvu u Glyna naplánoval. „Jak se mu vede?“

„Je to mnohem lepší, díky za optání. Ráno už byl zas ve své kůži. Když viděl, jak je venku hezky, měla jsem co dělat, abych ho udržela doma. Naštěstí se nechal přesvědčit a zatím se šetří.“

Toma ta novina potěšila a uklidnila. Sečteno a podtrženo, nezavinil svým opomenutím žádné zbytečné zdržení. Ani kdyby měl k dispozici výsledky z laboratoře, nenasadil by nové antibiotikum dřív než v sobotu ráno. Rozdíl byl jen v tom, že by si býval jistější jeho účinností. Když poslouchal, co říká Ellen, blahořečil si, že ji požádal, aby zavolala do ordinace, pokud se manželův stav do soboty nezlepší. Kdyby to neudělal, ztratili by několik dalších dnů a Glyn mohl přijít o nohu. Pozvání na čaj Tom odmítl, ale než se vydal na výlet, zašel dovnitř na kus řeči s Glynem. Julie měla pravdu, když Tomovi předhazovala, že si vzal příliš velké sousto a zanedbává své povinnosti. Pokud chce úspěšně vykonávat praxi, nesmí si další podobné chyby dovolit. Hodlal si vzít pár dnů volna, aby mohl pokračovat v soukromém vyšetřování případu manželů Palmerových, ale slíbil si, že pokud se rychle nedostaví výsledky, zařadí zpátečku a půjde do sebe.

Dokonce už pomyslel i na to, že odejde někam jinam. Samotného jej překvapilo, jak těžce nese nespravedlnost spáchanou na Palmerových. Když zajel s landroverem na parkoviště mezi kopci, slíbil si, že se soustředí na nejbližší úkoly a vše ostatní na čas odsune.

Pak vyrazil po Uanberiské stezce na Snowdon. V půli kopce ho napadlo, že se hned v pondělí ráno vydá do caernarfonské všeobecné. Jedině tam může nalézt řešení záhady Megan Griffithsové a odhalit případnou spojitost s vraždou Anny-Marie Palmerové. Navíc měl po ruce výtečnou záminku k návštěvě – Thomasovo pozvání na sympozium o umělém oplodnění. Když se zúčastní úvodního semináře, bude si moci promluvit s profesorem a vyptat se ho na výzkumné projekty, které na půdě nemocnice probíhají. Pro začátek to bude stačit. Možná narazí hned zkraje na stopu, která ho dovede ke dvěma dětským tělům.

Stálo to za pokus a bylo to lepší než nedělat nic. S tímto plánem v hlavě pokračoval v cestě vzhůru. Věděl, že mu tělesná námaha udělá dobře a zbaví jej napětí, které se v něm za dlouhé týdny nahromadilo.

*****

Carwyn Thomas byl dobrý řečník a uměl si rychle získat posluchače. V tom mu pomohl i první z diapozitivů s tvářemi spokojeně vyhlížejících dětí. „Zde vidíte konečný produkt našeho vědeckého úsilí,“ komentoval jej.

Přednáška mapovala historii a vývoj techniky umělého oplodnění od prvopočátků po současný stav, který řečník označil za všední rutinu práce na běžícím pásu. Vzpomněl i na to, jak ho v počátcích jedny bulvární noviny označily za ďáblova zplozence, který si chce hrát na pánaboha a stvořit v laboratoři živou bytost. Zorganizovaly dokonce podpisovou akci za zákaz podobných experimentů. O několik let později se týž plátek stal sponzorem prvních caernarfon-ských trojčat ze zkumavky.

„Vždycky jsme museli bojovat o přežití,“ pokračoval Thomas. „Dnes se argumentuje tím, že prostředky vynaložené na náš výzkum chybějí jinde: prý by mohly přispět k řešení palčivějších medicínských problémů. Podobným názorům musíme rázně oponovat. Děti jsou naše budoucnost, naplňují naše životy. V medicíně neexistuje palčivější problém, než je problém žen, které chtějí počít, a nemohou. My jim to umožňujeme a musíme mít možnost v tom pokračovat i v budoucnu.“

Profesor Thomas se posadil za bouřlivého potlesku a u řečnického pultu jej vystřídal vysoký, distingovaný pán s krátce střiženými vlasy a brýlemi se stříbrnou obroučkou. Tom si pomyslel, že vypadá jako Američan, a nemýlil se. Jeden z pořadatelů jej uvedl jako profesora Richarda Meyera z Kalifornské univerzity v Los Angeles.

„Carwyn zde hezky hovořil o minulosti,“ začal Meyer. „Na mně je, abych nastínil budoucí vývoj. Ušli jsme hezký kus cesty od časů, kdy stačilo smíchat vajíčka a spermie ve zkumavce, provést injektáž a doufat, že to matka příroda nějak zařídí. Technika umělého oplodnění je stále rafinovanější, vícečetná těhotenství již zdaleka nejsou tak častá jako dřív a pro řadu laboratoří je metoda ICSI něčím zcela běžným. Díky aktivujícím T-buňkám se zvýšilo procento úspěšnosti oplodnění, takže jsme schopni zvládat stále obtížnější případy a naše víra ve vlastní schopnosti roste. Avšak, dámy a pánové, na obzoru se rýsuje velký otazník a dříve nebo později na něj budeme muset odpovědět. Hovořím o klonování člověka. Tento problém fascinuje lidskou představivost už nyní a pokroky, jichž dosahujeme v laboratořích, nás přibližují okamžiku, kdy bude něco takového opravdu možné. Nepochybuji, že poptávka bude značná, a my se musíme rozhodnout, jak na ni zareagujeme.“ V sále to zašumělo a Meyer pohlédl zpoza brýlí na přítomné. „Mluvíte tak, jako byste si myslel, že klonování lidí je nevyhnutelné,“ ozval se hlas s německým přízvukem.

„Věřím tomu,“ přisvědčil Meyer bez váhání. „Nikdy jsem nepochyboval, že ve vědě platí bonmot: Co se může stát, to se stane.“

„Nestane, pokud bude dostatek vůle tomu zabránit,“ ozvala se anglická delegátka, která se představila jako Linda Mooreová z Cambridge.

Meyer zavrtěl hlavou. „Jednou to někdo zkusí, tím si buďte jistá.“

„Ale není to pouze akademická debata?“ namítl někdo další. „Nic podobného zatím není možné. Technologie ještě natolik nepokročila.“

„Brzy to možné bude, takže bychom se měli připravit, nemyslíte? Pokroky metody ICSI sehrají v klonování člověka důležitou roli. Dalo by se říci, že se v tomto směru stáváme experty, aniž bychom si to plně uvědomovali.“

„Ale proč? K čemu to všechno je?“ ozval se muž v první řadě. „Nikdy nebudeme schopni vytvořit přesnou kopii člověka s jeho osobností a povahovými rysy. Můžeme přinejlepším doufat, že klonováním získáme novorozeně, jehož mozek bude čistý jako nepopsaný list. Takové dítě se nebude ničím lišit od jiných dětí. Až dospěje, může vypadat identicky jako osoba, z níž bylo naklonováno, ale bude mít vlastní myšlenky a zkušenosti.“

„Je zde ovšem naděje, že z buněk geniálního člověka nakloňujete zase génia,“ podotkla Švédka dr. Linnstrómová.

Meyer se usmál. „Myslím, že paní doktorka uhodila hřebík na hlavičku. Selektivním klonováním můžeme obohatit lidstvo: ty nejlepší mozky ze světa nikdy nezmizí… a tak dále, však to znáte.

Osobně jsem proti podobným experimentům. Všichni víme, že tímhle by to neskončilo. Většina lidí si myslí, že jsou tím či oním způsobem jedineční a zaslouží si tady být navěky. A my budeme zaplaveni jejich žádostmi o klonování, pokud tomu neučiníme přítrž hned na počátku.“

Do všeobecného souhlasného mručení se zvedla žena sedící v řadě před Tomem, představila se jako dr. Maisie Landová z dublinské Trinity College. „Myslím,“ začala, „že všichni zapomínáme na to, jak převratný význam může klonování mít pro transplantace životně důležitých orgánů.“

„Ano, to slýchám téměř neustále,“ poznamenal Meyer kousavě. „Mohla byste se vyjádřit konkrétněji, paní doktorko?“

Náhlá změna jeho tónu vyvolala ticho v sále. Oči všech se upřely na ženu, která tuto reakci zapříčinila. Byly na ní znát rozpaky a údiv. „Je snad zřejmé, profesore Meyere, že orgány vyklonované z vlastních buněk přijme organismus mnohem lépe.“

„Jistě, ale jak ty orgány vyklonujete?“

Maisie Landová se zatvářila ještě rozpačitěji. „Tohle není můj obor, ale představuji si to tak, že se vezmou buňky určitého orgánu…“

Ještě nedořekla, když začal Američan vrtět hlavou. „Nic takového. Abyste získala živé ledviny, játra, srdce nebo cokoli jiného, k tomu potřebujete živého člověka. Na počátku musí být klonované dítě, zdravé dítě. Chcete mi tvrdit, že budete kuchat živé děti, abyste získala náhradní díly, paní doktorko? Ano, dámy a pánové, až začneme klonovat člověka, budou výsledkem rozkošné, okaté děti. Nepředstavujte si žádné police v supermarketu s vyrovnanými řadami ledvin a jater.“

V tu chvíli povstal Carwyn Thomas a shrnul výměnu názorů slovy: „A máme o čem přemýšlet.“ Živá úvodní debata slibovala zajímavé sympozium a on tím byl viditelně potěšen.

14

Profesor Thomas poprvé zaznamenal Tomovu přítomnost v poledne u studeného bufetu. Tvářil se překvapeně. „Doktor Gordon! Takže jste přece přišel! To mne opravdu těší.“

„Vzal jsem si pár dní volna,“ oznámil mu Tom, „a tak jsem si řekl, že využiji vaší laskavé nabídky. Soudě podle začátku to vypadá na bouřlivou diskusi.“

„Takovou chválu rád slyším,“ usmál se Thomas. „Všechno, co má něco společného s klonováním člověka, probouzí silné emoce.“

„I ve vás?“ zeptal se Tom, který si bleskově naložil pár lžic salátu na talíř a následoval starého profesora od bufetového stolu k oknu.

„I ve mně,“ přisvědčil Thomas.

„Jste pro, nebo proti?“

„Pro – v dlouhodobém výhledu,“ odpověděl profesor po chvíli přemýšlení. „Pokrok nezastavíte. Musíme se smířit s tím, že se klonování stane skutečností, ať se nám to líbí, nebo ne. Musí se tak ovšem dít kontrolovaně a s rozmyslem. Meyer má navíc pravdu v tom, že v této chvíli může být plodem klonování jen dítě, a to s sebou nese spoustu morálních a etických problémů.“

„Řekl jste ‚v této chvíli‘. Znamená to, že v budoucnu to může být jiné?“

„Téměř s jistotou ano, jakmile pochopíme všechny mechanismy buněčného dělení. Mám na mysli to, proč se z určitých buněk stanou játra a ne plíce. Představa, že bychom mohli pěstovat lidské orgány z jediné buňky, je velmi lákavá. Vyřešilo by to řadu problémů, především neustálé pátráni po vhodných dárcích.“

„Je to hudba hodně vzdálené budoucnosti?“

„Dost vzdálené, ale intenzivně se na tom pracuje, takže kdo ví? Třeba se někomu podaří uskutečnit zásadní objev.“

„Podílíte se na tomto výzkumu i vy sám?“ zeptal se Tom.

Profesor zavrtěl hlavou. „Ne, mé srdce je srdcem obyčejného porodníka. Do velké vědy jenom fušuji.“

Tom namítl, že výsledky Thomasovy práce nelze ani v žertu označit za fušováni. Thomas se jen skromně usmál.

„Jaký druh výzkumu vlastně v caernarfonské všeobecné probíhá?“ pokračoval Tom v otázkách a snažil se, aby zněly co nejlhostejněji.

Thomas mávl rukou. „Dohromady to nestojí za řeč. Z veřejných prostředků se výzkum financovat nedá. Musíte spoléhat na prostředky ze zvláštních fondů, a ty do velšských nemocnic nepřitékají. Upřímně řečeno, mé oddělení je jediné, které se aspoň do jisté míry podílí na klinickém výzkumu.“

„Chápu,“ přitakal Tom zamyšleně a změnil téma. „V sobotu jsem byl navštívit Johna Palmera.“

„Skutečně? Jak se mu daří?“

„Pořád stejně.“

„Ještě stále si myslí, že to udělala jeho žena?“

„Vlastně ne, ale…“

Thomas si mladého kolegu úkosem změřil, ale na bližší vysvětlení nenaléhal. Místo toho si nabral plnou vidličku salátu a upravil si papírový tácek, jehož roh se pod váhou pečiva povážlivě prohnul. „Proč jste se mě předtím ptal na výzkum v caernarfonské všeobecné?“ otázal se náhle a pohlédl Tomovi zpříma do očí.

Toma otázka zaskočila. Odkašlal si, aby získal čas a utřídil si myšlenky. Nebyl si jistý, kolik toho Thomasovi může prozradit, a ještě stále si vyčítal telefonát s Charlesem Frenchem, při kterém se naprosto ztrapnil. „Já…,“ vykoktal nakonec. „Jen mě to tak napadlo.“

„Jen vás to tak napadlo,“ zopakoval Thomas. Bylo na něm vidět, že Tomovi nevěří a čeká na bližší vysvětlení.

„Ano, opravdu,“ přitakal Tom bezelstně.

Thomas si ho zkoumavě změřil a Tomovi se na okamžik zazdálo, že v profesorových očích postřehl zákmit nejistoty. Pak se vše změnilo. Thomas se široce usmál na někoho známého a s jistotou člověka, který je na recepcích jako doma, se přesunul dál.

I Tom se chystal odejít, když si všiml, že se k němu blíží James Trool.

„Chtěl jsem se omluvit, že jsem se tehdy u oběda skoro ani nerozloučil.“

„Nic se nestalo, úplně to chápu,“ ujistil jej Tom.

„Dovolil bych si vás dnes pozvat na večeři a seznámit vás se Soniou. Rádi vás uvidíme. Jsem vám zavázán, že jste nemocnici dopřál oddechový čas.“

„Nic zvláštního jsem neudělal,“ řekl Tom.

„Takže přijdete?“ ujistil se Trool.

„Děkuji za pozvání, velmi rád.“

„Bydlíme na Anglesey. Vysvětlím vám cestu.“

Tom si zapsal, jak se k němu dostane, a slíbil, že o půl osmé dorazí.

Když se Trool vzdálil, přistoupil Tom k francouzskému oknu a při pohledu na trávník, bičovaný deštěm, přemýšlel, co přineslo dopoledne. Dal si za úkol zjistit, jaký výzkum probíhá v caernarfonské všeobecné, a zjistil, že v úvahu přichází jedině Thomasovo oddělení. Záhadný lékař, který odcizil Meganino tělo, tedy musel patřit k Thomasovu týmu.

Zmizelé tělo mrtvého dítěte a zavražděná holčička – mohly mít tyto dva případy něco společného s výzkumem umělého oplodnění? Pak si uvědomil, že Anna-Marie Palmerová byla dítětem ze zkumavky. Už na to málem zapomněl. Snad by stálo za to ověřit si, zda nebyla stejným způsobem počata i Megan Griffithsová… Ale to už přestávka končila a lidé se vraceli do přednáškového sálu.

Odpolední program sympozia začal pojednáním o výhodách, nevýhodách a mezích metody ICSI. Kromě faktu, že někdo dokáže vstříknout jedinou spermii do vajíčka, připadaly Tomovi ostatní informace příliš odborné a málo záživné. Pozornost zbystřil až v závěru vystoupení, kdy z diapozitivů vyrozuměl, že americká laboratoř, v níž přednášející pracoval, dosahuje mnohem lepších výsledků než Thomasova klinika. Graf srovnávající počty umělých oplodnění pomocí metody ICSI, které skončily normálním porodem, s procentem potratů a jiných komplikací, vyzníval pro caernarfonskou všeobecnou velmi nepříznivě. Tak nepříznivě, že Carwyn Thomas považoval za nutné na tuto skutečnost upozornit a dotázat se řečníka na možné příčiny.

Přednášející specialista ze soukromé kliniky v Seattlu, tlustý a holohlavý pán s blahosklonným výrazem, pokrčil ramena a diplomaticky prohlásil: „Těžko říct, pane profesore. Možná bychom mohli porovnat naše záznamy.“

„Tak je porovnejme,“ vybídl ho Thomas a vydal se k pódiu. Američana to překvapilo. Nepředpokládal, že Thomas vezme výzvu vážně a že zareaguje tak rychle, ale Velšan se už chopil iniciativy. „Mohl byste sejít k nám, Rane?“ řekl do mikrofonu.

Embryolog Ranulph Dawes, který Tomovi posledně předváděl buněčnou manipulaci, prošel uličkou a cestou si oblékal sako a upravoval kravatu. Na pódiu se připojil k řečníkovi a Carwynu Thomasovi. Profesor se po chvíli usadil do křesla stojícího stranou a nechal oba specialisty, aby veřejně porovnali postupy svých laboratoří při aplikaci metody ICSI, počínaje velikostí injekční jehly a konče inkubační dobou.

Už po pár minutách bylo Tomovi jasné, že profesor Thomas učinil moudrý tah. Přítomní embryologové se do diskuse zapojovali a celá prezentace se výrazně oživila Nakonec z ní vysvitlo, že v Caernarfonu i v Seattlu používají zcela shodný postup.

Dawes se vrátil na své místo a Američan se obrátil k Thomasovi. „Nenapadá mě jiné vysvětlení, pane profesore, než že léčíme jiný druh pacientek. Pokud tomu dobře rozumím, vy aplikujete metodu ICSI na obzvlášť těžké případy, kdežto my léčíme každého, kdo je ochoten zaplatit.“

Všichni se smáli a oceňovali Američanovu schopnost udělat si legraci sám ze sebe, ale Tomovi neušlo, že profesor všeobecné veselí nesdílí. Seděl dál na okraji pódia a dlouho civěl na podlahu. Teprve po chvíli mu došlo, že by se měl k všeobecnému veselí připojit. Zvedl hlavu, ze slušnosti se pousmál a přejížděl očima řady přítomných. Když zabloudil zrakem do míst kde seděl Tom, ztuhl. Byli od sebe příliš vzdáleni, než aby si Tom mohl být jist že profesor hledí opravdu na něj, ale zřetelně viděl, jak profesorovi zmizel ze rtů úsměv a jak ho vystřídal velmi ustaraný výraz.

Nechápal to. Vysvětlení, s nímž přišel Američan, mu připadalo naprosto logické. U mnoha amerických pacientek by zabrala i méně účinná metoda, zatímco Thomas používal ICSI jen u těch, které by jinak neotěhotněly. Byla to jejich poslední šance. Už proto museli mít v Seattlu vyšší procento úspěšnosti.

Tom si z okamžitého popudu opsal čísla z grafu, který se stále ještě skvěl na plátně, a řekl si, že se pokusí přijít na to, co Carwyna Thomase tak znepokojuje. Současně se rozhodl vynechat následující přednášku a opatřit si výtisk brožury, kterou klinika léčby neplodnosti vydala pro případné zájemkyně. Vzpomněl si, že jich viděl ležet celý stoh v recepci, když jej Thomas po klinice prováděl. Jako praktickému lékaři mu jednu jistě dají – a v brožuře možná najde seznam všech lékařů.

Toho dne už se do přednáškového sálu nevrátil. Místo toho zajel do Bangoru za Lucy, aby zjistil, jak se vyrovnala s tím, že John nemíní změnit svou výpověď. Když si vyšli na krátkou procházku, došel k závěru, že je stále na dně, ale začíná se z toho dostávat.

„Vracím se domů,“ oznámila mu náhle.

„Myslíš, že je to moudré?“ zeptal se Tom dost znepokojeně.

Lucy pokrčila rameny. „Tohle nemá s moudrostí co dělat. Sestra je zlatá, ale nemůžu jí a jejímu muži viset na krku donekonečna. Mají dost vlastních starosti. A kromě toho se mi stýská. Bez Anny-Marie už to tam nikdy nebude jako dřív, ale je to můj domov. Můj a Johnův.“

Tom viděl, jak jí vlhnou oči. Lucy zadržovala slzy.

„Má tě tak rád, že si to ani neumíš představit,“ řekl tiše.

„Proto mě nechce vidět? Určitě si v koutku duše pořád myslí, že jsem vinna!“

„Ne, tak to není. Ale uvědomuje si, že nepřímé důkazy svědčí proti vám. Kdyby vzal přiznání zpátky, nejspíš půjdete do vězení oba, a na hezky dlouho. Vzal vinu na sebe, aby odsoudili jen jednoho z vás. A jestli má Roberts pravdu, zřejmě nedostane tak vysoký trest. Tak moc tě miluje.“

Lucy se neovladatelně rozplakala. Tom ji vzal kolem ramen a konejšil ji, dokud se neutišila.

„Nezlob se,“ vzlykla.

„Nemusíš se omlouvat.“

„Tohle mu nesmím dovolit,“ řekla pevně. „Není to spravedlivé a už vůbec to není fér. My jsme přece nic neudělali! My jsme ji nezabili! Panebože, Tome, kdybys věděl, jak se mi po ní stýská. Představuju si, jak leží v chladné zemi, a div z toho nešílím. Chudáček! Ubohá Anna-Marie! Nedostala příležitost,“ vzlykala Lucy do kapesníku.

Tom ji k sobě tiskl a čekal, až se znovu uklidní. Pak tiše řekl: „Jestli má spravedlnost zvítězit, musíme najít skutečného vraha.“

„Ale jak?“ zeptala se Lucy zoufale. „Policii nezajímá nikdo a nic, jen to Johnovo pitomé přiznání!“

„Pár možností by tady bylo,“ připustil Tom.

„Myslíš to vážně?“ vyhrkla Lucy. Bylo na ni znát, že by mu ráda uvěřila, ale současně zůstává ve střehu.

Tom přikývl. „Nechci v tobě vzbuzovat přehnané naděje, ale při troše štěstí můžu během několika dnů poskytnout policii důležité informace. Víc ti zatím neřeknu, ale můžeš mi věřit, že nepolevím, ať se stane, co se stane.“

„Tome, neumím vyjádřit, jak jsem ti vděčná za to, co jsi pro nás udělal a co pro nás děláš. Jsi skutečný přítel.“

*****

Troolovi bydleli v obrovské viktoriánské vile. Trávník před domem se svažoval k břehům mořské úžiny, kde v přístavišti kotvil hausbót. Tom zastavil před hlavním vchodem, ačkoli měl neodbytný pocit, že jeho letitý landrover by se lépe vyjímal u zadního traktu nebo dole u stájí. Přesto se nenechal odradit a zajel na hlavní parkoviště.

Otevřely se dveře a uvítal ho samotný James Trool. „Rád vás vidím, Tome. Pojďte dovnitř, představím vám Soniu.“

K Tomovi se už donesly zvěsti o nevšedním zjevu Troolovy manželky i různé poznámky naznačující, o kolik je mladší než její muž, ale když Sonia Troolová vešla do pokoje, zůstal ohromeně stát. Měl pocit, že právě vystoupila ze stránek módního časopisu nebo sem zabloudila z módní přehlídky v Miláně. Byla úžasná.

„A tohle je Charlotta,“ řekl Trool, a vzal do náruče malou holčičku, která si na zemi hrála s chlupatým bílým králíčkem. Králíček měl kolem krku modrou stužku s rolničkami. Charlotta se zaculila, když ji nevlastní otec polechtal a řekl: „Je čas jít do postýlky, zlatíčko.“

Pak Trool kousek poodešel a Tom si všiml, že děvče nevidí. Úsměv mu o poznání pohasl. Přestože Charlottin obličej byl na první pohled v pořádku, na druhý pohled bylo možno rozeznat stopy těžkého úrazu. Tom si vzpomněl, že mu někdo vyprávěl o autonehodě, která stála u počátku vztahu manželů Troolových.

„Nazdar, Charlotto,“ řekl a jemně pohladil holčičku po hřbetu ruky. Ta však byla zcela zaujata smlouváním, aby ještě nemusela jít spát.

„Ještě chvilku,“ žadonila.

„Ne, je čas, miláčku,“ řekla Sonia pevně a pak se obrátila k Tomovi. „Charlotta má víc elánu a energie než my s Jamesem dohromady.“

„Trávit dětství v takovémhle domě musí být nádherné,“ poznamenal Tom a rozhlížel se po obrovských prostorách.

„Přesně tohle jsem si řekl, když jsem ten dům poprvé uviděl,“ přiznal Trool. „Mohla by se v něm odehrávat všechna možná dobrodružství z dětských knížek.“

„Víš co, Jamesi?“ navrhla Sonia s úsměvem. „Ulož malou a já tady zatím Toma trochu provedu.“

Jakmile zmizel Trool s Charlottou v patře, zahájila Sonia exkurzi po domě. „Nevím, jestli vám James něco povídal o té nehodě,“ řekla pak.

Tom odpověděl záporně.

„Vlastně jsme se díky ní seznámili. Byli jsme s Donem – tak se jmenoval můj první manžel – a Charlottou v Británii na prázdninách. Jezdili jsme po výletech a v den nehody jsme chtěli navštívit caernarfonský hrad. Na čtyřproudé silnici do nás narazili nějací nezletilí šílenci. Ukradli auto a jeli se projet, jenže se dostali do protisměru. Všechny nás převezli do caernarfonské všeobecné. Don při převozu zemřel a Charlotte na tom byla moc špatně. Já jsem vyvázla s natrženou slezinou a několika zlomenými žebry a celkem rychle jsem se z toho dostala, ale dcerka oslepla.“

„To je mí líto,“ hlesl Tom.

„Dost dlouho jsme si poležely v nemocnici a James celou tu dobu dohlížel na průběh léčby. Byl úžasný. Hlavně Charlotte se díky němu dostalo té nejlepší péče. Abych to zkrátila, nakonec jsme se vzali. Do Ameriky jsem se už nevrátila.“

Tom se usmál a zdvořile přikývl, ale hlavou mu nepřestávalo vrtat, jaký byl asi pravý důvod takového manželství. To, že se pacientka zamilovala do ošetřujícího lékaře, na jehož pomoc byla odkázána a jemuž důvěřovala, bylo celkem běžným a pochopitelným důsledkem situace. Obvykle však stačilo jemně odmítavé gesto z lékařovy strany a svou roli sehrála i navracející se sebedůvěra, která je průvodním znakem rekonvalescence. Tom byl v pokušení podezírat Troola, který mohl být Soniným otcem, že situace zneužil a vyvíjel na pacientku nátlak tak dlouho, až podlehla. Jenže za tu chvíli, kterou strávil v domě, pochopil, že dominantní roli ve vztahu těch dvou hraje Sonia. Nakonec si řekl, že to není jeho věc, a pustil všechno z hlavy.

Prohlídka domu skončila ve velké viktoriánské zimní zahradě s dřevěnou prosklenou stěnou. Byl z ní krásný a ničím nerušený výhled na Menaiskou úžinu. Přestože ve tmě byla vidět jen mihotavá světla na druhém břehu, Tom věděl, že ve dne by odtud spatřil celý masiv Snowdonu.

„Co si takhle na chvíli sednout,“ navrhla Sonia. „James tu bude za moment a před večeří si můžeme dát něco k pití.“

Tom se usadil mezi květináče do jednoho z rákosových křesel a vdechoval vůni listí a hlíny. „Víte,“ pokračovala Sonia, „James je vám velmi vděčný, že se vám podařilo udržet celou tu záležitost s Megan Griffithsovou pod pokličkou. A já jsem rovněž vaší dlužnicí…“

Mladá Američanka na něj upřela oči a chvíli to vypadalo, že chce svým slovům dodat skrytý sexuální podtón.

„Já jsem nic pod pokličkou nedržel,“ namítl Tom, který se cítil trochu nesvůj. „Zkrátka jsem neviděl důvod, proč hned všechno prozradit médiím.“

„I tak jsme vám nesmírně vděčni,“ zopakovala Sonia zastřeným hlasem. „Víte, jak hodně Jamesovi záleží na dobré pověsti nemocnice. Bere si to všechno osobně. Je to starý drahoušek.“

Tom měl dojem, že při slově starý se jí ten výraz vkradl do očí znovu, ale jistý si tím nebyl. Přesto pocítil úlevu, když se v místnosti objevil James Trool, nervózně si mnul ruce a ptal se, co si dají k pití.

„Přišel jsi právě včas, miláčku,“ poznamenala Sonia, „už tady umíráme žízní.“

Příjemný večer pokračoval v nezměněném duchu, a když se Tom těsně po jedenácté s mnoha díky loučil, byl si tím, že u Troolových má hlavní slovo Sonia, ještě jistější.

Na zpáteční cestě mu nešla z hlavy. Opravdu na něho dělala oči, nebo si to jenom namlouval? Možná chtěla pouze pomoci manželovi v jeho snaze nedělat kolem případu Megan Griffithsové příliš velký rozruch. Tom měl každopádně pocit, že Sonia Troolová je velmi zpovykaná osůbka a všechno musí být po jejím.

Doma si uvařil kávu a vytáhl poznámky, které si udělal na sympoziu. Stále nemohl pochopit, proč profesora Thomase tak zneklidnila rozdílná procenta úspěšné aplikace metody ICSI v Caernarfonu a v Seattlu. Ze čtyřiceti amerických pacientek měla metoda žádoucí výsledek u třiceti. U čtyř se nezdařila implantace, pět jich potratilo v rané fázi těhotenství a v jednom případě se narodilo mrtvé dítě. Pitva ukázala příčinu – nevyvinuté, plíce. Ze šestatřiceti pacientek profesora Thomase jich dvacet donosilo zdravé dítě. Implantace selhala ve třech případech, pětkrát skončila gravidita potratem a osm děti přišlo na svět mrtvých. Jedno dítě se narodilo s těžkou vadou: Anna-Marie Palmerová.

Tom zíral na číslice a sčítal je propiskou na okraji papíru. Američané uspěli ve třiceti případech ze čtyřiceti, Thomasova klinika v osmadvaceti případech z třiceti šesti. Tento rozdíl se dal snadno vysvětlit tím, že se každé zařízení specializovalo na jiný druh pacientek. Procento nezdařených implantací bylo srovnatelné stejně jako počet potratů. Rozdíl byl ale v počtu mrtvě narozených dětí: v Caernarfonu osm, v Seattlu jedno. A zatímco v jediném americkém případě šlo o nedostatečně vyvinutý plod, všech osm velškých dětí trpělo těžkým znetvořením.

Tom si lámal hlavu, zda Thomase neznepokojuje právě těch devět dětí s těžkými vývojovými vadami: osm mrtvě narozených a jedno živé, které později někdo zavraždil.

15

Ráno Toma napadlo, že pokud se má Lucy opravdu vrátit, měl by se jet podívat, v jakém stavu se nachází její dům. Proto se rozhodl, že si cestou do Caernarfonu udělá malou zajížďku. Sám sebe se snažil přesvědčit, že mu jde hlavně o to, zda jsou v domě zavřená okna a zda do něj nezatéká, ale největší starost mu dělala zahrada za domem. Doufal, že policie nebo nějaká jiná instituce odpovědná za podobné věci uvedla místo příšerného nálezu do původního stavu.

Nechtěl ani pomyslet, co by se stalo, kdyby Lucy po návratu našla otevřený hrob. Čím víc přemýšlel o tom, co se tady kolem událo, tím scestnější mu připadala i sama myšlenka na návrat, ale uvědomoval si, že Lucy zřejmě nemá na vybranou. V Bangoru jasně vycítil, že Ginin manžel není jejím dalším pobytem vůbec nadšen. Manželka ho zřejmě musela moc přemlouvat, aby švagrovou pod vlastní střechou vůbec snesl. Lucy to vycítila a pochopila, že je na čase jít o dům dál.

Podle vlastních slov, lépe řečeno podle slov její sestry, která mluvila za ni, by nikdy neodešla k příbuzným na sever, protože by to měla daleko k Johnovi. Co jí tedy zbývalo? Možnost, že by se s Johnem odstěhovali někam daleko, kde by mohli zapomenout na Annu-Marii a začít nový život, nepřicházela v úvahu. Lucy byla zoufale sama. Pobyt v důvěrně známém prostředí jí mohl přinést útěchu, a třebaže zahrada za domem byla hrobem jejího dítěte, samotný dům naplňovaly vzpomínky na šest let společného života s Johnem…

Takto Tom přemítal, dokud nezabočil do ulice, v níž stál dům Palmerových, a nespatřil fasádu vyzdobenou díly sprejerů. Se sevřeným srdcem četl nápisy, jejichž škála začínala spíláním do vraždících bestií a končila u biblického Nechte maličkých přijíti ke mně. Na několika místech se barva roztekla, takže připomínala prolitou krev, a mezi Č a K ve slově maličkých došla neznámému „umělci“ červená a přešla v modrou.

Tom v duchu zaklel a vystoupil z auta, aby odhadl rozsah škod. Přitom děkoval bohu, že zatím nikdo nevytloukl okna. Zatímco obcházel dům a opatrně šlapal na rozdrcené dlaždice, ptal se sám sebe, zda by vandalové byli tak troufalí, i kdyby zde Lucy pořád bydlela. Dělal si starosti o její bezpečnost, ale nedokázal odhadnout, jak daleko je nenávist lidí z Felinbachu schopna jít. Koneckonců, ani on sám už tu nebyl příliš oblíbený a lidé se k němu nechovali nijak přátelsky. Někteří ho možná začali nenávidět a on k nim při pohledu na pomalované zdi cítil stejné antipatie.

Aspoň že zahrada byla uvedena do původního stavu. Ne snad že by si s ní dal práci profesionální zahradník, ale výkopy zmizely a na jejich okraji rašily narcisy, předzvěst blížícího se jara. Zbývalo odstranit stopy vandalismu na fasádě, protože do takto poznamenaného domu se Lucy vrátit nemohla.

Soudě podle nedávných zkušeností s elektrikářem nemohl Tom spoléhat na pomoc místních lidí, a tak se rozhodl rozetnout gordický uzel hned a vlastními silami. Vrátil se do Felinbachu a dorazil k železářství Lilian Evansové právě ve chvíli, kdy otevírala krám. Lilian byla mimořádně povídavá paní, která předčasně pochovala dva manžely a za každého vyinkasovala slušnou sumu na životním pojištění.

Tom nakoupil štětce a ředidla, aniž majitelce prozradil, nač je má. Zato jí ochotně pověděl, k čemu určeny nejsou. Nic jiného mu nezbylo, protože musel podstoupit tvrdý výslech zahalený do pláštíku přátelské konverzace. Po první otázce („Zkrášlujete si ordinaci, pane doktore?“) následoval další pokus („Takže něco natíráte doma?“), a když mu vracela drobné, dala mu tázavým pohledem jasně najevo, že požaduje vysvětlení. „Ani to, ani ono, paní Evansová,“ odpověděl s úsměvem.

Po dvou a půl hodinách tvrdé práce byla nejhorší část nápisů pryč.: Toma to stálo spoustu krve, potu a málem i slz, protože si o drsnou omítku neustále rozdíral klouby prstů. Ke své značné úlevě nalezl na zdi garáže cívku s hadicí připojenou na hydrant, takže mohl opláchnout fasádu proudem vody. Když byl hotov, prohlédl si své dílo od domovní branky. Stál s nohou na nízké zídce a v duchu přemýšlel o tom, že se za celou dobu neobjevil nikdo ze sousedů, aby mu nabídl čaj, nebo s ním dokonce prohodil pár slov. Mohla za to zášť, nebo stud? Tehdy ho poprvé napadlo, že se na „výzdobě“ domovního průčelí mohli podílet i lidé z bezprostředního okolí. Pomyslel si, jak překvapivě málo toho ví o lidské povaze.

Byl už na odchodu, když se jej zmocnily obavy, aby vandalové své dílo pod pláštíkem noci neobnovili. To pomyšlení mu na náladě nepřidalo. Rozhodl se, že z mobilu zavolá na stanici v Caernarfonu a požádá policisty, aby dům hlídali.

„Můžete nám říct adresu?“ požádal jej policista, který byl právě ve službě.

„Menai View číslo 7, dům Palmerových.“

Chvíli bylo ticho a pak muž ve sluchátku pomalu řekl: „Aha, rozumím. Potíž je v tom, že jsme právě dost zaneprázdnění.“

Čím? pomyslel si Tom. Copak se severní Wales hemží zločinci? Leda že by se poslední dobou ztratilo víc psů a koček nebo některý pětiletý uličník provedl promyšlený nájezd na pult s bonbóny v místní trafice. Tom si povzdechl. Hádat se s policisty nemělo cenu. „Dělejte, co umíte,“ řekl a vsunul telefon zpátky do kapsy.

Když se vrátil domů, začetl se do brožury, kterou si předešlého dne přinesl z kliniky. Když nepočítal ředitele Carwyna Thomase, pracovali na ní čtyři lékaři, dva výzkumní pracovníci, čtyři laboratorní technici a osm sester. Další specialisté a konzultanti na klinice působili na částečný úvazek nebo externě. Šlo vesměs o chirurgy a porodníky.

Tom odněkud vylovil složku s materiály, které Trool rozdal členům vyšetřovací komise, a vyhledal seznam osob, které v den, kdy zmizelo tělo Megan Griffithsové, navštívily patologické oddělení. Jen dvě jména se vyskytovala současně v obou seznamech: vedoucí laborant Michael Deans – a profesor Carwyn Thomas osobně. Tom si začal cucat palec a pomalu zpracovával tuto informaci. Jen Thomas a jeden z jeho laborantů… Co teď s celou teorií?

Rozhodl se rychle: nesmí předem zavrhnout žádnou stopu, ať by vypadala sebepodivněji. Každou informaci je třeba zvážit chladným rozumem. Představa, že člověk Thomasova formátu krade z márnice ve vlastní nemocnici těla kojenců, byla mimořádně bizarní, ale stejně nesmyslný byl už samotný fakt, že ke krádeži vůbec došlo. A přesto muselo existovat logické vysvětlení…

Tom si lámal hlavu, na jakém druhu výzkumu se profesor Thomas podílí, a při tom ho napadlo, že chtěl už dávno zjistit, jestli Megan Griffithsová nebyla dítětem ze zkumavky. Po chvíli uvažování si vzpomněl na Juliinu letmou zmínku o dr. Jenkinsovi z Caernarfonu. Tom se s ním moc neznal, ale párkrát už se viděli na seminářích a setkáních praktických lékařů z regionu. Našel si v seznamu telefonní číslo a vyťukal je.

„Co pro vás mohu udělat, pane kolego?“ zeptal se Jenkins, když se mu představil.

Jeho přátelské chování Toma potěšilo. „Jsem členem komise, která vyšetřuje případ zmizení těla Megan Griffithsové v caernarfonské všeobecné,“ vysvětloval. „Prý to byla vaše pacientka.“

„Taky že ano, chudinka malá.“

„Možná vám moje otázka bude připadat zvláštní, ale nebyla Megan čirou náhodou dítětem ze zkumavky?“

„Ne, docela určitě ne,“ zasmál se Jenkins. „Jasně si vzpomínám, jak mi Gwen Griffithsová říkala, že Megan počali na dovolené na Mallorce. Mohla v tom hrát roli sangria, pane kolego, ale rozhodně ne umělé oplodnění. Proč vás to zajímá?“

„Snažím se získat co nejvíc informací,“ odpověděl Tom vyhýbavě. „Každopádně vám děkuji.“

„Už jste vypátrali něco bližšího?“

„Zatím bohužel ne.“

Tom zavěsil. Byl trochu zklamaný, že se jeho tušení nepotvrdilo a Megan byla na rozdíl od Anny-Marie počata běžným způsobem, ale v podstatě to čekal. Stále se mu nedařilo nalézt pojítko mezi oběma dětmi a neměl tušení, zda měly něco společného s výzkumem probíhajícím v nemocnici. Musel uznat, že jeho teorie dostává čím dál vážnější trhliny. Přesto byl pevně odhodlán, že se podrobně vyptá Carwyna Thomase – i laboranta Michaela Deanse, co dělali v kritický den na patologickém oddělení.

Cestou do Caernarfonu si znovu trochu zajel a prohlédl si své ranní dílo. Chtěl se podívat na dům Palmerových očima náhodného řidiče, který projíždí kolem. Mohl si poblahopřát k úspěchu svého snažení a doufat, že dům takto vydrží, dokud se Lucy nevrátí.

Jeden ze sousedů vyhlédl z okna, aby zjistil, kdo to přijel. Tom v něm poznal účetního v důchodu. Na jméno si nevzpomínal, ale věděl, že před několika měsíci ho starý pán navštívil v ordinaci a stěžoval si na alergii. Když se teď jejich oči setkaly, penzista dělal, že Toma nezná. „Přeji vám hezký den,“ zamumlal Tom.

Ve vestibulu před přednáškovou síní vystavovalo několik výrobců nejnovější modely mikroskopů. Tom zde zastihl Rana Dawese a Carwyna Thomase, jak probírají technické detaily mikromanipulace se zástupcem firmy Leitz. Naslouchal v diskrétní vzdálenosti a Thomasovy zasvěcené poznámky na něj udělaly hluboký dojem. Věděl pozoruhodně mnoho o výhodách i nevýhodách různých systémů dostupných na trhu zdravotnické techniky. Tom se o tom zmínil Ranovi Dawesovi, když profesor poodešel.

Dawes se usmál. „Carwyn je rád v obraze. Za kanceláří má pořád svoji soukromou laboratoř a stále patří k technicky nejlépe vybaveným odborníkům, jaké máme.“

„Opravdu?“ opáčil Tom zdvořile. Vrtalo mu hlavou, proč se profesor o laboratoři nezmínil, když ho prováděl po klinice.

„Nechcete si to zkusit?“ zeptal se Dawes a dovedl jej k mikroskopu vybavenému mikromanipulačním zařízením. Šlo o část expozice interaktivní techniky firmy Zeiss. „Provléknout jehlu?“

Tom se sklonil k okulárům a pochopil, oč jde: pomocí pravého ovladače měl prostrčit jehličku o průměru menším, než je lidský vlas, titěrnou smyčkou. Tou bylo možné hýbat, když otáčel levým šroubem. Díky obrazovce nad mikroskopem mohli jeho pokusy sledovat i okolostojící lidé. Když se Tom dotkl šroubu poprvé, jehla odlétla přes celou obrazovku a on měl co dělat, aby ji znovu našel. Na citlivost ovládání si však brzy zvykl a při čtvrtém pokusu už jehla smyčkou prošla. Dawes mu zatleskal a k aplausu se přidali i ostatní, sami dychtiví vyzkoušet si práci s přístrojem.

Uvolněná nálada a občasný potlesk přilákaly další zvědavce, takže se v hloučku kolem mikroskopu brzy tísnilo asi dvacet lidí. Pak někdo z nich nahlas řekl: „A teď nám ukaž, Rane, jak to dělají profíci.“

Dawes se s potěšeným výrazem usadil na stoličku, procvičil si prsty jako koncertní pianista a jemně do nich uchopil ovládací šrouby. Jehla hladce proplula obrazovkou a bez zachvění vnikla do ouška. Tom se přidal k aplausu, ale úsměv mu zmrzl na rtech, když v zadní řadě zahlédl Carwyna Thomase. Profesor netleskal a vůbec se netvářil, že by na něj to, co právě viděl, udělalo dojem. Jeho oči připomínaly kusy ledu.

Snad nežárlí na mladšího kolegu a nezávidí mu jeho zručnost a popularitu? napadlo Toma. Přece by nebyl tak malicherný! Jenže vzato do důsledků, i Thomas byl exhibicionista a jako mnoho jiných špičkových vědců se i on rád hřál v záři reflektorů. Pro takové lidi je uznání a aplaus kolegů drogou, kvůli níž často neváhají popohánět své týmy do stále zběsilejšího tempa jen proto, aby sami mohli světu oznamovat nové a nové úspěchy na poli výzkumu.

Dawes pokračoval v exhibici a Tom dál koutkem oka pozoroval Thomase. Embryolog opět vsunul jehlu do smyčky jediným plynulým pohybem. Tentokrát si profesor uvědomil, že jej ostatní sledují, a zatleskal, ale jeho pohled byl tvrdý jako ocel.

Přítomní se začali trousit do přednáškové síně, aby stihli začátek odpoledního vystoupení. Cestou míjeli řadu reklamních plakátů, na nichž se lidé v bílých pláštích spokojeně usmívali zpoza dokonalých přístrojů, díky kterým kráčeli vstříc objevům a slávě.

Tom, který se cítil spíš divákem než účastníkem sympozia, si našel místo v zadních řadách. Ke svému údivu zjistil, že si sedl vedle Rana Dawese.

„Nejspíš tady nezůstanu celé odpoledne,“ svěřil se mu embryolog. „Podobné řečičky slýchám posledních pět let na každé konferenci.“

Pohledem do programu Tom zjistil, že první přednášející je dr. Shirley Spencerová-Freemanová, Američanka z Colorada Měla hovořit o studii srovnávající děti ze zkumavky s jejich vrstevníky počatými přirozenou cestou.

„Potíž je v tom,“ zašeptal Dawes, „že se tyhle skupiny ničím neliší, ale paní doktorka to nevidí. Místo toho se zaměřuje na údajné rozdíly v IQ a v dosaženém vzdělání a vypichuje netypické odchylky, které lze vysvětlit statistickou chybou.“

„Proč jí to někdo neřekne?“ podivil se Tom.

Dawes se ušklíbl. „Už jí to říkalo mnoho lidí při mnoha příležitostech, ale jestli má někdo opravdu hroší kůži, je to vědec posedlý utkvělou představou.“

Po čtvrt hodině začal Tom dávat Dawesovi za pravdu. Přednáška byla dokonalou ukázkou toho, jak s pomocí statistických metod udělat z komára velblouda.

„Nedáte si kávu?“ navrhl Dawes šeptem.

Tom přikývl a oba využili příhodného okamžiku, kdy se dr. Spencerová-Freemanová otočila zády k publiku a ukazovátkem poklepala na plátno s ciframi.

„Každý nemůže být Einstein,“ poznamenal Dawes s úsměvem, zatímco kráčeli dlouhou chodbou k nemocničnímu bufetu.

„Člověk by řekl, že přednášková prezentace je umění samo pro sebe,“ poznamenal Tom.

„Když máte skutečně co říct, prezentace vám to pomůže prodat. Někdy si ale myslím, že existuje nepřímá úměra mezi množstvím zajímavých informací, které chce člověk někomu sdělit, a jeho mnohomluvností. Někteří lidé se prostě rádi poslouchají.“

„Tak to chodí ve všech oborech lidské činnosti,“ dodal Tom, když vcházeli do bufetu. Dawes si objednal cappuccino a Tom espreso.

„Carwyn mi říkal, že jste byl ve vězení za Johnem Palmerem,“ pokračoval Dawes.

Tom přikývl. „O víkendu.“

„Jak se mu vede?“

„Nijak slavně. Vypadá příšerně, jako by měsíc nespal, hodně zhubl, a co je nejhorší, pořád tvrdí, že je vinen, i když to není pravda.“

„Nesmíte se na mě zlobit, když vám řeknu, že o jeho nevině trochu pochybuji,“ řekl Dawes tiše. „Stres může člověka dohnat k hrozným věcem.“

„Asi se shodneme v tom, že se neshodneme.“

Dawes zamyšleně přikývl, usrkl kávu a změnil téma. „Rozumím tomu dobře, že jste jedním z těch, kdo vyšetřují tu záležitost s Megan Griffithsovou?“

„Ano.“

„Máte už představu, co se stalo?“

„Víme, že nešlo o náhodnou záměnu, jestli vám jde právě o tohle. Někdo moc dobře věděl, co ukládá do rakve místo jejího těla.“

Dawes se zatvářil nevěřícně. „Děláte si legraci!“

„Bohužel ne.“

„Proč by to dělal?“

„Až zjistíme, co se stalo s tělem Megan Griffithsové, pokud to vůbec někdy zjistíme, budeme znát i odpověď na vaši otázku,“ konstatoval Tom nevesele.

„Měl jsem za to, že tělo omylem skončilo ve spalovně,“ řekl Dawes.

„I to je možné,“ přisvědčil Tom a dopil kávu.

Dawes udělal grimasu. „Možné, říkáte? Vy o tom snad pochybujete?“

„Musím o tom pochybovat, dokud s jistotou nevíme, jak to bylo doopravdy,“ odpověděl Tom.

„Líčíte to všechno trochu moc dramaticky. Myslel jsem, že zloději mrtvol vymřeli v minulém století s Burkem a Harem. Vlastně ani nevím, proč tu živnost provozovali.“

„Loupili těla v zájmu medicíny,“ připomněl mu Tom s úšklebkem. „Medici je potřebovali při studiu anatomie.“

„Ovšem!“ zvolal Dawes. „Už si vzpomínám. Koneckonců, vykopat nějaké to tělo ze země nebyl bůhvíjaký zločin. Co je to proti vesmíru? Pokud vím, pocházeli ti dva, Burke a Hare, odněkud z těch vašich hvozdů, z Edinburghu, nebo ne?“

Tom přikývl. „Potíž byla v tom, že když poptávka převýšila nabídku, zavedli si přidruženou výrobu a začali vraždit.“

„Štěstí, že je to tak dávno,“ odtušil Dawes.

„Jistě… ale ještě loni padly dva rozsudky za krádeže mrtvě narozených dětí. Farmaceutické koncerny potřebovaly embryonální tkáň.“

„Takže se to pořád praktikuje,“ poznamenal Dawes zamyšleně. „Nechcete doufám, naznačit, že tělo Megan Griffithsové bylo použito k podobnému účelu?“

„Nechci naznačit vůbec nic,“ kontroval Tom, „jen se snažím brát v úvahu všechny možnosti. Znáte se dobře s Carwynem Thomasem?“

Náhlá změna tématu Dawese překvapila. Udělal neurčité gesto. „Víceméně ano. Nejsme bůhvíjací kamarádi, ale vycházíme spolu. Mám k němu tak trochu posvátnou úctu. Tolik toho ve svém oboru dokázal…“

„Když se vrátíme k tomu, co jste mi říkal, totiž že se stále snaží zůstat v obraze, myslíte si, že se pokládá za prvořadého vědce?“

Dawes chvíli přemýšlel. „Řekl bych, že ano. Vědec neodchází nadobro do penze, jestli mi rozumíte. Když dostane nápad, chce jej dotáhnout do konce, bez ohledu na věk.“

„Aby se proslavil,“ dodal Tom.

„Jsme jenom lidé.“

16

Dawes se omluvil, protože chtěl stihnout další seminář, a Tom v bufetu osaměl. Seminář se měl týkat ovlivnění pohlaví u dětí ze zkumavky, což byla hudba velmi blízké budoucností. Vedl jej Carwyn Thomas a Dawes měl za to, že by jej profesor mohl požádat o komentář. Tom se rozhodl seminář vynechat s tím, že většinu morálních argumentů pro i proti volbě pohlaví dávno zná a technické podrobnosti znát nepotřebuje. Místo toho si dal ještě kávu a koblihu.

Usrkával další espreso a myslel na to, že Thomas i Dawes se nejméně hodinu neobjeví na svém oddělení. Poznámka o profesorově soukromé laboratoři Toma velmi zaujala. Chtěl-li zjistit, co se v ní odehrává, nebylo nic snazšího než využít Thomasovy nepřítomnosti a přesvědčit se na vlastní oči. Nevěděl jistě, zda k tomu má dost odvahy a jestli má o něčem takovém vůbec uvažovat, ale byla to lákavá představa. Zatímco zvažoval všechna pro a proti, všiml si, že druhý hrnek kávy chutná jinak než ten první, a zabloudil zrakem k pultu. Káva pocházela ze stejné termosky, nemohla tedy mít jinou chuť. Tím, co se změnilo, byly Tomovy chuťové buňky: reagovaly na směs obav a vzrušení, které se v něm nahromadily jako důsledek těžkého rozhodování.

Když vstal a odcházel dlouhou chodbou, měl pocit, že všichni, které cestou potkává, musejí vědět, k čemu se chystá. Náhodný pohled vrátného byl velmi káravý a smích dvou sestřiček naznačoval, že obě ženy vědí víc, než se zdá. Tom stoupal po schodech ke vchodu na kliniku pro léčbu neplodnosti s bušícím srdcem a v duchu si připravoval výmluvu pro případ, že by jej někdo zastavil. Hodlal tvrdit, že potřebuje do ordinace další prospekty o umělém oplodnění: posledně si jich vzal málo.

Konečně měl poslední schod za sebou a nahlédl zasklenými dveřmi na oddělení. Protože nikoho neviděl, pootevřel dveře právě o tolik, aby proklouzl dovnitř, a na okamžik se zaposlouchal. Slyšel jen tiché hučení laboratorních přístrojů, do kterého po chvíli zazněl smích. Ozýval se z místností po levé straně. Tom si z první návštěvy pamatoval, že je to místnost sester a laborantek. Pohlédl na hodinky: zbývalo pár minut do třetí a všechny si nejspíš pochutnávaly na kávě. Tom měl štěstí, že se všechen personál zdržuje na jednom místě, ale uvědomoval si, že to už v příští vteřině nemusí být pravda.

Rychle se přesunul k Thomasově kanceláři, která se nacházela na téže straně chodby jako místnost sester, ale o troje dveře blíž ke vchodu. Kráčel po špičkách a se zatajeným dechem vzal za kliku. Nekladla odpor a dveře se bez jediného vrznutí otevřely. Tom vzdal tiché díky nebesům a pomalu za sebou zavřel.

Teprve když dveře zase zapadly a klika se vrátila do původní polohy, oddechl si a na okamžik opřel čelo o dřevěnou výplň. Snažil se popadnout dech a dopřát nervům chvíli uvolnění. Na čele se mu perlil pot a v uších mu hučela rozbouřená krev. Otočil se ke stěně s fotografiemi dětí, které obdivoval už při první návštěvě. Teď si při pohledu na úsměvy jejich rodičů připadal jako bídák.

Zabloudil zrakem k tmavomodrým dveřím vedle okna. Všiml si jich už posledně, ale měl za to, že vedou do skříně nebo na toaletu. Na existenci laboratoře ho upozornil teprve Dawes. Napůl zatažené žaluzie na velkém okně vytvářely v místnosti pološero, ale Tom viděl dobře, i když si nerozsvítil. Vydal se k modrým dveřím a vzal za kliku: byly zamčené.

Zavřel oči a tiše si nadával, že se pronic zanic pustil do tak riskantního podniku. Pak ho napadlo, že klíč musí být někde v místnosti. Prohledal všechny možné přihrádky na profesorově stole, osahal ploché police s knihami a pomalu se smiřoval s myšlenkou, že ten člověk nosí klíč u sebe – ale co když ne? říkal si.

Se stále silnějším pocitem provinění usedl do otočné židle, otevřel horní zásuvku stolu a začal se v ní přehrabovat. V jednu chvíli si myslel, že má vyhráno, protože nahmatal kroužek se dvěma kovovými klíči, ale pak si uvědomil, že jsou příliš malé. Dveře laboratoře měly dózický zámek, kdežto tyto klíče se hodily spíš ke skříni s dokumenty. Spodní přihrádka obsahovala několik složek v ohmataném lepenkovém pořadači. Bylo jich asi deset a šlo o osobní karty pacientek. Tom usoudil, že patrně těch, které se právě léčily na klinice. Odsunul pořadač stranou, aby zjistil, zda se klíč neukrývá na dně zásuvky, ale v tom se prudce zarazil. Na chodbě někdo promluvil.

„Profesor se už vrátil?“ zeptal se mužský hlas se silným velšským přízvukem.

„Ne, ještě pořád je na semináři. Běžte dál a nechte mu to na stole,“ odpověděla nějaká žena o něco tišeji.

Tom, který při prvních slovech ztuhl, začal horečně jednat. Vrhl se pod stůl, skrčil se a byl připraven vydržet tam bez pohybu a se zatajeným dechem tak dlouho, dokud to bude nutné. Slyšel zvuk otevíraných dveří a kroky na koberci. Na stolní desku nad jeho hlavou dopadlo s plesknutím několik obálek s poštou a bylo ticho. Trvalo několik dlouhých vteřin: neviditelný muž stál bez hnutí u stolu.

Tom měl nervy napjaté k prasknutí. Byl přesvědčen, že muž něco tuší, ale ten si k jeho nesmírné úlevě zřejmě jen prohlížel snímky dětí na zdi. Uplynulo dalších pár okamžiků, kroky se vzdálily, dveře zapadly a Tom si mohl vydechnout. Už se chystal vyplížit z úkrytu, když zavadil hlavou o předmět upevněný na spodní straně stolní desky. Natáhl ruku a nahmatal kulatý kus železa, k němuž byl přichycen nějaký předmět. Dalo se jím posunovat, ale přitom stále lnul k povrchu železného kotouče. Tom pochopil, že kotouč je magnet držící klíč. Konečně našel, co hledal.

Laboratoř profesora Thomase byla poměrně malá, ale dobře vybavená. Uprostřed stál stolek s mikroskopem značky Zeiss a otočným stojanem s pěti či šesti zkumavkami. Obsahovaly rudou kapalinu – živný roztok s buněčnou kulturou, jak si Tom pamatoval z minula. Zkumavky rotovaly ve stojanu a roztok zásoboval živinami buňky přilepené ke skleněné stěně. Kromě toho zde byla lednička, mrazicí box, dva inkubátory a přístroj, který byl zřejmě schopen dodávat elektřinu o zvoleném napětí. Velké umyvadlo mělo místo kohoutků páky jako na operačním sále. Nad umyvadlem byl upevněn dávkovač tekutého mýdla a pod ním stála nádoba na odpad s pedálem odklápějícím víko, v krabici po straně se nacházely chirurgické rukavice.

Tom si uvědomoval, jak zoufale nedostatečné jsou jeho znalosti laboratorní medicíny. Pronikl sice do laboratoře, ale jak měl poznat k čemu slouží, když neměl tušení, co obsahují zkumavky a inkubátory? Čísla na zkumavkách nedávala smysl a účel dobré poloviny chemikálií uskladněných v lednici mu byl neznámý. Potřeboval najít písemný doklad, laboratorní deník nebo protokol, z něhož by zjistil, oč tady běží.

Vedle mikroskopu ležel stoh ofocených článků a přednášek. Tom v nich zalistoval a ucítil zašimrání v žaludku. Všechny měly něco společného: pojednávaly o různých aspektech klonování člověka. Tak takhle to tedy je? pomyslel si. Snad se profesor Thomas nepustil do téhle hry? Podobné experimenty by byly bezpochyby nebezpečné a především protizákonné, ovšem geniální vědci mají často za to, že zákony a pravidla platí pro všechny, jen ne pro ně. Otázkou zůstávalo, jak to vše souvisí s případy Anny-Marie Palmerové a Megan Griffithsové.

Tom prohledal všechny zásuvky v pracovních stolech ve snaze nalézt hmatatelnější důkazy a pod stohem katalogů farmaceutických společností našel složku z tvrdého papíru – osobní kartu pacienta. Bílý štítek se jménem na obálce byl špinavý, ale písmo zůstalo čitelné. Na štítku stálo: Anna-Marie Palmerová.

Tom cítil, jak se mu sevřelo hrdlo. Usadil se na stoličce před mikroskopem, otevřel složku a dal se do čtení. Záhy pochopil, že před sebou má kompletní dokumentaci, počínaje okamžikem, kdy Lucy Palmerová poprvé kontaktovala kliniku, a konče narozením Anny-Marie. Nalistoval poslední stranu, protože byl zvědavý na nejčerstvější záznam. Ale jeho očekávání, že nalezne pojítko mezi masovým výzkumem a smrtí dítěte, se nenaplnilo. Dokumentace končila strohým konstatováním: příčina smrti – násilná.

Tom pocítil prudké zklamání. Určitě existoval důvod, proč Thomas přechovává v laboratoři právě tuto dokumentaci, ale jak jej zjistit? Dvakrát nebo třikrát prolistoval spisy a zrak mu padl na zatržené části. Tři skupiny čísel byly zvýrazněny modrým popisovačem: datum, kdy bylo Lucyino vajíčko oplodněno metodou ICSI, datum implantace buněčného zárodku do dělohy a referenční číslo. Vedle něj stálo tužkou připsáno: Sourozenci žádní! Tom si dobře povšiml vykřičníku a opsal si čísla na jeden ze žlutých nalepovacích papírků, jejichž blok se válel vedle mikroskopu. Pak papír přeložil, vsunul si jej do náprsní kapsy a pokračoval v prohledávání zásuvek, nic dalšího ale nenašel. Pohlédl na hodinky a zjistil, že je na čase zmizet: strávil už v laboratoři víc času, než původně zamýšlel. Předtím se ale chtěl rychle podívat do skříní, pro případ, že by obsahovaly něco zajímavého. Žádné přímé důkazy v nich ovšem nenalezl: až na pár laboratorních přístrojů byly prázdné. Učinil poslední pokus a zvedl víko chladicího boxu. Ochromený hrůzou hleděl do tváří tří lidských embryí zabalených do orosených plastikových pytlů.

„Kristepane,“ zamumlal, „co to je? Kdo to je?“ Zvedl jeden z pytlů a pohlédl na štítek. Na rubu měl číslo napsané inkoustovou tužkou. Tom postřehl, že má stejný formát jako číselná řada, kterou si opsal z dokumentace Anny-Marie Palmerové. Zaznamenal si čísla všech tří pytlů, vrátil je zpátky do ledové skrýše a přiklopil víko. Musel se o ně na okamžik opřít, aby se uklidnil. Ruce se mu slabě chvěly. Byl nejvyšší čas tohle místo opustit

Zavřel za sebou dveře laboratoře a vrátil klíč pod stůl. Nervy už mu tolik nevibrovaly, pocítil dokonce určité rozjaření. Přitiskl ucho na dveře kanceláře a poslouchal, jestli k němu z chodby nedolehne nějaký zvuk. Bohužel dolehl: dva muži spolu diskutovali zvýšeným hlasem a přicházeli stále blíž. Ba co horšího, Tom už rozeznával hlas Carwyna Thomase. Nepochyboval, že rozhovor záhy umlkne a on bude chycen při činu.

Zhluboka se nadechl. Neviděl jinou možnost než čelit prekérní situaci s otevřeným hledím. Tentokrát se pod stůl schovat nemohl. Prudce otevřel a zůstal stát ve dveřích zády do chodby. Doufal, že se mu podaří zamaskovat skutečnost že právě vyšel z kanceláře. S rukou na klice vypadal jako člověk, který nahlíží do místnosti a někoho v ní hledá. Pak se otočil k příchozím, kteří si ho všimli a umlkli. Teprve teď poznal, že tím, s kým se Carwyn Thomas přel, byl James Trool.

„Aha, tady jste, pane profesore,“ zahlaholil a modlil se, aby se jeho úsměv nezměnil v grimasu, jako se to stává nervózním uchazečkám o titul královny krásy, když je kamera zabírá příliš dlouho. Tep se mu vyšplhal na sto čtyřicet.

Trool se usmál. „To jsou k nám hosti!“

„Čím vám mohu posloužit pane kolego?“ zeptal se Thomas s udiveným výrazem.

„Vím, jak drahý je váš čas, pane profesore, ale doufal jsem, že vás tady mezi přednáškami a semináři zastihnu. Chtěl bych si s vámi promluvit mezi čtyřma očima. Potrvá to jen pár minut.“

„Promluvit? O čem?“

Tomovi neušlo, že starý muž ztratil obvyklý šarm. Něco jej očividně trápilo; snad to, o čem se přel s Troolem.

„O případu Megan Griffithsové,“ řekl Tom.

Carwyn Thomas na něj chvíli upíral prázdný pohled. Pak se obrátil k Troolovi: „Zastavím se u vás později. Musíme si to znovu prohovořit.“

„Prosím, jak je libo,“ opáčil Trool chladně a vzdálil se.

Tom se raději neomlouval za to, že jde nevhod. Následoval Thomase do kanceláře a přijal nabízenou židli.

„Dnes odpoledne jsem tu v jiné roli, pane profesore. Asi víte, že jsem členem neoficiální komise, která vyšetřuje, co se stalo s tělem Megan Griffithsové,“ vysvětloval Tom co nejvstřícněji. „Chci si promluvit s každým, kdo podle knihy příchodů pobýval v kritický den na patologii.“

„A co chcete po mně?“

„Figurujete tam taky.“

Profesor si ho změřil, ale v myšlenkách byl stále bůhvíkde. „Vážně?“ zamumlal.

„Zapsal jste se ve čtrnáct patnáct i se svým laborantem – jistým Michaelem Deansem.“

„Ach ano, už si vzpomínám,“ řekl Thomas tiše a zamyšleně. „Zastavil jsem se za dr. Seppem.“

„A zastihl jste ho?“

Thomas se náhle probral. „Samozřejmě! Měl jsem s ním smluvenou schůzku.“

„A co Deans?“

„Předpokládal jsem, že bych ho mohl potřebovat.“ Tom schválně mlčel a čekal, jestli profesor neřekne víc. „Chtěl jsem odebrat nějaké vzorky tkáně. Proto jsem vzal Deanse s sebou.“

„Vzorky tkáně?“

„Doufal jsem, že Sepp ještě uchovává části tělesných tkání některých pacientů, kteří mě zajímali.“

„Mrtvých pacientů?“

„Ano.“

„Z vašeho oddělení? Nedonošených plodů a novorozeňat?“

„Ano.“

„K čemu jste je chtěl?“

„To snad není vaše starost,“ namítl Thomas.

„Jak myslíte,“ opáčil Tom klidně.

Profesora zřejmě zamrzelo, co řekl, protože vzápětí unaveně dodal: „Dobrá, povím vám to. Zajímalo mě, jestli dr. Sepp ještě má vzorky tkání mrtvě narozených dětí z mé kliniky. Hodlal jsem provést nové testy, abych se pokusil zjistit, co za tím vším vězí.“

„Rozumím,“ přikývl Tom. Okamžitě si pomyslel, že správně uhodl, co Thomase tak rozrušilo při přednášce odborníka ze Seattlu. Poté, co navštívil profesorovu laboratoř, ho však napadlo ještě jedno vysvětlení, proč se mohl Thomas zajímat o vzorky: co když se jich chtěl zbavit, aby na patologii nezůstaly žádné nežádoucí důkazy? Pokud skutečně experimentoval s klonováním a následkem toho stoupl počet mrtvě narozených dětí, měl dobrý důvod zamést stopy, dřív než mu někdo začne klást nepříjemné otázky.

Mohl očekávat, že blížící se sympózium odhalí nepoměr ve výsledcích mezi caernarfonskou klinikou a ostatními pracovišti aplikujícími metodu ICSI, jak se to nakonec stalo během osudné přednášky. Tom jen nechápal, proč se právě Thomas tolik snaží zjistit příčiny tohoto stavu. Byl tak chytrý, že si mohl dovolit hrát dvojí hru? Zdvořile se usmál a řekl: „Děkuji vám za váš čas, pane profesore. Už vás nebudu zdržovat.“

*****

Po návratu do Felinbachu našel Tom na záznamníku dva vzkazy. První byl od Liama Swansona, caernarfonského hygienika, který prosil doktora Gordona, aby se mu ozval. Ve druhém mu oznamovala Lucy, že se vrací domů, a ptala se, zda by se kolem sedmé nezastavil na večeři. Pokud nebude moci, nic se neděje, Lucy to pochopí.

Tom okamžitě vytočil její číslo a slíbil jejímu záznamníku, že se v sedm dostaví. Pak zavolal Swansonovi.

„Myslel jsem si, že až skončí to jejich sympozium, mohli bychom se zase sejít,“ navrhl hygienik.

„Záleží jen na vás.“

„Mezi námi, už jsme mluvili skoro se všemi, kteří byli zapsaní v knize příchodů na patologii, až na profesora Thomase. Je neustále zaneprázdněný kvůli sympoziu.“

„S tím jsem hovořil zase já,“ přiznal Tom. „Věděl jsem, že je na seznamu, a protože docházím na semináře, využil jsem příležitosti.“

„Moc příjemné to asi nebylo, co?“ odtušil Swanson.

„Bohužel ne. S kým jsem nemluvil, je jeho laborant Deans.“

„Za tím jsem byl včera,“ oznámil mu Swanson. „Thomas ho požádal, aby pro něho na patologii vyzvedl nějaké vzorky.“

„Ano, to souhlasí,“ přikývl Tom.

„Bojím se, že víc nevypátráme,“ pokračoval Swanson. „Asi bychom to měli předat policii.“

„A ta snad vypátrá víc?“

„Možná že ne,“ připustil Swanson, „ale telefonoval jsem ostatním a většina z nich si myslí, že se dál nedostaneme, i kdybychom personál z patologie vyslechli ještě stokrát. Není to vážně v našich silách.“

„Dejte mi ještě týden. Pak můžeme udělat to, co navrhujete,“ požádal Tom.

„Takže přece jenom něco máte?“

„Možná.“

17

Tom dorazil k Lucy s lahví vína ze supermarketu, ležícího na hlavní silnici do Bangoru, a s kyticí, kterou koupil u benzinové pumpy. Neměl čas zajíždět do města a věděl, že to Lucy pochopí.

Když kráčel po cestičce k hlavnímu vchodu, pomyslel si, jak je dobře, že se v oknech zase svítí. Připomnělo mu to šťastnou atmosféru, která v domě panovala o Vánocích. V duchu se modlil, aby zase nastaly lepší časy. Lucy zaslechla kroky na štěrku, a ještě než přišla otevřít, s úsměvem mu zamávala z okna.

„Vítám tě zase doma,“ usmál se Tom.

„Po tak dlouhé době,“ přikývla.

Tom si dělal starosti, jak se bude Lucy po návratu cítit. Věděl, že to bude psychicky náročný krok, ale neměl pocit že by na ni nějak zvlášť dolehl. „Jak je ti?“ zeptal se, když ho uvedla do obývacího pokoje. V krbu hořel oheň a stolní lampy vytvářely útulnou, i když trochu neskutečnou atmosféru. Bylo nasnadě, proč tomu tak je.

„Docela dobře,“ odvětila Lucy, a když si ji Tom pátravě změřil, dodala: „Myslím to vážně. Ty nápisy ze zdí jsi umyl ty, viď?“

Tom doufal, že si Lucy drobných barevných skvrn, které přečkaly úklid, nevšimne nebo že je aspoň nezaregistruje hned, ale v tom se žalostně mýlil. Teď nevěděl, co říct, a jen se modlil, aby se nezeptala na obsah nápisů. Nezeptala se, protože z jeho rozpaků vyčetla všechno, co potřebovala vědět. Mile se na něj usmála. „Musím ti poděkovat, Tome,“ řekla, „už bůhví pokolikáté.“

Tom jen kývl.

„Nemůžu říct, že by tu na mě čekal uvítací výbor, a dobří občané felinbašští se nepřetrhli, aby mi přišli říct: Vítej zpátky, Lucy. Přesto jsem ráda, že jsem tady. Navzdory všemu.“

„Rád slyším, že to vidíš takhle.“

Lucy sepjala ruce a náhle zvážněla. „Chceš vědět jak to vidím?“ zeptala se s chladnou rozhodností v hlase. „Ta bestie, která si na nás počíhala, mi vzala manžela i dítě. Ale domov mi nevezme.“

„To je dobře.“

Lucy odešla do kuchyně, ale mluvila dál. „Nezlob se, nebude to žádný kulinární zázrak, ale chtěla jsem tě vidět a poděkovat ti za všechno, cos pro mě udělal. Neumím si představit, jak bych to bez tebe zvládla.“

„Od toho máme přátele,“ řekl Tom.

„Mluv vážně,“ přerušila ho Lucy, která se otočila a stanula na prahu. „Nikdy ti nebudu moci dost poděkovat.“

Tom si náhle připadal nesvůj. „Ale běž. Otevřu víno, ano?“

Obývací pokoj byl jednou ze dvou místností s arkýřovými okny, která z obou stran vévodila hlavnímu vchodu. Lucy prostřela stůl přímo u okna a Tom si krátil čekání tím, že ve tmě pozoroval světýlka v Menaiské úžině. Venkovní zeď pod arkýřem znal velmi důvěrně. Při čištění mu dala nejvíc práce, protože barva se na omítce roztekla jako vodopád. Podvědomě si pohladil klouby prstů na pravé ruce. Kůži na nich měl sedřenou ještě teď.

Těsně předtím než přinesla jídlo, zapálila Lucy na stole dvě svíčky. Každá byla jinak velká a stála v jiném podstavci. První, vysoká bílá svíce, vyrůstala ze stříbrného svícnu, druhá, malá a barevná, se tyčila uprostřed sádrového výjevu s postavičkami z jakési knížky Beatrix Porterové.

„Tahle je Johnova,“ ukázala Lucy na vyšší svíčku a zapálila ji, „a tahle Anny-Marie. John ji koupil ten den, kdy jsme si ji přivezli domů, a večer jsme ji poprvé zapálili. Podruhé jsme ji chtěli zapálit při oslavě jejích prvních narozenin… jenže to nějak nevyšlo.“ Chvíli bylo ticho. Pak Lucy odstoupila od stolu a řekla: „Ať je nebesa chrání.“

„Amen,“ odpověděl Tom a pozvedl sklenku.

Večeře byla jednoduchá, ale výtečná. Po těstovinách se skvělou ostrou omáčkou, následoval tvarohový koláč s citrónovou příchutí a silné espreso.

„Posledně jsi povídal, že jsi možná na stopě?“ nadhodila Lucy zčistajasna. Z hlasu jí zaznívala špatně skrývaná naděje.

„Ještě na tom pracuju,“ řekl Tom a horečně přemýšlel, co jí může prozradit. Byl si jistý, že se na Thomasově klinice děje něco nekalého, možná i nezákonného, ale s Annou-Marií celá věc souvisela jen tím, že profesor přechovával v laboratoři její zdravotní dokumentaci.

„V caernarfonské všeobecné probíhá podivný výzkum,“ pokračoval. „Zatím nevím přesně, oč jde, ale mohlo by to mít souvislost s vraždou Anny-Marie.“

„Jaký výzkum máš na mysli?“

„Genovou manipulaci.“

„Cože?“ zvolala Lucy, jako by čekala všechno jiné, jen ne tohle.

„S oddělením profesora Thomase je něco v nepořádku. Týká se to dětí, které tam byly počaty.“

Nezdálo se, že by mu Lucy věřila „Co by takové experimenty mohly mít společného s Annou-Marií? Nedává to smysl.“

„Já vím. Přesto si myslím, že někde existuje spojitost. Jen ji najít.“

Lucy se snažila nedat najevo zklamání nad tak málo povzbudivými informacemi. Raději změnila téma a nabídla Tomovi, že mu dolije. Tom jí přisunul sklenici – a v tu chvíli něco prolétlo oknem, které se roztříštilo. Tom zavřel oči a rukama si chránil obličej proti spršce skleněných střepů. Slyšel, jak Lucy křičí.

Téměř okamžitě se mu po tvářích začala řinout krev. Chtěl se podívat co se stalo, ale nemohl pořádně otevřít oči. Když se o to pokusil, ucítil prudké pálení. Hrůzná myšlenka, že přišel o zrak, jej uvrhla do zmatku. Znovu se pokusil zaostřit. Setřel si rukou krev, ale zahlédl jen rozmazanou skvrnu, která mohla být Lucyiným obličejem. Viděl jej jen krátce, protože v příštím okamžiku se Lucy převrhla i s židlí.

Tom cítil, jak s ní ujíždí ubrus, a slyšel řinkot talířů a sklenic. Pak musel znovu zavřít oči, aby ulevil bolesti. Náhle mu do nosu zavanul zápach spáleniny. Skrz zavřená víčka zahlédl žlutavou záři a ucukl před prudkým žárem. Na Lucy se od převržených svíček vznítily šaty. Válela se na podlaze, křičela hrůzou i bolestí a snažila se vyprostit zpod překocené židle a uniknout z nastalého chaosu.

Tom si stále uvědomoval záři plamenů, ale v dané chvíli se soustředil na hledání ubrusu, který se válel někde u jeho nohou. Musel něčím uhasit oheň a ubrus se k tomu skvěle hodil. Nahmatal jeho okraj, který poznal podle zesíleného lemu, a energicky za něj zatáhl. V příštím okamžiku už držel volný kus látky v ruce a mohl se dát do boje s plameny, které stále dotíraly na Lucy. Vrhl se na žhnoucí kouli a dusil ji nejen ubrusem, ale i vlastním tělem. Cena, kterou za to zaplatil, se záhy projevila v podobě nové bolesti: oheň se mu dostal na kůži.

Lucy přestala křičet, ale vědomí neztratila. Vzlykala a sténala, byla zjevně v šoku. Tom si byl jistý, že se mu podařilo plameny uhasit, protože už necítil jejich žár. Vzduch naplňoval jen protivný zápach spálené látky a přiškvařeného masa. Zplodiny ho pálily v krku. Vydrápal se na nohy a klopýtal ke dveřím. Cestou převrhl několik předmětů, které neviděl a na nichž už nezáleželo.

Ulice byla kupodivu liduprázdná. Někdo přece musel zaslechnout zvuk roztříštěného skla, pomyslel si Tom rozzlobeně. Co k čertu všichni dělají? Pasou se pohledem? Špehují za záclonami? Nebo předstírají, že se nic nestalo? Přestal se ovládat a zařval: „Hergot, vy bando tupců, zavolejte někdo sanitku!“ Pak klopýtal dál po pěšině a doufal, že zaslechne něčí odpověď. Před očima měl jen rozmazané barevné šmouhy. Málem si vykřičel plíce, vzápětí následoval záchvat kašle. Bolest v hrdle ho srazila na kolena. Zvracel, kašlal a proklínal celý svět, přesněji řečeno jeho obyvatele.

Náhle ucítil na rameni něčí ruku a ucukl. „Kdo to je?“

„Bydlím hned vedle. Sanitka už je na cestě, bude tu hned. Co se to tu sakra děje?“

„Nějaká svině hodila cihlu do okna obýváku. Seděli jsme přímo pod ním…“

„To ten člověk jistě nevěděl,“ odvětil hlas nevzrušeně.

Tom klečel na zemi, opíral se o ruce, krvácel z obličeje a nevěřil vlastním uším. „Do prdele, takže podle vás je to v pořádku, ano?“ vybuchl. „Co jste to kurva za lidi?“

„Tohle jste si mohl odpustit,“ odpověděl muž ostře. Tomův tón a slovník se jej zřejmě nemile dotkl.

Tom se snažil uklidnit. „Běžte se podívat, co je s Lucy,“ poprosil. „Utrpěla popáleniny.“ Když viděl, že se muž nepohnul, vykřikl: „Tak proboha dělejte!“

„Což abychom to raději přenechali odborníkům?“ namítl muž nervózně. „Sanitka tu musí být každou chvíli.“

„Panebože, kdybych nebyl tak slabý!“ zvolal Tom. „Kliďte se mi z cesty! Jděte do prdele!“ Potácivě vstal. Zlost a adrenalin znásobovaly jeho energii a on se s Lucyiným jménem na rtech vracel podél obrubníku k domu. Když nalezl vchod, spustil se na všechny čtyři a doplazil se do obývacího pokoje. Lucy ležela tam, kde ji nechal. Byla v bezvědomí. Položil jí ruku na hrdlo a zkoušel nahmatat puls. Na druhý pokus ucítil pod prstem slabé tepání. Kdesi daleko se rozezněla nejkrásnější hudba – siréna sanitky.

*****

Když se Tom probral, ze všeho nejdřív ucítil pach dezinfekce a měkký polštář pod hlavou. Bylo mu teplo, cítil se příjemně a trochu se mu točila hlava. Příjemné pocity se rozplynuly v okamžiku, kdy si uvědomil, že buď leží v naprosté tmě, nebo nevidí. Jeho ruka vystřelila k obličeji a zarazila se o tlustý obvaz. Paniku vystřídala úleva, ale jen na chvíli. „Sestro!“ zavolal. Při třetí repríze se vedle něj ozval hlas: „Tak už jste se probudil?“

„Kdo jste?“

„Sestra-žákyně Gwen Richardsová. A kdyby vás to zajímalo, ležíte v nemocnici Ysbyty Gwynedd.“

„Moje oči… a kde je Lucy? Co s ní je?“

„Uklidněte se,“ tišila ho sestra. „Řeknu paní doktorce, že jste se probral, a ona vám na vaše otázky odpoví. Chvíli vydržte.“

Po pár minutách si Tom uvědomil, že v pokoji někdo je. Ucítil parfém, byla to tedy žena. Málem tu vůni poznal, ale ve zmatku, který panoval v jeho podvědomí, si nedokázal vzpomenout na název. Vůně mu připomínala americkou limonádu.

„A to se prosím říká, že praktičtí lékaři mají nudný život,“ řekla nově příchozí a Tom se zatetelil radostí. Okamžitě ten hlas identifikoval.

„Vy jste Mary. Mary Hallamová.“

„Přesně tak, a vy jste ten skotský doktor z Felinbachu. Jak to, že si mě pamatujete? Nevzpomínám si, že by nás tenkrát na schůzi někdo představil.“

„To víte, že si vás pamatuju,“ ujistil ji Tom. Raději už neřekl, že na ni od setkání v caernarfonské všeobecné často myslí.

„Co mám s očima?“ zeptal se místo toho.

„Střepy skla pronikly víčky. Ale můžu vás ujistit, že poranění není vážné, máte jen trochu poškrábanou pravou rohovku. Všechny střepy jsme vyňali a vyčistili jsme rány. Zatím musíte odpočívat.

Zítra vám sundáme obvaz a znovu se na to podíváme. Máte černé ranky od padajícího skla, ale žádná není nebezpečná, a taky popáleniny na zápěstích. Ani ty nejsou vážné.“

Tom cítil, jak jej zalévá vlna úlevy jako mimořádně silné analge-tikum, ale tento pocit stejně rychle odezněl. „Jak je na tom Lucy?“

„Paní Palmerová neměla tolik štěstí,“ konstatovala Mary. „Kusy skla jí způsobily dvě hluboké řezné rány – na levé tváři a na krku, ale důvod k obavám zavdávají hlavně popáleniny.“

„Je to s ní vážné?“

„Její život ohrožen není…“

Tom v jejím hlase vycítil zaváhání a připravil se na nejhorší. „Bude mít trvalé následky?“

„Bude potřebovat plastiku, ale…“

„Plastiku obličeje?“ přerušil ji Tom.

„Bohudík ne, přestože má poškozenou tkáň na levé straně krku. Nejvíc to odnesl trup. Hořící šaty se jí přilepily na kůži.“

„Panebože,“ vzdychl Tom, „chudák Lucy.“

„Už sem kvůli vám volala spousta lidí,“ pokračovala Mary.

„Kdo?“

„Například novináři. Na vašem místě bych byla opatrnější.“

„Jak to myslíte?“

„Jeden z těch telefonů jsem náhodou brala já. Chtěli vědět, jestli je pravda, že si manželka Johna Palmera pozvala domů svého lékaře a udělali si hezký večer při svíčkách, zatímco její manžel sedí v lochu, abych užila autentického výrazu.“

„Kristepane!“ zvolal Tom vztekle. Nenapadlo ho, že by si někdo mohl myslet něco takového.

„Ti lidé mají vlastní morální měřítka,“ podotkla Mary

„Ti lidé především zavinili větší část toho všeho,“ vyhrkl Tom s hořkostí v hlase. „Po tom, co začali psát v novinách, neměli Palmerovi šanci: veřejné mínění se obrátilo proti nim.“

„Ale John Palmer se přiznal, nebo ne?“

Tom raději mlčel.

„Taky s vámi chce mluvit policie.“

„Ta toho asi vypátrá!“ vyprskl Tom sarkasticky. „Ti chlapi nenajdou ani prdel ve vlastních kalhotách… Promiňte, jen jsem přemýšlel trochu moc nahlas.“

„Neomlouvejte se, mám ráda lidi, kteří říkají, co si myslí. Nepro-niknutelnost možná sluší Číňanům z románů, ne nám.“

„Nám – to je Angličanům, nebo Velšanům? Pořád si vás nedokážu zařadit.“

„Nám Velšanům. Pocházím z Beumarisu a jsem na to patřičně hrdá.“

„Tak to jste skoro místní.“

„Abych nezapomněla, vaše kolegyně dr. Reesová chce vědět, kdy budete moci přijímat návštěvy.“

Tom přikývl. Julie už musela mít jeho eskapád plné zuby.

„Teď si hlavně odpočiňte,“ řekla Mary. „Všechno ostatní může počkat.“

„Kolik je hodin?“

„Čtvrt na čtyři.“

„Odpoledne?“

„Ráno.“

Tom s úsměvem poslouchal, jak Mary odchází. Tak moc toužil po tom, aby se s ní znovu setkal, a osud to zařídil, i když za trochu dramatických okolností. Ticho, jež se rozhostilo v pokoji, skvěle doplňovalo naprostou tmu způsobenou obvazem na očích, ale vůně Maryina parfému, která se dál vznášela ve vzduchu, ulamovala ostří každé hrozbě. Nepřestával se usmívat.

Napadlo ho, že takovou tmu nevídá často. Když se člověk probudí uprostřed noci, je to něco jiného: může se orientovat podle sporadických odlesků světla, které vždycky odněkud proniká. Tomovy obvazy nic takového neumožňovaly a v nekonečné temnotě se dalo leda přemýšlet.

Spánek nepřicházel a Tom se v myšlenkách vracel ke Carwynu Thomasovi a k důkazům svědčícím o tom, že se profesor zabývá klonováním člověka. Především tady byla statistika úspěšnosti metody ICSI, ve srovnání s jinými pracovišti značně alarmující. Příčiny mohly být různé, ale faktem zůstávalo, že kdyby zde pod pláštíkem umělého oplodňování probíhaly experimenty s klonováním, procento potratů a deformací by muselo nutně vzrůst. Alespoň zkušenosti s klonováním zvířat tomu nasvědčovaly.

Čím víc o tom přemýšlel, tím jasněji viděl, že klinika pro léčbu neplodnosti by byla dokonalou kamufláží. Nejtěžší jistě bylo vyřešit technické problémy, pak už vše probíhalo rutinně: ženě se běžným způsobem odebralo vajíčko, pak se z něj odstranilo jádro a místo otcova spermatu se do něj vstříkla DNA klonované osoby. Skutečně ideální kamufláž.

Tom se při té myšlence otřásl. Navíc mu okamžitě došlo, jaké problémy s sebou takový podnik nese. Po zdánlivě normálním těhotenství by se narodilo dítě a rodiče by ani nenapadlo, že to není jejich očekávaný potomek. Matka by fungovala jen jako inkubátor cizího plodu, jenže by o tom nevěděla.

A co by bylo dál?

18

Tom přemýšlel, jaké důsledky by mohl mít úspěšný experiment s klonováním člověka.

Až dosud předpokládal, že podobné pokusy musejí skončit potratem; nyní musel vzít v úvahu opačnou možnost a přemýšlet, kam by vedla. Co by například pověděl porodník matce? Že dítě, jež se jí právě narodilo, ve skutečnosti není její? Že vrnící uzlíček, který svírá v náruči, nemá nic společného ani s ní, ani s jejím manželem, ale je plodem pokoutního experimentu? Že si z nich vystřelil, když jim celou dobu tvrdil, že budou mít vlastní dítě, po kterém tolik toužili?

Nic takového asi nepřicházelo v úvahu, ale představa, že by pachatel vydržel mlčet a nešel s pravdou ven, nevypadala o nic reálněji. Opravdu by takový člověk připustil, aby plod jeho experimentu vyrůstal v rodině, s níž by jej nepojily pokrevní svazky? Vznikla by bizarní situace, kdy by rodiče netušili, že vychovávají adoptivní dítě. A zůstávalo otázkou, zda by se dotyčný vědec spokojil s tím, že o svém úspěchu ví jen on sám. Odpověď zněla: nespokojil. Experiment tohoto druhu by měl zvýšit prestiž svého autora. Kdyby zůstal utajen, nenásledoval by ani potlesk kolegů, ani sláva a mezinárodní ceny, které by bylo možno skromně přijímat. Flagrantní nezákonnost takového experimentování ovšem současně jakoukoli publicitu vylučovala. Hádanka tedy zůstávala nevyřešena: proč něco podobného podnikat? Z pouhé zvědavosti? Z ješitnosti? Z touhy po vědění? Anebo z úplně jiné příčiny?

Dejme tomu, říkal si Tom, že to nebyl pouhý experiment pro experiment. Dejme tomu, že klonování mělo svou příčinu a jedinec, který takto vznikl, nebyl náhodným plodem vědeckého pokusu, ale kopií určitého člověka, který poskytl svou DNA. Thomas mohl záměrně klonovat konkrétní individuum. Takový cílený záměr dokonce vypadal pravděpodobněji než náhodný výběr. Kdo mohl být dárcem? Že by Thomas klonoval sám sebe? Pro ješitné ego velkého vědce to jistě byla nejvyšší meta. Je možné, že by ho potom ponechal „adoptivním“ rodičům, aniž by se někdo dozvěděl o jeho skutečném původu? To nedávalo smysl.

Tom si s tím marně lámal hlavu. Pokud se někdo rozhodl riskovat pověst a kariéru jen proto, aby klonováním vytvořil konkrétního jedince, měl určitě vážnější důvod než ten, že si chtěl ověřit, zda to vůbec jde. Duchovní otec experimentu by udělal všechno proto, aby si zajistil přístup k dítěti, i kdyby to bylo sebetěžší – a Tom nepochyboval, že tato fáze mohla být složitější, než samotné klonování. Šlo by to vůbec?

Rodiče by klonované dítě střežili jako oko v hlavě: vždyť by byli přesvědčeni, že se konečně zúročilo jejich mnohaleté úsilí a oni se dočkali potomka. Nevzdali by se jej za nic na světě a muselo by jim být odňato násilím. Tedy uneseno, a s takovým činem zákoník nežertuje. Pachatel by nemohl spoléhat na shovívavost veřejnosti ani policejních orgánů. Na únos by si troufl jen někdo zvlášť otrlý. Znamenalo to tedy, že únos nepřichází v úvahu?

Tomovi vzrušením zašimralo v žaludku, když si uvědomil, co se stalo s jedním z Thomasových dětí ze zkumavky: Anna-Marie byla přece opravdu unesena, třebaže tomu věřil jen on sám, John a Lucy. Avšak jeho nadšení záhy ochladlo. Annu-Marii někdo zavraždil pouhých pár dnů po únosu a tato skutečnost nezapadala do schématu – leda že by ji v očích jejího stvořitele diskvalifikovala tělesná vada. Co když se jí chtěl jednoduše zbavit jako „zmetku“, aby nikdo nikdy nevypátral její pravý původ?

Sám musel nad takovou myšlenkou zavrtět hlavou. Nebylo zapotřebí uchylovat se k vraždě: pravda by i bez toho nikdy nevyšla na světlo. Nejdřív by si někdo musel dát tu práci a provést rozbor DNA Anny-Marie i jejích rodičů, což bylo značně nepravděpodobné…

A právě v tu chvíli Tomovi došlo, že by to mohl udělat on sám! Ostatky Anny-Marie se přece stále nacházely v péči soudních lékařů, v chladicím boxu na prosektuře stejné nemocnice, v níž byl hospitalizován. Stačilo provést test a výsledek porovnat s DNA Johna a Lucy Palmerových. Pokud by vzorky nesouhlasily, bylo by to dostatečným důkazem, že Anna-Marie nebyla jejich biologickým potomkem. Prokázat, že ji někdo vyklonoval, by i pak dalo dost práce, ale policie by měla důvod zaměřit vyšetřování na Thomasovu kliniku.

„Ano!“ zabručel spokojeně, když si uvědomil, že konečně nalezl způsob, jak si opatřit přímý důkaz.

Tiché zamumlání neušlo pozornosti zdravotní sestry, která právě procházela kolem. „Přejete si něco, pane doktore?“ zeptala se.

„Ne, díky,“ odpověděl Tom trochu zahanbeně. „Měl jsem ošklivý

Sen.“

Sestra přistoupila blíž, provedla kosmetickou úpravu prostěradla a natřásla mu polštář. „Zkuste si trochu odpočinout.“

Tom vydal pár patřičně ospalých zvuků a při tom horečně přemýšlel, jak získat vzorek tkáně z těla Anny-Marie Palmerové. S trochou šibeničního humoru si řekl, že to půjde snadno. Stačí, aby zapomněl, že mu soudní lékař výslovně zakázal s tělem manipulovat vloupal se do márnice a opatřil si vše potřebné. Při té myšlence pocítil mrazení v zádech, ale uvědomil si, že až ta chvíle nastane, nebude váhat. Pak jej zaplavila vlna únavy. Přicházel spánek a s ním sladké zapomnění. Tom zavřel pod obvazy oči a než se propadl do milosrdné nicoty, popřál v duchu vše dobré Lucy Palmerové.

*****

Když ho v osm ráno probudil ruch na chodbách, tak typický pro velkou nemocnici, patřila jeho první myšlenka opět Lucy.

„Čekali jsme, že se na ni budete ptát“ sdělila mu sestra, „a před čtvrthodinou jsme volali na odděleni, na kterém leží. Paní Palmerová měla klidnou noc a během dopoledne se na ni přijde podívat dr. Paxton, to je plastický chirurg.“

„Můžu ji vidět?“ zeptal se Tom, ale vzápětí si přejel rukou po obvazech a opravil se, „Můžu vidět vůbec něco?“

Sestra se usmála. „Kolem desáté přijde paní doktorka Hallamová, ta vám poví víc. Co byste zatím řekl snídani?“

Tom si vzal čaj a topinku a snažil se nějak zabít čas zbývající do Maryina příchodu. Konečně se dočkal. Sestřička, která Mary doprovázela, mu opatrně sundala obvazy z očí. Zatímco mu zručně a bez sebemenšího zaváhání odmotávala dlouhý pruh bandáže z hlavy, cítil, jak jí pleť voní antiseptickým mýdlem. Když skončila, připadal si náhle zranitelný a skoro nahý.

„Ještě chvíli nechte oči zavřené,“ vyzvala jej Mary těsně předtím, než sestra odstranila poslední vrstvu obvazů – dva polštářky gázy. „A teď pomalu otevřete levé oko.“

Tom to udělal, ale nebyl připraven na náhlou záplavu barev a jasu. Několikrát zamrkal, než začal vidět jasně, a pak se zahleděl na Mary Hallamovou. „Jste nádherná,“ uniklo mu spontánně.

„To říkají všichni slepí pacienti,“ opáčila Mary. „A teď to pravé.“

Tom otevřel druhé oko. Zjistil, že vidí i na to, ale bolelo ho tak hodně, že je zase rychle zavřel.

„Nespěchejte tolik.“

Tom si lehce přidržel pravé víčko a zkusil to znovu, tentokrát s větším úspěchem. „Je to dobré,“ řekl.

„Chcete si vyzkoušet, jak dobré to je?“

Tom něco souhlasně zahučel a Mary opřela o vzdálenější zeď tabuli s různě velkými písmeny. „Až budete připraven, můžeme začít.“

Tom zjistil, že jej Mary zajímá mnohem víc než tabule. Věděl, že vidí dobře, a test pokládal za nudnou formalitu.

„Tak co, pane doktore,“ zopakovala Mary, které neušlo, kam se Tom dívá. „Napovím vám: to velké písmeno úplně nahoře je Z.“

Tom začal číst.

„Druhý řádek,“ zavelela Mary.

Tom zvládl i tuto zkoušku. Jeho zrak byl v naprostém pořádku. „Mohl bych dnes dopoledne navštívit Lucy?“ zeptal se.

„Proč ne? Jestli chcete, domluvím vám to. Její manžel se přiznal k vraždě vlastní dcery, že?“

„Nespáchal ji,“ odpověděl Tom příkře.

Mary pochopila, že se dotkla bolavého místa. Jeho reakce ji trochu zarazila. „Chvíli počkejte, zavolám na oddělení popálenin.“ Za malý okamžik se vrátila a oznamovala: „Lékaři nic nenamítají. Paní Palmerová leží v patře v postranním pokoji, hned vedle Kliniky princezny Anny. Vyjdete po schodech, dáte se doleva a půjdete pořád rovně. Nemůžete zabloudit.“

„Díky,“ řekl Tom, „a nezlobte se, že jsem se na vás tak utrhl.“

*****

Když Tom vstoupil do pokoje, ležela Lucy na zádech a hleděla do stropu. V první chvíli si nebyl jistý, jestli je vzhůru, protože v místnosti bylo šero, ale když uslyšela, jak za sebou zavřel dveře, pootočila hlavu. „Můžu dál?“ zašeptal.

„Tome! Jsi v pořádku?“ hlesla Lucy a ještě víc natočila hlavu. Její hlas zněl slabě. „Jsem tak ráda…“

„To víš, že jsem v pořádku,“ ujistil ji tiše. „Měl jsem víc štěstí než ty.“

„Myslím, že to s Johnem máme spočítané. Začínám věřit, že se proti nám všechno spiklo.“

„Nesmíš se vzdávat,“ řekl Tom naléhavě. „Jednou to musí skončit. Něco mi říká, že horší už to být nemůže.“

Lucy se slabě usmála a položila mu dlaň na zápěstí.

„Bolí tě to moc?“ zeptal se Tom.

„Doktoři mi dali nějaký oblbovák. Mám v hlavě mlhu.“

„Někteří lidé za to platí hříšné peníze,“ zažertoval Tom. Lucy se na rtech objevil náznak úsměvu, ale vzápětí se úzkostně zeptala:

„Co dům? Je hodně poškozený?“

„S tím si teď nelam hlavu. Později všechno zjistím, postarám se, aby se tam nikdo nevloupal, a udělám, co bude zapotřebí. Než se vrátíš z nemocnice, bude všechno v pořádku.“

Lucy mu náhle sevřela ruku a zaryla mu do ní prsty jako dravčí drápy. „Ano, vrátím se tam, nepochybuj o tom. Z mého domova mě nikdo nevyžene.“

„Jsi skvělá!“ řekl Tom potěšeně. „Nevzdávej se.“

„Co se mnou bude dál?“ zeptala je. Nebyla to náhodně položená otázka. Lucy při ni hleděla Tomovi upřeně do očí a on věděl, že chce slyšet celou pravdu.

„Převezou tě někam jinam, kde budou moci provést transplantaci kožního štěpu. Nejspíš do Manchesteru.“

„Zůstanou mi jizvy?“

„V obličeji ne,“ ujistil ji Tom.

„A jinak?“

„Menší jizvy asi vidět budou.“

„Děkuju, Tome.“

*****

Tom opustil Lucy poměrně brzy a šel si sbalit věci. Byl už na odchodu a právě se loučil se sestřičkami, když se objevila Julie Reesová. Jeho stav ji viditelně překvapil.

„Myslela jsem, že jsi na tom podstatně hůř,“ přiznala.

„Já ne, zato Lucy Palmerová to pěkně odnesla. Budou jí muset dělat plastiku.“

„To je mi líto. Ty jsi v pořádku?“

Tom ji ukázal ruce. „Až na pár popálenin na předloktích a bolavé oko. Měl jsem štěstí, jak říkávají lidé v mé situaci, pokud je postihne něco méně závažného než smrtelná nehoda.“

„Hlavně když tě o tom, jaké máš vlastně štěstí, nepřesvědčují ti druzí,“ usmála se Julie.

Tom vycítil její rozpaky. „Je od tebe hezké, žes přišla,“ řekl. Znělo to nepřesvědčivě a on si při těch slovech uvědomil, že jejich vztah je vztahem dvou kolegů, který nikdy nepřerostl ve skutečné přátelství. Pokaždé když se dotkli osobních záležitostí, činili tak s provinilým pocitem něčeho nepatřičného. Tom dost dobře nechápal, proč tomu tak je, a doposud mu to bylo lhostejné, ale teď si náhle připadal, jako by hovořil s cizím člověkem.

„Myslím, že bychom si měli promluvit. Pak tě můžu hodit domů, jestli budeš chtít,“ začala Julie.

Řekla to zlověstným tónem, a aby toho nebylo málo, požádala Toma, aby zavřel dveře na chodbu. Sedli si a chvíli na sebe hleděli. „Tome,“ pokračovala Julie, „znám tvůj názor na případ Palmerových i na údajnou křivdu, která je postihla…“

„Ale…?“

„Ale upřímně řečeno, začíná tím trpět praxe. Lidé odcházejí k praktickým lékařům do Bangoru a Caernarfonu. Je to jejich způsob protestu.“

„Jeden způsob protestu jsem zažil včera večer,“ podotkl Tom hořce. „Prolétl oknem.“

„Rozbouřené emoce vedou k zoufalým činům – a smrt dítěte na malé vesnici vždycky rozjitří hladinu veřejného mínění.“

„To nejsou emoce, Julie, ale hysterie,“ namítl Tom. „Smrt Anny-Marie je pro ně záminkou k tomu, aby dali průchod vlastnímu pokrytectví a navzájem si předváděli, kdo je morálnější. Když Anna-Marie žila, kašlali na ni a kašlou na ni dál. Jde jim jenom o to, aby se ukázali.“

„Možná máš pravdu,“ připustila Julie, „ale ti lidé, o kterých mluvíš, jsou naši pacienti. Musíme s nimi vycházet.“

„Já s nimi vycházím, pokud mě nenutí k tomu, abych se obrátil zády k vlastním přátelům, o jejichž nevině jsem přesvědčen.“

Dlouho bylo ticho a pak Julie přešla k věci: „Takhle to dál nejde, Tome.“

„Ne, nejde. Co si přeješ, abych udělal?“

Julie chvíli váhala. „Myslím, že by bylo nejlepší, kdybych si za tebe na čas našla náhradu, aspoň dokud ta věc s Palmerovými nevyšumí.“

„Nevyšumí?“ podivil se Tom.

„Dokud nebude po procesu a všechno se zase neuklidní.“

Tom si dlouze povzdechl. „Chceš říct dokud Johna neodsoudí a nepošlou za mříže. Asi máš pravdu. Ale musím tě upozornit, že nemám v úmyslu odejít z Felinbachu nadobro.“

„To úplně chápu,“ přikývla Julie. „Nevím přesně, jak jsme na tom právě teď po finanční stránce, ale až udělám uzávěrku, nějak se vyrovnáme.“

„Jistě,“ souhlasil Tom.

„Mám tě hodit domů?“

„Ani ne,“ zavrtěl Tom hlavou. „Musím ještě zařídit pár věcí tady v Bangoru.“

„Dobrá… brzy na shledanou.“

„Na shledanou.“

Odešla a Tom zůstal sedět na posteli. Připadal si jako bez šťávy. Když do pokoje nakoukla Mary Hallamová, spatřila ho, jak tam ještě stále sedí. „Už jsem myslela, že jste odešel bez rozloučení,“ řekla. „Co je vám?“

„Mám nepříjemný pocit že jsem právě dostal padáka.“

Mary na něj chvíli beze slova hleděla a pak prohlásila: „V tom případě můžu pro nezaměstnaného kolegu udělat aspoň to, že ho pozvu na opožděnou snídani. Při té příležitosti mi můžete povyprávět všechno od začátku a hlavně mi vysvětlit proč si myslíte, že je John Palmer nevinen. Za pět minut mi končí služba. Platí?“

„Platí,“ přikývl Tom.

Do města odjeli Maryinou hondou Civic se 150 000 kilometry na tachometru. Tom poukázal na stáří auta. „Ještě se nestalo, že by mi vypovědělo službu,“ ujistila ho Mary.

„Jak dlouho je máte?“

„Tři týdny.“

Tom se musel zasmát, ačkoli mu vůbec nebylo veselo. Mary byla nejen hezká, ale taky milá; člověk si ji musel zamilovat.

Zaparkovali před Maryinou oblíbenou hospodou nedaleko bangorského mola a ke stolu u okna, z něhož byl krásný výhled na Menaiskou úžinu, si nechali přinést slaninu s vejci. „Jsem jedno velké ucho,“ prohlásila Mary, zatímco čekali na jídlo. Tom byl zprvu opatrný, protože trochu pochyboval o skutečných důvodech Maryina pozvání, ale sympatie, které v něm vzbudila, nakonec zvítězily a on jí pověděl úplně všechno. Připadal si jako u terapeuta. Teprve v tu chvíli si uvědomil, jak dlouho nepotkal někoho, komu by se mohl bez obav svěřit

Když dosel až k podloudné prohlídce laboratoře profesora Thomase, zvědavě se zeptal: „Tak co si o tom všem myslíte?“

„Že jste se zbláznil,“ odpověděla Mary.

19

Tom viděl, že to Mary myslí vážně, a okamžitě zalitoval vlastní prostořekosti. Připadal si trapně.

„Snad si nemyslíte, že by člověk jako Carwyn Thomas mohl mít prsty v něčem takovém?“ zeptala se nevěřícně. „Je to národní instituce. Zdejší lidé ho považují za světce.“

„Uznávám, že má bombastickou pověst a pohybuje se v záři reflektorů,“ opáčil Tom, „ale to ještě neznamená, že je jiný než my ostatní, když přijde na prosazování vlastních zájmů a ambicí. Právě naopak; řekl bych, že úspěšní lidé mají sklon jít bezohledně za svým. Proto jsou taky úspěšní.“

„Mezi ctižádostí a zločinnými sklony je snad rozdíl,“ namítla Mary. „Myslím, že jste se nechal příliš unést vlastní fantazií. Snad se neurazíte, že to říkám, ale nemáte pocit, že pokud jde o Palmerovy, trpíte tak trochu utkvělými představami?“ Slova tak trochu pronesla s takovým důrazem, jako by říkala až příliš.

Tom si přetřel čelo. Náhle vypadal velmi zranitelně. Po útoku, který tak citelně odnesla Lucy, a po ztrátě místa, třebaže dočasné, neměl daleko k nervovému zhroucení. Mary si toho dobře povšimla.

„Poslyšte,“ řekla mírně, „vážím si toho, že tak silně věříte v nevinu svého přítele, a chápu že mu chcete pomoci, ale čeho docílíte tím, když budete bezhlavě obviňovat vážené lékaře? Když se nestane nic horšího, vyloučíte se z jejich řad a pak si můžete hledat praxi leda v Grónsku!“

Tom se smutně usmál a přikývl. Mary ho vzala konejšivě za ruku. Tom měl pocit, že její ruka pálí, a uvědomil si, jak zoufale mu chybí kontakt s někým blízkým. Zadíval se na ni a doufal, že se mu nejtajnější hnutí mysli nezrcadlí na tváři. „Já přece nikoho bezhlavě neobviňuju,“ řekl. „Jste první člověk, kterému jsem se s tím svěřil.“

Mary se zatvářila překvapeně. „Proč právě já?“

Tom pokrčil rameny. „Vlastně ani nevím,“ zalhal. „Nezúčastněná osoba, která tiše naslouchá… však to znáte. Asi už bylo načase – potřeboval jsem se vypovídat.“

„To docela chápu,“ přitakala Mary. „V záležitosti Palmerových jste osamělým běžcem. Plout proti proudu je vždycky těžké. V posledních týdnech jste musel zažít strašný tlak.“

„Možná, ale to neznamená, že bych ztratil smysl pro proporce,“ namítl Tom. Znělo to skoro vzdorovitě.

Mary se usmála jeho tvrdohlavosti. Nebyla jí nesympatická. „Takže vy opravdu věříte, že na klinice pro léčbu neplodnosti probíhá klonování?“ zeptala se.

„Jak jinak chcete vysvětlit to, co jsem našel v Thomasově laboratoři?“ kontroval Tom.

Mary se tvářila zamyšleně. „Očekávala bych, že člověk v profesorově postavení bude chtít držet krok s nejnovějšími výzkumy ve svém oboru. Vůbec mne nepřekvapuje, že se zajímá o články s tematikou klonování člověka.“

„A jak si vysvětlíte vysoké procento selhání metody ICSI na caernarfonské klinice?“

„To nevím,“ přiznala Mary, „ale samo o sobě to ještě nemusí znamenat, že někdo implantuje do vajíček namísto spermií DNA neznámého dárce. Sám jste říkal, že procento selhání může mít víc příčin.“

„To je pravda,“ souhlasil Tom, „a taky jsem ani na okamžik netvrdil, že z toho lze vyvozovat jakékoli závěry v tom či onom smyslu. Ale když vezmu v úvahu všechna fakta, jsem si jistý, že se na Thomasově oddělení děje něco nekalého. Měl přece v laboratoři dokumentaci Anny-Marie Palmerové. Jenom její, nikoho jiného.“

„Uznávám, že tohle se vysvětluje dost těžko,“ řekla Mary.

„A někde do toho zapadá i zmizení Meganina těla. Jen zatím nevím kde.“

„Liam Swanson to chce předat policii,“ poznamenala Mary.

Tom přikývl, ale vzápětí dodal: „Ještě s tím chvíli počká.“

Mary postřehla ocelově pevné odhodlání v jeho očích. Trochu ji to vyvádělo z míry a Tom si toho zřejmě povšiml, protože pocítil potřebu vše blíže objasnit. „Vážně nejsem blázen, Mary. Jenom jsem se octl v situaci, o kterou jsem nestál. Žil jsem spokojeným životem venkovského lékaře, a pak se zčistajasna přihodilo tohle. Teď jsem odhodlán to dotáhnout až do hořkého konce. Nemám jinou možnost.“

Jeho poslední slova a výraz, který při nich měl v očích, vyvolaly u Mary tutéž reakci jako předtím zoufalé gesto, jímž si přetřel čelo. Přikývla a zeptala se: „Co teď podniknete?“

„Musím získat vzorek tkáně Anny-Marie Palmerové kvůli testu na DNA.“

„Cože?“ vykřikla Mary. „Proč, proboha?“

Tom jí to vysvětlil a prozradil jí i to, že tělo Anny-Marie se stále nachází v márnici nemocnice Ysbyty Gwynedd a on si k němu hodlá zjednat přístup.

„Po tom, co se na patologii v Caernarfonu ztratily ostatky Megan Griffithsové, se jistě zpřísnila bezpečnostní opatření,“ namítla Mary.

„Já už si cestu najdu,“ trval na svém Tom. „Potřebuju jenom pár buněk. Kdyby se mi podařilo prokázat, že Anna-Marie nemohla být biologickou dcerou Johna a Lucy Palmerových, možná by se pohnuly ledy, pravda by vyšla na světlo a policie by se musela pustit do vyšetřování.“

Mary si jej podezíravě měřila. „Už teď jste jednou nohou na dlažbě. Za vloupání do márnice a neoprávněnou manipulaci s důkazním materiálem můžete nadobro přijít o licenci. Místo abyste Johnu Palmerovi pomohl, skončíte spolu s ním v kriminále!“

„Nějak to musí jít,“ zopakoval Tom, který viděl jen svůj cíl a vše ostatní odmítal brát na vědomí.

Mary chvíli sledovala, jak usilovně přemýšlí, a pak rezignovaně prohlásila: „Nechte to na mně. Já to pro vás udělám.“

Tom na ni zíral, jako by nemohl uvěřit vlastním uším.

„Na rozdíl od vás pracuji přímo v nemocnici. Mohu se dostavit na patologii pod zcela věrohodnou záminkou a ten váš vzorek odebrat.“

„Ale proč?“ nechápal Tom.

„Vlastně ani nevím,“ zopakovala Mary Tomova vlastní slova.

„To by bylo skvělé.“

„Ale jedno mi musíte slíbit,“ pokračovala Mary. „Jestli se ukáže, že Anna-Marie byla vlastním dítětem Palmerových, pustíte všechno k vodě a vrátíte se k normálnímu životu. Troufnu si tvrdit, že vás Julie Reesová vezme na milost, když začnete sekat dobrotu, nasadíte pokorný výraz a přilezete ke křížku s několika dobře volenými slovy. Co vy na to?“

„Platí,“ zašklebil se Tom. „Jak rychle byste to mohla zvládnout?“

„Pokusím se o to už dnes při noční službě. V noci se bude kolem motat míň lidí. Dejte mi číslo. Zavolám vám, jakmile ten vzorek budu mít.“

„Nedokážu vypovědět, jak jsem vám vděčný,“ řekl Tom po pravdě.

„Ještě nic nemáte,“ zabrzdila Mary jeho nadšení a sáhla do kabelky pro peněženku. Přes Tomovy protesty trvala na tom, že platit bude ona. „Už si nevzpomínáte, že jsem vás pozvala? Sliby se mají plnit. Doufám, že si z toho vezmete příklad.“

Pochopil, co tím myslí. „Ano, vezmu.“

Když vyšli na ulici, zjistili, že se mezitím zvedl vítr. Fičel ze severu přes otevřenou vodní pláň Menaiské úžiny a nesl s sebou příslib deště. Zapnuli si kabáty a chvíli ještě debatovali na chodníku.

„Můžu vás svézt do Felinbachu,“ navrhla Mary, ale Tom o tom nechtěl ani slyšet.

„Už jsem vás zdržoval dost dlouho. Musíte se vyspat. Pojedu autobusem.“

Mary přikývla. „Zavolám vám,“ slíbila a zívla.

„Hlavně zbytečně neriskujte. Tenhle kříž musím nést já, ne vy.“

Mary znovu kývla. Po chvíli plné rozpaků, kdy ani jeden z nich nevěděl, jak se rozloučit, se na sebe usmáli a podali si ruce. Tom se díval za vzdalujícím se autem a litoval, že ji pevně neobjal. Pomalu se vrátil do města a myslel na to, že než chytí autobus, musí sehnat instalatéra a domluvit si opravu topení.

*****

Telefon se rozřinčel v devět večer. Tom ho nechal dvakrát zazvonit, aby nebylo poznat, že napjatě čeká vedle přístroje.

„Dobrý večer, Tome, tady je Mary. Byla jsem na patologii.“

„Jak jste dopadla?“ vyhrkl Tom nervózně.

„Bohužel vás nepotěším. Tělo tam není.“

Na tuto alternativu nebyl Tom připraven. „Vždyť tam leželo celou dobu, už od pitvy!“ vykřikl.

„Převezli je jinam.“

„Kam?“

„Do caernarfonské všeobecné. Laborantka, která měla v noci službu, byla dost hovorná. Od ní jsem se dozvěděla, že tělo Anny-Marie Palmerové bylo převezeno do Caernarfonu na žádost jistého profesora Carwyna Thomase.“

„Zase Thomas!“ vydechl Tom.

„Přesně tak,“ potvrdila Mary. „Laborantku to taky překvapilo. Ale policejní patolog s tím zřejmě souhlasil, protože Anna-Marie byla Thomasovou pacientkou a profesor chtěl provést nějaké vlastní testy. Takové osobnosti se neříká ne. Navíc se zdá, že Thomas a policejní patolog jsou členy stejného golfového klubu.“

„Manipulace s důkazním materiálem je protizákonná. Jistý policejní patolog mi to aspoň tvrdil,“ řekl Tom hořce.

Mary přisvědčila. „Laborantka to taky říkala. Jenže profesora Thomase nikdo nepodezírá z něčeho nekalého.“

„Kristova noho, prý chce provést vlastní testy!“ zavrčel Tom. „Zničit důkazy, o to mu jde!“

„To přece nemůže. Nemocnici by neprošlo, kdyby v ní zmizela další mrtvola.“

„Nenapadá mě jiný důvod, proč by chtěl mít tělo u sebe. Nevíte náhodou, kdy došlo k převozu?“

„Podle laborantky během dneška.“

„Potom je naděje, že ještě přijdu včas,“ prohlásil Tom ponuře. „Jedu tam.“

„Je to strašné riziko,“ namítla Mary.

„Naopak. Pokud je tělo ještě pořád tam, je to pro mne výhoda. Jako člen komise vyšetřující zmizení Megan Griffithsové se v caernarfonské všeobecné mohu pohybovat zcela volně. Tak to aspoň říkal Trool, vzpomínáte? Dostat se do márnice by neměl být problém.“

„Hlavně žádné hlouposti,“ varovala jej Mary.

„Nebojte se,“ ujistil ji Tom. „A ještě jednou díky za to, co jste se dnes večer pokusila podniknout.“

„Dejte mi vědět jak jste dopadl.“

*****

Když Tom zaparkoval před caernarfonskou všeobecnou nemocnicí, bylo krátce po čtvrt na jedenáct v noci. Čím déle uvažoval nad procedurami, které bude muset podstoupit tím víc se rozplývala jeho dřívější jistota, že se mu podaří proniknout až do márnice. Patologické oddělení se na noc jistě zamyká, takže mu nezbude než požádat o pomoc někoho z vrátných. Ti budou zjišťovat, zda k tomu má oprávnění, a zpraví o jeho příchodu nadřízené. Nakonec budou muset zvolat někoho, kdo mu odemkne – někoho, kdo bude mít právě službu, možná samotného dr. Seppa.

Tom nebyl povinen nikomu vysvětlovat pohnutky svého jednání, ale těžko mohl žádat, aby ho v márnici nechali o samotě. A pokud mu někdo bude koukat na prsty, nemůže se zabývat ostatky Anny-Marie. Právě si kladl otázku, proč je na světě všechno tak složité, když se na parkovišti objevil další vůz a vystoupil z něj řidič. Byl to Carwyn Thomas.

Profesor se rozhlédl po asfaltové ploše a poznal, s kým má tu čest. Tomovi se rozbušilo srdce. Viděl, jak jeho protihráč vraští čelo, zamyká dvířka auta a blíží se k němu.

„Ale pane kolego,“ zahlaholil Thomas místo pozdravu a nutil se do křivého úsměvu, „co vás sem přivádí v tuhle hodinu?“

„Totéž bych se mohl zeptat já vás, pane profesore,“ opáčil Tom pevně. „Je trochu pozdě jít do práce.“

Thomas si to vyložil jako útok na vlastní osobu a probodl Toma pohledem. Tom jej podezíral, že takto umravňuje sestřičky a podřízené lékaře, kteří ho něčím rozzlobí. Zahleděl se mu zpříma do očí a první nakonec zamrkal profesor.

„Byl jsem celý den v Londýně – zase další schůze té strašné komise pro vědecké granty – a tak jsem si řekl, že ještě zkontroluji, jestli je všechno v pořádku.“

Toma potěšilo zjištění, že byl Thomas pryč. Znamenalo to, že neměl čas cokoli podnikat s ostatky Anny-Marie. „Já jsem zase přijel, abych si ověřil pár detailů v záležitosti Megan Griffithsové,“ řekl.

„Teď v noci?“

„Co můžeš udělat dnes, neodkládej na zítřek,“ zažertoval Tom, ale jeho poznámka mnoho veselí nevyvolala. Kráčeli společně k hlavnímu vchodu a byli už skoro u dveří, když Thomas překvapeně zastavil u tmavozeleného jaguáru.

„Co se děje?“ zeptal se Tom.

Zdálo se, že ho profesor vůbec neslyší. Když si uvědomil, že je tázán, vyhrkl: „Prosím?“

„Ptal jsem se, jestli se něco děje,“ zopakoval Tom.

„Nic, vůbec nic.“

„To je dobře. Možná byste mi teď mohl pomoci. Potřebuji se dostat na patologii, abych si ověřil pár procedurálních maličkostí.“

„Pak by bylo lepší přijít v době, kdy je přítomen personál,“ namítl Thomas.

„Možná, jenže já se chci nerušeně rozhlédnout a oťuknout si několik věcí, které mě trochu znepokojují.“

„Myslím, že vás moc nechápu,“ opáčil profesor.

„Já mám tentýž pocit,“ řekl Tom. „Nechápu například, proč jste nechal převézt tělo Anny-Marie Palmerové do Caernarfonu.“

Thomase tím vyvedl z míry. „Co to má společného s vámi? A kdo vám to řekl?“

„Na tom nesejde,“ odsekl Tom. „Je to pravda, nebo ne?“

„Chtěl jsem provést nějaké testy a dr. French byl tak laskav, že mi to umožnil.“

„Pomiňme otázku, zda na to měl pan doktor French právo,“ konstatoval Tom. „Osobně mi to připadá trochu zvláštní. Když jsem jej o totéž žádal já, tvářil se jako pedant, který si potrpí na dodržování pravidel.“

„No ovšem!“ zvolal Thomas, jenž si náhle vzpomněl na Tomův zájem o celý případ. „Vy a vaše víra v nevinu Johna Palmera! Poslyšte, pane kolego, strkáte nos do věcí, kterým nerozumíte. Dejte na mne a nechte to být!“

V tu chvíli se Tomovi definitivně potvrdilo, že se na klinice děje něco, do čeho je možné strkat nos. „Děkuji za radu, pane profesore, ale teď bych opravdu potřeboval vědět kudy se dostanu na patologii.“

Pár vteřin to vypadalo, že Thomas ztratí obvyklý klid. V koutcích úst mu škubalo a oči mu blýskaly, ale ovládl se. Nakonec jen řekl: „Doprovodím vás na recepci. Tam vám dají klíč.“

Zatím se vše vyvíjelo lépe, než se Tom odvažoval doufat. To, že mu vydají klíč na recepci, mohlo znamenat jediné: že jej na patologii nebude nikdo doprovázet. Za těchto okolností byl odběr vzorků tou nejlehčí věcí na světě.

Když profesor vstoupil do vestibulu, zvedl se za recepčním pultem starší muž připomínající soudek. Byl malý a na sobě měl zeleně proužkovanou košili a červené šle, které mu přidržovaly kalhoty někde mezi pupkem a hrudí. Sledoval malý přenosný televizor a očividně od něj nemohl odtrhnout oči. Ještě když mu Thomas sděloval svou žádost, pošilhával po obrazovce a pokračoval v tom i ve chvíli, kdy vybíral jeden z řady klíčů visících na zdi. Práskl jím o pult, vytáhl ohmataný sešit v tvrdých deskách a otevřel jej na stránce, kde bylo místo záložky vloženo kuličkové pero. „Podpis,“ houkl, otočil sešit o sto osmdesát stupňů a přistrčil jej oběma mužům. Profesor Tomovi naznačil, že se má podepsat, a Tom to udělal. Pak si vzal klíč a muž se vrátil k televiznímu programu, od nějž v podstatě ani neodešel.

„Až skončíte, nezapomeňte klíč vrátit,“ připomněl Thomas, když se jejich cesty rozešly. Tom jej o tom ujistil a popřál mu dobrou noc. Profesor něco zahučel a vzdálil se. Tom se vydal na patologické oddělení.

Chodba v suterénu byla špatně osvětlená a liduprázdná. Tom odemkl dveře oddělení a chvíli stál ve tmě. Pak stiskl vypínač a poslouchal, jak se s bzučením rozsvěcují zářivky. Pomyslel si, že už by si zasloužil mít trochu štěstí. Zatím vše vycházelo. Když to tak půjde dál, bude mít za pár minut vše, co potřebuje, a může odejít.

Prošel laboratořemi až do pitevny, kde si vzal dvě sterilní nádobky na vzorky a pár chirurgických rukavic. Musel dávat pozor, aby vzorky nekontaminoval jiným zdrojem DNA: Proto se rozhodl, že je neodebere z povrchu těla, který mohl být znečištěn v průběhu dřívějších vyšetření, ale pokusí se získat buňky vnitřní tkáně. Vybral si skalpel, zasunul do držáku nový sterilní břit a prozatím jej vrátil do plastikového pouzdra. Pak odsunul zástrčky na dveřích chladicího boxu.

Uvnitř byla čtyři těla. Ostatky Anny-Marie ležely v levé dolní přihrádce. Zahákl nemocniční vozík, aby nepopojížděl, a přesunul na něj vak s ostatky. Nemusel je odnášet na pitevní stůl. To, co potřeboval udělat, šlo provést přímo na vozíku. Když rozepnul zip vaku, ucukl před zápachem, který z něj vycházel, ale obrnil se a pokračoval.

Očistil malou oblast na povrchu horní končetiny, skalpelem provedl řez a vsunul do něj pipetu, aby odebral část tkáně. Přitom se snažil nedotýkat okrajů rány. Pak jej napadlo, že pro jistotu vezme ještě jeden vzorek z jiné části těla. Když test vyjde stejně u obou vzorku, nemůže nikdo tvrdit, že byly kontaminovány.

Chystal se přemístit obsah druhé pipety do nádobky, když vycítil že v místnosti není sám. Nezaslechl žádný hluk, ale věděl že tady někdo je. V ústech mu vyschlo a měl pocit, že se kolem náhle ochladilo. Než se stihl otočit, vybuchl mu v hlavě ohňostroj bílých hvězdiček. Ucítil prudkou bolest a zhroutil se.

20

Tom konečně přišel k sobě. Nikdy by nevěřil, jak strašně může člověka bolet hlava. Tlak v očích byl tak silný, že si myslel, že se mu rozskočí lebka, a chvílemi si přál, aby to už bylo. Bolest zaujímala podstatnou část jeho vědomí a v první chvíli z něj vytlačila všechny ostatní myšlenky, například na to, co se vlastně stalo a kde teď je.

Člověk nemusel být kvantovým fyzikem, aby si vydedukoval, že se někdo, komu Tomova přítomnost v márnici velmi vadila, nepozorovaně vkradl dovnitř a praštil ho po hlavě. Tom ležel v naprosté tmě a měl něčím zavázaná ústa… Vzápětí si s úlekem uvědomil, že má něco nacpáno i v nich: kus hrubého hadru. Tajemný někdo neponechal nic náhodě a dokonale jej umlčel. Tom nemohl vydat ani hlásku.

Okamžitě mu došlo, že by se mohl udusit, kdyby hadr zapadl dost hluboko. Prudce otočil hlavu na stranu. Věděl, že nesmí za žádnou cenu zůstat ležet na zádech. V tu chvíli učinil další objev, který nijak nepozvedl jeho morálku a naopak jej uvrhl do ještě hlubšího zoufalství. Ruce i nohy měl pevně svázané. Pár okamžiků ležel bez hnutí s tváří zbrocenou potem a se sevřeným žaludkem. Snažil se přijít na to, co se bude dít dál, a došel k závěru, že ať to bude cokoli, on sám na tom může změnit pramálo. Nebyla to povzbuzující myšlenka.

Útočníkem musel být Thomas. Jen on věděl, že je Tom v nemocnici a na které oddělení se vydal – a patrně se dovtípil i to, za jakým účelem. Sledoval ho dolů do márnice a čekal na příležitost. Toma s hrůzou napadlo, že pokud profesor zašel tak daleko, teď už nemůže couvnout. Bude chtít dokončit, co začal, a nepohodlného praktického lékaře zabít.

Silně se potil. Původně to přičítal jen strachu, ale teď si uvědomoval, že je mu opravdu nesnesitelné horko. A znepokojovalo jej ještě něco: vzduch… špatný vzduch všude kolem. Ležel v uzavřeném prostoru a vzduch houstl. Pomyslel si, že tak špatně se musí dýchat lidem v ponorce uvízlé na mořském dně, v uhelném dole po závalu nebo v nevětrané únikové štole. Podobné myšlenky v něm vyvolávaly klaustrofobii a jen zvyšovaly paniku v rozbolavělé hlavě. Korunou všeho byl nepříjemný, protivně nasládlý zápach, který vířil ve vzduchu a mísil se s návaly bolesti. To vše vytvářelo pekelnou směs, z níž se Tomovi dělalo stále víc nevolno. Jen to ne! pomyslil si. Nesmí zvracet, pokud nechce zemřít. Měl v ústech roubík a zvratky by šly rovnou do plic. Utonul by v nich jako bídný opilec v tmavé uličce.

Ze všech sil se snažil nepanikařit, navzdory všemu zachovat klid a racionálně přemýšlet. Musel se dozvědět co nejvíc o místě a situaci, v nichž se ocitl. Ve vědění byla jeho síla a on v danou chvíli žádnou neměl: nevěděl zhola nic. Začal pohybovat rukama svázanýma za zády a ohmatávat povrch, na kterém ležel. Byl kovový, takže s největší pravděpodobností nešlo o podlahu. Zkusil natáhnout nohy. Nahmatal něco měkkého, snad podušku nebo polštář, a o kus dál, snad decimetr od svých podrážek, narazil na pevnou překážku. Když se do ní opřel nohama, prohnula se. Podle odporu, který kladla, byla rovněž kovová. Takže kovové dno i stěna?

Zkusil to na opačnou stranu. Pomalu se nadzvedával v bocích a sunul se vzhůru, dokud nenarazil hlavou na něco tvrdého. Bolest zesílila a Tomovi se znovu chtělo zvracet. Ležel bez hnutí a netroufal si ani dýchat, dokud se vše trochu neuklidnilo a nevrátila se mu schopnost přemýšlet. Podle zvuku, který stěna vydala při nárazu, si byl zcela jistý, že i ona je z kovu.

Bolest, vířící v chuchvalcích rudé mlhy, pomalu ustupovala. Ležel v krabici? V plechové bedně? Opatrně se převalil ze strany na stranu a došel ke stejnému závěru: kovové stěny jej obklopovaly ze všech čtyř stran. Do mysli se mu neodbytně vkrádal přízrak rakve a mísil se s bizarními přeludy ocelových sejfů na mrtvá těla, jimiž pozůstalí kdysi chránívali těla zesnulých před zloději nebožtíků. Příšerná představa naštěstí odezněla, sotva se pokusil zaujmout pohodlnější polohu a zjistil, že se celá konstrukce pohnula. Znovu se zavrtěl, i tentokrát se stejným výsledkem. Bedna se pohybovala! Tom ležel na vozíku! Kovová základna byla lůžkem nemocničního vozíku, snad přímo toho, na kterém předtím zkoumal ostatky Anny- Marie Palmerové. Ale co znamenaly plechové stěny a zatuchlý vzduch? Tento vozík byl zavřený. Měl na sobě poklop. To vozíky v márnici neměly, až na jediný…

Tom vytřeštil oči do tmy svého žaláře. Došla mu hrůzná pravda: ležel na transportéru biologického odpadu. Odtud ten zápach. Panebože! Určitě vycházel z měkkého balíku, který mu ležel u nohou. Tom jej znovu váhavě ohmatal nohama a došel k přesvědčení, že je to tělo Anny-Marie. Pachatel hodlal zabít dvě mouchy jednou ranou, zbavit se nepohodlného svědka a současně zničit jediný zbylý důkaz. A to horko všude kolem? Transportér stál připraven ve spalovně a Toma čekala kremace po boku malé Palmerové…

To pomyšlení jej dohánělo k šílenství. V životě se tak strašně nebál. Chtěl vykřičet svůj strach, ale roubík jej nutil k nesnesitelnému mlčení. Ležel ve tmě, oči dokořán, a přemýšlel, zda není lepší se udusit než zaživa shořet. Kdyby spolkl cíp roubíku, hadr by mu ucpal hrtan a on by byl mrtvý, dřív než ho vozík vyklopí do plamenů.

Ale ani tváří v tvář panice a nepopsatelné hrůze nedokázal kapitulovat. Sebevražda nebyla nic pro něj. Bojoval by, kdyby věděl jak. Celá potíž byla v tom, že ležel svázaný ve tmě, jediný chybný pohyb mu mohl přivodit zadušení a za okamžik jej čekaly plameny spalovacího kotle.

Když začal vyšetřovat případ Megan Griffithsové, byl se podívat i ve spalovně. Z té doby si pamatoval, že celý proces spalování je plně automatický. Jakmile se transportér ustavil do patřičné polohy a spustil se časový spínač, do procesu už nevstupovala lidská ruka. Vrah teď nejspíš seděl doma, v klidu si dopřával večerní skleničku a představoval si, jak zavrčí elektromotor, otevřou se dvířka pece, vozík se nakloní do ostrého úhlu a celý náklad prosviští korytem do plamenů.

Nikdo nemůže předem říct, jak by se zachoval v bezprostředním ohrožení života, dokud se v něm skutečně neocitne. V mírových dobách jsou lidé podobným zkouškám vystaveni jen zřídka. Tom si zatím mohl říkat, že ve zkoušce odvahy propadl a že strach je silnější než on, ale postupně s údivem zjišťoval, že nad pocitem hrůzy vítězí vztek. Nová dávka adrenalinu vyplaveného do žil stačila, aby se začal zmítat v poutech jako šílenec.

Záhy zjistil, že lepicí pásku, která mu svazuje ruce i nohy, jen tak nepřetrhne. Musel by ji přeříznout, ale naděje, že v dané situaci nalezne ostrý předmět, se rovnala nule. Zkusil sice nahmatat okraj vozíku, ale zjistil přesně to, čeho se obával: hrana byla hladká, zaoblená. I když se snažil a přejížděl po ní rukama nahoru a dolů, nečekal, že by vzniklé tření pásku v dohledné době narušilo. Navíc měl nepříjemný pocit, že mu nezbývá mnoho času. Kolik přesně, to nevěděl nikdo s výjimkou lotra, který nastavil časový spínač. Zdravý rozum ovšem říkal, že vrah neměl zájem na tom, aby tady Tom ležel jen tak bez užitku déle, než bylo nezbytně nutné.

Existovala jediná možnost úniku, přinejmenším v Tomových představách. Byla víceméně hypotetická, ale on se jí chytil jako tonoucí stébla, a tohle stéblo vypadalo v danou chvíli velmi pevně. Pokud si vzpomínal, byla dvířka kotle dost široká, ale poměrně nízká. Kdyby byl v bezvědomí, prošlo by jeho tělo otvorem bez problémů. Kdyby si však lehl na záda a pokrčil kolena, možná by se ve dvířkách vzpříčil. Jenže co pak? Tak daleko dopředu zatím nemyslel. Navíc si nemohl vzpomenout, zda je kolem dost volného prostoru, aby se mohl odvalit stranou. Protože ho už nic nenapadalo, rozhodl se podstoupit riziko a převalit se na záda, aby byl připraven.

Pomalu se obracel s hlavou otočenou na stranu a dával pozor, aby mu roubík nezapadl do hrdla. I beztoho byl přesvědčen, že každou chvíli musí začít zvracet. Ale aspoň něco dělal. Říkal si, že se možná snaží zbytečně a nakonec jej stejně pohltí plameny, ale uklidňovalo jej pomyšlení, že se nevzdá bez boje. Z nějaké zvláštní a těžko definovatelné příčiny si na tom zakládal. Měl pocit, že obstál ve chvíli zkoušky, ať už se dál bude dít cokoli.

A něco se opravdu dělo. S trhnutím se roztočil elektromotor a transportér se začal vztyčovat. Tom cítil, jak se mění úhel náklonu. Vozík ho zvedal a on se snažil udržet na šikmé ploše. Roztáhl lokty za svými zády, prsty rozevřel do vějíře a přitiskl je na kovovou plochu. Když se transportér ještě víc naklonil, zapřel se i nohama. Zvenčí k němu dolehlo hlasité kovové cvaknutí a teplota prudce stoupla. Dveře pece se otevřely.

Vozík teď svíral s podlahou šedesátistupňový úhel a přední stěna bedny se prudce rozlétla Tom už se neudržel. Když klouzal plechovým korytem vstříc oslepující záři a nesnesitelnému žáru, pomyslel si, že možná prožívá poslední vteřiny života. Intenzivní touhu vyprosit si odpuštění u kohosi vyššího přehlušila bolest silnější než všechny předchozí: Tomova pokrčená kolena se dostala do kontaktu s rozpálenou zárubní dvířek. Uvízl v otvoru a byl zvolna opékán žárem sálajícím z pece, ale aspoň už neklouzal níž a níž. Přestože cítil, jak na něm začíná doutnat oblečení, všechnu bolest přehlušilo vědomí, že má možná stále naději uniknout z ohnivého pekla. Adrenalin pracoval za něj.

Po levé straně koryta se tyčil vyklápěcí mechanismus. Tudy cesta k úniku nevedla, zato napravo se otevíral volný prostor. Tom tím směrem vrhl rychlý pohled, než ho prudký žár donutil znovu zavřít oči, a pochopil, že má jedinou šanci. Nemohl spoléhat na to, že sklápěcí mechanismus vrátí vozík do vodorovné polohy. Nejdřív by se musela zavřít dvířka kotle, v nichž mu vězely nohy.

Tom se přichystal k jedinému mohutnému náporu. V horku rychle ztrácel síly a nebyl si jist, zda by mu nějaké zbyly k případnému druhému pokusu. Potřeboval se prudce odstrčit nohama, aby přepadl přes pravý okraj transportéru. Skutečnost, že podlaha kotelny bude s největší pravděpodobností betonová, jej v tu chvíli netrápila.

Napjal svaly a trochu se zkroutil, aby se mohl co nejlépe odrazit. Zapřel se podrážkami o levý okraj otvoru, až cítil, jak mu doutnají, a vší silou vykopl. Když letěl na zem, zalila jej na krátkou chvíli vítězná euforie. Trvala právě tak dlouho, dokud nedopadl na nemilosrdně tvrdou podlahu a neuhodil se do lokte, kolena a kotníku. Dvířka vysoko nad ním se zavřela a transportér se vrátil do původní polohy.

Žár z pece už nesálal a teplota v kotelně poklesla. Tom sledoval, jak se neživé soukolí zastavuje, a bylo mu zatěžko uvěřit, že má před sebou jen stroj, ne smrtelného nepřítele. Opatrně si začal zkoumat končetiny, které přišly do styku s betonem, a doufal, že neutrpěl žádnou zlomeninu. Nebylo snadné to zjistit, protože ho bolelo celé tělo, ale po pár okamžicích usoudil, že má kosti celé.

Teď šlo o to, zbavit se pout a roubíku, jímž se mohl stále udusit. Nebylo to tak těžké, protože kotelna skrývala řadu ostrých předmětů a on nebyl spoután provazem, ale lepicí páskou. Odplazil se jako had do rohu, kde se o zeď opírala spousta nejrůznějšího nářadí. Hráblo na popel se zubatým okrajem bylo přesně to, co hledal. Posadil se zády k nástroji a začal rozdírat pásku o jeho ostří. Pokaždé, když se trhaně zařízlo do plastových pout, pocítil divokou radost.

Pouta na rukou vzdorovala necelou minutu. Konečně si mohl strhnout roubík a s úlevným povzdechem si z úst vytáhl hadr. Pár minut jen tiše seděl se skloněnou hlavou, drtil mezi zuby všechny nadávky, na které si vzpomněl, zhluboka dýchal a uklidňoval se. Hladina adrenalinu v krevním oběhu opadla a on měl náhle končetiny jako z olova.

Když si začal uvolňovat nohy, zjistil, že má potíže s koordinací pohybu, jako by měl navlečeny těžké a tlusté rukavice. Věděl, co to znamená: organismus reagoval na přestálý zápas. Spotřeboval při něm všechen adrenalin a teď se logicky dostavilo úplné vyčerpání.

Konečně měl nohy volné, jen si nebyl jistý, zda má sílu vstát. Zkusil to a chvíli se potácel sem a tam jako divoká šelma zasažená uspávacím projektilem. Při tom hledal oporu všude, kde to šlo, až se mu konečně podařilo zaujmout vzpřímenou polohu. Opět chvíli odpočíval, než se vydal na expedici přes celou kotelnu k velkému porcelánovému umyvadlu. Došel k němu nejistým krokem batolete, které v parku poprvé ťape, aniž se drží za ruku rodičů. Byl rád, když dospěl až ke starodávné výlevce a mohl se opřít o její masivní hmotu. Pustil vodu a začal si polévat tvář a hlavu.

Studená voda jej probrala. Ochladil se, spláchl špínu a uhasil žízeň. Dlouho si pouštěl osvěžující proud na obličej a nechal jej v čúrcích stékat do rozpraskané porcelánové výlevky. I když zavřel kohoutek, zůstal opřený o okraj umyvadla a přemýšlel, co dál. Jeho mysl se teď upínala k profesoru Thomasovi. Zaplavil jej nezvladatelný vztek, proti kterému rozum nic nezmohl. K čertu s policií, pomyslel si, tohle je osobní věc. Chtěl vidět, jak se bude profesor tvářit, až zjistí, že Tom není po smrti, a hlavně až dostane pěstí do obličeje. Hodlal k tomu sebrat poslední zbytky sil. Pak bude dost času na to, zavolat strážce zákona.

Neměl tušení, kolik může být hodin. Opatrně otevřel dveře kotelny a ocitl se v chladném vzduchu noci nebo brzkého rána. Nemohl to zjistit, protože jeho hodinky padly za oběť nočním událostem. Uvažoval, kolik času mohlo uplynout, zatímco byl v bezvědomí. Mnoho asi ne, protože jinak by skončil v plamenech, dřív než by se stačil probudit. Thomas určitě nehodlal protahovat celou záležitost déle, než bylo nezbytně nutné. A mohl být ještě stále v budově. Tom si řekl, že než začne něco podnikat porozhlédne se po klinice.

Chystal se vykročit do chodby, když si uvědomil, jak asi vypadá. Nemyslel si, že by zde mohl potkat hodně lidí, ale kdyby ho někdo spatřil v tomto stavu, jistě by to někam hlásil. S mokrými vlasy i obličejem a strašlivě špinavými šaty vypadal jako uprchlý trestanec po několikadenním skrývání. Proto se rozhodl, že raději obejde budovu zvenku.

Přitom ho napadlo, že by stálo za to zjistit, jestli před nemocnicí stále ještě parkuje Thomasovo auto. Za tři minuty už věděl, že ano. Chvíli zůstal bez hnutí stát, civěl na automobil, zatínal pěsti a představoval si setkání s člověkem, který mu připravil nejhorší okamžiky života. Když mu padl zrak na vlastní vůz, napadlo ho, zda by nebylo lepší co nejrychleji odjet a vše ostatní nechat na policii, ale něco mu velelo, aby se zachoval jinak. Otočil se k autu zády a vyrazil směrem k hlavní budově. Při tom se držel co nejvíc ve stínu.

Vchodovými dveřmi se linula záře a osvětlovala velký pruh země. Nemohl vstoupit do přímého světla, ale když se ukryl za nevelkým jehličnanem, viděl, co se děje na recepci. U pultu rozmlouvali dva muži, recepční a patrně jeden z vrátných, a zdálo se, že v tom hodlají ještě chvíli pokračovat. I kdyby se vrátný vzdálil, bylo nepředstavitelné, že by se Tomovi podařilo projít létacími dveřmi, aniž by si ho recepční všiml. Tomův zrak zalétl ke stěně budovy vpravo od vchodu a spatřil otevřené okénko.

Bylo to malé jednodílné okno z mléčného skla a určitě vedlo na toaletu. Kdyby se jím protáhl, mohl by se recepci zcela vyhnout: chodba by jej zavedla přímo na kliniku pro léčbu neplodnosti. Potíž byla v tom, že okno neleželo ve stínu. Každý příchozí by jej musel spatřit. Nezbývalo než si zvolit vhodný okamžik. Nervózně se rozhlédl. Nespatřil nikoho, ale příliš ho to neuklidnilo. Vrhl poslední kradmý pohled přes rameno, rozběhl se k budově a pokusil se okno ještě více otevřít.

K jeho velké úlevě to šlo. Znovu se ujistil, zda jej někdo nesleduje, a začal se soukat hlavou napřed do úzkého otvoru. Tiše při tom klel, protože cítil každou bouli a modřinu. Vzepřel se rukama o nádržku splachovadla, protáhl dovnitř i nohy a s jistými potížemi se v úzkém prostoru vzpřímil. Pak vyhlédl ven, zkontroloval situaci nalevo i napravo, okno za sebou zavřel a připravil se k dalšímu kroku. Chvíli poslouchal, ale nebylo mu to nic platné, protože přes hukot vody vytékající z porouchané nádržky na toaletě nebylo stejně nic slyšet. Tom se rozhodl riskovat. Zhluboka se nadechl, otevřel dveře a vešel do osvětlené chodby. Byla liduprázdná.

Vkročil do ní, když vtom ticho přerušily mužské hlasy. Bylo jich tolik, že v prvním okamžiku nedokázal odhadnout odkud se ozývají. Úzkostně se rozhlédl a došel k závěru, že jediným řešením bude návrat na toalety. Otočil se jako na obrtlíku a spěchal ke dveřím. Hlasy se rychle blížily.

Když za ním zapadly dveře, opřel se o ně zády. Viděli ho? ptal se úzkostně. Nemohl to vyloučit. Rozhodl se na nic nečekat a co nejrychleji zmizet. Znovu se natáhl k oknu, otevřel je, jak to nejvíc šlo, a začal se soukat ven nohama napřed. V tu chvíli se rozlétly dveře a hlasy byly tu. Tom překvapeně zjistil, že patří policistům. Další dva to zřejmě oběhli zvenčí, protože když seskočil na trávník, padl jim rovnou do náruče.

„A máme tě,“ zavrčel ten, který jej povalil na zem a držel jej, zatímco kolega mu nasazoval želízka. Jeden ze strážců zákona mu tiskl hlavu k zemi, aby mu znemožnil sebemenší pohyb, a Tom cítil, jak mu hlína rozdírá tvář. Ležel bez hnutí a slyšel, jak policista hlásí do vysílačky: „Původce vloupání zdržen. Chtěl utéct oknem na záchodcích v přízemí.“

To byla poslední kapka, šílený konec šíleného dne. Svět kolem něj začal vířit a rozplývat se do mlhavé nicoty.

21

„Říkám vám, sakra, že jsem neutíkal pryč, ale lezl jsem dovnitř!“ opakoval Tom už asi popáté. Poznával, že je ve svém starém pokoji v nemocnici Ysbyty Gwynedd. „Co myslíte, že jsem tam dělal?“ A se zoufalým povzdechem položil hlavu zpět na polštář. Nad ním stál do ruda rozpálený vrchní inspektor Davies.

„Prokrista, Gordone, jedno vám člověk nemůže upřít. Když jde o to, dělat ze mě vola, nikdo se vám nevyrovná! Nejdřív si vymyslíte údajného vraha, který zahrabe Palmerovic holku na jejich vlastní zahradě. Teď vás chytnou, jak pozdě v noci za podezřelých okolností prcháte oknem záchodku, a vy mi chcete tvrdit, že jste se naopak snažil dostat dovnitř!“

Tom prudce otočil hlavu. „O jakých podezřelých okolnostech to zase mluvíte?“

„Vy jste ale komediant,“ zamumlal Davies. „Určitě aspirujete na cenu za herecký výkon.“

„Nechte si ty kecy, Daviesi!“ odsekl Tom rozzlobeně. „Povíte mi laskavě, co se stalo? O čem to mluvíte?“

Davies na něj celou půlminutu shlížel a pak si povzdechl. „Tak dobře, zlatíčko, budeme hrát vaši hru. V noci našli profesora Carwyna Thomase v jeho kanceláři. Mrtvého. Objevil ho noční vrátný, když mu šel říct, že nechal svítit světla u auta.“

Tom měl pocit, jako by do něj narazil rychlík. Samým překvapením oněměl a jen na Daviese zíral. „Thomas je mrtvý?“

„Podle zdravotníků z nemocnice to byl infarkt – a koho byste řekl, že chytíme, jak prchá oknem z místa činu?“

Tom byl stále příliš ohromen, než aby se zmohl na slovo.

„Když na vás uhodím, tváříte se, jako by na světě nebylo nic přirozenějšího než se uprostřed noci spouštět z okna špitálního hajzlíku, a jako alibi uvádíte, že jste neprchal, ale lezl do budovy! Když nic jiného, porota se aspoň zasměje. Jenom aby žalobce všechno nepokazil a neupozornil na to, že ani ne dvacet metrů od záchodového okýnka jste měl pohodlný a široký vchod, který se nezamyká ani v noci. Ale vy byste se jistě vytasil s věrohodným vysvětlením.“

Na to, aby se hájil, byl Tom příliš rozrušený. Horečně přemýšlel, co všechno se Thomasovou smrtí mění. Byla to poslední věc na světě, jíž by se byl nadál. Osud mu v danou chvíli nemohl uštědřit krutější ránu. Náhle netušil, jak spojit Thomasovo bádání se smrtí malé Palmerové, a postupně mu docházel význam Daviesových slov.

„Patologové ještě nejsou hotovi, ale já dohlídnu na to, aby odvedli důkladnou práci, když už jste se na scéně objevil vy. Máte co vysvětlovat, doktore, a troufnu si říct, že nepůsobíte jako člověk, kterého profesorova smrt tvrdě zkrušila.“

„Stejně byste to nepochopil,“ vzdychl Tom unaveně.

Davies našpulil rty a vypadalo to, že jeho podrážděnost dostoupila nebezpečných rozměrů. „Že by?“ zařval. „Kápněte božskou, Gordone, proč jste odtamtud zdrhal? Čím jste pomohl profesorovi k infarktu? Mimochodem, moji lidé říkají, že když vás čapli, vypadal jste, jako byste boxoval tři kola s Mikem Tysonem. A podle toho, jak vám smrdělo oblečení, jste musel vylézt rovnou ze žumpy. Co jste to ksakru vyváděl?“

„Odnikud jsem neutíkal,“ trval Tom na svém. „Lezl jsem dovnitř, a když jsem zaslechl hlasy na chodbě, chtěl jsem se zase vrátit.“

„Fajn, a proč jste lezl oknem?“

„Aby mě nikdo neviděl.“

„Aby vás nikdo neviděl,“ zopakoval jeho protihráč sarkasticky. „Když pominu to, jak jste byl špinavý, měl jste ještě jiný důvod, proč jste nechtěl být viděn? Anebo jsou podobné otázky nemístným vměšováním do vašeho soukromého Disneyworldu?“

„Chtěl jsem proniknout k Thomasovi, aniž by mě někdo zadržel nebo jej přede mnou varoval.“

„Pokračujte.“

Tom se trhaně nadechl.

„Ten večer… se mě pokusil zabít.“

Davies zavrtěl hlavou a obrátil oči ke stropu, jako by čekal pomoc shůry. „Něco vám povím, Gordone. Nikdy jsem neměl rád doktory, ale dlouho jsem si myslel, že střelení jsou jenom psychiatři. Thomas že se vás pokusil zabít?“

„Ničemu nerozumíte,“ řekl Tom znovu.

„Jo, jsem úplný pitomec,“ zavrčel Davies se silným velšským přízvukem, „ale mám rád pohádky.“ S těmi slovy si přitáhl židli a usadil se vedle Tomovy postele. „Tak do toho, hochu. Bavte mě.“

Když Tom končil s vyprávěním, tvářil se Davies naprosto ohromeně. Sumarizoval vznesená obvinění a nevěřícně vrtěl hlavou. „Únos? Klonování člověka? Pokus o vraždu? A podle vás má tohle všechno na svědomí největší postava velšské medicíny?“

„Jsem o tom přesvědčen,“ přikývl Tom. „Věděl, že jdu dolů do márnice, a zřejmě mě podezíral, že chci odebrat vzorky tkáně Anny-Marie Palmerové. Pochopil, že mu začíná hořet půda pod nohama.“

„Jestli máte pravdu, bude pěkně horko i vám,“ odtušil vrchní inspektor. „Takže to shrneme: když jste se vysvobodil, napadl jste Thomase a on dostal infarkt.“

„Ne! Říkám vám, že jsem se k němu vůbec nedostal. Vaši lidé mi v tom zabránili,“ bránil se Tom. Hlavu měl už zase jako v mlze.

„Uvidíme, co odhalí pitva. Jestli je to, co jste mi tady povídal, pravda, chápu, že jste se vrátil a vyděsil ho k smrti. Na vašem místě bych ho asi sejmul.“

„Ale ne!“ trval Tom na svém „Vážně jsem se k němu nedostal.“

Davies se tvářil pochybovačně. Chystal se něco říct, když vtom nahlédla do dveří Mary Hallamová. „Pět minut uplynulo, pane vrchní inspektore. Dal jste mi slovo.“

Davies přikývl a vstal. „Rozhovor s vámi byl stejně zábavný jako vždy, doktore Gordone. Troufnu si říct, že si ho brzy zopakujeme. Nerad bych si to nechal ujít, proto radši postavím ke dveřím pokoje svého člověka, aby vám dělal společnost.“

„Ale jděte, Daviesi,“ zvolal Tom, „snad si vážně nemyslíte, že mám něco společného s profesorovou smrtí?“

„Budu o tom přemýšlet. Zatím ponechávám všechny možnosti otevřené,“ opáčil Davies, vzal za kliku a chvíli nechal dveře otevřené. „Mimochodem, doktore, neznáte nějaký lék proti tomu, když člověk musí dělat spoustu zbytečné práce? Myslím, že mě to jednou zabije.“ A s těmi slovy odešel.

„O čem že bude přemýšlet?“ zeptala se Mary, která vstoupila do pokoje, jen co byl vrchní inspektor pryč.

Tom si povzdechl a zahleděl se na strop. „Přemýšlet? Vždyť v té své velké, prázdné lebce nemá nic, co by třeba jen vzdáleně připomínalo mozek. Mám podezření, že kdo se chce dostat k policii, musí si ho nechat amputovat. Carwyna Thomase našli mrtvého, zřejmě infarkt a inspektor je přesvědčen, že mám v jeho smrti prsty.“

Mary Hallamové poklesla čelist. „Profesor Thomas je mrtvý?“ vykřikla. „Panebože, to je hrozné! Kdy se to stalo?“

„Dnes v noci. Našli ho v jeho kanceláři v caernarfonské všeobecné.“

„Ale tam jste měl přece namířeno, když jsme se rozloučili!“

„Potkal jsem se s ním na parkovišti,“ vysvětloval Tom. „Byl celý den v Londýně. Dali jsme se do řeči a já jsem mu otevřeně vytkl, že nechal převézt ostatky Anny-Marie Palmerové. Myslím, že vytušil, proč jsem přijel a co chci udělat. Nejspíš mě pak sledoval dolů do márnice…,“ a s bolestnou grimasou si pohladil ránu na hlavě.

Mary nevěřícně zavrtěla hlavou. „Profesor Thomas že by vás takhle zřídil? To mi připadá nemožné.“

„Nezačínejte s tím ještě vy.“

„Povězte mi, co se vlastně stalo.“

Tom začal vyprávět o všem, co prožil od chvíle, kdy spolu naposled mluvili.

Mary jen kulila oči. „Řekl jste to policii?“

„Snažil jsem se, ale Davies se netvářil, že by ho to zajímalo. Jde mu jen o to, aby mě nějakým způsobem namočil do případu Thomasovy smrti.“

„Nemáte s ní nic společného, viďte?“ ujistila se Mary. Vypadalo to, že už neví, čemu vlastně věřit.

„Samozřejmě že ne. Ale kdybych se k němu dostal, asi bych měl.“

„Jen jsem se zeptala,“ řekla Mary rezervovaně.

Tom se pokusil o úsměv. „Nezlobte se. Vím, že to musí znít naprosto neuvěřitelně, ale skutečně se to tak seběhlo.“

„Viděl jste, že vás praštil opravdu Thomas?“

Tom musel přiznat, že neviděl.

„Takže nevíte jistě, jestli to byl on. Když se nad tím zamyslíte, mohl to udělat kdokoli.“ Tom si ji změřil.

„Chci jenom říct že nemáte jistotu,“ zopakovala Mary svou námitku.

Tom neměl sílu se s ní přít. „Když myslíte,“ řekl jen a s hlubokým povzdechem zavřel na několik vteřin oči.

Mary se usmála a posadila se na kraj postele. „Jste groggy, je načase hodit do ringu ručník,“ poznamenala a jemně mu vískala vlasy.

„To se mi líbí,“ zamumlal Tom, kterému těžkla víčka. Uchopil Mary za ruku a přitiskl si ji na tvář. V příští chvíli už hluboce spal, ale předtím si ještě stačil uvědomit jistou příjemnou skutečnost – totiž že Mary ruku neodtáhla.

*****

Když se o půl osmé ráno probudil, ze všeho nejdřív mu došel nemilý fakt, že se mu nepodařilo získat vzorky tkáně z těla Anny-Marie a že teď už to nenapraví: její ostatky shořely. Se zaklením se posadil a teprve bolest hlavy mu připomněla, že to neměl dělat. Pomalu se svezl zpátky na polštář, a zatímco bez hnutí ležel, přemýšlel, zda skutečně propásl poslední příležitost potřebné důkazy si opatřit. Netušil, co podnikne dál, věděl jen to, že musí vstát z postele.

Účinek sedativ, která dostal v noci, nadobro odezněl a Toma teď bolely i svaly, o jejichž existenci dosud neměl tušení. Posadil se a spustil nohy na zem s vitalitou člověka o dobrých čtyřicet let staršího. Právě když se chtěl postavit, vstoupil vrchní inspektor Davies.

„Ani ň,“ oznámil místo pozdravu.

Tom na něj pohlédl a čekal bližší vysvětlení. Spokojený výraz inspektorovy tváře jej mátl. „Ani ň, milý Tome.“

„Míníte takhle pokračovat, nebo mi konečně prozradíte, o čem je řeč?“ zeptal se Tom kousavě.

„Nenašli jsme jediný důkaz, který by potvrzoval, že jste minulou noc strávil svázaný v kotelně. Vůbec nic.“

„Musela tam zůstat rozřezaná páska. A hadr, co mi ho nacpal do pusy. Hodil jsem ho na podlahu,“ namítl Tom.

„Ani hovno.“

„A co krev na vozíku? Krvácela mi hlava. Aspoň něco…“

Davies pomalu zavrtěl hlavou. „Nic.“

„Kotelník zřejmě všechno uklidil. Ptali jste se ho?“

„Samozřejmě,“ přisvědčil Davies. „Nastoupil do práce v osm, těsně předtím, než jsem vyrazil za vámi. Předtím v kotelně nebyl a noční směna se nekoná.“

„To znamená…,“ začal Tom, ale nenašel vhodná slova, jen bezmocně šermoval rukama ve snaze přijít na rozumné vysvětlení.

Davies se smutně usmál. „Hlavně mi nepovídejte, že Carwyn Thomas vstal z mrtvých a všechno uklidil, aby vám zhatil alibi.“

„Nebuďte směšný,“ odsekl Tom.

„Tak já jsem směšný?“ zvolal Davies s přehnaně zveličeným úžasem.

Tom si opatrně osahal zraněnou hlavu. „A co márnice? Na podlaze musela zůstat krev.“

„Jestli tam nějaká byla, nejspíš ji taky utřel,“ odtušil Davies.

„Ostatky Anny-Marie!“ vykřikl Tom. „Tělo přece zmizelo!“

„Ano, zmizelo,“ připustil policista.

Tom se s úlevou svezl na polštář. „Aspoň na něčem se shodneme. Snad vážně nevěříte, že jsem Thomasovi pomohl na onen svět?“

„Počkáme na výsledek pitvy. Mezitím mi můžete povídat o tom, jaký nekalý výzkum podle vás profesor Thomas prováděl.“

V dané situaci k tomu Tom neměl moc chuti. Sedl si na kraj postele a s bradou v dlaních si začal urovnávat myšlenky.

„Nevěřím, že Anna-Marie byla biologickým dítětem Palmerových,“ začal. Daviesovi se takový úvod zřejmě nelíbil, protože obrátil oči v sloup. „Myslím, že šlo o klonované dítě a Thomasova klinika měla v jeho klonování prsty.“

„Klonování? Myslíte, že někdo vyrobil kopii nějakého žijícího člověka?“

Tom přitakal.

„Máte pro to důkazy?“

„Chtěl jsem si je opatřit včera večer, jenže jsem při tom dostal ránu do hlavy a jen taktak unikl předčasnému zpopelnění. Osoba, se kterou se znám, mi sdělila, že ostatky Anny-Marie Palmerové byly na Thomasovu žádost převezeny do caernarfonské všeobecné. Bál jsem se, že Thomas zničí klíčový důkaz, a chtěl jsem odebrat vzorky tkáně kvůli testům DNA. Naneštěstí jsme se potkali už na parkovišti a on se zřejmě dovtípil, co mám v úmyslu. Teď už je na všechno pozdě. Tělo skončilo ve spalovně.“

„Kam jste ho docela dobře mohl dopravit vy sám, co říkáte?“ nadhodil Davies.

„Proč bych to asi dělal?“ vybuchl Tom, jehož trpělivost přetekla. „Vydal jsem se tam jen proto, abych dokázal, že Palmerovi nebyli jejími biologickými rodiči. Její ostatky byly jediným důkazem. Proč bych je ničil? Jaký bych k tomu měl důvod?“

„Třeba jste zjistil, že Annu-Marii přece jenom zplodili Palmerovi, a chtěl jste to ututlat, abyste ze sebe neudělal pitomce, jako už tolikrát. Profesor Thomas vás při tom přistihl a z vašich praštěných hypotéz ho trefil šlak.“

„Vy jste ale hlavička, Daviesi,“ prohlásil Tom sarkasticky.

„Vězíte po uši ve sračkách, vážený,“ zavrčel Davies. „Nedělejte si to ještě horší.“

Tom si nevšímal skryté výhrůžky a raději se zeptal: „Kdo provádí Thomasovu pitvu?“

„Dr. Charles French.“

„Stejný člověk, který na Thomasovu žádost povolil převoz těla do Caernarfonu!“

„Co tím naznačujete?“

„Vůbec nic. Jen se snažím poukázat na to, že tělo, s nímž se na příkaz žalobce nemělo manipulovat, bylo převezeno na žádost profesora Thomase do jeho nemocnice. Nevím, co navykládal Fren-chovi, ale jsem přesvědčen, že měl v úmyslu ostatky zničit. Pokud vím, byli oba členy téhož golfového klubu. Udělal byste líp, kdybyste si místo spřádáni divokých teorií o mé osobě promluvil s Frenchem a zeptal se ho, proč požehnal něčemu, co je v rozporu se zákonem.“

„Někteří lidé vás opravdu nebudou mít rádi, doktore,“ vzdychl Davies.

„O lásku některých lidí ani nestojím,“ odsekl Tom nedvojsmyslně.

Davies se vzdálil a do pokoje vešla Mary. „Mám to chápat tak, že jste se ještě pořád neskamarádili?“ zeptala se a hleděla za odcházejícím inspektorem.

„Dá se to tak říct,“ přisvědčil Tom unaveně. Při tom stále seděl na kraji postele.

„Prý jste se rozhodl, že nás opustíte.“

Tom zívl. „Jo, už se cítím líp.“

„Budete muset podepsat revers,“ upozornila ho Mary, která věděla, že nemá smysl jej přemlouvat. Měla na mysli formulář, v němž pacient prohlašuje, že byl propuštěn z nemocnice na vlastní žádost a na vlastní riziko.

„Podepíšu.“

„Za chvilku mi končí služba. Dáte si kávu?“

„Rád,“ řekl Tom a sehnul se, aby si ze skříňky u postele vzal civilní šaty. Při tom ho tak prudce rozbolela hlava, že si musel znovu sednout.

„Nerozmyslíte si to ještě s tím odchodem?“ ujistila se Mary.

„Nerozmyslím.“

22

„Smrt profesora Thomase asi všechno mění, ne?“ nadhodila Mary, když seděli nad kávou v nemocničním bufetu.

Tom zkroušeně přisvědčil. „Rozhodně nepomohla Johnu Palmerovi. Thomas byl zřejmě jediným člověkem na světě, který mi mohl objasnit, proč někdo zavraždil Annu-Marii. Navíc už nikdy nedokážu, jestli jsem měl pravdu, když jsem tvrdil, že nebyla biologickým dítětem Palmerových, protože důkazní materiál skončil v peci. Ale tahle otázka už je asi pouze akademická.“

„Pořád nemůžu uvěřit, že se byl profesor zapletl do něčeho takového,“ vzdychla Mary. „Moc jsem ho neznala, ale na lidi mám čich a jeho jsem vždycky pokládala za čestného člověka.“

„Ani já bych to do něho neřekl,“ souhlasil Tom.

„Asi nikdo z nás není takový, jaký se jeví,“ poznamenala Mary smutně.

Tom přikývl. „Dnešní lidé nemají tvář, ale image.“

„Co teď podniknete?“

„To nevím,“ přiznal Tom a pokrčil rameny. „Můžu jen doufat, že najdu písemný důkaz. Pořád si myslím, že si musel o experimentech vést záznamy nebo si aspoň dělat poznámky. Nemohl nosit všechno v hlavě. To vědci nedělají.“

„Doufám, že se nemýlíte.“

„Podle všeho byl velmi pečlivý. Divil bych se, kdyby si nevedl deník.“

„Kde začnete?“

„Nejspíš se znovu podívám na jeho laboratoř. Tentokrát nebudu tolik nervózní a třeba mi bude přát štěstí. Posledně jsem ji prohledal dost nepořádně.“

„Copak ji policie nezapečetila?“

„Neměla důvod. Lidé v nemocnici nesdílejí Daviesovy teorie o tom, že jsem Thomasovi pomohl na onen svět. Pro ně to byl obyčejný infarkt. Koneckonců, výsledky pitvy budeme mít ještě dnes.“

„Opravdu to musíte všechno dělat sám?“ zeptala se Mary. „Někdo z Thomasovy kliniky by vám snad mohl pomoci s pátráním v dokumentaci. Co když taky pojali podezřeni, že se na klinice děje něco nekalého?“

Tom litoval, že to nenapadlo jeho. „Máte úplnou pravdu. Promluvím si s Dawesem. To je vrchní cytolog na klinice a podle všeho fungoval jako Thomasova pravá ruka. Pokud tam bylo něco shnilého, musel to vyčenichat. Zajdu za ním.“

Mary byla ráda, že se chmury na Tomově čele trochu rozptýlily. „Teď se musím vyspat,“ řekla, „ale večer mám volný. Nechtěl byste přijít na návštěvu? Něco uvařím.“

„Moc rád,“ přikývl Tom se širokým úsměvem. „Budu se těšit. Jak se k vám dostanu?“

Mary napsala svou adresu do malého kroužkového bloku, který nosila v kabelce, stránku vytrhla a podala mu ji. Tom si přečetl adresu a řekl, že ví, kde to je.

„Tak v osm,“ upřesnila Mary. „Auto máte pořád v Caernarfonu?“

Tom přitakal. Ještě stále parkovalo před nemocnicí.

„Zavezu vás tam.“

Chtěl něco namítat, ale Mary na své nabídce trvala. Tvrdila, že když nemá před noční, nemusí spěchat, a při přechodu z noční směny na ranní mívá stejně potíže s usínáním. Když ho vyklopila na parkovišti před caernarfonskou všeobecnou, bylo skoro půl desáté. Zamával ji na rozloučenou. Vyhlídka na večeři s Mary mu podstatně zvedla náladu. Když kráčel k vrátnici, měl co dělat, aby se neusmíval.

Personál kliniky postával v malých hloučcích a Tom si mezi nimi razil cestu k pracovišti Rana Dawese. Útržky konverzace, které zaslechl, svědčily o tom, že se Thomasovi podřízení stále ještě nevzpamatovali z šoku. K tomu se družil strach o místo, protože nikdo nevěděl, zda se nemocnice nerozhodne kliniku zavřít. Rana Dawese zastihl u mikroskopu. „Mohu vás vyrušit?“ zeptal se.

Dawes se otočil. „Samozřejmě. Dnes ráno stejně funguju jen tak napůl. Dělám jenom rutinní práce. Pořád tomu nemůžu uvěřit.“

Tom přikývl a letmo se ohlédl přes rameno. „Přicházím v trochu delikátní věci.“

Dawese to zřejmě zaujalo. „Můžeme si promluvit u mne v kanceláři,“ navrhl a ukázal ke dveřím na konci laboratoře.

Byla to malá místnost přeplněná harampádím, ale na rozdíl od laboratoře měla okno. Dawes odklidil stoh odborných časopisů ze židle u stolu a vybídl Toma, aby se posadil. Sám se uvelebil v otočném křesle na druhé straně stolu a opřel se lokty o stolní desku.

„Co pro vás mohu udělat?“

Tom nevěděl, jak začít, ale nakonec se rozhodl jít přímo k věci. „Mám podezření, že profesor Thomas prováděl nelegální výzkum. Mám na mysli experimenty s klonováním člověka.“

Dawes se zatvářil ohromeně. „To nemyslíte vážně!“ zvolal.

Tom jej ujistil, že nežertuje. „Jsem přesvědčen, že právě proto jste u metody ICSI dosahovali horších výsledků než jiná pracoviště. Místo spermií se do vajíček implantovala DNA neznámých dárců. A právě tyhle implantáty, u nichž byl výskyt vývojových vad obzvlášť vysoký, vám kazily statistiku.“

Dawes byl bledý jako stěna. „Panebože, opravdu nevím, co na to říct.“

„Copak vy jste nic netušil?“ podivil se Tom. Byl zklamán Dawe-sovou reakcí, která předem naznačovala, jak odpoví.

Embryolog zavrtěl hlavou. „Nenapadlo mě to ani ve snu. Jak jste na to přišel vy?“

„Pídil jsem se po okolnostech smrti Anny-Marie Palmerové. Mám za to, že i ona byla klonované dítě a že Palmerovi nebyli jejími biologickými rodiči. Obávám se, že právě proto musela zemřít.“

„Kristepane…,“ zašeptal Dawes. „To by ovšem vysvětlovalo její tělesnou vadu.“

„Když jsem sem včera večer přijel, narazil jsem na parkovišti na profesora Thomase. S jeho pomocí jsem se dostal do márnice, kde jsem chtěl odebrat vzorky tkáně kvůli porovnání DNA. Jen testy mohly prokázat zda je má teorie o klonování správná. Bohužel to nevyšlo.“ A vylíčil Dawesovi události té noci.

„A vy si myslíte, že to byl Carwyn, kdo se vás pokusil zavraždit?“ vykřikl Dawes podrážděně. „To je směšné!“

„Měl jsem skončit ve spalovně spolu s ostatky Anny-Marie Palmerové. Já jsem se zachránil, ale tělo shořelo a s ním i důkaz Thomasových aktivit. Proto jdu za vámi.“

„Za mnou?“

„Potřebuji vaši pomoc. Profesor si musel o svých experimentech dělat poznámky. Nemohl všechno nosit v hlavě. Jestli ty poznámky nebo záznamy nenajdu, nebudu mít šanci dokázat, že se případ Anny-Marie Palmerové odehrál jinak, než se na první pohled zdá.“

„Kdo ji tedy podle vás zavraždil?“ zeptal se Dawes.

„To nevím,“ přiznal Tom, „ale jsem přesvědčen, že její smrt má souvislost s tím, co se dělo na zdejší klinice. Našel jsem její papíry v Thomasově laboratoři vedle stohu článků o klonování.“

„Vy jste prohledal profesorovu laboratoř?“

Tom přitakal.

„Když o tom teď mluvíme,“ pokračoval Dawes zamyšleně, „musím říct že Carwyn dělal se svým soukromým výzkumem dost tajností.“

„Jinak jste v laboratoři pracovali společně?“

„Byli jsme na práci tři.“

„Tak co, pomůžete mi?“ zeptal se Tom přímo.

„Udělám, co bude v mých silách. Čím chcete začít?“

„Nejspíš tím, že důkladně prohledáme Thomasovu laboratoř a kancelář. Uvidíme, co najdeme.“

Dawes kývl, ale vzápětí dodal: „Budete s tím muset začít na vlastní pěst. Já půjdu sdělit účastníkům sympozia, co se stalo. Zřejmě přerušíme program jako výraz úcty k zesnulému. Stejně nás už čeká jen závěrečný den. Navíc se obávám, že v poledne už se nemocnice bude hemžit novináři.“

„To je možné,“ připustil Tom. „Snad byste ještě mohl upozornit kolegy, že se tady budu chvíli motat.“

Dawes mu to slíbil. „Vrátím se před obědem. Řeknete mi, jak jste dopadl a jaké další kroky plánujete.“

Tom navrhl, že si dají schůzku na parkovišti. „Kdybychom spolu hovořili v nemocnici, mohlo by to vzbudit zvědavost ostatních.“

Dawes ho doprovodil ke dveřím Thomasovy kanceláře, které však byly zamčeny. „Sakra,“ zaklel Davies, „zkusím zajít za Ritou.“ Odešel a za okamžik byl zpátky s klíčem. „Sekretářka měla náhradní,“ oznamoval. Odemkl dveře a předal klíč Tomovi. „Teď vás opustím. Doufám, že najdete, co hledáte. Uvidíme se později.“

Tom vstoupil do kanceláře a zavřel za sebou dveře. Tentokrát působila místnost dojmem smutku a porážky. Snímky na zdi bolestně připomínaly předčasně přervanou vědeckou kariéru a její smutné vyústění. Tom si pomyslel, že profesorova smrt, jakkoli tragická, nebyla prvním osudovým zvratem v jeho životní dráze. Prošel místností k oknu a stejně jako posledně vyhlédl ven mezi lištami žaluzií. Přes dvůr pospíchal Ran Dawes. Někdo na něj zřejmě zavolal, protože se prudce zastavil.

V Tomově zorném poli se objevil James Trool a oba muži spolu chvíli rozmlouvali. Když jejich pohledy zabloudily k oknu, Tom mimoděk ucouvl. Předpokládal, že hovoří o neštěstí, které potkalo Thomase, a uvažoval, zda Dawes Troolovi řekne o pátrání v profesorově kanceláři. Měl z toho smíšené pocity.

Thomasova laboratoř vypadala na první pohled stejně jako při minulé návštěvě. Profesor zde od té doby nestrávil mnoho času: sympozium ho zcela pohltilo. Přesto Tomovi neušlo, že u mikroskopu už neleží stoh článků o klonování. Samotný mikroskop byl přikrytý poklopem, na němž se usadila vrstva prachu.

Otevřel zásuvku, v níž posledně našel dokumentaci Anny-Marie Palmerové. Byla prázdná. Tom stál jako opařený a zíral na dno zásuvky. Říkal si, že se asi zmýlil, ale v hloubi duše věděl, že tomu tak není. Rychle zotvíral několik dalších zásuvek. Složka neležela v žádné z nich – neleželo v nich vůbec nic.

Tom zaklel. Materiály zmizely stejně jako články o klonování. Někdo stihl laboratoř uklidit. „Do prdele,“ uniklo mu, když se zničeně opřel rukama o stůl. Pak dostal nápad. Chladicí box! Musí otevřít ten zatracený mrazák! Spěchal k bílé krabici a odklopil víko. Jeho obavy se potvrdily: zmrazená embrya zmizela také, zbyly jen zkumavky a nádoby s chemikáliemi.

Následovaly další nadávky. Šance na to, že nalezne sebemenší důkaz, byly mizivé. Profesor musel propadnout slepé panice, když zničil úplně všechno. Možná že právě při tom dostal záchvat. Pak si Tom uvědomil, že Thomas musel zároveň uklidit márnici i kotelnu. Představa, že provedl generální úklid, zničil všechny důkazy, které jej mohly usvědčovat z pokusů o klonování člověka, a pak tiše zesnul, byla lákavá, ale trochu nepravděpodobná. Tehdy poprvé zapochyboval.

S těžkým srdcem se chystal k odchodu, ale nejprve pozavíral všechny otevřené skříně a zásuvky. Když zavíral poslední, jen tak kolenem, všiml si, že vydává zvláštní zvuk. Znovu ji otevřel a nahlédl do ní. Byla prázdná, ale když s ní zahýbal sem a tam, zaslechl, jak se někde krčí papír.

Vysunul zásuvku úplně a nahlédl do stolu. Na dně něco leželo. Sáhl tam a v ruce držel složený arch papíru. Byla to kopie žádosti o provedení práce, s níž se nemocniční laboratoř obracela na jistého dr. Leonarda Fairbrothera z katedry biologie při Velšské univerzitě v Bangoru. Kromě čísla objednávky a data vystavení neobsahovala žádné bližší podrobnosti. Tom papír znovu složil a strčil jej do kapsy. Byl to jediný výsledek celého pátrání.

Vrátil klíč sekretářce a požádal ji, aby jej omluvila u Dawese. Opustil kliniku a vyšel ven do přeháněk střídaných sluncem a ostrým větrem. Nemělo cenu zde déle čekat

Když startoval landrover, všiml si, že z budovy vyšel James Trool. Vypadal ustaraně a mířil ke svému vozu. Byl to týž jaguár, u nějž se předchozího večera překvapeně zastavil Carwyn Thomas. Tom si pomyslel, že Troolovi jeho úlohu nezávidí. Tento člověk měl hájit čistý štít nemocnice ve chvíli, kdy ji ze všech stran ohrožoval přízrak skandálu a senzačních odhalení. Hleděl za ním, jak odjíždí, a pak vyrazil zpět do Felinbachu.

Doma si uvařil kávu, sedl si a začal znovu studovat dokument, který našel v Thomasově laboratoři. „Takže Leonard Fairbrother,“ zamumlal si pro sebe. „Kdo to jenom může být?“ Došel k závěru, že nemá co ztratit, a v telefonním seznamu vyhledal číslo Velšské univerzity. Rozhodl se pro přímou akci. „Chtěl bych mluvit s dr. Fairbrotherem z katedry biologie,“ oznámil spojovatelce.

„Zkusím vás přepojit…“

„… Fairbrother, prosím?“

„Dobrý den, pane doktore. Jmenuji se Tom Gordon a působím jako praktický lékař ve Felinbachu. Chtěl jsem se zeptat zda bych vás mohl navštívit a pohovořit si s vámi – pokud možno ještě dnes.“

„V jaké věci?“

„Nechtěl bych o tom mluvit po telefonu.“

„To zní zajímavě,“ řekl Fairbrother. „Tak se na to podíváme… co takhle přesně v poledne?“

„Skvělé,“ odpověděl Tom. Nechtěl se chovat tajnůstkářsky, ale ústředna ho spojila tak rychle, že si nestihl rozmyslet co Fairbrotherovi řekne. Ve chvíli, kdy se v hustém provozu snažil přejít ulici před katedrou biologie, už přesně věděl, co udělá.

Kdyby okno Fairbrotherovy pracovny nezarůstal břečťan, nic by nenasvědčovalo tomu, že zde má vládnout poklidný univerzitní duch. Katedra sídlila na rušné třídě ve špinavé cihlové budově. Právě když Fairbrother nabízel Tomovi židli, projela kolem vyjící sanitka. „Co pro vás mohu udělat?“ zeptal se.

Jak se ukázalo, byl Fairbrother mnohem mladší, než nasvědčoval jeho hlas v telefonu. Tom očekával, že spatří pána středního věku ve sportovním saku a flanelových kalhotách, ale stanul tváří v tvář mladému muži s chlapeckou tváří. V mikině a džínách připomínal spíš rockového muzikanta než vysokoškolského učitele.

„Asi znáte profesora Carwyna Thomase z caernarfonské všeobecné,“ začal Tom.

„Ano – lépe řečeno, znal jsem ho. Nemohl jsem tomu uvěřit. Taková tragédie!“

„Odkud jste se s ním znal?“

„Setkali jsme se poměrně nedávno,“ odpověděl Fairbrother. „Požádal mě o určitou službu. Proč se ptáte?“

„Právě o tu službu mi jde,“ přiznal Tom.

Fairbrother se krátce zasmál tónem člověka, který nemá ve zvyku být hrubý, ale asi mu nic jiného nezbude. „Řečeno bez obalu, doktore, jsem proti vám v nevýhodě. Není mi ani trochu jasné, co má práce, kterou jsem dělal pro profesora Thomase, společného s vámi.“

„Mám pádný důvod se domnívat, že na jeho klinice probíhaly nelegální experimenty,“ prozradil mu Tom, který doufal, že šokující pravda vykoná své dílo. „Pomáhám policii s vyšetřováním a sbírám informace o práci, jíž se profesor v posledních týdnech života věnoval. Lidé, kteří nejsou z naší branže, by se v tom těžko orientovali.“

„To chápu,“ přisvědčil Fairbrother. „Tak dobrá – profesor Thomas mě požádal o srovnávací testy DNA.“

„Testy DNA?“ vykřikl Tom, kterému se nepodařilo zakrýt vzrušení. Málem se zajíkl, než ze sebe vychrlil otázku: „Oč přesně šlo?“

„Profesor chtěl zjistit totožnost dítěte, u kterého v této věci vznikly určité pochyby. Poskytl mi vzorky tkáně a požádal mě, abych je diskrétně prověřil.“

„Mohl jste mu vyhovět?“

„Troufám si říct, že ano. Zdálo se, že ho výsledek uspokojil. Zprvu vypadal otřeseně, pak překvapeně, ale nakonec byl zjevně potěšen. Aspoň bych tak usuzoval podle jeho reakce. Působil dojmem člověka, který právě rozřešil hádanku, která jej dlouho trápila.“

Tomovi vyschlo v hrdle. Měl pocit, že právě stanul před poslední překážkou. „Jak ty testy dopadly?“

„To vám nejsem schopen říct,“ přiznal Fairbrother zdráhavě, jako by se za to sám styděl.

Tom si připadal, jako by těsně před cílovou rovinkou vylétl ze sedla a tvrdě dopadl na zem. Říkal si, že osud přece nemůže být tak krutý. „Nejste mi to schopen říct?“ zopakoval.

„Rozumějte, pracoval jsem naslepo s očíslovanými vzorky. Profesor Thomas nechtěl, abych se dozvěděl jména zainteresovaných osob. Vím jen tolik, že jedinec, jehož DNA jsem porovnával nebyl dítětem osob číslo 1 a 2, ale patřil k číslům 3 a 4.“

Tom se zděšeně chytil za hlavu. „Kristepane, žádná jména, jenom čísla?“

„Abych byl upřímný, profesor Thomas jedno jméno zmínil. Když jsem mu sdělil výsledek, byl tak překvapený, že mu mimoděk uniklo.“

„Vzpomínáte si na to jméno?“

„Počkejte chvilku… připadalo mi známé. A určitě šlo o dívčí jméno.“

„Anna-Marie Palmerová?“ napověděl mu Tom. Byl si stoprocentně jist, že se nemýlí.

Fairbrother zavrtěl hlavou. „Ne, tohle to nebylo. Už vím – Megan Griffithsová.“

23

„Není vám něco?“ ujistil se Fairbrother.

Tom na něj němě zíral a trvalo plných doset vteřin, než zaregistroval, že je tázán. „Ne, nic,“ zamumlal. „Víte to naprosto jistě?“

„Stoprocentně,“ přisvědčil Fairbrother. „Tehdy se mi zdálo, že jsem to jméno už někde slyšel. Pak mi došlo, že se tak jmenovala ta holčička, jejíž ostatky se ztratily z caemarfonské nemocnice. Je to tak, ne?“

Tom přikývl. „Ano, je. Řekl profesor Thomas kromě jména ještě něco?“

„Myslím, že ne. Pomyslel jsem si, že jeho pátrání má něco společného s tou nešťastnou záležitostí, a radši jsem se moc neptal. Ještě se to nevyšetřilo, viďte?“

Tom zavrtěl hlavou a poděkoval Fairbrotherovi za to, že mu tak ochotně vyhověl.

Venku na chodníku zůstal několik minut stát. Vůbec si nevšímal hustého provozu a usilovně přemýšlel, co tento nejnovější zvrat znamená. Připadalo mu jako hořká ironie, že pojítko s případem Megan Griffithsové, nad nímž si tak dlouho lámal hlavu, se objevilo až v okamžiku, kdy Thomasova smrt zavedla celé vyšetřování do slepé uličky. Jenže, ptal se sám sebe, jaké vodítko to vlastně je? Odkud pocházely vzorky DNA, které si Thomas nechal testovat? Že by se Meganino tělo přece jenom neztratilo?

Aniž si to Tom uvědomil, zabloudil až k molu. Chvíli přemítal, než vstoupil na chodník z prken a ohrnul si límec. Březnový vítr ostře bodal a občas mu vmetl do tváře spršku mořské vody. Molo měřilo dobrých čtyři sta metrů. Na jeho konci se Tom zastavil, nastavil větru záda a přes zábradlí na závětrné straně hleděl do rozbouřených vln Menaiské úžiny. Zatímco tam stál, konečně mu to došlo. Thomas požádal Fairbrothera, aby zjistil něčí totožnost. To znamená, že si nebyl jist původem testovaného vzorku a že snažil přijít něčemu na kloub.

Když k tomu Tom připočetl skutečnost, že profesorovu kancelář někdo prohledal a dokonale „vyčistil“, musel si připustit myšlenku, že Thomas nebyl hlavním pachatelem. Skoro se zastyděl a vítr mu náhle připadal ještě ledovější.

*****

„Samozřejmě, že byl nevinen,“ prohlásila Mary, když se jí Tom svěřil se svými pochybami. „A možná pojal podezření mnohem dřív než vy. Troufám si říct, že i on se snažil zjistit, co za tím vším vězí. Věčná škoda, že vám víc nedůvěřoval.“

Seděli v malém, ale útulném obýváku Maryina bytu, který se nacházel v novém činžovním domě, asi půl druhého kilometru od nemocnice Ysbyty Gwynedd. Právě dojedli a přesunuli se s kávou ke krbu.

„Ten infarkt ho postihl v nejméně vhodnou dobu,“ konstatoval Tom zamyšleně.

„Ale někomu se naopak moc dobře hodil do krámu,“ dodala Mary.

Tom pomalu přikývl. „Možná jsem mu křivdil. Váš čich vás nezklamal: možná byl profesor přese všechno dobrý chlap. Pochopil, že na klinice je něco v nepořádku, a chtěl tomu přijít na kloub. Jenže hrdost mu nedovolila, aby se s tím svěřil někomu cizímu, protože v sázce byla dobrá pověst jeho pracoviště.“

„A co když to nebyl infarkt?“ nadhodila Mary.

Toma už to napadlo taky. „Myslíte, že ho někdo zavraždil?“

„Zapadalo by to do logiky věci.“

„Brzy se dovíme pravdu,“ řekl Tom. „Dnes proběhne pitva.“

„Jestli se ukáže, že to byla vražda a Thomas se na klonování nepodílel, kdo to potom mohl být?“ zeptala se Mary pomalu.

„Ranulph Dawes,“ odpověděl Tom bez váhání.

„Ten cytolog? Člověk, jehož jste požádal o pomoc?“

„Díky, že mi to připomínáte,“ zahučel Tom ironicky. „Ano, když to nebyl Thomas, musel to být Dawes. Všechno tomu nasvědčuje a leccos by se tím vysvětlilo. Profesorovi došlo, že se na klinice děje něco divného, ale nevěděl přesně co, dokud se neseznámil se statistikou metody ICSI z laboratoře v Seattlu, tím spíš, že přišla na řadu po bouřlivé diskusi o klonování člověka. Když si dal dohromady dvě a dvě, muselo mu dojít, na čem Dawes pracuje. Proto se tehdy tak tvářil, když sledoval Dawese, jak se předvádí u mikroskopu. Jen málo lidí má dost zkušeností na to, aby se do klonování pustilo. Dawes je jedním z nich.“

„Musíte to oznámit policii,“ řekla Mary.

„Nejdřív si počkáme na výsledky pitvy. Jestli nám French oznámí, že profesor zemřel přirozenou smrtí, jsme zpátky na políčku číslo jedna. Ale i kdyby se prokázalo cizí zavinění, budou nám chybět důkazy. Ostatky Anny-Marie náš milý Dawes zničil, stejně jako podezřelá embrya, která Thomas uchovával v mrazáku. Dal jsem mu čas, aby zahladil všechny stopy.“

Tom si během řeči mimoděk sáhl na bouli, kterou měl stále na hlavě. „Bolí?“ zeptala se Mary.

„Ani ne, ale cítím ji.“

Mary se naklonila blíž, aby mu ji jemně osahala, a Tom trochu sehnul hlavu. „Otok už trochu ustoupil,“ řekla, „ale jestli vás bude pořád bolet…“

Tom si intenzivně uvědomoval, jak je blízko. Maryin parfém mu prostoupil smysly a dotyk jejích prstů v něm probudil city, na jaké už málem zapomněl. Pomalu zvedl hlavu a pohlédl na ni. „Už je to dobré,“ řekl tiše, jemně ji políbil na ústa a pomalu jí přejel prsty po pravé tváři. Mary zaváhala jen na okamžik a pak mu i ona odpověděla polibkem. Vášnivě se objali.

„Po tomhle jsem toužil od chvíle, kdy jsem tě poprvé uviděl,“ vydechl Tom.

„To říkáš každé, viď?“ zašeptala Mary, zatímco ji líbal na šíji.

Na rtech měla úsměv, jaký si přál spatřit od prvního setkání. Už nepochyboval o vlastních citech a nekladl si otázku, zda to, co dělá, je či není správné. Pochyby roztály jako sníh na slunci.

„Chci tě,“ zašeptal. „Toužím po tobě.“

Mary mu položila ukazovák na rty. „Dej mi čas,“ řekla tiše. „Potřebuji víc času, Nevadí ti to?“

Tom se usmál a zavrtěl hlavou. Byl vlastně rád.

„Ale ne aby ses nechal odradit.“ dodala Mary se širokým úsměvem a oba se rozesmáli.

*****

Po návratu domů nalezl Tom na záznamníku vzkaz od Charlese Frenche. „No tohle,“ zamumlal. Neuměl si představit, proč s ním chce patolog mluvit. Nakonec vytočil jeho číslo.

„Doktor Gordon? Děkuji, že jste zavolal.“

Tom rozpoznal tón člověka, který se ze všech sil přemáhá a nutí se do zdvořilé konverzace. „Co pro vás mohu udělat, pane doktore?“ zeptal se zvědavě.

„Podívejte,“ začal French, „já vím, že vy a vrchní inspektor Davies spolu nevycházíte nejlíp, ale myslím, že by se to nemělo promítat do vztahů mezi námi dvěma. Co vy na to?“

„Upřímně řečeno, nevím o tom, že bychom my dva pěstovali nějaké vztahy,“ odvětil Tom.

„Ehm, máte pravdu, ale rozumějte, jsme oba lékaři a mezi těmi existuje solidarita…“

„Kam tím míříte pane doktore?“ zeptal se Tom bez obalu.

„Jde mi o tu věc s tělem malé Palmerové,“ přiznal French rozpačitě. „Vím, že to, co jsem udělal, byla profesionální chyba. Špatně jsem odhadl situaci, ale nejednal jsem ve zlém úmyslu. Vůbec mě nenapadlo, že by to mohlo vést ke zničení korunního důkazu. To mi snad věříte.“

„Jestli vám věřím, nebo nevěřím, je v tuhle chvíli naprosto lhostejné. Nechápu, proč mi to všechno říkáte.“

„Chtěl jsem vědět, jestli z toho Palmerovi obhájci hodlají vyvozovat nějaké závěry,“ odpověděl French.

„To vám nedokážu říct.“

„Znamená to, že zatím nevědí, co se stalo?“ ujišťoval se French a do hlasu se mu vkradla naděje.

Tak takhle to tedy je, pomyslil si Tom. French se snaží minimalizovat důsledky, které by pro něj mohla celá záležitost mít. „Ode mne rozhodně ne,“ řekl.

French si slyšitelně oddechl a pokračoval: „A hodláte jim to prozradit?“

„Mají právo to vědět,“ odsekl Tom, aby získal čas. Dosud nad tím nepřemýšlel, ale když to teď French nakousl, napadlo ho, že by Palmerovi obhájci z faktu, že tělo Anny-Marie již není pro další zkoumání k dispozici, skutečně těžit mohli.

„Podle toho, co říkal vrchní inspektor Davies, jste vy sám pronikl do márnice v Caernarfonské všeobecné s výslovným záměrem provést na těle neoprávněný zásah.“

French teď hovořil povýšeně. Tom se usmál: prosby byly vystřídány hrozbami.

„A to přesto,“ pokračoval French, „že jsem vám to nepovolil…“

„… protože nejsem členem stejného golfového klubu, jako jste byli vy s Thomasem,“ dodal Tom bez obalu.

„To je nehorázné!“ vyprskl French.

„Zcela s vámi souhlasím,“ přisvědčil Tom klidně. „Jestli vám dobře rozumím, doktore, chcete mi naznačit, že pokud půjdete do háje za neoprávněnou manipulaci s korunním důkazem, svezu se s vámi. Dá se to říct krátce a jasně, nemyslíte?“

„Na mé straně ovšem chyběl zločinný úmysl,“ ohradil se French.

„Na mojí taky,“ přerušil ho Tom věcně. „Chtěl jsem jen odebrat vzorek pro analýzu DNA.“

„Pro analýzu DNA?“

„Měl jsem jisté pochybnosti o identitě zavražděné.“

Chvíli bylo ticho a pak se French zeptal: „K analýze DNA přece stačí docela malý vzorek.“

„Velmi malý,“ souhlasil Tom. Zároveň se podivil, proč to French říká.

„V tom případě není nic ztraceno.“

„Co tím chcete říct?“

„Mohu vám opatřit patologický vzorek, který jsem z těla odebral při pitvě. Mám jich stále k dispozici celou řadu. Jestli to zlepší naše vzájemné vztahy, ochotně vám je přenechám a nebudu za to chtít tak moc.“

Taková vyhlídka Toma nadchla. Co jej naopak nenadchlo, byla vědomí, že se stává Frenchovým komplicem, ale všechny výčitky rychle zaplašil. Nedělal nic špatného, a jestli se mu naskytla šance získat prvotřídní důkazy, nesměl váhat. Medicínsky podložený materiál bude mít u soudu větší váhu než právnické kličky a formální námitky Johnovy obhájkyně. Při štěstí, které Johna Palmera stíhalo, se navíc mohlo snadno stát, že soudce bude členem Frenchova Thomasova golfového klubu.

„Mohl bych si pro vzorky přijet zítra ráno?“

„Můžete. A pokud se vám z nich podaří zjistit, co potřebujete, pak…“

„Nechci vám nic slibovat, pane kolego, ale nemám žádný zájem na tom, abyste měl kvůli celé záležitosti nějaké potíže,“ ujistil jej Tom. Pak si řekl, že nastal vhodný okamžik, a zeptal se na výsledek Thomasovy pitvy.

„Jsem přesvědčen, že šlo o infarkt,“ odpověděl French.

Do prdele, pomyslel si Tom.

„Ještě čekám na toxikologický rozbor, ale nemyslím, že by vám kvůli tomu vrchní inspektor Davies ještě nějak zatápěl. Z mého pohledu zemřel profesor přirozenou smrtí.“

Tom položil sluchátko. Zpráva o tom, že Thomas nebyl zavražděn, mu neudělala radost, ale mohl se utěšovat tím, že aspoň v otázce genetických testů Anny-Marie Palmerové svitla nová naděje. Třeba mu bude štěstěna přát i nadále. Nad velkou whisky uvažoval, zda může o testování požádat dr. Fairbrothera z univerzity. Snad by mu měl ráno zavolat. Pak si uvědomil, že nestačí udělat rozbor vzorků odebraných při pitvě Anny-Marie: pro porovnání musí získat DNA Johna a Lucy. Věděl, že to bude další problém, ale tentokrát se na něj vysloveně těšil. Nějak to určitě zvládne. Osud mu dopřál novou šanci a jeho už nemohlo nic zastavit: vytrvá až do konce a dokáže, že měl pravdu.

Získat vzorek Johnovy tkáně nebo krve bylo nemožné, ale spokojil by se i s Lucyinou DNA. Když ji po požáru převezli do Ysbyty Gwynedd, určitě jí kvůli testům odebrali spoustu vzorků. Dostat se k nim by nemělo být těžké, ale laboranti budou chtít slyšet důvody, a pokud použije úřední cestu, bude riskovat odmítavou odpověď. V krajním případě byl odhodlán zajet přímo za Lucy do Manchesteru, kam ji převezli kvůli plastice. Několikrát s ní telefonoval a v nejbližších dnech se stejně chystal na návštěvu, protože její stav už to dovoloval. Avšak představa, že by měl získat kýžený vzorek tímto způsobem, jej ani trochu nelákala. Nechtěl Lucy nic říkat, dokud pro svou teorii nebude mít důkazy. Bylo by neodpustitelné, kdyby jí způsobil novou bolest tvrzením, že Anna-Marie nebyla jejím biologickým dítětem, a kdyby se pak ukázalo, že neměl pravdu. Neodvažoval se Palmerovým něco říkat, dokud neměl v ruce nevyvratitelné důkazy. To znamenalo, že vzorky si musí opatřit bez jejich vědomí.

Pak ho napadlo: dům! Lucyin dům! Už před časem ho nechal zabezpečit proti krádeži a zjednal řemeslníky, kteří zabednili rozbité okno. Na úklid v domě zatím neměl čas. Tu strašnou noc ztratila Lucy spoustu krve. Na vzorky by to mělo stačit.

Aby vyloučil riziko, že je kontaminuje vlastní krví, která musela na podlaze ulpět rovněž, rozhodl se, že Fairbrothera požádá o celou sekvenci testů a kvůli srovnání mu poskytne i čerstvý vzorek své krve. Pohlédl na hodinky: bylo těsně po půlnoci. Teď šlo o to, zda všechno nechat na zítřek, nebo se vypravit k Palmerovým hned. Tom věděl, že by stejně neusnul, a tak se šel obléknout

Když zaparkoval před číslem 7 v ulici Menai View, všiml si, že dům vypadá, jako by v něm nikdo nebydlel už celé roky, třebaže byl ve skutečnosti prázdný jen pár krátkých týdnů. Mohlo za to zabedněné okno a noc: moderní pouliční lampy zdůrazňovaly i ten nejmenší příznak omšelosti, který ve slunečním světle zanikal. Na stěnách nepřibyly žádné nové nápisy, ale přístupová cesta, po níž nikdo nechodil, začala zarůstat mechem a z puklin mezi kameny vyrážel plevel.

Tom si z lékařského kufříku, který vozil v autě, vzal několik misek na vzorky, chirurgické rukavice a balíček sterilních břitů do skalpelu. Musel dávat dobrý pozor, aby jednotlivé vzorky nekontaminoval ani mezi sebou navzájem, ani kontaktem s vlastní pokožkou.

Když zabouchl dveře auta, za oknem ložnice sousedního domu se pohnula záclona. Nevšímal si toho a rychle se vydal po chodníku vzhůru k domu. Odemknul si klíčem, který mu v nemocnici svěřila Lucy, a rozsvítil v hale. Na chvíli se zarazil, protože v něm ožily vzpomínky na požár. Cítil, jak se mu stáhlo hrdlo. Ve vzduchu se stále vznášel pach spáleniny a on v duchu slyšel Lucyin nářek.

Stálo ho značné úsilí, než podobné myšlenky zaplašil. Začal zkoumat podlahu v místech, kde tehdy upadla zraněná Lucy. Nalezl čtyři krvavé skvrny, které byly dost daleko od sebe, takže nehrozilo, že by došlo ke křížové kontaminaci. Z každé z nich seškrábal vždy novým skalpelem vrstvu zaschlé krve do samostatné misky a přiklopil ji víkem. Měl, co potřeboval, a mohl odejít. Úklid se rozhodl odložit na příště. Ještě zkontroloval místnosti v zadní části domu, pak za sebou zamkl a vrátil se do auta

Vítr, který vanul už několik dnů, přes noc ustal a Tom se v sedm hodin probudil do tichého, klidného jitra Vyhlédl z okna k přístavišti a uvědomil si, že bezvětří s sebou přineslo nepříjemný průvodní jev: teplota značně poklesla, což bylo v bytě, v němž znovu vypovědělo službu topení, víc než patrné. Uvazovací a kotevní lana kotvících jachet postříbřil mráz, takže vypadaly jako ozdoby na svatebním dortu. Tom si pomyslel, že dnes bude muset škrábat led z čelního okna landroveru.

Chvíli si mnul ruce a plácal se do ramen a pak se pokoušel přivést k rozumu topení. Už před časem si pozval firmu z Bangoru, ale instalatéři si spletli hodinu a dorazili, když nebyl doma. Náhradní termín si s nimi zatím nedohodl.

Zalezl zpátky do postele, pustil si v rádiu zprávy a čekal, až se voda v trubkách ohřeje a vzduch v bytě přestane být mrazivý. Věděl, že by bylo pošetilé volat Fairbrotherovi před devátou. Pokud se ten člověk vůbec uvolí testy provést, což nebylo vůbec jisté, vypraví se Tom k dr. Frenchovi pro vzorky a doveze je na univerzitu spolu s těmi, které získal předchozího dne v Lucyině domě. Bylo deset minut po deváté, když se na třetí pokus dovolal.

„Pan doktor Fairbrother? Tady je Tom Gordon. Jestli si vzpomínáte, včera jsme spolu hovořili.“

„Samozřejmě. Co pro vás mohu udělat?“

„Abych řekl pravdu, budu znovu potřebovat vaši pomoc. V podstatě půjde o stejnou práci, jakou jste dělal pro profesora Thomase: potřebuji porovnat DNA u několika vzorků.“

„S takovou budete za chvilku mít genetickou databázi celého Bangoru,“ zahučel Fairbrother, ale nezdálo se, že by to myslel ve zlém.

„Byl bych vám opravdu velmi vděčný,“ pokračoval Tom.

„Kolik je těch vzorků?“

„Šest, ale je v tom malý háček: ve čtyřech případech jde jen o seškrábanou zaschlou krev,“ přiznal Tom, kousl se do rtu a čekal, co Fairbrother odpoví.

„Není to spíš práce pro ústav soudního lékařství?“

„Kdyby to šlo, dal bych přednost spolehlivé nezávislé laboratoři,“ řekl Tom.

„Dobrá,“ souhlasil Fairbrother, „doneste to sem. Kouknu se, co se s tím dá dělat“

Tom s úlevným povzdechem položil sluchátko. Všechno běželo jako na drátkách. Stačilo vyzvednout vzorky od Frenche a celá sláva mohla začít.

24

Když Tom dorazil do laboratoře na soudním, aby si vyzvedl slíbený vzorek tělesné tkáně Anny-Marie Palmerové, dr. French tam nebyl. Podle slov jednoho z kolegů musel náhle pryč, protože se „někde něco posralo“, ale nechal Tomovi v laboratoři balíček. Tom otevřel malý sáček a zjistil, že obsahuje to, co obsahovat má: v nádobce z průhledného plastu byl asi jeden kubík vzorku a na samolepicím štítku stálo jméno Anny-Marie napsané černým fixem.

Tom pokračoval na univerzitu, kde předal nádobku i ostatní vzorky Fairbrotherovi. Doktor si zapsal podrobnosti, pečlivě si vzorky označil podle vlastního systému a slíbil, že se na ně co nejdřív podívá. Do Felinbachu se Tom vrátil o půl jedenácté dopoledne. Před jeho domem stála tmavošedá limuzína a tři antény na střeše prozrazovaly, že jde o policejní vůz. Když zaparkoval, vystoupil z limuzíny vrchní inspektor Davies v doprovodu seržanta a zastoupil mu cestu ke dveřím. Oba muži se tvářili neproniknutelně.

„Nějaký problém?“ zeptal se Tom v neradostné předtuše.

„Thomasi Gordone, zatýkám vás pro podezření z vraždy profesora Carwyna Arthura Thomase…“

V Tomově hlavě zanikla inspektorova slova s dutou ozvěnou. Překvapením mu spadla čelist.

„Nejste povinen nic říkat, ale všechno co…“

Tom nevěděl, jestli se má smát, nebo brečet. Touha vysmát se Daviesovi i šok ze zatčení byly přehlušeny poznáním, že se profesor Thomas skutečně stal obětí zločinu. Nakonec se zmohl jen na prosté konstatování: „Konečně říkáte něco, co dává smysl.“

Davies na něj zíral jako na blázna a seržant Walters si udělal poznámku do bloku.

„Takže se přiznáváte?“ vyštěkl Davies.

„Nebuďte směšný,“ opáčil Tom.

„Nasedněte si.“

Cesta do Caernarfonu proběhla za naprostého ticha. Tom měl pocit, jako by seděl vtěsnaný mezi dvěma mlčícími roboty. Odmítl obhájce a místo toho požádal, zda by mohl zavolat Mary a oznámit jí, co se stalo.

I ona se jej zeptala, jestli se má jeho jménem obrátit na právníka.

„Jsem nevinný,“ odpověděl Tom.

Ve výslechové místnosti zapnul Davies magnetofon, řekl do mikrofonu jména přítomných osob a dovolil si drobný ironický šleh na Tomovu adresu, když řekl:

„A vám, doktore Gordone, bych důrazně doporučoval, abyste kápnul božskou a pověděl nám, jak to všechno bylo.“

„Co mám povídat? Držíte mě v naprosté nevědomosti. Doteď jsem si myslel, že profesor Thomas zemřel přirozenou smrtí. To mi aspoň včera večer sdělil doktor French.“

„Vy jste mluvil s Frenchem?“

Tom si pomyslel, že na tuto otázku nemá cenu odpovídat.

Davies se sarkasticky zašklebil. „Ruka ruku myje, co? Všichni doktoři drží při sobě. Víte co, milej zlatej? Teď mě dobře poslouchejte: možná jste dost chytrej nato, abyste vytřel zrak svým pánům kolegům, ale toxikology ze soudního jste nenapálil. Říká vám něco slovo amylnitrát?“

„Mělo by?“

„Je to sloučenina, kterou našli v profesorově těle. Dostal koňskou dávku. Povzbuzuje to srdeční činnost, ale to jako doktor určitě víte, že?“ Davies se naklonil přes stůl, až se tváře obou mužů skoro dotýkaly, a zavrčel: „Už proto, že jste mu to svinstvo podal vy!“

„Tak takhle to tedy udělal,“ poznamenal Tom nevzrušeně.

„Co? Kdo?“ vyštěkl Davies tónem, z něhož zaznívala spíš podrážděnost než zvědavost.

„Vrah profesora Thomase, Maurice Cleefa a zřejmě i Anny-Marie Palmerové.“

Davies kupodivu nedostal záchvat smíchu, ale jen se znovu zaklonil v křesle a chvíli si Torna prohlížel s takovým zaujetím, s jakým člověk hledí na vzácné zvíře v zoo. V prstech při tom držel pero a točil jím. Nakonec se zeptal: „Co má znamenat zase tohle?“

„Mýlil jsem se, když jsem tvrdil, že Thomas fušuje do klonování,“ vysvětloval Tom. „Nebyl to on, ale jeden z jeho lidí, jistý embryolog Ranulph Dawes. Profesor ho zřejmě začal podezírat a rozjel soukromé pátrání.“

„Proč si to myslíte?“

Tom mu nevzrušeně vylíčil, na co přišel, a s úlevou zjistil, že ho inspektor tentokrát bere vážně nebo se tak aspoň tváří.

„Má to hlavu a patu,“ řekl Davies, když Tom skončil. „Ale není to jenom hezká pohádka? Můžete něco z toho dokázat?“

Tom musel s pravdou ven. „Bude to hodně těžké,“ přiznal. „Když jsem ještě podezíral Thomase, zachoval jsem se jako pitomec a požádal jsem Dawese o spolupráci. Měl tedy dost času, aby zničil všechen důkazní materiál. Naštěstí jsem si opsal referenční čísla zmrazených embryí, která jsem v Thomasově laboratoři objevil, a doktor French mi poskytl to hlavní – vzorek tkáně Anny-Marie Palmerové. Ráno jsem jej zavezl do univerzitní laboratoře kvůli testům na DNA. Předpokládám, že se ukáže, že Anna-Marie nebyla biologickým dítětem Palmerových.“

Davies se toho hned chytil. „Do univerzitní laboratoře?“

„Požádal jsem o tu službu stejného experta, na kterého se obrátil profesor Thomas, když v něm vzklíčilo podezření. Je to odborník a je nestranný.“

Davies upřel na Toma pohled sovy, která si prohlíží svou večeři, ale prozatím si odpustil další sarkasmy. „Dejme tomu, že se vaše teorie potvrdí. Co bude pak? Pomůže to něčemu?“

„Na klinice musejí existovat záznamy o tom, kdo se podílel na konkrétním zákroku. Jestli se ukáže, že umělé oplodnění vajíčka Lucy Palmerové prováděl Dawes a implantoval do něj cizí DNA, bude mít co vysvětlovat. Při troše štěstí mu dojde, že prohrál, a sám nám vyklopí podrobnosti.“

„A Bangor FC vyhraje příští rok Ligu mistrů,“ odtušil Davies, ale tím se jeho ironie vyčerpala. Pak se obrátil k Waltersovi: „Radši to prověříme. Bude ten chlap Dawes v tuhle dobu ve špitále?“

„Měl by být“ odpověděl Tom. „Určitě si myslí, že pořád podezírám Thomase. A nejspíš je taky přesvědčen, že za příčinu profesorovy smrti považujeme zástavu srdce. Pokud jste ovšem někomu neprozradili, že šlo o vraždu.“

„Vrabci si o tom necvrlikají, ale informoval jsem dr. Troola,“ řekl Davies. „Volal nám každých pět minut. Byl strachy bez sebe, že z toho bude skandál a že utrpí pověst jeho pitomé nemocnice. Když jsem mu řekl o výsledcích z toxikologie, sám dostal málem infarkt.“

„Požádal jste ho, aby si to nechal pro sebe?“

„Nemyslím, že by měl chuť o tom všude vykládat,“ odsekl inspektor.

„Jestli se o tom Dawes dozví, pochopí, že mu hoří koudel u zadku. Jinak si může myslet, že je v suchu, a pokud nemocnice kliniku nezruší, dočká se dokonce povýšení.“

„Musíme tam zajet. A nejlepší bude, když pojedete s námi.“

„Znamená to, že nejsem zatčen?“

„Prozatím. Máte ta referenční čísla, o kterých jste mluvil?“

„Nosím je v peněžence.“

Tom s Daviesem se usadili na zadních sedadlech neoznačeného policejního vozu a vyrazili k nemocnici. Místo vedle uniformovaného řidiče zaujal seržant Walters. Cestou nikdo nemluvil. Nezávazný hovor ono křehké příměří mezi inspektorem a Tomem Gordonem zatím nedovolovalo.

Klinika pro léčbu neplodnosti byla liduprázdná. Tom kráčel v čele a nahlížel do jednotlivých dveří. V místnosti pro personál sedělo u kávy několik laborantek. Tlumeně o něčem rokovaly. Když spatřily Toma, zmlkly.

„Kde najdeme dr. Dawese?“

„Ještě jsem ho dnes neviděla,“ odpověděla rusovlasá dívka.

„A měl by se objevit?“

Laborantka pokrčila rameny. „Neříkal nic o tom, že dnes nepřijde, ale v tomhle zmatku už nikdo neví, kde kdo je a co dělá.“

Tom přikývl, ohlédl se přes rameno a poznamenal: „Pánové jsou od policie. Jestli dovolíte, rádi by se tady trochu rozhlédli.“

„Samozřejmě. A kdybyste něco potřebovali, stačí říct… Je to pravda, že profesora Thomase někdo zavraždil?“

Tom ze zastavil. „Kdo vám to řekl?“

„Jedna ze sekretářek něco zaslechla,“ vysvětlovala dívka.

Tom pohlédl na Daviese, ale ten jen pokrčil rameny: „Tamtamy fungujou rychleji než satelity.“

Vtom se v místnosti objevil muž se silnými brýlemi v černých obroučkách a černou polokošilí pod bílým pláštěm. Děvčata ztuhla, zvedla se od stolu a začala umývat hrnky ve dřezu.

„Jsem Michael Deans, vrchní laborant,“ představil se muž. „Mohu vám nějak pomoci?“

I tentokrát nechal inspektor hovořit Toma. Měl za to, že tím jejich návštěva získá neformální ráz. Tom laborantovi všechny představil a vysvětlil mu, že si chtěli promluvit s Dawesem. „Ale řekli nám, že tady dnes není,“ dodal.

„Zatím nepřišel. Je mi líto, ale v tuhle chvíli tady vládne dost značný chaos. Dá se říct, že jsme všichni v šoku.“

„To zcela chápu,“ přitakal Tom. Doufal, že by jim tento člověk mohl být užitečný. „Snad byste nám mohl pomoci vy. Mám tady několik referenčních čísel, které mi dal profesor Thomas. Mohl byste nám zjistit, ke kterým pacientkám se váží a kdo prováděl umělé oplodnění vajíčka?“

Deans zaváhal. „Mohl, ale… museli byste mít oprávnění.“

Davies se vytasil s povolením k prohlídce. „Oprávnění máme tady.“

Vrchní laborant se zhluboka nadechl. Chvíli se zdálo, že přemýšlí, jestli má prásknout do bot, ale nakonec si od Toma papír s čísly vzal a vyzval je: „Pojďte za mnou.“

Husím pochodem se vydali do kanceláře a Deans požádal jednu ze dvou přítomných sekretářek o „tu modrou knihu“.

Žena vzhlédla od stolu ke třem čekajícím mužům, beze slova otevřela zásuvku stolu a podala laborantovi silný sešit v modrých deskách.

„Policie,“ řekl Deans na vysvětlenou a vedl trojici dál do vlastní laboratoře. Na protějším konci místnosti se nacházela malá prosklená kukaň. Laborant položil sešit na stůl, zalistoval v něm a začal hledat čísla z Tomova seznamu. Když našel příslušnou stránku, jel ukazovákem po číslech v levém sloupci a zastavil se na třetím řádku zdola. „275643… dítě manželů Maitlandových, deformovaný plod, interrupce provedena 14. července 1998. Rodiče: Iris a Glyn Maitlandovi, Ryder Close 14, Caernarfon.“

Chvíli počkal, až si seržant Walters vše poznamená.

„Další,“ řekl Davies.

„275809… dítě Bannisterových, deformovaný plod, interrupce provedena 23. srpna 1998. Rodiče: Robert a Beatrice Bannisterovi, Fford Glyder 7/14, Felinheli. A tady, 275882… dítě Griffiths-Williamsových, deformovaný plod, interrupce provedena 3. listopadu 1998. Rodiče: Trevor a Anna Griffiths-Williamsovi, Moonstone Cottage, Beddgelert.“

„Ještě poslední,“ řekl Tom a podal Deansovi čtvrté číslo.

„275933… Anna-Marie Palmerová, narozena 14. prosince 1998 Johnovi a Lucy Palmerovým, Menai View, Aberton, Felinbach. Těžká vývojová vada dolních končetin. Dítě absolvovalo chirurgický zákrok a bylo propuštěno z nemocnice.“

„Co dál?“ zeptal se inspektor Torna.

„Kdo prováděl oplodnění?“

„Dr. Dawes, ve všech čtyřech případech,“ odpověděl Deans, aniž musel znovu nahlédnout do sešitu.

„Myslíte, že v kontejnerech budou další oplodněná vajíčka těchto žen?“

„Je to běžná praxe.“

„Mohl byste se prosím podívat?“

Tom s oběma policisty zůstali tam, kde byli, zatímco Deans vyšel z kukaně do laboratoře a vydal se k chladicím kontejnerům. Z háku na zdi sňal dlouhé gumové rukavice a nasadil si je. Pak uvolnil západky jednoho z kontejnerů. Do místnosti se vyvalil obláček kapalného dusíku a laborant vytáhl sloupec ojíněných zásobníků. Prstem v rukavici otřel jejich přední stěnu, aby si přečetl čísla na štítcích. Když našel řadu, kterou hledal, jel ukazovákem po fiolách, dokud se nezastavil na příslušné pozici.

„Nic,“ oznámil.

Tom a Davies si vyměnili pohledy a Deans zatím hledal fioly odpovídající dalším číslům. Všechny chyběly.

„Žádní sourozenci se nekonají,“ poznamenal laborant.

Tom odvedl Daviese do kouta místnosti. „Přesně tohle zjistil Thomas. Do materiálů Anny-Marie Palmerové připsal: sourozenci žádní.“

„To samo o sobě nic nedokazuje, nebo ano?“ zapochyboval Davies.

„Ne, ale právě tohle přivedlo Thomase na stopu. Při umělém oplodnění se obyčejně odebere více vajíček, a ta, která se neimplantují, zůstanou v záloze pro případ, že by rodiče chtěli další děti ze zkumavky. U klonování je to jiné. Tehdy profesora napadlo, že se někdo pokouší klonovat lidské jedince. Proto si z patologie vyžádal ty tři embrya. Jen jediné těhotenství skončilo normálním porodem – stalo se tak v případě Anny-Marie. Test na DNA ukáže, že nebyla biologickým dítětem Palmerových.“

Vrátili se k Deansovi a Tom si vzpomněl, že to byl právě on, kdo doprovázel profesora na patologii v den, kdy zmizelo tělo Megan Griffithsové. Zeptal se ho na to.

Deans pokrčil rameny. „Nemám, co bych k tomu dodal. Všechno už jsem pověděl vašim kolegům. Thomas dělal tajnosti s tím, k čemu ta embrya potřebuje. Když přednesl svoji žádost dr. Seppovi, vypadalo to, že se ti dva do sebe pustí. Sepp to zřejmě považoval za zpochybnění vlastní kompetentnosti, i když nakonec kapituloval. Hádka pokračovala ještě potom, co jsem s embryi odešel sem nahoru.“

„Profesor Thomas se nevrátil spolu s vámi?“

„Ne, zdálo se, že budou diskutovat celé odpoledne. Když jsem odcházel, měl už profesor být na důležité schůzce. Ran Dawes mu to šel připomenout.“

„Ran Dawes byl taky na patologii?“ zeptal se Tom a z hlasu mu zaznívalo překvapení. „Nikde jsem o tom nenašel záznam.“

„Jak říkám, šel jen připomenout profesoru Thomasovi, že je čas jit na schůzku.“

„Věděl jste o té schůzce předem, nebo vám o ní řekl až Ranulph Dawes, když jste se potkali?“

„Řekl mi o ní až on.“

„Vrátil se pak na kliniku s profesorem?“

Deans chvíli přemýšlel. „Když nad tím uvažuju, tak ne. Vzpomínám si, že profesor přišel až zadlouho a měl špatnou náladu. Ran s ním nebyl.“

„Možná byste se mohl zeptat sekretářek, jak to s tou schůzkou bylo doopravdy. Ať se podívají do diáře. Zkuste mi zjistit, s kým a v kolik hodin se Thomas setkal.“

„Dobře.“

„Myslím, že bychom měli vykonat návštěvu u dr. Dawese doma,“ řekl inspektor unaveně. Pak se obrátil k Deansovi: „Znáte jeho adresu?“

„Na sekretariátě ji budou mít. Zjistím vám ji.“

Za několik minut byl zpátky. „Tady to je. Má pronajatý dům v Aberlynu,“ a předal Daviesovi papírek s adresou.

Inspektor se zamyslel a pak řekl: „Možná by bylo lepší, kdybyste mu nejdřív zavolal.“

„A co mu mám říct?“

„Zeptejte se, jestli se dneska chystá na kliniku. Vymyslete si nějaký důvod.“

„Zavolám mu od sekretářek,“ svolil Deans.

Davies kývl na Walterse, který to přijal jako pokyn k tomu, aby Deanse následoval.

„Tak co si o tom myslíte?“ zeptal se Toma, když osaměli.

„Nepřekvapilo by mě, kdyby práskl do bot,“ odpověděl Tom po 1 pravdě. „Třeba se mu už doneslo, že Thomasovu smrt vyšetřujete jako vraždu.“

„Možná by to tak bylo nejlepší,“ odtušil inspektor zadumaně. Tom na něj pohlédl.

„Kdyby se snažil zmizet, bylo by to, jako by se přiznal. A taky by to znamenalo, že má strach. Až ho dopadneme, a my ho dopadneme, bude mnohem ochotněji spolupracovat. Horší by bylo, kdyby zůstal klidný a všechno zatloukl. Pak bychom mu těžko něco dokazovali.“

„Přestože test DNA ukáže, že Anna-Marie nebyla dcerou svých rodičů?“

„Dawes může tvrdit, že v laboratoři došlo k záměně. Že paní Palmerové implantoval cizí vajíčko.“

Tom pochopil, kam Davies míří. „A policie nemůže dát testovat všechny lidi v Británii, aby zjistila, koho vlastně klonoval.“

„Přesně tak.“

„Panebože, snad nemyslíte, že by se z toho mohl vyvlíknout? I po tom všem?“

„Pár podezřelých numer a jedna pofidérní analýza DNA mrtvého děcka – s tím chcete dělat zázraky?“

„Do háje,“ ulevil si Tom. „Doufejme, že začne zpívat.“

„Radši to zaklepejte na dřevo.“

Mezitím se vrátil Deans. „Nebere telefon.“

„A podle sekretářek neměl profesor Thomas to odpoledne žádnou schůzku,“ informoval je vzápětí seržant Walters. „Dawes si ji vymyslel.“

„Doufejme, že se zašil někam do motelu na dálnici a je strachy posranej až za ušima,“ zahučel Davies. „Čím víc se bude bát tím líp pro nás.“ Pak dodal, že už musejí jit a Deans je šel vyprovodit.

Ve vchodu do laboratoře se střetli s jednou z laborantek, která předtím pila kávu v místnosti pro personál. Deans ji zastavil a požádal ji: „Doplnila byste dusík do nádrže číslo tři, Karen? Musel jsem ji otevřít a asi ho tam už bude málo.“

„Už jdu,“ odpověděla dívka

U dveří na chodbu se Davies obrátil na Deanse. „Byl bych rád, kdybyste se o tom moc nešířil.“

„Rozumím. Co máme dělat, kdyby se dr. Dawes objevil?“

„Okamžitě nás zavo…“

Přerušil jej tlumený výkřik vycházející z hlavní laboratoře. Všichni tři se otočili a spatřili Karen. Stála čelem k nim ve dveřích laboratoře s plastovým štítem na obličeji. Ruce v dlouhých rukavicích se jí houpaly podél těla. Zdálo se, že má potíže stát na nohou.

„Karen! Co se děje?“ vykřikl Deans. „Stalo se vám něco?“

Dívka na něj pohlédla. Tvář za štítem měla bílou. Náhle se předklonila a pozvracela celý vnitřek masky. Deans k ní přiběhl, aby ji podepřel, a inspektor Davies s Tomem Gordonem spěchali kolem nich do hlavní laboratoře. Zprvu si ničeho nevšimli, teprve chuchvalce bílé mlhy Toma upozornily na skutečnost že těžké dveře do skladu kapalného dusíku jsou pootevřené. Upozornil na to Daviese a oba opatrně popošli blíž. Tom vzal za kliku a otevřel ještě víc. Na chvíli je obestřel oblak výparů, a když se rozptýlil, spatřili na zemi ležet mužské tělo. I přes rampouchy přimrzlé na obličeji a ve vlasech Tom mrtvého poznal. „Ran Dawes,“ hlesl.

„Sakra,“ zaklel Davies, „a jsme kde?“

Tom se nezmohl na odpověď.

25

„Díky bohu!“ vykřikla Mary, když jí Tom zatelefonoval. „Takže tě nakonec přece jen pustili?“

„Podařilo se mi je přesvědčit, že jsem profesora Thomase nezavraždil.“

„A byla to vážně vražda?“

„Dostal injekci amylnitrátu. Měl zřejmě slabé srdce a pořádná dávka stimulačního prostředku přivodila zástavu. To bylo chytré, co? Skoro dokonalý zločin. Hochům ze soudního dalo spoustu práce, než na to přišli. Vrah musel použít tolik nitrátu, že v organismu zanechal stopy.“

„Takže policie zatkla Dawese?“

Tom zmlkl. „Asi tomu nebudeš věřit,“ řekl pak tónem, který prozrazoval jeho duševní zmatek, „ale Dawes je po smrti.“

„Máš pravdu, vážně se mi tomu nechce věřit,“ zamumlala Mary.

„Našli jsme ho přímo v laboratoři, ve skladu kapalného dusíku. Přesnou příčinu smrti stanoví teprve pitva, ale všechno nasvědčuje tomu, že ho tam někdo zavřel a nechal zmrznout.“

„Kristepane, zamotává se to čím dál víc.“

Tom vzdychl. „Povídej mi o tom. Kolik je vůbec hodin?“

„Tři a něco. Trochu pozdě na oběd. Už jsi jedl?“

Tom odpověděl záporně.

„Co kdybychom si koupili pár baget a šli se někam projít? Čerstvý vzduch ti udělá dobře a cestou si můžeme povídat.“

Tom zajel k Mary domů a dál pokračovali jejím autem. Zatímco na něj Mary čekala, stihla koupit v místní pekárně obložené housky. „Znáš to v Bodnantu?“ zeptala se.

Tom zavrtěl hlavou.

„Je to moje nejmilejší zahrada ze všech, co znám. Chodím tam pokaždé, když musím nad něčím přemýšlet. Leží v Conwyském údolí, asi půldruhého kilometru na jih od Llandudna, a právě ji po zimě znovu otevřeli. Letos jsem tam ještě nebyla. Třeba už pokvetou rododendrony.“

Jak se ukázalo, na rododendrony bylo ještě trochu brzy, ale Tom musel uznat, že zahrada má něco do sebe. Líbilo se mu v ní o to víc, že měl po boku Mary, a nemohl necítit kouzlo, o němž předtím mluvila. Beze slova se na ni usmál a ona jen přikývla. Oba věděli, že cítí totéž.

Teď, na samém počátku sezony, zde nebyli skoro žádní lidé. Bylo velmi příjemné procházet se nerušeně po tichých pěšinách a Tom i Mary pokládali za nejpřirozenější věc na světě, že se vedou kolem pasu. Tak šli a povídali si asi dvacet minut a čas kolem nich se zastavil. Zčistajasna se octli před úžasnou kamennou stavbou. Toma podivným způsobem přitahovala. Popošel blíž, dotkl se konečky prstů zdiva a tázavě se podíval na Mary.

„Říká se ji Poéma a je to mauzoleum,“ vysvětlila mu tiše.

Tom zavrtěl hlavou. „I tady člověk narazí na smrt.“ Vrátil se k Mary a pokračovali v cestě. „Nechal jsem si všechno projít hlavou,“ řekl po chvíli, „a došel jsem k závěru, že jsem se mýlil skoro ve všem.“

„I v tom že je John Palmer nevinný?“ podivila se Mary a vrhla na něj kradmý pohled.

„Ne, jeho nevina je jasná věc. A taky jsem přesvědčen, že smrt Anny-Marie byla důsledkem toho, co se dělo na Thomasově klinice. Ale jinak jsem popletl úplně všechno…“

„Jsi na sebe moc přísný,“ namítla Mary a pohladila mu hřbet dlaně.

Tom jen zavrtěl hlavou. „Byl jsem přesvědčen, že tím největším zloduchem je Thomas, protože jsem u něj v laboratoři našel zdánlivé důkazy. Teď oba víme, že jsem si je vyložil úplně špatně. Ten člověk byl zcela nevinný. Nikdy si neodpustím, že jsem ho podezíral.“

„Nejsi profesionální detektiv. A jednal jsi s tím nejlepším úmyslem. Dělal jsi to, co jsi považoval za správné. Když nic jiného, donutil jsi policii, aby konečně hnula prstem. Po dvou vraždách je snad už i inspektorovi jasné, že se na klinice dělo něco divného. Zkus se na to podívat z té lepší stránky.“

Tom se k ní vděčně přitiskl. Šli dál.

„Co ti zrovna teď nejvíc vrtá hlavou?“ zeptala se Mary.

„Dawesova smrt,“ odpověděl Tom. „Myslel jsem si, že tentokrát už se konečně nemýlím a že Dawes je hlavním pachatelem – a pak ho najdeme mrtvého jako předtím Thomase.“

„To ještě neznamená, že byl nevinný stejně jako Thomas,“ namítla Mary.

„Máš pravdu.“

„Všechno ostatní, co sis o Dawesovi myslel, se potvrdilo, nebo ne?“

„Asi ano.“

„Jestli ho někdo zavraždil, znamená to tolik, že tenhle případ má další dimenzi. Dawes nebyl hlavní postavou celého podniku. V pozadí stál ještě někdo jiný. Když se embryolog doslechl, že policie šetří Thomasovu smrt jako vraždu, ztratil hlavu a někdo ho umlčel. Možná by bylo nejlepší projít si to krok za krokem.“

Tom se usmál jejímu odhodlání vnést do tak chaotické záležitosti logiku a řád. Když přecházeli dřevěnou lávku nad hučícím vodopádem, na chvíli se odmlčeli, a teprve když burácení vody utichlo, Mary pokračovala. „Shrňme si to. Dawes provede na klinice několik experimentů s klonováním člověka Všechny až na jeden skončí nezdarem. Tím jediným úspěšným případem je Anna-Marie Palmerová, ale ani ona není úplně v pořádku: narodila se postižená. Mezitím pojme profesor Thomas podezření a zahájí soukromé vyšetřování. Zaplatí za to životem. Myslíš, že ho zabil Dawes?“

„Nejspíš ano, ale nemůžeme vyloučit ani Dawesova vraha.“

„Měl Dawes něco společného s případem Megan Griffithsové?“ nadhodila Mary.

„Ano. Vrchní laborant z kliniky ho osudný den potkal, když šel na patologii. Vymyslel si záminku – prý chtěl upozornit Thomase, aby nezmeškal schůzku, ale jak se ukázalo, žádná taková schůzka se nekonala. Dawes taky odpovídá Cleefovu popisu člověka, který byl u předávání Meganiny rakve.“

„Vypadá to, že Dawes byl namočený skoro ve všem,“ konstatovala Mary. „Ale nevíme, koho chtěl klonovat a proč.“

„Ani to, co má s tím vším společného Megan Griffithsová.“

„Pořád tě nic nenapadá?“

Tom zavrtěl hlavou.

„Klonované dítě a obyčejné dítě. Co když je někdo potřeboval kvůli srovnání?“

Tom pokrčil rameny. „Těžko říct.“

Během cesty zahradou opsali kruh a teď seděli na lavičce horní růžové terasy s výhledem na masiv Snowdonu. Zvedl se studený vítr, jako by chtěl dát najevo, že vláda zimy ještě neskončila. Mary se přitiskla blíž. „Chtěla bych, aby už přišlo jaro. Nemám ráda tyhle přechody z období do období. Jeden den všechno kvete, pak se vrátí zima a mráz a ráno je zase jaro. Člověk neví, kde vlastně je.“

„Ten pocit dobře znám,“ řekl Tom.

„Pojeďme někam na kávu.“

Na Maryinu radu skončili v Betwysy-Coed, v hotelu George, kde si v zimní zahradě pochutnali na kávě a vdolečcích, zatímco na střechu tiše bubnoval déšť. Ani jednomu z nich to nevadilo. Nevšímali si počasí a bylo jim spolu dobře.

„Smím se zeptat, co podnikneš teď?“ zeptala se Mary.

„Počkám si na výsledky testů DNA. Aspoň budu mít konečně v ruce něco hmatatelného. A vrchní inspektor Davies mi slíbil, že mě bude informovat o výsledcích Dawesovy pitvy.“

„Takže spolu mluvíte?“

„V tuhle chvíli právě ano.“

„Logika mi říká, že je tu někdo třetí vzadu, a ten všechno řídí,“ řekla Mary pomalu.

„Cože?“

„Z toho, co se stalo a cos mi řekl, mám pocit, že Dawes dělal klonování na objednávku. Někdo si ho najal.“

„Najal?“ vykřikl Tom v údivu.

„Sám jsi povídal, že byl pro takový úkol jako stvořený. Měl zkušenosti a zastával správnou pozici. Myslím, že mu někdo zaplatil, a ne málo, aby si zahrál na genetického inženýra.“

„Víš, že na tom možná něco bude? Řeknu vrchnímu inspektorovi, aby prověřil Dawesův účet, jestli na něj v poslední době nepřišly větší částky peněz.“

„Už se stmívá, měli bychom jít.“

Opustili hotel a rozhodli se, že se do Bangoru vrátí oklikou přes Llanberiský průsmyk. Tom se nabídl, že bude řídit, a Mary neprotestovala. Jízda v noci po klikatých horských silnicích ji nečinila zvláštní potěšení.

„Nemusíme spěchat,“ řekl Tom, „ledaže bys měla na večer něco smluveno.“

„Nemám. Když člověk dělá na úrazovém, nemůže si rušný společenský život dovolit,“ odpověděla Mary a vsunula do magnetofonu kazetu. Z reproduktorů zazněla Mozartova hudba. „Může být?“ zeptala se.

„Samozřejmě.“

Po několika kilometrech Mary usnula a zbylou část cesty domů absolvovala s hlavou na Tomově rameni. Teprve když zastavili na parkovišti před domem, s trhnutím se probudila. Chvíli se nemohla zorientovat a pak rozespale zamumlala: „Nezlob se. Asi jsem byla unavenější, než jsem si myslela.“

Tom ji vzal za ruku. „Neomlouvej se. Nevzpomínám si, kdy jsem naposled prožil tak hezké odpoledne.“

„Ani já ne. Až přijde opravdové jaro, musíme se tam vypravit znovu.“

„To určitě musíme,“ souhlasil Tom vřele. „Máš zítra v noci službu?“

„Bohužel mám. Jestli něco zjistíš, dáš mi vědět?“

„To víš, že ano.“ Naklonil se k ní a jemně ji políbil na ústa. Když se zase odtáhl, usmála se a tiše se zeptala:

„To byla pusa na dobrou noc?“

„Jestli chceš, aby to tak bylo, tak ano.“

„Možná… neměl bys chuť na kávu?“

„Strašnou.“

*****

Strašlivá zima, která ze známých příčin panovala v Tomově bytě, se ani v nejmenším nedotkla jeho euforie. Domů s vrátil po půl desáté ráno a s Mozartovou melodií na rtech začal domlouvat časovému spínači a čerpadlu topení. Pak zapnul elektrická kamna, postavil vodu na čaj a šel zkontrolovat telefonní záznamník. Nikdo mu nevolal. Bylo mu jedno, jestli přijde o místo, a nevadilo mu ani to, že se v případě profesora Thomase zcela zesměšnil. Hlavní pro něj bylo, že aspoň něco v jeho životě se nevyvíjí od desíti k pěti.

V jedenáct zavolal inspektor Davies, aby mu oznámil, že Dawes byl skutečně zavražděn. Někdo ho udeřil do zátylku a teprve pak jej zavřel ve skladu kapalného dusíku. Tom mu za zprávu poděkoval, ale vycítil, že Davies má na srdci ještě něco.

Inspektor si několikrát odkašlal, než se odhodlal k malému proslovu. „Vím, že jsme si právě nepadli do oka, ale chtěl bych vám říct, doktore, že oceňuju vaši pomoc při vyšetřování. Není to zrovna tuctová vražda.“

Tom byl rovněž ve smířlivém rozpoložení. „Už pár týdnů vám trochu nešťastně fušuju do řemesla a omlouvám se za to. Pokud to bude v mých silách, rád vám s čímkoli pomůžu.“

„Fajn. Teď se snažíme zjistit, kdo viděl Ranulpha Dawese naposled živého. Vypadá to, že v osm večer byl ještě na klinice. Zahlédla ho sekretářka, která na počítači opisovala synovu disertační práci. Dawes jí řekl, že shání předsedu dozorčí rady, aby si s ním promluvil o možných dopadech profesorovy smrti na fungování kliniky. Když sekretářka odcházela, ještě pořád ho sháněl. Zatím jsme se nemohli spojit s dr. Troolem a zeptat se ho, jestli spolu hovořili.“

„Já zase čekám na výsledky testů DNA,“ sdělil mu Tom. „Potrvá to ještě aspoň den. Jakmile je budu mít, dám vám vědět.“

Když zavěsil, rozhodl se vyrazit do vesnice a při té příležitosti si nakoupit. Od chvíle, kdy naposled podstoupil podobnou zkoušku odvahy, už uplynul nějaký pátek, a on si chtěl ověřit, zda se za tu dobu něco změnilo. Na Hlavní ulici si všiml hloučků žen, které si za jeho zády něco šeptaly, ale nepotkal nikoho, kdo by se choval vysloveně hrubě. Několik kolemjdoucích pozdravil a dostal zdvořilou odpověď. Srdečnější reakce se mohl těžko nadít. Zašel do trafiky pro ranní noviny a k pekaři pro rohlíky a vracel se zpátky ke schodům vedoucím dolů do přístavu. Byl už skoro u nich, když na blízké zastávce zastavil poschoďový autobus a vystoupila z něj Ida Marshová, paní, kterou nedávno ošetřoval poté, co se nadýchala výparů. Zdálo se, že je trochu rozrušená.

„Dobrý den, paní Marshová. Doufám, že ten člověk zase něco nelakoval,“ zeptal se Tom zdvořile.

„Ach, dobré ráno, pane doktore, vůbec jsem vás neviděla. Kdepak, nelakoval, něco horšího. Ten hodnej pán, dej mu pámbu věčnou slávu, je po smrti. Našli ho u něho v práci.“

„To je strašné. Co se mu stalo?“

„Policajti nechtěli nic říct. Já to vím od souseda. Chudák pan Dawis, byl takovej slušnej.“

„Dawis?“ zopakoval Tom a v hlavě mu zablikalo varovné světlo.

Paní Marshová vyslovovala jeho jméno takhle, ale skutečnost, že zemřel na pracovišti a jeho smrt vyšetřovala policie, naznačovala, že se píše trochu jinak.

„Nepracoval ten váš pan Dawis v Caernarfonu, paní Marshová?“

Žena přisvědčila. „Pracoval. Proč?“

„V nemocnici?“

„To přesně nevím. Nikdy o tom nepovídal. Mockrát jsme se spolu nebavili – chápejte, vždycky když jsem přišla uklidit, byl už pryč, akorát na stolku v hale mi nechával peníze. Myslím, že jsem ho neviděla od tý doby, co se mi udělalo zle z těch smradů, vzpomínáte?“

„To víte, že ano,“ odpověděl Tom. Myslel při tom na to, že Dawes vůbec nevypadal jako člověk, který se zabývá restaurováním starého nábytku. Varovné světlo v hlavě odmítalo zhasnout. „Určitě ještě máte klíč od domu,“ pokračoval.

Žena opatrně přisvědčila. „To mám.“

„Můžete mi ho dát?“

Ida Marshová vykulila oči. „Jejda, to vážně nevím…“

„Slibuji vám, že ho odevzdám na policii. Ta už bude vědět, co s ním.“

„No, to byste mi ušetřil námahu. Nemusím vám povídat, jak mě to vzalo.“

„Prospěl by vám šálek čaje,“ řekl Tom starostlivě. „Doprovodím vás domů.“

Mávl rukou nad jejími protesty, jejichž bezzubost svědčila o tom, jak moc ji nabídka potěšila, a doprovodil ji o pár ulic dál, kde Marshovi bydleli. Idin manžel se vyšel na zápraží podívat, co se děje. „Utrpěla lehčí šok,“ vysvětlil mu Tom. „Zaslouží si sladký a silný čaj.“

S pocitem, že pro ten den už vykonal dobrý skutek, se vrátil na Hlavní ulici. V kapse saka si přitom pohrával s klíči od Dawesova domu a přemýšlel, co mohl embryolog podnikat s chemikáliemi vyvíjejícími dusivé výpary. Bydlel v zařízeném podnájmu a restaurováním nábytku se jistě nezabýval ani z nutnosti, ani ve volném čase. Co když doma provozoval experimenty, které nemohl provádět na klinice? Experimenty, jež nějak souvisely s klonováním?

Časem se o dům začne zajímat i policie, ale zatím ji víc zajímalo to, co dělal Dawes těsně před smrtí. Tom kráčel po schodech k přístavu a napadaly ho nejrůznější myšlenky. Věděl, že by na něco podobného neměl ani pomyslet a inspektor Davies ho pravděpodobně zabije, ale pokušení bylo příliš silné. Nasedl do landroveru a vyrazil do Aberlynu.

Přestože byl Aberlyn od Felinbachu vzdálen pouhých šest kilometrů, Tom tam zajížděl velmi zřídka. Byla to malá vesnice přilepená na břehu Menaiské úžiny a byl z ní hezký výhled na ostrov Anglesey. Jedinou příjezdovou komunikaci představovala úzká jednoproudá odbočka z hlavní silnice. Nikam dál než do Aberlynu se po ní jet nedalo.

Asi kilometr a půl od vesnice potkala Toma smůla v podobě traktoru, takže musel couvat asi tři sta metrů k nejbližšímu rozšíření. Traktorista prohrčel kolem něj bez jediného gesta a Tom si pro sebe zavrčel: „… ty mně taky, pitomče.“

Na zbylém úseku už v protisměru nikoho nepotkal. Zaparkoval stranou od vesnice, na malém štěrkovém plácku, který se svažoval k moři. Landrover je v severním Walesu neviditelný: jezdí v něm každý, od chovatelů ovcí přes horskou službu až po pobřežní stráž a zřízence z elektráren. Tom Gordon věděl, že jeho vůz nevzbudí ničí pozornost

Adresa na přívěsku klíčů zněla Pobřežní 13. Tom z ní usuzoval na některou z úzkých uliček u vody, ale jak se ukázalo, Pobřežní ulice zasahovala hezký kus do vnitrozemí a na jejím vzdálenějším konci stály dost velké domy. Číslo 13 bylo viktoriánské rodinné sídlo z šedivého pískovce. Své nejlepší časy mělo sice dávno za sebou, zahrada kolem byla neudržovaná a taky střecha by si zasloužila víc péče, přesto však na Toma udělalo dojem. Mělo ducha.

Nejdřív jen prošel kolem a přemýšlel, zda ho může sledovat někdo ze sousedství. Přítomnosti chodců se tady bát nemusel. Pak si všiml, že zahrada má boční branku právě v místech, kam z vedlejšího domu nebylo vidět a rozhodl se toho využít. Jeden z trojice klíčů na kroužku musel být od zadního vchodu, který byl rovněž skryt zvědavým zrakům.

Měl štěstí. Když otočil železnou koulí, branka se pootevřela. Stačilo se do ní opřít ramenem a odsunout hromadu bukového listí a jiného zahradního odpadu, která ji blokovala. Rychle vešel do zahrady, zavřel za sebou a chvíli naslouchal tísnivému tichu, které se vznášelo všude kolem. Nebyl si jistý, zda na něj působí tísnivě skutečnost, že zde bydlel Dawes, nebo zda za to může sama atmosféra domu, ale necítil se tady dobře. Obešel dům zezadu a zjistil, že dlouhý klíč na kroužku se hodí ke kuchyňským dveřím. Otevřely se se slabým zaskřípěním, protože zárubeň někde drhla. Tom vstoupil dovnitř. Vzduch páchl vlhkostí a starými koberci.

Jak zjistil, paní Marshová toho dne neuklízela. Nádobí od včerejší snídaně leželo stále ve dřezu a na kuchyňské desce stál sáček ovesných vloček. Reklama na zadní straně vyzývala ke sbírání slosovatelných kuponů, za které mohl člověk vyhrát letecký zájezd do Paříže. „Ty už asi nic nevyhraješ, Rane,“ zabručel Tom a pustil se do prohlídky přízemí. Nevěděl, co vlastně hledá, ale byl připraven všimnout si každé maličkosti.

26

Na první pohled bylo patrné, že Dawes užíval jen tři místnosti v přízemí: kuchyň, malou pracovnu a velký pokoj s arkýřovým oknem, v němž si zřídil obývák. Dalo se tak usuzovat podle přenosného televizoru a poházených knih a časopisů. Jinak byly v přízemí ještě tři místnosti včetně jídelny, ale v nich Dawes své věci neměl. Celkem vzato si do domu nastěhoval tak málo vlastního zařízení, až to Toma udivilo. Proč si chtěl – nebo musel – pronajmout tak velký dům? Vždyť si v něm člověk připadal jako ve viktoriánském muzeu. Nechyběla tady ani vycpaná sova ve skleněné vitríně na starém pianinu.

Co zde naopak chybělo, byla sebemenší stopa po rekonstruovaném nebo přelakovaném nábytku, ale to Toma nepřekvapovalo. Člověk jako Dawes, vlastnící tak málo pozemských statků, se podobné práci dost dobře věnovat nemohl.

Tom se vrátil do pracovny a usedl ke starožitnému stolu. Deska spočívala na dvou opěrách, přední panel zdobila vyřezávaná jabloň a po obou stranách se nacházely hluboké zásuvky s mosaznou rukojetí. Tom je postupně pozotvíral. Dával si pozor, aby se ničeho zbytečně nedotýkal, stejně jako když tehdy v laboratoři prohledával osobní věci profesora Thomase, ale pak si uvědomil, že tentokrát je to jedno. Dawes je přece mrtvý.

Jeho pozornost upoutala obálka s logem Barclays Bank. Vzpomněl si na to, co říkala Mary: Dawes nemusel být hlavním iniciátorem klonování, někdo si ho mohl najmout a za práci mu zaplatit. Vytáhl obálku a otevřel ji. Obsahovala výpis z účtu za únor. Účet zněl na jméno Ranulpha Josepha Dawese a zůstatek činil 740,16 liber. Tom přelétl zrakem sloupec položek za minulý měsíc, ale nenarazil na žádnou nesrovnalost. Největší částka, která na účet přišla – 1511 liber a 34 pencí – byla patrně Dawesova výplata. Trvalým příkazem odešlo 500 liber. To byl měsíční nájem, který Dawes platil paní z Felinbachu, od níž si dům pronajal. Bylo to hodně peněz, zvlášť pro jednoho člověka, ale docela přiměřený nájem vzhledem k tomu, že šlo o rozlehlé viktoriánské sídlo.

Tom vrátil výpis do zásuvky, ale protože mu Maryina slova nešla z hlavy, pokračoval v hledání dalších dokumentů, které by mohly vrhnout světlo na Dawesovy finanční poměry. Nakonec nalezl výpis plateb provedených kreditní kartou Visa. Začal pročítat jednotlivé řádky, ale ani tentokrát neobjevil nic neobvyklého. Benzin, alkoholické nápoje, benzin, květiny, benzin, obchod v Llandudnu. Celkem byly kartou zaplaceny služby a zboží v hodnotě 137,27 liber. Tom už se chystal odložit i tento výpis, když mu pohled padl na cifru v záhlaví. V minulém měsíci se Dawes dostal do mínusu, ale celou sumu 2725,14 liber uhradil převodem sedmnáctého března. To už bylo zajímavější a Tom se s novou vervou pustil do dalšího hledání. Bylo jasné, že úhrada nebyla provedena z účtu u Barclays Bank: výpis nic takového neříkal. Třeba měl Dawes další konto, a ne jedno…

Důkladná prohlídka ostatních zásuvek už nepřinesla nic nového s výjimkou složenek za elektřinu a plastikového pouzdra s účty za mobilní telefon. Tom si vzpomněl, kde tehdy našel klíč od Thomasovy laboratoře, a ohmatal spodní stranu stolní desky, ale podruhé už takové štěstí neměl. Koneckonců, Dawes tady bydlel sám a většinu dne trávil v práci. Bylo docela možné, že důvěrné a cenné věci ukrýval na jiném místě. Šlo jen o to, kde.

Při prohlídce domu nenarazil Tom na nic, co by připomínalo trezor, a i kdyby jej objevil, bez klíče nebo číselného kódu by mu nebyl nic platný. Mohl pátrat za obrazy na zdech, jak to viděl ve filmu, ale dal přednost obvyklejším a prozaičtějším skrýším – pod ležícími předměty, na nábytku a za ním.

Dům měl ústřední topení a v každé místnosti se nacházely staro-módní radiátory, napojené na silné trubky. Tom nahlédl za obě topná tělesa v pracovně a zkontroloval, zda mezera mezi stěnou a litinovými žebry neslouží jako úkryt, ale nic nenašel. Zato si všiml kusu hadru nacpaného do otvoru v podlaze, jímž vedla trubka k ventilu radiátoru.

Zmocnilo se jej vzrušení. Shýbl se a hadr vytáhl. Otvor byl dost velký, aby do něj mohl strčit ruku. Roztáhl prsty a snažil se zjistit, jestli v něm něco není, ale k jeho velkému zklamání šlo skutečně jen o průduch, ne o tajnou skrýš.

Přestal hmatat a naklonil se těsně nad podlahu. Snažil se něco zahlédnout v paprscích dopadajícího světla a právě měl obličej přímo nad otvorem, když se mu zazdálo, že mu v plicích vzplál oheň. Zplna hrdla se nadechl dusivých výparů. Rychle se odvalil pryč, kašlal, prskal a oči mu slzely. Klopýtal ke dveřím, na vzduch.

Když přestal nadávat a uklidnil se natolik, že byl schopen znovu myslet, došlo mu, že právě tyto výpary musely kdysi přiotrávit paní Marshovou. Zápach poznal okamžitě, nejen proto, že se s ním nedávno setkal na patologii v nemocnici Ysbyty Gwynedd, když dr. French pitval tělo Anny-Marie Palmerové. Byla to kyselina chlorovodíková.

Tom se vrátil do domu a zamířil rovnou do pracovny. Když opět ucpával otvor v podlaze, odvrátil tvář a nakonec otevřel okno, aby dovnitř vpustil čerstvý vzduch nebo aspoň pach mechu a vlhké prsti ze zahrady. Pak se na pár minut svezl do židle za stolem a přemýšlel, co podnikne dál.

O původu zápachu nepochyboval. Přicházel ze sklepa a byla to stejná kyselina jako ta, kterou pachatel poleptal ostatky Anny-Marie. Když tehdy Ida Marshová uklízela místnost, musela uvolnit hadr a nadýchat se nebezpečné chemikálie stejně jako teď on. Měl by sejít dolů a trochu si to tam prohlédnout.

Dveře do sklepa nalezl celkem rychle. Ústily do komory za kuchyní a pochopitelně byly zamčené. Klíč nikde nevisel a háček vedle zárubně byl prázdný. Samotné dveře nevypadaly příliš pevně, a když Tom vzal za kliku a zatlačil do nich, trochu se prohnuly. Měl na výběr jednu ze tři možností: najít klíč, odejít a upozornit na dům policii, anebo se do dveří opřít ramenem. Poslední možnost se mu zamlouvala ze všeho nejvíc. Při třetím pokusu zámek povolil, dveře se rozlétly a s bouchnutím narazily do kamenné stěny sklepní chodby.

Na zdi byl staromódní mosazný vypínač. Tom jím otočil a chvíli váhal, než vstoupil na první schod. I zde se vznášel zápach kyseliny, ale byl mnohem slabší než u otvoru v podlaze pracovny. Začal pomalu sestupovat a jeho oči jen pomalu přivykaly šeru. Celý velký sklep osvětlovala jediná žárovka. Neměla sice stínítko, ale byla nanejvýš čtyřicetiwattová.

Pach vlhkosti, který bylo cítit už nahoře, dole ještě zesílil a mísil se s vůní starého dřeva ze schodiště a ovšem i s výpary chemikálií.

Tom vyňal z kapsy několik papírových kapesníků a přidržoval si je na nose. Pomalu se blížil do části sklepa, která se musela nacházet přímo pod radiátory pracovny. Byla zde větší tma, protože se stále vzdaloval od žárovky, ale když přišel blíž, uviděl pracovní stůl se dvěma moderními lampami na kloubovém rameni. Stiskl oba vypínače. Osvětlená místa na drsném povrchu stolu připomínala ostrovy v temnotách.

Vedle stolu stálo na rámu ze silných dřevěných kůlů těžké porcelánové umyvadlo s volně ležícím polystyrenovým poklopem. Bylo zřejmé, že kyselina je nalitá v něm. Tom opatrně oddálil kapesníky od tváře a zkusmo nasál vzduch. K vlastnímu překvapení zjistil, že zde výpary nejsou zdaleka tak koncentrované, jak předpokládal. I lehký poklop je úspěšně zadržoval. Tom jen nechápal, kde se vzal tak silný zápach v přízemí.

Teprve když se venku zvedl vítr, přišel na to. Ve stěně byl větrací kanál, jehož železná mřížka ústila pod umyvadlem. Při každém poryvu větru vznikl menší průvan a polystyrénový poklop se trochu nadzvedl, takže z umyvadla uniklo malé množství výparů k otvoru ve stropě, který se nacházel přímo nad ním. Proto byl zápach patrný jen na velmi malém prostoru. Tom i Ida Marshová měli tu smůlu, že se skláněli nad otvorem právě ve chvíli, kdy venku foukalo.

Nezdálo se, že by ve sklepě někdo restauroval nábytek a odstraňoval z něj vrstvy starého nátěru, i když na zdi nad pracovním stolem nějaké nářadí viselo. Toma napadlo, zda nakonec Dawesovi nekřivdil. Mnoho vědců a lékařů se přece ve volném čase věnuje uměleckým řemeslům. Namířil světlo jedné z lamp na polici a v žilách mu ztuhla krev. Nebylo to truhlářské náčiní, ale pitevní nástroje, včetně několika nožů a pilky na kosti. Jeho úděs ještě vzrostl, když si všiml, že v zubech pilky uvízly zbytky tkáně.

Třebaže se jeho mozek podobné představě vzpíral, vše nasvědčovalo tomu, že právě zde se pachatel pokusil rozpustit tělo Anny-Marie v kyselině. A pachatel, to znamenalo Ranulph Dawes. „Kristepane,“ vydechl Tom, když si představil tu hrůznou scénu. O něco pevněji si přitiskl kapesník k ústům, tentokrát proto, aby se nepozvracel. Předměty okolo něj začínaly dostávat smysl. Hned vedle umyvadla visela na stěně těžká gumová zástěra, kterou Dawes zřejmě používal při „práci“.

„Ta svině!“ ulevil si Tom.

Vycouval ze sklepního prostoru a usadil se na dolní schod. Shora sem dopadalo uklidňující denní světlo, protože dveře do sklepa nechal dokořán – snad si chtěl nevědomky dodat jistotu. V hlavě měl dokonalý zmatek. Vedle hrůzy z toho, co se na tomto místě asi odehrálo, v něm sílil pocit, že se ve svých úvahách dopustil zásadní chyby.

Po delším přemýšlení konečně zjistil, co v celé věci nehraje. Dawes byl vědec, ne polovzdělaný kriminálník, který si hraje s chemikáliemi, aniž jim rozumí. Kdyby chtěl rozpustit tělo Anny-Marie v kyselině, nic by mu v tom nezabránilo. Bylo nepředstavitelné, že by odborník jeho formátu nevěděl, jak na to, a musel se uchýlit k nouzovému řešení. Především by nepoužil kyselinu chlorovodíkovou, když se k tomuto účelu nabízela celá řada mnohem účinnějších substancí. A k čemu mohl Dawes potřebovat chirurgické nástroje? Nechtěl přece tělo Anny-Marie rozčtvrtit…

Ve vzduchu se vznášelo příliš mnoho nevyjasněných otázek. Jednotlivé detaily zdánlivě seděly, ale konečný výsledek skřípal. Tom tušil, že mu muselo uniknout něco podstatného. Vrátil se k pracovnímu stolu, chvíli hleděl na nástroje i na umyvadlo, až si znovu přitiskl kapesníky k ústům a odsunul poklop. Bál se, co v tiše šumící lázni spatří. Několikrát rychle zamrkal, aby mu nevyschla rohovka oka. Věděl, že by měl mít masku nebo aspoň brýle, ale nic podobného ve sklepě nenašel.

Ke své velké úlevě zjistil, že kyselina je zcela čirá. Přemýšlel, zda ji Dawes dolil už v průběhu „nezdařeného pokusu“, nebo až po něm. Už se chystal vrátit poklop na místo, když si všiml, že na dně umyvadla něco leží. Vypadalo to jako krátká bílá tyčinka a instinkt mu říkal, že je to kost. Bezpochyby pocházela z těla Anny-Marie, jenže která to mohla být? Ostatky byly poleptány, ale kostra byla kompletní.

Tom se rozhlédl doleva i doprava, podíval se pod umyvadlo a konečně našel, co hledal. Na středním kříži podstavce ležely kleště s dlouhou rukojetí. Protože stál příliš blízko umyvadla a vzduch kolem něj byl plný výparů, na chvíli ustoupil stranou a několikrát se zhluboka nadechl. Pak se znovu pustil do práce.

Jednou rukou si přidržoval na obličeji kapesníky a kleštěmi, které svíral v druhé ruce, začal lovit v umyvadle. Úspěch se dostavil teprve po pěti marných pokusech, kdy slzícíma očima nic neviděl a plíce mu málem praskly, jak zadržoval dech. Konečně držel kost v kleštích a přenesl ji do dřezu, upevněného vpravo na zdi. Když z ní opláchl kyselinu, vzal ji do ruky a rozhodl se, že ji prozkoumá až nahoře na denním světle, možná nejraději v zahradě. Chtěl odtud co nejrychleji zmizet – a nejen proto, že se mu ve sklepě špatně dýchalo.

Vyšel přes kuchyň do zahrady a prstem zamyšleně přejel po hladkém bílém povrchu. Identifikoval ji snadno: byla to holenní kost novorozence. A právě to ho mátlo ze všeho nejvíc. Anně-Marii Palmerové lékaři amputovali nohy hned po narození. Její kost to tedy být nemohla.

Tom bez cíle bloumal po zahradě a se svěšenou hlavou úporně přemýšlel nad nejnovější záhadou. Měl intenzivní pocit, že se pustil do šachové partie se Stvořitelem, a přesto necítil zklamání, spíš lehkou euforii. Věděl, že je tak blízko pravdě jako nikdy předtím. Zbyly mu všechny důležité figury, jen zatím nevěděl, jak jimi táhnout. Dítě, jehož mrtvé tělo Dawes rozpustil v kyselině, mělo dolní končetiny. Nemohlo tudíž jít o Annu-Marii Palmerovou. Musel se ztratit nějaký jiný novorozenec a…

„Panebože!“ vykřikl Tom. „Megan Griffithsová!“

Náhle viděl všechno docela jasně. Byla to Megan, ne Anna-Marie, jejímiž ostatky se Dawes ve sklepě zaobíral. „Upravil“ Meganino tělo tak, aby je mohl zaměnit za tělo Anny-Marie Palmerové. Posmrtně jí amputoval dolní končetiny, a aby zamaskoval rány a poškozenou tkáň, poleptal tělo, zejména pak dolní partie, kyselinou chlorovodíkovou. To vše proto, aby mrtvolka vypadala jako ostatky jiného dítěte.

Důvod byl zřejmý. Dawes věděl, že když policie najde „mrtvou“ Annu-Marii, přestane pátrat po živé. Tom už dávno přišel na to, jak těžké by bylo ukrást klonované dítě jeho milujícím rodičům. Únos by rozpoutal policejní akci, jakou země dlouho nezažila, a byl tedy v podstatě neproveditelný. Dawes – nebo někdo z jeho kompliců – nalezl řešení. Annu-Marii Palmerovou skutečně unesl a policii zmátl tím, že v zahradě Palmerových pohřbil tělo nedávno zemřelého dítěte, které předtím patřičně poškodil. Policisté se zachovali tak, jak pachatel předvídal. Protože nechápali, proč by někdo unášel invalidní dítě, začali instinktivně podezírat rodiče. Když prohledali zahradu, našli, co hledali: trup beznohého kojence. Tím se pro ně případ uzavřel, tím spíš, že otec dítěte vzal vinu na sebe. Pachatel musel být v sedmém nebi. Pátrání skončilo a ten, kdo Annu-Marii vyklonoval, ji získal pro sebe.

Tom si musel přiznat, že ho celá konstrukce fascinuje svou dokonalostí, asi jako když člověk okouzleně hledí na ničivý požár. Ať už s ní přišel, kdo chtěl, byl to současně zloduch i génius. Všechno do sebe báječně zapadalo a Tom se ptal sám sebe, zda pachatel zvolil kyselinu chlorovodíkovou náhodně, nebo proto, že k ní John jako středoškolský učitel mohl mít přístup a policie to věděla.

Vrátil se do sklepa, aby se tam naposledy porozhlédl. Pomyslel si, že zbytky tkáně v zubech pily půjdou do laboratoře, a předem věděl, jak test dopadne. Na soudním se zjistí, že vlákna pocházejí z těla nalezeného u Palmerových na zahradě a DNA je v obou případech odlišná od genetického profilu Johna a Lucy. Tentokrát ne proto, že Anna-Marie nebyla jejich biologickým dítětem, ale proto, že ostatky nepatřily Anně-Marii.

Ke stejnému závěru nutně došel i Carwyn Thomas, když mu dr. Fairbrother předal výsledky rozborů. Skutečnost, že mu mimoděk uniklo jméno Megan Griffithsové, svědčila o tom, že si uvědomil souvislosti a pochopil, proč zmizelo mrtvé tělo kojence.

Tom se ještě jednou posadil k Dawesovu stolu a pokoušel se uhodnout, co z toho všeho plyne. Stále zde zbývaly dvě nesmírně důležité otázky. První, čím klonem byla Anna-Marie, a druhá, možná ještě důležitější, proč ke klonování vůbec došlo. Zatímco si nad tím lámal hlavu, s úlekem si uvědomil, že už nejde o pouhé intelektuální cvičení. Napříště bylo nutno počítat s jednou důležitou skutečností: Anna-Marie Palmerová může být stále naživu.

27

Připadal si jako v antické tragédii a mohl jen doufat, že se včas objeví deus ex machina, aby bizarní situaci rozřešil. Tak rád by pocítil hrdost nad tím, že nepřestal bojovat za osvobození Johna Palmera ani poté, co se proti němu všechno spiklo, jenže skutečnosti, které vycházely na světlo, zastiňovaly všechnu radost temným mrakem zlé předtuchy.

Netěšil se na chvíli, až Lucy a Johnovi oznámí, že z čistě biolo-gického hlediska nebyla Anna-Marie jejich dítětem, i když na jejich lásce k ní by to nemohlo nic změnit. Navíc musel vzít v úvahu možnost, že Anna-Marie není mrtvá, ovšem ani to nebylo jisté. Záleželo na tom, k jakému účelu mělo klonování posloužit. Tom si musel znovu připomenout slova amerického experta pronesená na sympoziu. Klonování člověka, ať už k němu dojde za jakýmkoli účelem, může mít jediný důsledek: narodí se dítě. Pokud se Anna-Marie narodila jako zásobárna „náhradních dílů“, byla teď pravděpodobně po smrti. Jak se s takovou zvěstí vyrovnají ti, kteří ji milovali? Pro Lucy by to mohla být poslední kapka: zlý sen, z něhož už nikdy neprocitne.

Chtěl-li Tom odhalit motivy, které vedly ke klonování, musel nejprve najít iniciátora celého podniku. Za nejjistější vodítko pokládal i nadále Dawesovy finance. Pokud dostal embryolog za práci zaplaceno, musely peníze někde být, a jestli mu neležely doma v hotovosti, musel od nich mít doklad. Tom se rozhodl, že ještě pořádně prohlédne dům a teprve potom zavolá policii.

Ze všech místností v patře používal Dawes pouze dvě: koupelnu a velkou ložnici se světle zelenými stěnami a oknem s výhledem na Menaiskou úžinu. Postel – staromódní manželské lůžko s pelestí z ořechu – byla stále neustlaná a šedivé světlo pronikající dovnitř místnost nijak nezkrášlovalo. Tom prohlédl všechny zásuvky i oba šatníky a obloha venku se zatím s každou minutou víc zatahovala. Jediným kusem nábytku obsahujícím něco jiného než šatstvo a prádlo byl noční stolek. Leželo na něm nejrůznější čtivo, katalogy a časopisy, vesměs s motoristickou tématikou, ale taky pár brožur cestovních kanceláří. Tom si jich valně nevšímal a teprve po chvíli si řekl, že je aspoň prolistuje. Odměnou mu bylo zjištění, že některé stránky jsou zatrženy propisovací tužkou. Dalo se z toho usuzovat, že se Dawes vážně zajímal o nový jaguár S a lákala ho dovolená v Karibiku. Z peněz, které vydělal ve státní nemocnici, mohl podobné touhy ukojit jen stěží. Kde na to vezme, si bohužel nepoznamenal.

Z jedné z brožur vypadla zajímavá záložka: reklamní leták jisté soukromé kliniky v Paříži. Toma napadlo, že klinika Dawesovi možná nabídla místo, a pro všechny případy si leták schoval do kapsy.

Na konec si nechal koupelnu se záchodem, jedinou místnost, kterou zatím neprohledal. Potemnělá obloha se konečně protrhla a na velké okno z mléčného skla, umístěné nad vanou, bubnoval déšť. Tom zatím prohlížel skříňky nad zrcadlem i pod umyvadlem, obě zbytečně. Nadzvedl dokonce víko starého prádelního koše. Byl prázdný. Samotná vana, železné monstrum z viktoriánských časů s odlupujícím se nátěrem a nohama ve tvaru mušlí, nebyla obezděná. Strčil pod ni ruku, kam až dosáhl, ale nahmatal jen pavučiny a další pruhy odpadávající barvy.

Pak vstal a zatáhl za řetízek splachovadla. Pomyslel si, že dnes už se stará „mikáda“ často nevidí a mají úplně jiný zvuk než moderní nádržky, umístěné hned za mísou. Při tom ho napadlo, že ve filmech bývají nádrže splachovadel oblíbeným úkrytem. Lidé v nich schovávají hlavně pistole a drogy. Vzhlédl k litinové nádrži s plastickým nápisem Gates Pat. Pending na přední straně a řekl si, že to stojí za pokus.

Přitáhl těžký prádelní koš až pod nádrž a vylezl na něj. Ani teď nebyl dost vysoko, aby viděl dovnitř, ale aspoň do nádrže dosáhl a prsty přejížděl po jejím vnitřním povrchu. Byl studený, mokrý a drsný jako skalisko na mořském pobřeží za odlivu. Když pohnul pákou plováku, vydala skřípavý zvuk. Jinak se všechno zdálo v pořádku.

Když se dotkl zadní stěny, nahmatal v jejím středu plastikový sáček. Pořádně za něj zatáhl a vylovil mikrotenovou folii do mrazáků. Uvnitř bylo umělohmotné pouzdro a v něm vkladní knížka. Štěstí se na něj konečně usmálo.

Tom slezl z koše, utřel si ruce a sáček rozlepil. Vkladní knížka vydaná Národní stavební spořitelnou zněla na Dawesovo jméno a vepsaná částka činila rovných 197 tisíc liber. Ve sloupcích byly jen tři položky: vklad ve výši 50 tisíc liber z minulého prosince, dalších 150 tisíc, které někdo vložil před čtyřmi týdny, a výběr 3000 liber uskutečněný týden po druhém vkladu. Tom si vzpomněl na kreditní kartu Visa a na uhrazený dluh. Snadno uhodl, že první částka byla převedena po narození Anny-Marie a druhá po jejím únosu. Bylo na čase oznámit vše policii. Ta už najde způsob, jak zjistit, kdo peníze poslal.

Tom kráčel dolů po schodech a byl spokojen sám se sebou. Povznesený pocit mu vydržel až do chvíle, než nesestoupil na třetí schod zdola a zjistil, že hledí do ústí dvouhlavňové pušky.

Zbraň svíral hubený, zakaboněný mužík s kulatými zády, který vypadal, jako by se posledních třicet let neusmál. Na sobě měl tmavý kabát z impregnovaného plátna, přes rameno mysliveckou kabelu a u nohou kolii, která by se velmi ráda do něčeho pustila, kdyby jí v tom nebránilo vychování a disciplína.

Tom se zazubil a doufal, že vypadá neškodně. Pak pomalu zvedl ruce. Z hloubi duše si přál, aby se choulostivá situace vysvětlila dřív, než zaúřaduje nešťastná náhoda nebo nedorozumění a on bude mít z hrudního koše vulkanický kráter. „Neslyšel jsem vás přicházet,“ hlesl, aby něco řekl.

Neznámý mu gestem naznačil, aby slezl ze schodů, a ukázal, že má jít do kuchyně. Tom poslechl a dodal: „Myslím, že se neznáme. Jsem dr. Tom Gordon z Felinbachu.“

„Hovno seš,“ zavrčel chlap. „Kradeš tu, svině!“

„Jsem vážně lékař,“ trval Tom na svém.

„A jak se má pacient?“ zašklebil se muž ironicky.

„Dr. Dawes je mrtvý,“ odpověděl Tom. Měl pocit, že to vzhledem k okolnostem nezní moc chytře.

„To sakra je, a neumřel v tomhle domě! Chlap ještě není pod kytkama a ty děvky zlodějský se začnou stahovat k baráku jako hyeny.“

„Podívejte, jsem opravdu lékař. Nepřišel jsem nic ukrást,“ prohlásil Tom, který začínal mít všeho dost. „A co to teda držíš v ruce? Lékárničku? Dej to sem!“

Tom mu podal vkladní knížku a muž po ni chňapl levou rukou. V pravé stále držel pušku a mířil na něj. Když si přečetl nápis na obálce, zaklel. „Národní stavební spořitelna. Tak tys sem nepřišel nic ukrást, jo?“ Pohodil knížku na stůl a znovu uchopil pušku do obou rukou.

Tom viděl, že mužova agresivita nebezpečně roste. „Víte co?“ řekl. „Zavolejte policii a všechno se vysvětlí. Právě jsem se to chystal udělat“

„Policie, právníci, soudy! Všechno stejná pakáž. Nejvyšší čas vzít spravedlnost do vlastních rukou. Když to necháme na těch žabařích, vyvázneš s všivou pokutou a dvěma tejdny veřejně prospěšný práce. Ani do prdele tě nenakopou.“

„Tak zavoláte tu policii?“ zeptal se Tom, kterého se už zmocňovaly obavy.

Muž popošel blíž a zašklebil se: „To by se ti líbilo, co? Spravedlnost dneska přeje darebákům a na oběti kašle. Ale tentokrát jsi to přepísk, kámo!“ S těmito slovy chytil pušku za hlaveň a udeřil Toma pažbou do obličeje. Tom se svezl na zem.

*****

Když znovu otevřel oči, uviděl ze všeho nejdřív Maryinu tvář. Vypadala rozzlobeně. „To je neuvěřitelné, Tome. Komisař Clouseau je proti tobě špičkový profesionál. Proč prosím tě děláš takovéhle věci?“

Snažil se odpovědět ale čelist ho příšerně bolela. Než ze sebe dostal slovo, zaburácel na opačné straně postele jiný hlas. Tom si s úlekem uvědomil, že patří inspektoru Daviesovi. „Upřímně řečeno, Gordone, lámu nad váma hůl. Vaše hlava nemůže odolávat ranám donekonečna a já jsem se rozhodl počkat až vám ji někdo rozbije pořádně, abyste si přestal hrát na sedm statečnejch.“

Tom znovu zavřel oči a přál si být někde jinde.

„Říkali jsme si,“ pokračovala Mary, „že už ti tady vyhradíme stálou postel, protože tě k nám vozí skoro pořád. Co tě to napadlo, vloupat se k Dawesovi do domu?“

Tom zvedl ruku v sebeobranném gestu. „Na chvilku zadrž a nech mě mluvit ano?“ Pak začal vysvětlovat že se nikam nevloupal, ale měl klíč, a právě se rozhlížel po domě, když byl přepaden neznámým šílencem.

„Clem Morgan,“ přerušil ho Davies. „Starej Clem je o něco větší surovec než Saddám Husajn. Před čtvrt rokem vykradli dva klackové barák jeho sestry a málem ji při tom přizabili. Clem to nesl dost těžce. Nejspíš se cítil jako Charles Bronson v Touze zemřít. Prý jste ho napadl a on vás praštil v sebeobraně. Bylo to tak?“

„Co myslíte?“ opáčil Tom kysele.

„Chcete ho žalovat?“

Tom zavrtěl hlavou a unaveně řekl: „Mám na práci důležitější věci. Našel jsem v domě spoustu důkazů. Máte tu vkladní knížku?“

„Clem nám ji předal jako důkaz toho, že jste se vydal na lup. Dost ho zklamalo, když se dozvěděl, že jste vážně doktor. Občas mě to taky překvapuje.“

„I mne,“ přidala se Mary.

„Musíte zjistit, odkud pocházejí ty peníze,“ nepřestal naléhat Tom. „To je klíč k celé záležitosti. Poslouchejte mě přece! Anna-Marie Palmerová možná není mrtvá!“

Davies a Mary si vyměnili pohledy, jako by říkali, že tentokrát už to Tom řádně přehnal a možná by mu bylo lépe na psychiatrii.

„Myslím to vážně. Vyslechněte mě.“ A pověděl jim, co našel v domě v Aberlynu. Když dospěl k popisu sklepa, spatřil na jejich tvářích výraz nelíčené hrůzy a poprvé měl pocit, že ho berou vážně; „Z toho vidíte, že tělo v zahradě nepatřilo Anně-Marii. Byla to Megan Griffithsová, kterou pachatel zohavil, tak aby vypadala jako unesené dítě.“

„Panebože, taková zvrhlost,“ zamumlala Mary.

„Ale splnila svůj účel,“ dodal Tom. „Byl to dokonalý únos. Pachatel si odnesl dítě a nikdo po něm ani nevzdechl.“

„Takže jde hlavně o to, co s ní chtějí dělat,“ konstatoval Davies.

Tom přikývl a vyjmenoval možné alternativy.

„Kterou považujete za nejpravděpodobnější?“ zeptal se inspektor.

„Myslím, že potřebovali její orgány. Aspoň některé, ne-li všechny. Kdyby chtěli živé dítě, asi by se pokusili o nové klonování a neunášeli by invalidní Annu-Marii. Rád bych se mýlil, ale…“

„Rozumím vám,“ přisvědčil Davies tiše.

I Mary byla zaražená. „Myslím, že máš pravdu. Co asi provedli?“

„Třeba ještě nic,“ řekl Tom, „a Anna-Marie je v pořádku.“

„Vážně si myslíš, že máme pořád naději?“ zeptala se Mary pochybovačně.

„Není moc velká, když uvážíme, kolik času od únosu uplynulo,“ připustil Tom zamyšleně, „ale dokud nemáme jistotu nejhoršího, nesmíme se vzdát a musíme pátrat dál. Klíčem je ta zatracená vkladní knížka!“

Vrchní inspektor ožil. „Dobrá, vypravím se rovnou do pobočky Národní stavební. Uvidíme, co nám řeknou. Jestli jim Dawes přinesl ty prachy v balicím papíru, jsme v háji.“

Inspektor odešel a Tom s Mary osaměli. „Co dělá čelist?“ zeptala se.

Tom si ji opatrně osahal. „Je to dobrý.“

Mary se láskyplně usmála. „Nikoho takového, jako jsi ty, jsem ještě nepotkala. Jenom nevím, jestli jsi ten nejodvážnější a nejšle-chetnější chlap na světě, nebo ten největší trouba pod sluncem.“

„Mezi oběma krajnostmi je dost velký manévrovací prostor,“ konstatoval Tom spokojeně. „Úplně mi postačí, když skončím někde uprostřed.“

Mary se zazubila. „Uvidíme.“

„Asi už víš, co teď přijde,“ ujistil se Tom, posadil se na posteli a spustil nohy na zem.

Mary si ho změřila a řekla: „Požádáš o šaty, já ti řeknu, že bys měl zůstat ležet, a ty podepíšeš revers a půjdeš.“

„Správně.“

„Nechtěl bys tentokrát zůstat až do zítřka? Dostal jsi ránu a byl jsi v bezvědomí. Neměl by sis pořád hrát na hrdinu.“

„Člověk musí…“

„Co musí? A co musíš ty?“ skočila mu Mary do řeči.

Tom vzdychl a chvíli hleděl tiše do země. „Rozuměj, mám svoji hrdost,“ řekl konečně a pohlédl na ni. „Myslíš, že nevím, že se lidi na chodbách tiše smějí, že už mě zase přivezli? Co jsem to za doktora, když v jednom kuse ležím na úrazovém?“

Mary si zakryla ústa, aby se nerozesmála taky.

„Chci odtud vypadnout, a abych byl upřímný, už to tady nikdy nechci vidět.“ Pak se zahleděl na její půvabný obličej a mazaně dodal: „Ledaže bych dostal pořádnou a dlouhou pusu. Potom bych možná přiměl tamtu bandu grázlů, aby mi soustavně rozbíjeli palici a já měl důvod tě vidět…“

„Ach, jestli vám to zvedne sebevědomí, doktore, je to to nejmenší, co pro vás můžu udělat.“

Líbali se, když vešla sestra, aby odnesla podnos, a nepřestali ani potom, co odešla.

„Kvůli tomu stojí za to se vrátit,“ hlesl Tom šťastně.

„To jsem ráda,“ zazářila Mary.

Tom ji chtěl políbit ještě jednou, ale odstrčila ho. „Jsem ve službě a ty musíš co nejrychleji domů a do postele.“

„Až mi dá zase někdo ránu, můžu si přijít pro další pusu?“

„Ať tě to ani nenapadne!“ okřikla ho Mary. „Donesu ti věci.“

„Do háje, moje auto je pořád v Aberlynu,“ vzpomněl si Tom.

„Není,“ ubezpečila ho Mary. „Policie ho přivezla. Stojí na parkovišti. Inspektor už tě považuje za jednoho ze svých lidí nebo za něco na ten způsob.“

„A co kost? A pilka? Musejí je zajistit jako důkaz. Neřekl jsem Daviesovi, kde je najde, radši zajedu do Aberlynu a…“

„Ani náhodou! Vrchnímu inspektorovi jsi všechno pověděl a jeho podřízení to zvládnou i bez tebe. Ty pojedeš domů, rozumíš?“

„Rozumím,“ odpověděl Tom poslušně.

„A slibuješ?“

„Slibuju.“

Na zpáteční cestě do Felinbachu přemýšlel, jak asi inspektor pořídil v Národní stavební. Bylo osm večer, Davies tedy musel někoho vytáhnout z domu a nechat si otevřít pobočku, u níž byl účet veden. Toma mimoděk napadlo, jestli to dotyčný nešťastník považoval za nemilé vyrušení, nebo naopak za vítané zpestření nudného života zaměstnance stavební spořitelny. Ať už je to jak chce, říkal si, hlavně aby se něco zjistilo.

Když Davies v půl desáté večer zavolal, Tom se vrhl po sluchátku.

„Známe zdroj peněz,“ oznámil mu vrchní inspektor. „Oba vklady přišly jako osobní šeky vystavené na jistou Soniu Troolovou.“

„Na Soniu Troolovou!“ vykřikl Tom. „Hergot!“

„Dává to nějaký smysl?“

„Její dcera!“ vydechl Tom, jemuž náhle svitlo. „Její dcera Charlotta při nehodě oslepla a Sonia se během léčení seznámila s Jamesem Troolem. Holčička měla tak poškozené bulvy, že transplantace rohovky nepřicházela v úvahu, ale oční nervy měla v pořádku. Kdyby Troolovi sehnali vhodného dárce…“ Tom se odmlčel.

„Prokristapána, chcete mi tvrdit, že vyrobili klonované dítě, aby z něho získali oči?“

„Už to tak vypadá.“

28

„Předpokládám, že jedete zatknout Troolovy?“ ujistil se Tom.

„To nebude tak snadné,“ řekl Daviesův hlas v telefonu. „Podle sousedky nejsou doma. Včera večer někam odjeli, prý na pár dní. Kam, to neví ani sousedka, ani sekretářka. Té řekl, že ho napětí posledních týdnů vyčerpalo fyzicky i duševně, a proto si bere dovolenou a s manželkou si někam vyjedou.“

„Bez dcery?“ nadhodil Tom.

„Ano, dcera měla zůstat tady. Sousedka nám řekla, že ji matka před pár dny odvezla někam na kliniku kvůli nějakému menšímu zákroku. Má tam zůstat, dokud se Troolovi nevrátí.“

„Tohle se mi vůbec nelíbí,“ namítl Tom, jehož se zmocnilo podezření. „Dceru dají do nemocnice a jedou si užívat? Tomu nevěřím Něco se chystá. Jestli Charlottu odvezli na kliniku, je možné, že ji připravují na operaci. Panebože, teď, když jsme tak blízko!“

„Vyhlásili jsme po nich pátrání, ale bude to chvíli trvat,“ řekl Davies.

„Anně-Marii moc času nezbývá.“

„Budu vás průběžně informovat,“ slíbil Davies a zavěsil.

Toma zaplavil pocit zklamání a beznaděje. Nejhorší bylo vědomí, že mu nezbývá než sedět a čekat, ale neměl na výběr. Nikdo netušil, kam mohli Troolovi zmizet. Při zpětném pohledu si vyčítal, že Troola nepodezíral už dávno. Vzpomínal si, jak profesora Thomase překvapilo, ba přímo zneklidnilo, když na parkovišti před nemocnicí uviděl Troolův zelený jaguár. Bylo to právě toho večera, kdy se Tom vypravil pro vzorek tkáně z domnělého těla Anny-Marie. Náhle mu připadalo víc než pravděpodobné, že to byl Trool, kdo se ho tehdy pokusil zabít a kdo pak zavraždil Thomase v jeho vlastní kanceláři. Vždyť on sám se stal svědkem hádky mezi oběma muži, těsně předtím, než jej málem přistihli, jak prohledává profesorovu laboratoř. Snad se Troolovi svěřil s podezřením, že Dawes provádí něco nekalého, a snad jej dokonce požádal o intervenci z pozice předsedy správní rady. Nemohl vědět, že James Trool je ve skutečnosti iniciátorem celého podniku – anebo to naopak vytušil a Trool jej proto zabil.

Panebože, pomyslel si, kdo se v tom má vyznat? Sonia a James Troolovi spolu zřejmě uzavřeli faustovskou smlouvu v zájmu Charlottiny budoucnosti. Jejich manželství bylo hádankou pro spoustu lidí včetně Toma. Co když si americká kráska vzala Troola jen proto, že slíbil navrátit její dceři zrak? Bylo by to logické, i když tato logika zaváněla peklem… Tom měl najednou pocit, že od chvíle, kdy se naposled pořádně vyspal, uplynula celá věčnost. Právě se chystal do postele, když zazvonil telefon. Při pomyšlení, že by to mohl být Davies s novými informacemi, se lačně vrhl po sluchátku.

Ozval se z něj Maryin hlas. „Jenom tě kontroluju.“

„Právě se chystám na kutě, čestně.“

„To je dobře. Ozvala se ti policie?“

Tom jí pověděl, že peníze pocházely od Sonii Troolové, a zapřísahal ji, aby si to zatím nechala pro sebe. Nemůžou nic podniknout, dokud policie nezjistí, kam zmizeli Troolovi.

„Takže je nakonec opravdu možné, že Anna-Marie žije?“ zeptala se Mary.

„Zatím snad, ale bude to o prsa. Jestli je Charlotta Troolová na klinice už několik dní, nejsou… nejsou naše šance moc nadějné.“

„Co je to za lidi, Tome?“ zvolala Mary. „Jak mohou vidět v dítěti jen balík náhradních orgánů? Trool je přece doktor, prokrista! Skládal Hippokratův slib stejně jako my. Medicína má pomáhat lidem, všem lidem, nejen těm schopným a bohatým!“

„Tak to je,“ ujistil ji Tom. „Ty lidem pomáháš, ne?“

„Nevím, jestli se tak dá nazvat to, když zašívám hlavy třem opilcům, kteří se poprali po fotbalovém zápase, nebo když vytahuju anýzová semínka z nosu puberťákovi, který prý chtěl zkusit, co to udělá,“ shrnula Mary své nejčerstvější aktivity.

„Ale ovšemže dá. Znamená to, že patříš ke slušným doktorům,“ řekl Tom láskyplně. „Díky bohu je jich pořád víc než těch neslušných.“

„Někdy o tom pochybuji,“ přiznala Mary.

„Těch špatných je jen pár.“

„Běž spát, ať si odpočineš, Tome.“

Když mu ospalá hlava dopadla na polštář, pomyslel si, že Mary měla pravdu. Od zástupců některých povolání, jako jsou lékaři, policisté nebo zdravotní sestry, čekají lidé zázraky. Pokud se mezi nimi vyskytne darebák, může napáchat spoustu zla – podobně jako jediné shnilé jablko může nakazit celou káď.

*****

V sedm ráno probudil Toma telefonát z caernarfonské policie. Nevolal přímo inspektor Davies, protože právě neměl službu, ale byl to on, kdo kolegy požádal, aby Toma informovali, kdyby se v noci stalo něco nového.

„Z manchesterského letiště přišlo hlášení, že manželé Troolovi s dcerou odcestovali předevčírem večer linkou British Airways do Paříže.“

„Do Paříže?“ opakoval Tom tupě. Netušil, co si o tom má myslet. Pak mu došlo, že se policista zmínil o dceři. „Je to jisté?“ zeptal se.

„Stojí to v hlášení.“

„Co podniknete?“

„Požádali jsme francouzskou policii o pomoc při pátrání.“

Tom položil sluchátko, ale telefon se téměř okamžitě znovu rozřinčel. Tentokrát to byl sám Davies. „Už to víte?“

Tom přisvědčil. „Odletěli do Paříže, i s dcerou.“

„Tomu právě nerozumím,“ zabručel Davies. „Sousedka tvrdila, že Troolovi odvezli dceru už před několika dny a pak odcestovali bez ní.“

„Třeba ji vyzvedli po cestě,“ nadhodil Tom.

„Co mají k čertu za lubem?“ dumal vrchní inspektor.

„To netuším,“ řekl Tom pomalu, „ale něco jistě.“

„Co když už dcera prodělala operaci a oni ji odvážejí někam, kde by se zotavila?“ pokusil se Davies o vysvětlení. „Paříž nemusí být jejich konečným cílem. V jižní Francii je v tuhle dobu krásně.“

„Tak proč tam neletěli přímo?“ zapochyboval Tom.

„Třeba nesehnali letenky. Ostatně, z Paříže na jih to rychlovlakem TGV netrvá tak dlouho.“

„Hm,“ zamručel Tom, kterého Daviesovy argumenty nepřesvědčily.

„Jestli se v Paříži ubytovali v hotelu, francouzská policie je najde,“ pokračoval inspektor.

Tomova úzkost rostla. „A jestli se neubytovali v hotelu?“

„Pak pátrání potrvá trochu dýl,“ připustil Davies, „ale jestli k operaci už došlo, tak už stejně…“

„… není kam spěchat,“ doplnil ho Tom. „Máte pravdu. Pokud už to provedli, je Anna-Marie mrtvá. Jenže dokud to nevíme jistě, musíme se snažit.“

„To vím,“ řekl Davies.

Tom opět zavěsil a i tentokrát zazvonil telefon za pár vteřin znovu. Volala Mary. „Chtěla jsem se zeptat, jak se ti po ránu vede. Jestli je ti líp, mohli bychom se sejít? Za půl hodiny mi končí služba a zaplať pámbu mám před sebou tři dny volna.“

„Cítím se dobře. Přijedu.“

*****

Seděli nad kávou v malé kavárničce poblíž bangorské katedrály a Mary neušlo, že Toma něco trápí. Třebaže byl milý a pozorně jí naslouchal, pohled mu bloudil bůhvíkde a napjaté tahy obličeje svědčily o tom, že něco není v pořádku. „Co se děje?“ zeptala se konečně.

„Ničí mě vyhlídka na další čekání. Pořád si říkám, že by se něco mělo dělat.“

„Když nevíš, kde jsou?“ zapochybovala Mary. „Teď je to na francouzské policii.“

„Letiště!“ zvolal Tom. „Třeba se se svými plány svěřili někomu na letišti. Jedu tam.“

Mary na něj pohlédla s poněkud úzkostlivým výrazem. „Už s tím zase začínáš?“

Tom se nedal odradit. „Stojí to za pokus – nemám co ztratit. A je to pořád lepší než sedět a nedělat nic.“

„Dobrá,“ souhlasila Mary, „ale vezmeš mě s sebou.“

Tom se náhle cítil provinile. „Poslyš, máš za sebou noční službu a…“

„Pojedu s tebou. Třeba jenom proto, aby tě zase někdo nepraštil po hlavě.“

Tom chvíli nevěděl, jestli se má urazit, nebo rozesmát. Nakonec se zasmál a přikývl. „Tak dobře. Pojedeme mým landroverem a ty můžeš celou cestu spát. Pojď, vyrazíme.“

*****

Letiště v Manchesteru bylo nepříjemně přelidněné. Ranní mlha se zvedla až po desáté a řada příletů i odletů se zpozdila.

„Kde začneme?“ zeptala se Mary, když se zastavili uprostřed davů.

„Podle policie letěli s British Airways. Zeptáme se tam.“

Trvalo jim pět minut, než našli přepážku, a dalších deset, než se ve frontě propracovali tak blízko, aby viděli, že za přepážkou stojí dvě ženy ve slušivých modrých uniformách s utkvělým úsměvem vyřizují stížnosti a dotazy. „Je nám líto, pane. Váš let odstartuje, jakmile to bude možné… samozřejmě, madam, stačí, když po nástupu do letadla požádáte letušku… vaše zavazadla jsou odbavena až do Varšavy, nemusíte se o ně starat.“

Když se Tom dostal na řadu, oslovil jednu z obou žen. Podle jmenovky na klopě se jmenovala Angela.

„Potřeboval bych získat informace o dvou cestujících, kteří v úterý večer letěli s British Airways do Paříže.“

Angelin úsměv pohasl tak náhle, jako když vyhoří pojistka. „Prosím?“

Tom zopakoval svou žádost.

„Je mi líto, ale takové informace nepodáváme,“ odpověděla žena zdvořile.

„Je to velmi důležité.“

„Jsme lékaři,“ vložila se do toho Mary, „a ti dva jsou naši pacienti. Musíme je stůj co stůj najít.“

Angela se zamyslela. „Rozumím. Zavolám šéfové.“ Zvedla sluchátko, chvíli mlčela a pak se začala bavit s jistou paní Robertsovou. Když zavěsila, požádala Toma a Mary, aby si stoupli stranou a chvíli počkali. Za pár minut se objevila paní Robertsová, čerstvá čtyřicátnice ve stejné uniformě jako Angela, a požádala je, aby ji následovali do kanceláře, malé místnůstky bez oken v prvním patře.

Tom se dal do vysvětlování a neušlo mu, že se paní Robertsová tváří naprosto nevzrušeně. Byla zřejmě zvyklá slýchat nejrůznější žádosti.

„Říkali jsme si, že se Troolovi mohli před některým z vašich zaměstnanců zmínit o svých plánech.“

„Angela mi pověděla, že jste oba lékaři. Je to tak?“

„Ano.“

„Bohužel vás musím požádat, abyste se mi prokázali. Jistě to chápete.“

Mary ji ukázala svou nemocniční průkazku a Tom vytáhl z peněženky celý stoh dokladů.

„V pořádku,“ přikývla paní Robertsová. „Víte, kterým letadlem vaši pacienti cestovali?“

Tom odpověděl záporně a přidal několik omluv.

„Nevadí. Podívám se na úterní rozpis služeb a něco už zjistíme. Mějte chvilku strpení.“

Tom a Mary nervózně mlčeli, zatímco paní Robertsová prověřovala rozpis a několikrát volala po budově, zjevně bez úspěchu. Začínali to vidět černě, když vtom konverzace po telefonu nabrala nadějnější směr. „Liso? Byla jsi v úterý večer na přepážce? Prima… ano, let do Paříže. Nevzpomínáš si, jestli mezi cestujícími byli nějací Troolovi?… Ano? Výborně! Až všechny odbavíš, přijď prosím ke mně nahoru.“

Paní Robertsová se s úsměvem otočila. „Lisa si na ně pamatuje. Jen co odbaví let do Curychu, bude tady.“

Asi po deseti minutách se objevila svěží blondýnka s blokem pod paží a kabelou přes rameno. „Ten pán a paní jsou lékaři, Liso, a snaží se vystopovat manžele Troolovy. Zdá se, že je to důležité.“

„Nevím, jestli vám nějak pomůžu,“ začala Lisa rozpačitě. „Vzpomínám si na ně, protože jsem se přeřekla a oslovila jsem je manželé Trollovi. Chvíli se smáli, jestli prý vypadají jako norští skřítci, ale to je všechno.“

„Kdo držel holčičku?“ zeptal se Tom naléhavě.

„Paní Troolová,“ odpověděla Lisa.

„Měla malá obvaz na očích?“

Letuška na něj udiveně pohlédla. „Ne, proč?“

Tom si s úlevou vydechl a usmál se na Mary. „Zatím to nestihli.“ Pak se znovu obrátil k Lise. „Ale všimla jste si, že je slepá?“

„Ne,“ řekla Lisa ještě zmateněji.

„Řekla vám něco o tom, kam letí?“

„Ta holčička? Samozřejmě že ne!“ zvolala Lisa. „Vždyť ji byly tři nebo čtyři měsíce!“

„Charlottě Troolové jsou tři nebo čtyři roky!“ vysvětlil Tom a otočil se na Mary: „Co to jenom znamená?“

„Může to znamenat jediné: to dítě nebyla Charlotta.“

„Liso,“ pokračoval Tom v otázkách, „můžete nám o té malé říct ještě něco?“

„Dohromady ne. Polechtala jsem ji na bříšku a ona se zasmála. Jenom si vzpomínám, že mi připadala divně malá. Ne drobná, jen jakoby krátká, ale sama nevím, proč jsem měla ten dojem.“

Mary zbledla. „Protože neměla nohy.“

Tom sepjal ruce pod bradou a nervózně kmital prsty, zatímco usilovně přemýšlel. „Kde mohla zůstat Charlotta?“ zamumlal.

„Podle sousedky je někde na klinice,“ připomněla mu Mary.

„Ale ne v Británii!“ vykřikl Tom. „Paní Robertsová,“ oslovil trpělivě čekající ženu, „mohla byste mi zjistit, jestli paní Troolová nepodnikla cestu do Paříže i minulý týden – a tentokrát s dcerou?“

„Nevím, jestli…“

„Moc vás prosím, je to mimořádně důležité!“

Paní Robertsová hleděla na monitor počítače a Tom zatím pošeptal Mary: „Chtějí ji nechat operovat ve Francii. Dám na to krk.“

„Jenže pořád nevíme kde!“ odpověděla Mary také šeptem. „Možná bys měl zavolat inspektoru Daviesovi a říct mu, že Anna-Marie opravdu žije. Třeba to francouzskou policii pohne k větší rychlosti.“

Tom souhlasně přikývl.

Ve stejném okamžiku jim paní Robertsová oznámila: „Ano, tady to mám, před pěti dny. Paní Troolová letěla do Paříže s dcerou, ale bez manžela.“

„Děkuji vám, paní Robertsová, i vám, Liso. Moc jste nám pomohly.“

Tom a Mary opustili kancelář a vmísili se do davů v hale. „Měl jsem si uvědomit, že operace nemohla proběhnout tak rychle. Davies mě zmátl, když tvrdil, že se Charlotta možná zotavuje v jižní Francii. A Troolovi přišli na chytrý způsob, jak dostat Annu-Marii ze země: předstírali, že je to jejich dcera.“

„Zdá se, že mysleli na všechno,“ podotkla Mary.

„Kdybychom tak jenom věděli, kde teď jsou!“ zabědoval Tom.

„Čím dřív zavoláš Daviesovi, tím líp. Francouzská policie musí pročesat nemocnice a kliniky.“

Vtom se Tom uhodil do čela. „Kliniky! No ovšem! Jsem to ale pitomec. Dawesova klinika!“

„Zbláznil ses?“ podivila se Mary, zatímco Tom horečně prohledával kapsy, jako by mu v některé hořelo.

„Když jsem pátral v Aberlynu v Dawesově domě,“ vysvětloval při tom, „našel jsem leták nějaké francouzské kliniky. Měl ho založený v katalogu. Tehdy mě nic nenapadlo, ale teď vím, že je to stopa. Jestli ne, byla by to už příliš velká smůla.“ Konečně s úlevným výkřikem vytáhl složený papír a ukázal jej Mary.

„Okamžitě zavolej Daviesovi a řekni mu to!“ vybídla ho.

Tom si našel klidnější místo za řadou čistících vozíků a vytáhl mobil. Mary čekala opodál. „Dovolal ses?“ zeptala se, když se vrátil.

Tom přikývl. „Hned se spojí s francouzskými kolegy.“

„Výborně,“ vydechla si Mary, až jí poklesla ramena. „Jenom doufám, že dokážou Troolovy včas zastavit. A nám nezbývá než zase jenom čekat.“

„Čekat? To tedy ne. Letíme do Paříže!“

29

„To nemyslíš vážně!“ zaúpěla Mary. Bylo na ní znát, že ještě doufá, ale už ví, co uslyší.

„Budeme tam užitečnější než tady,“ vysvětloval Tom. „Tady trčíme jako tvrdé Y a nejsme k ničemu.“

„Ale francouzská policie by přece…“

„Zkus si to představit. Francouzská policie netuší, co se ve skutečnosti děje. Párkrát jí telefonoval venkovský inspektor ze severního Walesu, to je všechno. Bude ráda; že má po ruce někoho, kdo jí bude schopen odpovědět na otázky a možná i poradit.“

Mary o tom chvíli přemýšlela a pak ji napadlo: „Vždyť nemáme pasy!“

„Do háje!“ zařval Tom a chvíli stál jako opařený. Pak popadl Mary za ruku a přes její protesty ji vlekl davem pryč.

Zastavil se až u stánku s knihami a suvenýry a začal prohlížet zboží na policích. Brzy našel, co hledal: kožená pouzdra na doklady připomínající svým vzhledem staré britské pasy, jaké se vydávaly, než jej nahradil společný vzor EU.

„Riskneme to s tímhle. Na vnitřních hranicích Unie se pasy skoro nekontrolují.“

Když viděl, že Mary váhá, dodal: „Pořád věřím, že Anna-Marie ještě žije.“

Mary kapitulovala a jen pohodila hlavou. „Když už jsme se do toho dali…“

Tom zaplatil za dvě pouzdra a uložil si je do náprsní kapsy. Na tabuli odletů zjistil, že letadlo Air France do Paříže startuje za čtyřicet pět minut. Opět se procpali davem a Tom začal přesvědčovat pracovnice za přepážkou francouzské letecké společnosti, aby je nechali odletět. S úsměvem a smířlivými gesty odrážel jejich námitky. „Já vím, já vím. Všechno chápu, ale my se musíme co nejrychleji dostat do Paříže. Nemohly byste projednou udělat výjimku?“

Nakonec se obě slečny usmály a vyhověly mu. Tom zaplatil kreditní kartou za letenky a dostal palubní lístky. „Musíte ihned k odbavení,“ dodaly ještě. „Samozřejmě,“ přikývl zářící Tom.

Zatímco pospíchali do haly vyhrazené pro mezinárodní lety, naklonil se Tom k Mary a pošeptal jí: „A teď přijde největší zkouška. Jsi připravená?“

„Bolí mě břicho.“

Před sebou spatřili okénko pasové kontroly. „Pořád mluv,“ sykl Tom. „Říkej, co chceš, ale mluv.“

Mary začala odříkávat odstavce medicínských statistik. Čím víc se blížili k okénku, tím rychleji mluvila. Těsně před přepážkou sáhl Tom do kapsy, aniž spustil oči ze své partnerky, kterou zcela pohlcoval nekonečný monolog, vytáhl obě pouzdra na doklady a zamával jimi úředníkovi před nosem. Pak, stále za pochodu, vybafl ha Mary: „Ne, ne, ne! U pacienta v tomto stadiu nemůžete nasadit chemoterapii. Je třeba vyčkat, až…“

Ani jeden z nich při tom nepohlédl na muže za přepážkou. Prošli kolem a děsili se, že je zavolá zpátky, ale nic takového se nestalo. Strach vystřídala úleva.

„Musím si sednout, než omdlím,“ hlesla Mary rozechvěle. „Na tohle nejsem stavěná.“

„Abych byl upřímný, já taky ne,“ přiznal Tom. „Protrpěl jsem si každou vteřinu.“

Mary na něj vrhla kradmý pohled a usmála se. „Byl jsi skvělý! Měl by sis říkat James Bond.“

„Takže už nejsem největší trouba pod sluncem?“ zašklebil se škodolibě.

*****

Oproti letovému řádu se odlet zpozdil o pouhé tři minuty. Zatímco letoun nabíral výšku, Tom i Mary mlčeli a zaobírali se vlastními myšlenkami. Pak se objevily letušky rozvážející nápoje.

„Teď se musíme rozhodnout, jestli si dáme něco k pití, nebo si uchováme nezkalené mozky,“ prohlásil Tom a uličnicky nafoukl tváře.

Mary ho zpražila pohledem, který byl výmluvnější než všechna slova

„Dvakrát gin a tonik, prosím.“

Mary slastně vydechla a opřela si hlavu o opěradlo. „Myslím, že jsem ještě nikdy neměla takovou chuť na skleničku.“

„Tak se na to napijeme,“ řekl Tom.

Několik minut jen tak seděli se zavřenýma očima a vychutnávali uklidňující účinky alkoholu. Pak Tom vytáhl leták vydaný francouzskou klinikou a začetl se do něj. Klinika St-Pierre se chlubila nejmodernějším vybavením, jež uspokojí i náročnou klientelu a umožňuje provádět širokou škálu operací, od těch drobných až po nejsložitější. Materiál dále informoval, že potenciální pacienti mohou využít služeb lékařského týmu kliniky, nebo si s sebou přivést vlastního lékaře, pokud mu dávají přednost.

„Vyznáš se v Paříži?“ zeptala se Mary.

„Ne moc dobře. A ty?“

„Skoro vůbec.“

„Na druhé straně je mapka,“ řekl Tom. „Klinika se nachází v Montrouge, Rue de Bagneux. To je na jihu města, hned za vnějším dálničním okruhem.“

Mary si prohlédla plánek a dodala: „Píšou tady, že máš sjet na výjezdu Porte ďOrléans, jenže jak se tam dostaneme?“

„Máš u sebe řidičák?“

Mary zavrtěla hlavou.

„Já taky ne,“ řekl Tom, „takže auto si nepůjčíme. Musíme se spolehnout na místní dopravu a zvolit si nejrychlejší prostředek, ať už to bude autobus, vlak, taxík nebo cokoli jiného. Budeme zkrátka improvizovat.“

„Pokud nás pustí přes pasovou kontrolu,“ připomněla mu Mary. „A měli bychom vzít v úvahu i časový faktor. Do Paříže dorazíme v době večerní špičky.“

„Čím dál tím líp,“ povzdychl si Tom.

Při přistání na letišti Charlese de Gaulla letadlo mocně poskočilo. Mohl za to silný poryv větru, který je v poslední chvíli nadzdvihl. Většina cestujících to nějak komentovala, jen Tom s Mary nepromluvili ani slovo. Soustředili se na to, co mělo přijít.

„Jsem zvědavá, jak to vypadá ve francouzském vězení,“ zašeptala Mary.

Tom jí stiskl dlaň a snažil se ji ujistit, že to nedopadne tak zle: musejí absolvovat pasovou kontrolu v co největším chumlu lidí. To znamenalo, že nemohou opustit letadlo jako první a neměli by být ani mezi posledními. Naštěstí měli jen pár příručních zavazadel a žádné kufry, které by museli vyzvedávat z běžícího pásu, a tak si mohli svůj odchod patřičně načasovat

Jen co Tom poprvé zahlédl přepážky pasové kontroly, bylo mu jasné, že není co řešit. Pasažéři zdálky ukazovali pasy znuděným úředníkům a ti je vždy líným gestem odmávali. Tom podržel pouzdra nad hlavou, předstíral, že se je snaží otevřít – a náhle byli na francouzské půdě.

Bez problémů prošli i celnicí a hned naproti uviděli přepážku s turistickými informacemi. Nestála před ní fronta a Tom se zeptal na nejrychlejší spojení do města. Muž v informacích ukázal skrz skleněné dveře. „Za tři minuty odjíždí expresní autobus. Ušetříte si spoustu času.“

Tom popadl Mary za ruku a spěchali do směnárny, aby si vyměnili pár bankovek. Pak pospíchali ven a doběhli k autobusu právě ve chvíli, kdy se dveře se sykotem zavíraly. Naštěstí je řidič uviděl a znovu jim otevřel. S mnoha díky nastoupili a sedli si na první dvojsedadlo na pravé straně. Autobus se rozjel.

„Měli jsme kliku,“ hlesla udýchaná Mary.

„Něco mi říká, že ji budeme potřebovat ještě mockrát,“ dodal Tom, ale v duchu ji dával zapravdu. Taxík nebo příměstský vlak by je asi do města dopravily rychleji, ovšem v danou chvíli nebyly po ruce a kdo ví, jak dlouho by na ně museli čekat.

„Jak jsi na tom s francouzštinou?“ zeptal se.

„Docela obstojně,“ odpověděla Mary.

„Tak obstojně, že by ses dokázala zeptat řidiče, jak se v tuhle hodinu nejrychleji dostaneme do Montrouge?“

„Mon dieu! Taková maličkost!“ zažertovala Mary a naklonila se přes uličku dopředu. „Monsieur…?“

Tom obdivně sledoval plynulou konverzaci až po závěrečné úsměvy a projevy díků. „Zaplať pámbu, že je tady se mnou,“ řekl si pro sebe.

„Teď navečer bude určitě nejrychlejší metro,“ oznamovala Mary. „Poradil mi, kterou linkou máme jet a na které stanici nastoupit. A protože kdysi jezdil s taxíkem, věděl i to, jak se dostat z konečné metra do Rue de Bagneux.“

„Jsi hvězda!“ pochválil ji Tom.

Autobus zastavil u nádraží Gare de L’Est a oni vystoupili na chodník do houstnoucího večerního šera. Tom se rozhlédl a ukázal ke schodům vedoucím pod zem, nad nimiž zářil emblém podzemní dráhy. Když běželi dolů, zažertoval: „Na tenhle smrad člověk nikdy nezapomene.“

„Do nejdelší smrti,“ přisvědčila Mary.

U automatu na jízdenky museli chvíli čekat, ale většina cestujících měla naštěstí sezónní jízdenky. „Kterým směrem jedeme?“ zeptal se Tom.

„Porte ďOrléans.“

Vlak byl plný, takže museli stát. Teprve za stanicí Montparnasse Bienvenüe se uvolnilo pár míst a když projeli Denfert Rochereau, byl vagon poloprázdný. „Ještě dvě stanice a vysedáme,“ oznámila Mary. „Porte ďOrléans je konečná.“

Všichni cestující vystoupili a Tom s Mary je následovali. Na ulici se začali rozhlížet po tabulkách s názvy ulic, aby se zorientovali. Zatímco Tom zkoumal svůj plánek, Mary ukázala před sebe. „Podle toho, co říkal řidič autobusu, by tohle měl být Boulevard Brun.“

„Správně. A my musíme na druhou stranu.“

Využili podchod, a když se vynořili na druhé straně bulváru, byli rádi, že se nemuseli proplétat v dopravní špičce mezi auty.

Rohový dům po jejich pravici měl na zdi tabulku a Mary na ni ukázala. „Rue de Bagneux.“

Klinika se nacházela o tři bloky dál, na nároží u hřbitova. Oba byli příliš nervózní, než aby tuto skutečnost nějak komentovali.

Hlavní vchod byl zamčený a kromě sanitky, parkující u chodníku, nic nenasvědčovalo tomu, že by mělo jít o zdravotnické zařízení. Na zdi vedle dveří bylo mluvítko. Tom stiskl knoflík a čekal.

„Oui?“

Podíval se na Mary, zhluboka se nadechl a anglicky se představil. Pak dodal: „Právě jsme přiletěli z Británie a musíme si s někým co nejdříve promluvit o jedné z vašich pacientek, dceři manželů Troolových.“

„Un moment.“

Zatímco čekali, co se bude dít, Tom se jen šklebil.

„Chytrý tah,“ povzbudila ho Mary. „Policie už tady jistě byla, takže personál ví, že s Troolovými je něco v nepořádku.“

V zámku cvakl klíč a za dveřmi se objevila krátká, jasně osvětlená hala s mramorovým schodištěm. V teplém vzduchu se vznášel pach dezinfekce. Pod schody je uvítala žena ve slušivém fialovém kostýmku a bílé halence, představila se jako asistentka Antoinette Bressardová. „Zavedu vás k dr. Balardovi,“ oznámila jim.

Mary se zeptala, zda je to ředitel kliniky.

„Zástupce ředitele,“ odpověděla asistentka. „Pan ředitel tady přes noc nezůstává.“

Uvedla je do elegantní kanceláře, kde je přivítal dobře oblečený pětatřicátník a nabídl jim křeslo.

„Předpokládám, že vás už navštívila policie a hovořila s vámi o pacientce, kvůli které jsme přišli,“ začal Tom.

Balard přisvědčil. „Zhruba před třemi hodinami. Hledali rodiče malé Troolové. Vyrozuměl jsem, že je chce vyslechnout britská policie.“

„Dcera manželů Troolových je u vás?“ zeptal se Tom.

„Ano. Pozítří má být operována.“

Tom a Mary si vyměnili povzbudivé pohledy. „Jde o transplantaci, že?“

„O transplantaci zrakových orgánů. Velmi delikátní záležitost.“

„Víte něco o dárci, pane doktore?“ pokračoval Tom v kladení otázek.

Balard zavrtěl hlavou. „Vůbec nic. Operace byla dohodnuta čistě soukromě. Klienti si od nás pronajali prostory a ošetřovatelskou službu, ale chirurga i ostatní medicínský personál mají vlastní.“

„Takže dárce u vás není?“ ujistila se Mary zklamaně.

Balard odpověděl záporně. „Nevím ani to, jestli je tady v Paříži, nebo jestli orgány dopraví letecky ze zahraničí.“

„Byl jste schopen pomoct policii při hledání Troolových?“ zeptal se Tom.

„Vím, kde bydlí, pokud vám jde o tohle. V Marais, v hotelu Pavillon de la Reine na Place des Vosges. Víc jsem bohužel nedokázal říct ani jim, ani vám. Smím se zeptat, proč je po těch lidech taková sháňka?“

Tom dělal, jako by otázku přeslechl. „Policisté už zřejmě budou v hotelu.“

„Řekl bych, že ano,“ přisvědčil Balard.

„Bylo by od nás moc troufalé požádat vás, abyste jim našim jménem zavolal?“ požádal ho Tom.

„Ale vůbec ne.“ Balard chvíli hledal v poznámkách ve stolním kalendáři a pak vytočil číslo. Několik minut hovořil, pak položil sluchátko a oznámil: „Jedou sem. Inspektor by s vámi chtěl mluvit osobně.“

„Říkal něco o tom, jestli Troolovy zadrželi nebo jestli u nich našli dítě?“

Balard se zatvářil překvapeně. „Pan inspektor mi sdělil, že Troolovy vyslechl, ale o zadržení se nezmínil, ani o žádném dítěti. Zato ho velmi zaujalo, že jste tady. Zřejmě by vám rád položil pár otázek.“

Tom pokrčil rameny. „Asi bude nejlepší, když všichni vyložíme, karty na stůl.“

Deset minut čekání na policisty bylo vyplněno kávou a nesmělými dotazy ze strany dr. Balarda, který vycítil, že se musí dít něco vážného, a čím dál víc se děsil, do čeho se jeho klinika zamíchala. Tom neviděl nejmenší důvod, proč by mu měl něco vysvětlovat, ale ujistil jej, že pokud říká pravdu, je klinika mimo veškeré podezření.

Vysoký a rozložitý muž, který po chvíli vstoupil do kanceláře, se jim představil jako inspektor Le Clerc. Jeho první otázka zněla: „Takže vy jste dnes přicestovali z Anglie?“

„Z Walesu,“ upřesnila Mary.

„Ano, ovšem, z Walesu,“ pousmál se Le Clerc. „Odtamtud nám volal inspektor Davies. Požádal nás o pomoc ve věci únosu malého dítěte, ale mám pocit, že došlo k nedorozumění. Ty dva jsme našli snadno, jenže u sebe žádné dítě neměli. To, se kterým přicestovali, je jejich dcera, a ta čeká na operaci tady na klinice.“

Tom byl rád, že se do Francie přeci jen vypravil. Obával se, že dojde k podobnému nedorozumění. „Troolovi s dcerou přiletěli před dvěma dny večer, je to tak?“

„Ano,“ přisvědčil inspektor.

Tom se obrátil k Balardovi: „Kdy jste přijali na kliniku Charlottu Troolovou?“

Balard nahlédl do záznamů. „Před šesti dny.“ Inspektor se zatvářil nechápavě a Tom mu s Maryinou pomocí stručně vylíčil celou historii a prozradil mu i to, že Sonia Troolová přivezla Charlottu už při předchozí návštěvě. „Předevčírem večer nepřiletěli s vlastní dcerou, ale s unesenou holčičkou.“

Inspektor, který byl konečně v obraze, poznamenal se smrtelně vážnou tváří: „Vím určitě, že když jsme s nimi v hotelu hovořili, nebylo tam po nějakém dítěti ani stopy. Ale po tom, co jste mi řekl, navštívíme Troolovy znovu a ještě jednou je vyslechneme.“

„Nevím, jestli by to něčemu pomohlo,“ řekl Tom zamyšleně. „Jestli Annu-Marii drží někde jinde, jenom bychom si zkomplikovali situaci.“

„Když jim na dveře zaklepe policie s námi v patách, jistě jim dojde, že je hra u konce, a ke všemu se přiznají,“ vyhrkla Mary.

„A když se nepřiznají? Co bude s Annou-Marií pak? To mě nejvíc trápí.“

„Jak to myslíš?“

„Anna-Marie je klíčovým důkazem proti Troolovým. Už proto jí hrozí bezprostřední nebezpečí. Když od ní odhlédneme, nemáme proti nim v rukou skoro nic. Snad jedině peníze, které Sonia Troolová převedla na konto Ranulpha Dawese, jenže ten je po smrti a Troolovi si snadno vymyslí nějaké hodnověrné vysvětlení. My víme, zač Dawes ty peníze dostal, jenže vědět a dokázat jsou dvě různé věci.“

„Chceš říct, že kdybychom jim v provedení operace zabránili, pokusí se Anny-Marie zbavit?“ zděsila se Mary.

„Ano… chci.“

30

„Co tedy navrhujete?“ otázal se Le Clerc.

„Přemýšlím, co se asi právě teď děje v hlavách manželů Troolových,“ řekl Tom. „Návštěva policistů jimi nepochybně otřásla. Jenže podle toho, co jste mi řekl, jste jim položili jen několik rutinních otázek a zanechali v nich dojem, že vás jejich odpovědi uspokojily. Nemají tušení, že jsme tady a že s vámi teď mluvíme.“

„Takže?“

„Takže pevně věřím, že nemají důvod měnit plány a budou chtít provést operaci v nejbližších dvou dnech, jak bylo plánováno. Za těchto okolností postačí, když budou vaši lidé střežit hotel a nehnou se od Troolových ani na krok. Ti dva je dříve nebo později dovedou k Anně-Marii.“

„Asi máte pravdu,“ souhlasil Le Clerc.

„Kde ji asi drží?“ zauvažovala Mary nahlas.

„Buď někde v nemocnici, nebo na jiné klinice,“ odpověděl jí Tom. „Určitě ji nadopovali sedativy, aby navodili stav podobný komatu. Jakmile budou připraveni, koma plynule přejde v klinickou smrt – a ejhle, dárce orgánů bude na světě!“

„Ale to je příšerné!“ zvolal Balard. „Takovou operaci na naší klinice nikdy nepovolím! Zavolám jim a rovnou jim řeknu, aby něco takového pustili z hlavy.“

Tom zavrtěl hlavou. „To nesmíte, pane kolego. Jenom byste jim prozradil, že jsme je odhalili. Je skoro jisté, že by v takovém případě Annu-Marii zabili a těla se zbavili, aby si zachránili kůži.“

„Doktor Gordon má pravdu,“ řekl Le Clerc unaveně. „Bude lepší, když budete dělat jakoby nic, ať už vám zatelefonuji, nebo se dostaví osobně.“

„Čekala bych, že přijdou za dcerou na návštěvu,“ nadhodila Mary.

„Máš pravdu,“ přisvědčil Tom.

„Souhlasím,“ řekl dr. Balard.

„A neříkejte o tom ani nikomu z personálu,“ kladl mu na srdce Le Clerc. „Všichni se musejí chovat normálně. Já zařídím, aby byl hotel neustále střežen.“ Pak se obrátil k Mary a Tomovi. „Kde jste ubytováni, páni doktoři?“

„Těžko říct,“ zamumlal Tom a připadal si velmi hloupě. „Přijeli jsme rovnou z letiště.“

„Co kdybyste zůstali přes noc na klinice?“ navrhl Balard. „Máme tady pokoje pro příbuzné pacientů.“

Oba nabídku vděčně přijali.

Taky Le Clerc byl rád. „Aspoň budeme vědět, kde vás máme hledat.“

Inspektor odešel a sestra zavedla oba hosty do dvou propojených pokojů ve třetím patře kliniky. Venku se dalo do deště a světla aut se odrážela v kalužích. Když Mary vstoupila do Tomova pokoje, zastihla ho u okna. Zívla a řekla: „Budeme potřebovat zubní kartáčky a tak.“ Noční směna a šílená cesta letadlem se na ní podepsaly. „Myslíš, že někde najdeme otevřený supermarket?“

Tom se tvářil nepřítomně a Mary chtěla vědět, co ho trápí.

„Pořád to přemítám v hlavě,“ přiznal Tom. „Bojím se, že jsem Troola špatně odhadl. Je možné, že teď, po návštěvě policie, přece jenom změní plány.“

„Jak?“

Tom, který stále hleděl z okna, se otřásl. „Co když se polekal a bude chtít uspíšit některé kroky?“

„Jaké kroky?“

„Pokusí se zbavit Anny-Marie.“

„Teď, když je operace tak blízko?“ namítla Mary. „Po tak dlouhém čekání a všech přípravách? Určitě udrží nervy na uzdě.“

„Potřebuje jenom oči,“ připomněl jí Tom. Znělo to tak brutálně, až ji to zarazilo.

S hrůzou na něj pohlédla. „Myslíš, že by jí vyoperoval oči a pak se zbavil těla jako nežádoucího důkazu?“

„Jednou by k tomu stejně došlo,“ dodal Tom drsně, „a návštěva policie ho mohla vyprovokovat k tomu, aby svůj záměr uspíšil.“

„Ale vyoperované oči ho přece usvědčí!“ vykřikla Mary.

Tom unaveně zavrtěl hlavou. „Neřekl bych. Každý odborník, který provede jejich rozbor, řekne, že patří jeho vlastní dceři. Nezapomeň, že Anna-Marie je její klon.“

„Panebože, chceš říct, že by mohl uniknout spravedlnosti?“

„Může tvrdit, že orgány vypěstoval v laboratoři z Charlottiných buněk.“

„Ale to přece zatím nikdo neumí!“

„Trool řekne, že učinil zásadní objev, a pokud se zbaví těla Anny-Marie, nikdo mu nedokáže opak.“

Zazvonil telefon a Mary zvedla sluchátko. Chvíli hovořila francouzsky, pak zavěsila a obrátila se k Tomovi. „Inspektor Le Clerc. Troolovi se odstěhovali z hotelu asi hodinu předtím, než na místo dorazili jeho lidé. Nikdo neví, kde teď jsou.“

„Do prdele!“ zaklel Tom. Jeho nejčernější obavy se naplnily. „Řekl ti, co chce policie podnikat?“

„Jenom to, že dělají, co je v jejich silách.“

Tom začal nervózně rázovat po místnosti. „Nestihneme to! Přijdeme pozdě.“

Mary nenapadalo nic povzbudivého. Byli bezmocní a nucená nečinnost jim čekání vůbec neulehčovala. „Možná bychom měli obtelefonovat pařížské nemocnice a kliniky,“ navrhla, ale nedořekla. Došlo jí, kolik jich musí být. „Ne, to by asi nešlo,“ připustila, ale vzápětí ji napadlo něco jiného. „Zato můžeme zavolat do hotelu!“

„Proč?“ nechápal Tom.

„Abychom zjistili, jestli odtamtud Troolovi někam netelefonovali. Museli se přece nějak spojit s klinikou, na které leží Anna-Marie.“

„Jsi fantastická!“ zvolal Tom. „Ale tohle je úkol pro policii. Nám by hotel takovou informaci neposkytl. Zavolej inspektorovi. Umíš francouzsky líp než já.“

Nervózně postával vedle přístroje, zatímco Mary vytočila číslo policejní ústředny a požádala o spojení s Le Clerkem. Pak sledoval, jak se její výraz mění a naději střídá zklamání. Položila sluchátko a stísněně mu oznámila: „Už to zkoušeli. Troolovi hotelový telefon vůbec nepoužili.“

„Sakra, takový to byl dobrý nápad! Zkus přijít ještě na nějaký.“

Oba neklidně posedávali a přáli si, aby zazvonil telefon a někdo jim oznámil nějakou horkou novinku. Na okno bubnoval déšť. Telefon nakonec skutečně zazvonil, ale až po půlhodině. Tentokrát nevolala policie, ale dr. Balard.

„Paní Troolová právě přijela navštívit dceru,“ šeptal vzrušeně.

Tomovi se stáhlo hrdlo a na čele mu vyrazil chladný pot. „Musíme s ní mluvit. Šlo by to zařídit?“

„Pojďte dolů, počkáte u mne v kanceláři. Vzkážu jí, aby se tam zastavila, až bude na odchodu.“

„Hned jsme u vás. Oznámíte to policii?“

„Samozřejmě.“

Tom se obrátil k Mary. „Sonia Troolová přijela na návštěvu za dcerou. Nemůžeme ji nechat upláchnout. Musíme z ní dostat, kde je teď Anna-Marie.“

„Něco mi říká, že to nebude snadné,“ poznamenala Mary pochmurně.

„Třeba máme poslední šanci.“

Čekali s Balardem přes čtyřicet minut, než jim hlasy za dveřmi konečně prozradily, že přichází Sonia Troolová. Balard jim pokynul, aby si stoupli ke stěně stranou od dveří. Stihli to udělat právě včas, když se ozvalo zaklepání a Balard zavolal: „Dále!“

Sonia Troolová se tvářila suverénně a byla elegantní jako vždy. „Chtěl jste se mnou hovořit, pane doktore?“

„Ne, to my jsme s vámi chtěli mluvit,“ ozval se Tom, zavřel dveře a stanul jí tváří v tvář.

V Sonině obličeji se zračil úlek, ale rychle se ovládla. „Ale, dr. Gordon, to je překvapení,“ zaševelila s úsměvem. „Co vás sem přivádí?“

„Tohle je dr. Hallamová z nemocnice Ysbyty Gwynedd. Přiletěli jsme z Walesu, abychom odvezli Annu-Marii Palmerovou domů. Kde je?“

„Nevím, o čem mluvíte, pane doktore. Anna-Marie Palmerová… nejmenovala se tak ta holčička, kterou zavraždil vlastní otec?“

„Ne. Jmenuje se tak dítě, jehož klonování jste si vy a váš manžel objednali u Ranulpha Dawese, abyste získali oči pro svou dceru,“ opáčil Tom nevzrušeně. „Tak rychle, kde je?“

„To je skandální!“ ohradila se Sonia. „V životě jsem neslyšela takový nesmysl. Doktore Balarde…,“ udělala krok ke dveřím, ale Tom jí zastoupil cestu.

„Nechte mě projít!“

„Kam tak spěcháte, Sonio?“

„Doktore Balarde, zavolejte prosím policii,“ požádala Sonia.

„Už jsou na cestě, madam,“ odpověděl Balard, zmatený z toho, co se před ním odehrává.

Při jeho slovech Sonia nejistě zamžikala, ale i tentokrát se vzpamatovala poměrně rychle. „To jsem ráda. Tihle lidé totiž omezují mou osobní svobodu.“

„Popíráte, že vaše dcera má na zdejší klinice podstoupit operaci, která jí vrátí zrak?“ otázal se Tom.

„Ovšemže nepopírám,“ odsekla Sonia. „Našli jsme vhodného dárce a orgány budou letecky dopraveny do Paříže.“

„Odkud?“

„Neptala jsem se. Je… je to příliš citlivé téma.“

„Ach, jak jste útlocitná!“ zasmál se Tom. Z ženiných očí sálal divoký vztek. „Kde je James?“ pokračoval Tom.

„Po tom vám nic není.“

V tu chvíli dorazila policie a do kanceláře vstoupil Le Clerc.

Sonia se k němu vrhla. „Pane inspektore, tihle dva mne obtěžují. Musím rychle odejít a…“ Cestu ke dveřím už neblokoval jen Tom, ale také inspektor.

„Ne tak rychle, madam,“ řekl klidně. „Potřebuji vám položit několik dalších otázek.“

„Odmítá prozradit, kde drží Annu-Marii a kde je její manžel,“ vybuchl Tom.

Inspektor byl zdvořilost sama. „Možná nám o to ochotněji ukáže obsah kabelky. Mohu vás poprosit…?“

„Tohle je neslýchané!“ zasyčela Sonia. Chvíli se zdálo, že vybuchne, ale na Le Clerka neudělaly její scény sebemenší dojem. Na konec tiše kapitulovala a vysypala obsah kabelky na Balardův stůl.

Le Clerc se začal věcmi probírat. Pokud mohl Tom ze své předsunuté pozice u dveří vidět, tvořily hromádku převážně oční stíny a papírové ubrousky. „Žádné vizitky, žádný adresář,“ konstatoval inspektor.

„A co mobil?“ upozornila jej Mary.

Le Clerc se na ni usmál, sáhl po přístroji a k Soninu zděšení se začal probírat seznamem čísel. „Anglie… Anglie… Anglie… Francie!“ Stiskl tlačítko a přiložil si telefon k uchu. Chvíli poslouchal, pak mobil beze slova vypnul, vytáhl svůj vlastní a řekl do mluvítka: „Zjistěte mi prosím adresu kliniky dr. Martina.“

Sonia se zhroutila na židli u stolu a hlasitě se rozeštkala. „Jdeme,“ houkl Le Clerc na Toma a na Mary. „Než mi zjistí adresu, můžeme čekat v autě.“

Na odchodu ještě požádal četníka hlídkujícího na chodbě, aby se postaral o Soniu Troolovou. Tom s Mary se usadili na zadních sedadlech inspektorova vozu, zatímco Le Clerc zaujal místo vedle řidiče a čekal, až mu z ústředí sdělí požadovanou adresu. Ve voze bylo nepřirozené ticho, jen na střechu bubnovaly kapky deště a řidič tiše ťukal prsty na volant. Za půl minuty přišla odpověď. Le Clerc vyštěkl: „Rue Dauphine!“

Ticho bylo náhle přerváno kvílením sirény a na střeše auta zablikal výstražný majáček. Řidič vyrazil vpřed a začal si klestit cestu večerní špičkou na sever, do centra. Mary musela několikrát zavřít oči, když se muž za volantem snažil vměstnat do mezer, které viděl jen on sám. Ale pokaždé to vyšlo, obvykle na poslední chvíli. Když uháněli po bulváru Saint-Michel, zeptal se Le Clerka: „Na který konec Rue Dauphine chcete?“

„K řece,“ odpověděl inspektor, který už se o tom informoval pomocí vysílačky. Dojeli na konec bulváru a před mostem zabočili k západu na Quai des Grands-Augustins. Ještě jedno odbočení doleva a byli u cíle. Auto prudce zabrzdilo před jasně osvětleným vchodem kliniky. Název se skvěl na stříšce nad vstupem mezi dvojicí červených křížů. Tom si všiml, že je to mnohem větší zařízení než klinika St-Pierre i než většina malých nemocnic doma v Británii.

Společně vešli dovnitř. Za recepčním pultem stály dvě slečny ve slušivých kaštanově hnědých stejnokrojích. Smaltované odznaky jim sloužily jako jmenovky a na límci měly symbol červeného kříže s andělskými křídly. Le Clerc se jim oběma legitimoval a zeptal se jich na Troola. Odpověď připadala Tomovi vyčerpávající, třebaže všemu nerozuměl. Mary mu šeptem překládala. „Trool je tady… s pacientkou, která je v komatu a může každou chvíli zemřít. Teď ho prý nikdo nemá rušit, život pacientky visí na vlásku. Na sále je všechno připraveno pro případ, že by se ji dr. Trool přeci jen pokusil zachránit.“

Le Clerc se obrátil k Tomovi. V této problematice se neorientoval a necítil se kompetentní k tomu, aby sám rozhodl. „Musíme ho zadržet!“ vyštěkl Tom. „Okamžitě!“ Inspektor se zeptal recepčních, kde přesně Troola najdou. „Ve třetím patře, místnost 316.“

Le Clerc vyrazil k výtahu a Tom s Mary mu byli v patách.

Čísla na ukazateli poschodí naskakovala zoufale pomalu. „Dělej… dělej!“ pobízel Tom výtah. Klec konečně zastavila a zasouvací dveře se otevíraly, jako by se jim vůbec nechtělo.

Vystoupili ve třetím patře. Podle šipek, umístěných na zdi proti výtahu, se místnost 316 nacházela vpravo. S inspektorem v čele proběhli zbývajících třicet metru chodby. U dveří se zastavili a chvíli naslouchali. Slyšeli Troola, jak klidným hlasem říká: „Jde to s ní rychle. Zavolejte na sál, že za deset minut začínáme.“

Le Clerc otevřel dveře a vstoupil dovnitř. „Neobtěžujte se,“ prohodil k sestře, která právě zvedla sluchátko, „s pacientkou to zařídíme jinak.“ Pak vytáhl průkaz a požádal ji: „Mohla byste nás nechat o samotě, slečno?“

Trool, který se dosud skláněl nad lůžkem, vyskočil. Panenky měl rozšířené úžasem. Byl oblečený do zeleného chirurgického úboru a kolem krku se mu houpala rouška. Anna-Marie ležela v bezvědomí, z nosu i úst jí trčely trubičky a soustava elektronických přístrojů za její hlavou vykonávala činnosti, na něž byla naprogramována.

„Tohle už je příliš!“ zavrčel Trool.

„Máte úplnou pravdu, Troole. Pohár přetekl,“ konstatoval Tom trpce a spolu s Mary se vrhl k holčičce.

„Je to dítě, které jste hledali?“ zeptal se Le Clerc.

„Docela určitě,“ odpověděl Tom, jemuž se náhle stáhlo hrdlo. „Je to Anna-Marie Palmerová.“

V tu chvíli si všímal pouze malé pacientky a snažil se odhadnout její stav. Jen vzdáleně si uvědomoval, že Le Clerc odříkává Troolovi zatýkací formuli. Ani si nevšiml, že inspektor náhle zmlkl, a teprve Maryin výkřik jej vyburcoval. Ohlédl se a spatřil, že policistovu tvář přetíná rozšklebená krvácející rána. Le Clerc se poroučel k zemi a Tom si všiml skalpelu v ruce útočníka. James Trool vrhl na Toma a na Mary divoký pohled.

Blížil se k nim a z očí mu sálala nenávist. Tom kryl Mary vlastním tělem a ustupoval s ní do nejzazšího rohu. V poslední chvíli Trool změnil směr a vrhl se k dítěti. Odhodil skalpel na zem, popadl bezvládnou Annu-Marii a jedním mocným škubnutím, při kterém Tom mimoděk zamžikal, jí vytrhl všechny hadičky a dráty. S dítětem pod paží skočil ke dveřím, volnou rukou vytáhl ze zámku klíč a ve zlomku vteřiny za sebou zamkl. Tom nestačil zareagovat.

„Podívej se na Le Clerka, vypadá to s ním špatně!“ zavelel směrem k Mary a rozběhl se ramenem proti dveřím. Po třetím marném pokusu usoudil, že dřív než zámek povolí jeho klíční kost. Hrábl po sluchátku a zavolal na recepci. Chtěl vyhlásit poplach a požádat, aby ho přišli neprodleně vysvobodit, ale když pokládal telefon, nebyl si jist, zda mu recepční porozuměla. Neuměl dobře francouzsky a nervozita jeho vyjadřovací schopnosti jistě nezlepšila. Jak se tak rozhlížel kolem sebe, padl mu zrak na kyslíkovou láhev v rohu místnosti. Popadl ji a použil ji proti dveřím jako beranidlo. Tentokrát byl mnohem úspěšnější: podařilo se mu prorazit otvor přímo nad zámkem. To už mu bylo jasné, že by se pomoci z recepce nikdy nedočkal.

Proběhl chodbou k únikovému schodišti a po dvou, třech i osmi schodech najednou se řítil dolů. Na posledním úseku vypadl z rytmu a rozplácl se na plošině pod schody, ale dopadl šikovně, hned se zase vzpamatoval a prudkým kopnutím otevřel zajištěné dveře nouzového východu.

Ocitl se na nemocničním parkovišti a hleděl do tváře Jamese Troola. Stál asi dvacet metrů od něj, bezvládnou Annu-Marii pod paží, a horečně pátral po kapsách v marné snaze najít klíčky od auta. Když si všiml Toma, na okamžik ztuhl, pak nechal hledání a rozběhl se k úzké brance vedoucí na ulici. Ve snaze zkrátit si cestu se Tom přehoupl přes nízké zábradlí mezi parkovacími místy, ale zachytil nohou o horní příčku a znovu se ocitl na zemi. V několika vteřinách se zvedl a proběhl brankou právě včas, aby spatřil Troola, jak kličkuje mezi auty a míří k Pont Neuf.

Dohnal ho uprostřed mostu. Provoz zde byl hustý, ale kromě nich nebyli na této straně chodníku žádní chodci. „Nemáte šanci uniknout,“ zasípal Tom, když pohlédl zoufalému Troolovi do očí.

Trool v nich měl stále ten divoký výraz. Pohlédl doprava na valící se proudy aut a pak doleva přes zábradlí na temné vody Seiny. Na rtech se mu objevil křivý úsměv. Tom si jej vyložil jako gesto kapitulace a doufal, že Troolovi došlo, v jak bezvýchodné situaci se ocitl, ale slova jeho protihráče svědčila o opaku.

„Když zmizí dítě, Gordone, zmizí i důkaz…“

Dřív než si Tom stihl uvědomit hrůzný dosah jeho slov, přehodil Trool bezvládné tělíčko přes zábradlí. Na pár vteřin ztuhl hrůzou a Trool toho využil. Seskočil do vozovky a za kvílení brzd a troubení klaksonů se snažil přeběhnout na protější chodník. Měl za sebou tři čtvrtiny vzdálenosti, když se zprava přiřítil náklaďák naložený basami piv Stella Artois. Řidič už nestihl zastavit. Při střetu s chladičem vozu vydalo tělo ošklivý zvuk, který na okamžik přehlušil i rámus dopravy ve večerní špičce. Náraz vymrštil Troola do vzduchu. Nešťastník udělal salto vzad a dopadl hlavou na asfalt, kde jeho lebka pukla jako vaječná skořápka.

Tom se odvrátil a nahnul se přes zábradlí mostu v zoufalé snaze zahlédnout tělíčko Anny-Marie, ale spatřil jen temný, zvolna plynoucí vodní proud, v němž se zrcadlila světla luceren na mostě. Myšlenka, že někde pod hladinou plave bezmocné dítě, přehlušila všechny ostatní úvahy. Tom se přehoupl přes zábradlí a bez dalšího rozmýšlení se vrhl do Seiny.

Zdálo se mu, že letí celou věčnost. Pak jej pohltila ledová voda a nakrátko jej zcela ochromila. Zachvátila jej panika. Měl pocit, jako by klesal stále hloub a nemohl proti tomu nic dělat. Ruce i nohy měl ztuhlé a zpět nad hladinu se dostal až po velkém boji a námaze. Myslel si, že mu každou chvíli musejí prasknout plíce, ale když se pokusil nadechnout, zjistil, že jeho hrudník odmítá v ledové zimě pracovat. Trvalo deset vteřin, než se přestal bezmocně zmítat a vrátila se mu vláda nad vlastními údy. Konečně mohl začít plavat po proudu, směrem, kterým voda odnesla Annu-Marii.

Když se pošesté nořil pod hladinu a hmatal rukama do prázdna, začala ho přemáhat strašlivá beznaděj. Zima ho již zcela paralyzovala a on neměl daleko k úplnému vyčerpání. Uvědomoval si, že i jeho život je v ohrožení, a jen hrůza z toho, že by Anna-Marie mohla zmizet nadobro, jej přiměla, aby se potopil i posedmé. Tentokrát se levou rukou něčeho dotkl, ale nezachytil to. Musel plavat víc doleva a zkusit to ještě jednou. Nahmatal předmět znovu – tvar i velikost odpovídaly. Teď už s jistotou věděl, že je to Anna-Marie. Nemyslel na to, zda je ještě živá, a přitiskl si ji na hruď. Volnou rukou dělal zoufalá tempa a prudce vykopával nohama, aby se z posledních sil dostal nad hladinu. Věděl, že mu nezbývá mnoho energie.

Konečně byl venku a zhluboka se nadechl nočního vzduchu. Po třetím nádechu zadržel dech, aby jej vzduch v plicích udržel na hladině. Obrátil se na záda a dítě si položil na prsa. V odlesku světel na mostě viděl její tvář, ale nedokázal určit, jak na tom je. Přitiskl jí ústa na ústa a vdechl jí vzduch do plic. Pomyslel si, že je to lepší, než nedělat nic.

Jistě to nebylo umělé dýchání podle příruček. Přelévala se přes něj voda a on sám byl tak vyčerpaný, že nedokázal dýchat pravidelně ani dost intenzivně, avšak na víc se nezmohl. Byl rád, že se drží nad vodou, a pomalu kopal nohama, aby se dostal ke břehu.

V tu chvíli k němu i přes vodu, jež mu šplouchala do uší, dolehl hluk pomalu běžícího motoru. Nadzvedl hlavu, aby se rozhlédl. Ve tmě zahlédl světla říčního člunu, mířil přímo na něj. To byla poslední kapka. Neměl sílu na to, aby někam uhnul. Vzhlédl k noční obloze a zoufale vydechl: „Prokrista, dejte mi už všichni pokoj!“

Okolní svět náhle zalilo oslnivé bílé světlo a ozvaly se hlasy, které něco volaly. Uchopily ho něčí ruce a on cítil, jak mu někdo bere z náruče Annu-Marii. Nemohl nic dělat, byl vytažen z vody a náhle už neležel na hladině, mohl lépe dýchat a francouzské hlasy kolem něj říkaly něco, čemu nerozuměl. Chtělo se mu strašně spát. Panebože, jak moc se mu chtělo spát! Už ho netrápila zima, dokonce mu začalo být příjemně. Necítil bolest, jen sladkou únavu. Hlasy zněly čím dál vzrušeněji a snad i polekaněji, ale jemu to bylo jedno. Doléhaly k němu z velké dálky a on se propadal do příjemného spánku…

*****

Když otevřel oči, seděla u něj Mary a usmívala se na něj uslzenýma očima. „Vítám tě zpátky na světě,“ řekla. Chtěl něco odpovědět, ale nemohl.

„Kdy už z toho vyrosteš?“ pokračovala Mary. „Tentokrát je to pro změnu podchlazení.“

„A… Anna…?“

„Dostane se z toho. Lidé si neuvědomují, co všechno takový kojenec vydrží. Trool ji držel pod sedativy, aby to vypadalo, že je v komatu a její stav se zhoršuje, ale jejich účinek už odeznívá. A pokud jde o koupel v Seině, ublížila jí míň než tobě.“

„Už nikdy se nechci koupat. Ale jak se…“

„Le Clerkův řidič si všiml, jak utíkáš za Troolem. Běžel za vámi a všechno viděl. Zrekvíroval motorový člun v půjčovně pod mostem a zachránil vás. Zachoval ses jako hrdina.“

„Co je s Le Clerkem?“

„Ztratil hodně krve a už to nebude takový krasavec, ale přežil to.“

„Hlavně že je to za námi.“

„Ano,“ přisvědčila Mary a jemně mu přejela prsty po čele. „Konečně je to za námi.“

„Není věda úžasná?“ zamumlal Tom a najednou se mu chtělo znovu strašně spát.

Epilog

Stačil týden, aby se z Toma Gordona stala mediální hvězda, kterou po celém severním Walesu vítaly pouze úsměvy. Příběh člověka, který jako jediný na světě nepřestal pochybovat o nevině svého přítele, nezaujal jen místní novináře. Několik celostátních deníků a časopisů jej požádalo o rozhovor na celou stránku. Tom všechny podobné žádosti bez dalšího vysvětlení odmítal.

John Palmer se ocitl na svobodě a znovu se setkal s Lucy, kterou zatím pustili domů, než bude možno přistoupit k další plastické operaci. Oba manželé byli štěstím bez sebe ze shledání se svým „zázračným dítětem“. I je obléhali novináři, kteří náhle velmi stáli o „pohled z druhé strany“, jaký by z pochopitelných důvodů velmi zajímal jejich čtenáře. Žádosti doprovázeli nabídkami kulatých sum za poskytnutí exkluzivního rozhovoru, ale Lucy s Johnem v tomto směru následovali Tomův příklad.

Tom se nakonec rozhodl, že jim o původu Anny-Marie poví celou pravdu. Udělal to ještě v nemocnici v Manchesteru, těsně předtím, než Lucy pustili domů, aby u toho byl i John. Nebylo to snadné a neobešlo se to bez výbuchů hněvu, lítosti a slz, ale nakonec se všichni smířili se skutečným stavem věcí. Hlavní pro ně bylo, že Anna-Marie žije. Pro Palmerovy to byla pořád ‚jejich holčička‘, jak Tom správně předvídal. V jejich očích se nic nezměnilo a návrat milované dcerušky si nenechali ničím pokazit.

Lidé, k nimž mohli cítit nenávist, která je rozežírala jako rakovina, byli naštěstí po smrti, až na Soniu Troolovou. Ta žila jako vězeň ve vlastním domě a úřady si lámaly hlavu, z čeho ji obvinit. Davies je předem varoval, že v jejím případě bude jakékoli dokazování velmi obtížné.

Skutečnost, že všichni hlavní aktéři odmítali komunikovat s novináři, nijak nesnižovala zájem médií. Návrat Palmerových a jejich dcery do Felinbachu přilákal spousta pozornosti. Místní občané na to reagovali úsměvy, slavnostní výzdobou a projevy přízně. Pošta musela posílit stavy, aby stihla doručit všechny dárky, jimiž všemožní gratulanti zahrnuli Annu-Marii. Vypadalo to, jako by celý svět chtěl vyjádřit své sympatie dvojici lidí, jimž tak tragicky křivdil, a venkovskému doktorovi, který jediný věřil v jejich nevinu.

V záři reflektorů uspořádali sousedé Palmerových večírek na oslavu šťastného návratu. Při té příležitosti bylo slavnostně oznámeno, že celonárodní sbírka prostředků, jež měla Anně-Marii zajistit šťastnou budoucnost, dosáhla sumy sta tisíc liber a na konto stále přicházejí další dary. Tom se na večírku objevil ve společnosti Mary, sledoval úsměvy a potřásal si rukou, ale uvnitř zůstával netečný. V jednu chvíli se nenadále ocitl vedle Julie Reesové.

„Takže jsi měl přeci jen pravdu – a já jsem se mýlila,“ řekla Julie.

„Nedělejme z toho vědu,“ opáčil Tom, „bylo to hrozně zamotané. Jak funguje ordinace?“

„Zvládáme to, ale lidé se po tobě ptají. Chtějí vědět, kdy se vrátíš.“

Tom se usmál. „Promluvíme si o tom později.“ Zatím sám nevěděl, jak se rozhodne. Chvíli si s Julií povídal o jejím muži a dětech, a pak se přesunul do kouta, kam se před skupinkou nadmíru přátelských sousedek uchýlila Lucy. Už hezkou chvíli ji pozoroval. Její ústa se smála, ale oči zůstávaly ledové. Podezíral ji, že cítí totéž co on sám. „Jak je ti?“ zeptal se.

Její pohled poprvé roztál. „Dobře.“

„Jsi ráda, že jsi zpátky?“

Lucy na okamžik sklopila zrak. „Včera večer jsme o tom mluvili s Johnem. Rozhodli jsme se, že se odstěhujeme. Už bych se tu nikdy necítila jako dřív… teď, když už vím…“

„Víš?“

Lucy se rozhlédla po šťastných obličejích. „Poznala jsem je všechny z té horší stránky. Vzpomínáš si? Urážky, nápisy, zlomyslné klepy, rozlícené davy před soudní budovou.“

„Lidé jsou všude stejní. Člověk od nich nemůže moc čekat.“

„Já vím,“ přikývla Lucy, „ale jestli mi rozumíš, chtěla bych odejít někam, kde si můžeš aspoň o někom dělat iluze.“

„Ano, rozumím ti velmi dobře. A jsem na tom stejně, jenom si chci nejdřív všechno pořádně rozmyslet.“

Oba se zadívali na Johna, který si právě povídal s hloučkem místních lidí. Oči mu důvěřivě zářily, jako by se nic nestalo. „Je neuvěřitelný,“ podotkl Tom, „neví, co je to hořkost. Mohli bychom se od něj učit.“

„Ano, je úžasný,“ přitakala Lucy s láskyplným úsměvem. „Ale to jsi i ty, náš chrabrý Tome. Nikdy ti to nezapomeneme.“

„To doufám,“ zažertoval. „Chci o vás vědět, ať budete kdekoli.“

„Pojď se vmísit do davu,“ vyzvala jej Lucy a nasadila svůj společenský úsměv.

Když se vzdálila, přistoupila k Tomovi Mary a vzala ho za ruku. „Co to vidím?“ zvolala s líčeným úžasem. „Vydržel jsi celý večer neomdlít a jsi při plném vědomí! Že by se Tom Gordon aspoň na jediný den obešel bez lékařské péče?“

„Přijde na to, jaký druh péče se nabízí…“

Mary na něj úkosem pohlédla a zeptala se: „Měls na mysli něco konkrétního?“

„Posedla mě akutní touha vrátit se do postele,“ zašeptal. „Co ty na to?“

„Proti příkazu lékaře jsem bezmocná,“ odpověděla Mary a zazubila se.

A ruku v ruce opustili večírek.

Z anglického originálu The Tangled Web,

vydaného nakladatelstvím Simon & Schuster UK Ltd.

v Londýně roku 2000,

přeložil Ivan Ryčovský

Vydala Apsida, s. r. o., v Praze roku 2001

Redaktor českého vydání Ivo Šmoldas

Ze sazby zhotovené studiem FOTOTYPO MD

vytiskla tiskárna Ueberreuter Print, Pohořelice

Vydání první

Černokostelecká 72

100 00 Praha 10-Strašnice

smoldas@volny.cz

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai