Herkulova hrobka

Andy McDermott

(2009)

Hodnocení:

****

Štítky:

Literatura světová, Dobrodružné

Archeoložce Nině Wildeové se naskytla životní šance: při studiu starověkých textů totiž došla k přesvědčení, že hrobka legendárního Herkula skutečně existuje. A co víc, nelžou-li dávné spisy, mohla by hrobku i najít, což by byl jeden z největších archeologických nálezů všech dob. Společně s Eddiem Chasem, bodyguardem a přítelem v jedné osobě, se vydává na cestu. Brzy však vyjde najevo, že nejsou jediní, koho zajímá ztracená hrobka - přesněji řečeno bájný poklad, který se v ní skrývá. To, co se zpočátku jevilo jako archeologická výprava, se najednou stává bojem o čas s neviditelným nepřítelem. Nina a Chase přesto dál pátrají po místě posledního odpočinku mytického hrdiny. Nechtějí se vzdát, protože vědí, že pokud Herkulovu hrobku nenajdou oni dva, ocitne se její obsah v rukou nanejvýš nepovolaného člověka.Zdroj: www.knizniweb.cz

ANDY

2009

McDERMOTT

Copyright © 2008 by Andy McDermott Translation © 2009 by Alexandra Kolašínová Cover design © 2009 by DOMINO

Veškerá práva vyhrazena. Žádná část tohoto díla nesmí být reprodukována ani elektronicky přenášena bez předchozího písemného souhlasu majitele autorských práv.

Z anglického originálu THE TOMB OF HERCULES,

vydaného nakladatelstvím Headline, Londýn 2008,

přeložila Alexandra Kolašínová

Odpovědná redaktorka: Karin Lednická

Jazyková redakce: Hana Pernicová

Korektura: Hana Bončková

Technický redaktor: Martin Pěch

Sazba a obálka: Dušan Žárský

Vytiskla tiskárna Finidr Český Těšín

Vydání první

Vydalo nakladatelství DOMINO, Na Hradbách 3, Ostrava 1, v červnu 2009

ISBN 978-80-7303-452-8

Věnováno mé rodině a mým přátelům

PROLOG

Cádizský záliv

Necelých dvě stě kilometrů od jižního pobřeží Portugalska leželo skryté lidským zrakům jedno z největších tajemství historie lidstva.

Zatím mělo zůstat skryté i nadále, chráněné jiným tajemstvím mnohem mladšího data.

Obří šestinohá plovoucí plošina byla oficiálně vedena jako SBX-2, námořní radar kmitočtového pásma X. Vysloužila si přezdívku Tádž Mahal díky obrovské bílé radarové kopuli, jež dominovala horní palubě. Toto vysoce moderní monstrum patřící americkému námořnictvu pročesávalo tisíce kilometrů východní oblohy. Oficiálně sloužilo k monitorování severní Afriky a Blízkého Východu kvůli balistickým střelám. Jeho funkce a využití uvedenému účelu opravdu odpovídaly.

Pravý důvod jeho přítomnosti byl ale úplně jiný. Pravda ležela o tři sta metrů níže.

Před patnácti měsíci byla přímo pod místem, kde teď stála ukotvena plovoucí stanice, objevena citadela – centrum ukryté v samém srdci ztracené civilizace Atlantidy, civilizace, která byla dlouhé roky považována za pouhou legendu. Přestože jediná viditelná stavba, obrovský Poseidonův chrám, byla zničena, radarový průzkum odhalil mnoho dalších, ukrytých pod nánosem pokrývajícím mořské dno. Objevení Atlantidy se však nakonec ukázalo jako součást spiknutí, jehož cílem bylo vyhlazení tří čtvrtin lidstva pomocí biologické zbraně. Západní vlády, které se do věci vložily, když byl ničivý plán odhalen a zmařen, se proto rozhodly, že nejen okolnosti objevení starobylého města, ale i sama jeho existence má zůstat tajemstvím. Přinejmenším do doby, než se podaří vymyslet neškodnější historku o jeho nálezu a dokud nebude eliminováno veškeré nebezpečí, že by se plán genocidy mohl zopakovat.

A tak zatímco radar SBX hlídal oblohu, vědci a archeologové dole pod ním ve vší tajnosti prozkoumávali naleziště; dělo se tak v utajení a pod patronátem Agentury pro mezinárodní kulturní dědictví, kterou před rokem ustavila Organizace spojených národů a jejímž posláním bylo hledat a chránit starověká sídla, jako je Atlantida. Prostřední noha na pravoboku obří radarové plošiny byla přetvořena v ponorkový dok s otevřenou dolní částí. Vědci z agentury, chráněni dvoumetrovými betonovými stěnami, mohli provádět své výzkumy, aniž by byli rušeni okolním světem.

Dnes večer ale ne.

„Proboha,“ zamumlal Bill Raynes, vedoucí výzkumné expedice, když se plošina zhoupla, a pevně sevřel zábradlí. Byla tak masivní a pevně připoutaná ke dnu, že jí za normálních okolností i atlantická bouře pouze lehce pohupovala.

Bylo ale jasné, že tahle bouře je mnohem silnější než obvykle.

Jasně žlutá dvoumístná ponorka, pověšená na řetězech nad hladinou, sebou divoce zmítala. Raynes ji s obavami pozoroval. Druhá ponorka už byla bezpečně připoutaná v doku, ale jestli se povětrnostní podmínky zhorší, hrozí nebezpečí, že se z té zavěšené stane neovladatelné kyvadlo, které do ní narazí.

„Připoutejte tu mizernou věc!“ nařídil. Dva jeho muži poslechli a vrávoravou chůzí se vydali podél rozkymáceného okraje otvoru, jímž se ponorka vynořila. Počkali, až se zhoupne k nim, zachytili lodním hákem jeden z řetězů a zabrzdili její pohyb. Nebezpečné houpání se zmírnilo a obsluha navijáku ji vytáhla nahoru, kde ji další muži rychle zajistili řetězy.

„Dobrá práce, hoši,“ zavolal Raynes a s úlevou vydechl. Obě ponorky teď byly bezpečně na svém místě, což také znamenalo konec denního pracovního rozvrhu. Kdyby byl normální večer, vyšel by si na horní palubu a vychutnal si požitek z doutníku. Dnes ale ne. Měl v plánu nevystrčit ani nos, pokud to vyloženě nebude nutné. Pocítil soucit s mariňáky, kteří drželi hlídku na nejhořejší palubě bez ohledu na počasí. Chudáci kluci.

Když si odmyslel bouři, která venku řádila, měli za sebou úspěšný den. Vysoce citlivý sonar mapující citadelu byl v předstihu před stanoveným plánem a vykopávky na prvním zvoleném místě už přinesly první výsledky – nádherný úlovek atlantidských artefaktů s vysokou historickou i peněžní hodnotou. Raynes sice Atlantidu neobjevil, ale pevně se rozhodl, že se jejím zkoumáním proslaví.

Skutečnou objevitelkou Atlantidy byla doktorka Nina Wildeová, o patnáct let mladší než on a – přinejmenším na papíře – jeho nadřízená.

Napadlo ho, jestli si ta rusovlasá Newyorčanka vůbec uvědomila, že se přijetím vedoucího místa v agentuře prakticky vzdává své archeologické kariéry ještě před dosažením třiceti let. Asi ne. Byla sice rozkošná na pohled, ale zároveň mu připadala naivní. Měl pocit, že místo ředitelky terénních výzkumů dostala proto, aby ji i jejího milence a bodyguarda, kterého Raynes považoval za sarkastického anglického darebáka, udrželi v klidu stranou, zatímco ve skutečné práci budou pokračovat mnohem zkušenější ruce.

Došel k výtahové kleci, nastoupil a zadíval se do černé prázdnoty nad sebou. Hlavní paluba plošiny o velikosti dvou fotbalových hřišť ležela dvanáct pater nad mořskou hladinou. Raynes chytl bednu s artefakty do jedné ruky, druhou zabouchl dveře výtahu a stiskl tlačítko. Výtah se rozjel nahoru.

Dole zalévaly dok spršky vody, jak vlny hlučně narážely do stěn vynořovací nádrže. Raynes ještě nikdy neviděl uvnitř ponorkového doku tak špatné podmínky. Za normálních okolností se oceán uvnitř nádrže sotva vlnil. Jestliže bylo tak divoce uvnitř, neodvažoval se ani pomyslet, jak to asi vypadá venku.

Déšť se hnal nad hladinou Atlantiku téměř vodorovně a vlny prudce bušily do přední nohy na levoboku plošiny. Kovové schůdky, které vedly z ponorného pontonu k žebříku nahoru na konstrukci tyčící se nad vodou, rachotily a sténaly pod nápory větru a vody. Nebylo to místo, kde by se člověk se špetkou zdravého rozumu chtěl za takových podmínek ocitnout.

Někdo tam ale přece byl.

Ten muž byl hotový obr, přes dva metry – vysoký a atletický, svaly se mu rýsovaly pod těsným neoprenovým oblekem. Vynořil se z vody a stoupal po schůdcích. Silou svěráku se přidržoval zábradlí a ani burácivé nárazy vln ho nevyvedly z rytmu.

Jakmile se dostal z rozbouřeného oceánu, na chvíli se zastavil a vyndal si z úst náustek dýchacího přístroje. Objevily se bělostné zuby – jeden se vsazeným diamantem – a kolem nich proužek ebenové kůže. Začal stoupat po žebříku. V takovém počasí by to většině mužů trvalo aspoň pět minut a dorazili by nahoru úplně vyčerpaní.

Vetřelec to zvládl za dvě minuty a nebyl o moc udýchanější, než kdyby vyšel do prvního patra.

Na konci žebříku, se zastavil a opatrně vystrčil hlavu přes okraj plošiny. Hranatá šedivá nástavba radaru SBX byla tři patra vysoká a podél každé úrovně probíhaly manipulační lávky. Slabá žlutá světla se je marně snažila osvětlit. Na mužovu masku dopadal déšť a znemožňoval mu vidění. Muž se zamračil, sundal si ji a na chvíli odhalil obezřetné černé oči. Pak si z hlavy stáhl na oči jiné brýle.

Slabá žlutá světla zmizela, nahradily je mihotavé jasně červené a oranžové kaňky. Vše ostatní se změnilo na modrou nebo černou. Při termografickém vidění je okolní svět zastoupen teplem, které vydává. Kovové zdi plošiny, ošlehávané studeným deštěm se jevily pouze jako odstíny modré.

Bylo tam ale něco, co dokonce i v bouři vyvstávalo z elektronické temnoty. Zářivý zeleno-žluto-bílý tvar se dostával blíž a blíž, až se nakonec ve změti falešných barev zformovala lidská postava.

Příslušník americké námořní pěchoty na hlídce.

Vetřelec se přikrčil a ukryl se za okrajem paluby. Navzdory bouři, která do něj vší silou bušila, zůstával téměř bez pohybu.

Mariňák se přibližoval, boty mu klapaly po kovové podlaze až ke konci lávky. Jednou rukou se chytil zábradlí, druhou držel na pažbě zbraně. Vyklonil se přes okraj plošiny a nakoukl na žebřík…

Vetřelec se hbitě a neslyšně vymrštil a popadl mariňáka za ruku se zbraní. Než stačil překvapený muž zareagovat, obr ho bez větší námahy přehodil přes okraj plošiny a poslal ho na smrt do zpěněných vln, které běsnily více než třicet metrů pod ním.

Sundal si termografické brýle a rozhlédl se po lávce. Svůj cíl uviděl jen pár metrů od sebe. Z kovové stěny vystupovala elektrická rozvodná skříňka. Rozběhl se k ní.

Změť drátů a kabelů uvnitř vypadala zdánlivě komplikovaně, ale muž už věděl, kde najít hlavní přívod pro bezpečnostní kamery, které hlídaly plošinu. Oddělil jedno klubko drátů od ostatních, vytáhl bojový nůž a hladce je přeřízl. Vyskočilo několik jisker, ale čepel byla izolovaná. Muž vrátil nůž do pochvy a sáhl k opasku po knoflíku vysílačky.

Akce.

V ponorkovém doku se nad rozvlněnou hladinu vynořila hlava. Za obličejovou maskou se zablýskly oči. Hlava se otočila ze strany na stranu a zkoumala okolí. V doku se právě nacházeli dva členové posádky plošiny. Stáli zády k bazénu a upevňovali vybavení.

Muž se ponořil zpátky do tmavé vody a z opasku odepjal zbraň neobvyklého tvaru. Pak se opět vynořil a zvedl zbraň nad hladinu. Z odtokových otvorů podél hlavně crčely pramínky mořské vody. Zamířil. Vedle něj se vynořil další muž a udělal totéž.

Ozvala se dvě tlumená bouchnutí, tak těsně za sebou, že by se dala považovat za jedno. Betonové stěny odrazily zvuk ozvěnou. Pistole byly plynové – stlačený dusík vystřelil šipky, ty prolétly dokem a zapíchly se do zad mužů z posádky. Vyjekli bolestí a oba si sáhli rukou za záda… a spadli na podlahu neschopni pohybu. Pistole byly původně vyrobeny k vystřelování šipek s uspávacím prostředkem. Tyto dvě však byly nabity něčím jiným.

Něčím smrtícím.

Střelci doplavali k žebříku, který vedl z bazénu. Objevili se další potápěči a následovali je. Celkem sedm mužů. Vylezli na břeh, sundali si potápěčské vybavení a rozběhli se k výtahu.

Oba členové posádky leželi opodál, nehybní a bezmocní. Dokázali pohybovat pouze očima vypoulenýma strachem a bolestí. Šipky byly otrávené a téměř okamžitě nastala paralýza volního svalstva.

Brzy bude následovat paralýza hladkého svalstva, především srdečního svalu.

Jeden z vetřelců se sklonil, vytáhl šipky a hodil je do bazénu. Ponořily se a zmizely z dohledu. Muž na chvíli zaváhal a pohlédl na váleček připevněný pod hlavní pistole, který obsahoval protijed nervového toxinu. Pak pohodil hlavou k vodě. Jeho společníci odtáhli paralyzované muže k okraji bazénu a bez slitování je hodili do moře.

Už se ani neohlédli po tonoucích, nastoupili do klece výtahu a zavřeli ji. Bezpečnostní kamera je neužitečně pozorovala svým mrtvým okem. Výtah začal s rachotem stoupat.

Muž v černém neoprenu opatrně vykoukl nad úroveň horní paluby, zkrápěné silným deštěm. Kovové ploše dominovala obrovská radarová kupole. Byla osvětlena zevnitř a vypadala jako velikánská lucerna zářící skrz záplavu vody hnanou zběsilým větrem. Vše ostatní na plošině byly jen nezřetelné tvary ztracené v bouři.

Opět si nasadil brýle pro noční vidění. Výjev ožil křiklavými barvami. Na zádi za kopulí vířil rudý opar – odtah z elektrárny, která zásobovala celou plošinu. Další teplo pumpovala do ovzduší řada vzduchotechnických jednotek, které chladily elektroniku obrovité radarové soustavy.

Avšak další tvary se rýsovaly zcela zřetelně. Dva mariňáci zářili v mužově zorném poli jako amorfní skvrny přibližující se k sobě skrz silný déšť. Obcházeli vytyčenou trasu a právě se měli setkat, vzájemně si potvrdit, že je všechno v pořádku, otočit se a vydat se zpátky po své pochůzkové trase.

Už to ale nestihli.

Vetřelec zvedl zbraň. Na rozdíl od šipkových pistolí, které použil jeho tým v ponorkovém doku, držel v ruce pušku s teleskopickým hledím namontovaným nad pažbou. Zvedl brýle a zamířil. Bez termografického vidění se oba mariňáci změnili v šedé nevýrazné siluety, pouze okraje jejich pláštěnek barvilo dožluta nedaleké světlo. Zafixoval nitkový kříž na svém cíli – muži, který stál blíž k němu. Čekal, až se oba setkají, zastaví…

Nezřetelná postava v zorném poli sebou trhla a skácela se na plošinu. Druhý muž si překvapeně klekl a chtěl svému kolegovi pomoci.

Všiml si šipky trčící z jeho zad. Vzhlédl…

Vrah mezitím znovu nabil. Skoro ani nepotřeboval mířidla, puška se stala takřka prodloužením jeho těla. Vypálil a ani nemusel vidět výsledek, najisto věděl, že zasáhl.

Rozběhl se ke druhému skolenému muži. Nevšímal si jeho zoufalých, škubajících se očí a hledal, kam se jeho střela trefila. Šipka zasáhla muže do hrudníku, asi tři centimetry pod srdcem. Odstřelovač si nespokojeně odfrkl. Mířil na srdce. Mizerná rána.

Utrpěla však pouze jeho pýcha. Záleželo přece na konečném výsledku. Vytáhl šipku z mužova těla a hodil ji přes palubu, pak udělal totéž u první oběti. Šipky budou smeteny mořem a zmizí. Nikdo nebude věnovat pozornost sotva viditelným rankám, když bude existovat mnohem zřejmější příčina smrti.

Vysílačka u jeho pasu dvakrát cvakla. Signál. Druhý tým zaujal pozici.

Přesně na čas.

Paluba byla prázdná. Opětoval signál – třikrát stiskl tlačítko.

Obsaďte plošinu.

Skupina sedmi mužů mezitím zneškodnila dvojici překvapených mariňáků v kajutě v horní části podpůrné nohy – znehybnili je šipkami, hned jak výtah vystoupal nahoru. Pak čekali na signál od svého šéfa. Jakmile přišel, rozdělili se do tří skupin – dvě skupiny o dvou mužích a jedna trojice – a zamířili na nadstavbu.

Tři se vydali na záď plošiny a k elektrárně. I když radar SBX připomínal stacionární ropnou plošinu, jednalo se v podstatě o plavidlo, které se dokázalo pohybovat, poháněno svou vlastní energií. Neslo čtyřicetičlennou posádku, nepočítaje četu mariňáků a vědecký tým z agentury. Radarová stanice byla vysoce automatizovaná, takže většina posádky vykonávala stejné úkoly jako námořníci na válečné lodi – ovládala plavidlo a prováděla údržbu.

Což znamenalo, že se většina posádky zdržovala na jednom místě.

Trojice s namířenými pistolemi postupovala dopředu šedými chodbami. Jeden muž vždy zkontroloval každé křížení chodeb a dal ostatním dvěma znamení, že mohou postoupit kupředu.

Vyšli po strmém schodišti na palubu B a napínali uši, jestli nezaslechnou nějaké známky činnosti.

Dveře před nimi se otevřely. Vyšel z nich vousatý nižší důstojník s bedničkou na nástroje. Když před sebou uviděl tři muže, ztuhl překvapením…

Šipka se mu zabodla do krku a okamžitě mu vpravila do těla svou toxickou náplň. Námořník vydal přiškrcený zvuk. Vrah k němu přiskočil a zachytil tělo i bedničku, dříve než hlučně dopadly na palubu.

Další dva muži zkontrolovali cedulku na dveřích – byl to sklad materiálu. Rozrazili dveře a namířili dovnitř zbraně pro případ, že by místnost nebyla prázdná. Byla.

Trvalo jim jen pár sekund, než pohodili paralyzovaného námořníka ve skladovací místnosti a její dveře zajistili západkou. Pak se vydali dále nahoru po schodišti, ke svému konečnému cíli.

Došli k vodotěsným dveřím s malým okénkem. Zevnitř bylo slyšet hukot strojů. Výstražné cedulky vetřelcům prozradily, co ve strojovně najdou.

Hlavní větrací šachta zadní části plošiny.

Nadstavba SBX byla v podstatě uzavřená kovová krabice. Jediná tři okna na celém plavidle se nacházela na můstku na přídi a ani ta se nedala otevřít. O dodávku vzduchu se proto staraly ventilátory ukryté v nasávacím potrubí na horní palubě.

Přepadový tým vylomil zámek a dostal se k přístupovému panelu do šachty. Za ním se otáčel mohutný ventilátor. Všichni tři muži si nasadili respirátory. Ocelovou láhev, kterou jeden z nich nesl na zádech, vsunuli přes přístupový panel k ventilátoru. Otočili ventilem a z láhve začal unikat plynný chlorkyan. Bezbarvý a bez zápachu – se smrtícím účinkem do několika vteřin.

Rozběhli se zpátky ke schodišti, sklouzli dolů po zábradlí na palubu B a po ní se rozběhli kupředu. Zoufalé přiškrcené chroptění umírajících mužů a žen v místnostech, které míjeli, je nechávalo zcela lhostejnými.

Jeden z dvoučlenných týmů se mezitím nepozorovaně dostal k ubytovací sekci plošiny. Nevelká posádka pracovala na dvě směny: dvanáct hodin ve službě, dvanáct hodin volno. Dalo se předpokládat, že druhá část posádky bude v tuto hodinu spát.

Včetně poloviny vojenské ochrany.

Dlouhá místnost, která sloužila jako ubytovna mariňáků, měla dvoje dveře, na každém konci jedny. Jeden útočník počkal u prvních dveří, dokud jeho kolega nedošel ke druhému vchodu. Pak si z postroje odepnul malou tlakovou láhev chlorkyanu a otevřel dveře.

Většina vojáků spala, ale jeden k němu vzhlédl. Chvilinku zaváhal, ale při pohledu na černou plynovou masku zareagoval, jak byl vycvičen. „Mužstvo!“ stačil vykřiknout, než ho zasáhla šipka, která přiletěla z opačného konce místnosti a zabodla se mu do zad. Ostatní muži, vyburcovaní jeho křikem, vyskočili ze svých kavalců.

Vzápětí se však všichni do jednoho skáceli k zemi, zasaženi neviditelným smrtícím dechem, který chrlily dvě tlakové lahve koulející se po podlaze.

Druhý tým o dvou mužích zamířil dopředu a k velitel-skému můstku na palubě A. Tato oblast byla neustále hlídána a i teď stáli u vchodu dva mariňáci.

Pro tuhle část by plyn nebyl tou nejlepší volbou, nacházel se tam totiž muž, kterého za každou cenu potřebovali udržet naživu a plyn mezi svými oběťmi nedělal rozdíl. Šipkové pistole byly také nepoužitelné, příliš pomalu se nabíjely a existovalo riziko, že se šipka neúčinně zapíchne do výstroje. V této kritické fázi bylo třeba zajistit okamžité usmrcení.

Proto oba muži jednoduše obešli roh a ocitli se tváří v tvář nic netušícím mariňákům. Oba střelili do hlavy pistolí s tlumičem dřív, než měli šanci reagovat.

Těla bude nutno odstranit, než útočníci plošinu opustí, protože kulky v hlavách by všechno prozradily. S tím se ale počítalo.

Jeden útočník vyslal vysílačkou krátký signál. Jsme na místě.

Z vysílačky černého obra se ozvalo krátké cvaknutí. Sám pro sebe si přikývl a pak opatrně vyhlédl kolem rámu okna, zmáčeného deštěm.

Na můstku hlídkovala pouze jedna osoba, mladá poručice. Protože SBX byl ukotvený a velitelské informační centrum za můstkem pracovalo jako nervové centrum plavidla, pro početnější hlídku nebyl důvod. Prosklenými dveřmi viděl další členy posádky, včetně velitele plošiny.

Přišel čas.

Poručice Phoebe Bremmermanová vzhlédla od ovládacího pultu k prozářeným oknům velitelského můstku. Zdálo se jí, že slyší zvenku nějaký hluk, něco jiného než déšť bubnující do skla.

A skutečně. Na skle něco bylo, nějaký tmavošedý předmět o velikosti větší mince.

Vstala a chystala se zavolat velícího důstojníka…

Okno explodovalo.

Úlomky skla prolétly můstkem a tlumený hukot bouře, která venku zuřila, se změnil ve vytí. Poručice vykřikla, když se jí několik střepů zabodlo do tváře.

Oknem proskočil dovnitř mohutný černoch v neoprenovém obleku a namířil na ni pistoli. Zároveň s ním vtrhli dovnitř další muži v neoprenech a se zvednutými zbraněmi. Jeden z radistů vyskočil, ale hned padl zpátky na židli, zasažený do zad paralyzující šipkou.

Obr popadl Bremmermanovou a táhl ji do velínu. Hluk bouře mírně zeslábl, jak se dveře s bouchnutím zavřely.

„Veliteli Hamiltone,“ oslovil černoch velícího důstojníka a strčil do Bremmermanové, aby se připojila k ostatním lidem v místnosti, obklopeným ozbrojenými muži. „Omlouvám se za vyrušení.“ Usmál se a mezi bělostnými zuby se mu zablýskl malinký diamant. Jeho nigerijský přízvuk byl příjemný a libozvučný. „Jmenuji se Joe Komosa a jsem tu kvůli jediné věci.“ Opět se usmál, tentokrát ale jeho úsměv ukrýval hrozbu. „Kde je doktor Bill Raynes?“

Zbývající členy posádky plošiny dovedli do velké laboratoře na palubě B, která byla jinak pracovištěm lidí z agentury, a přinutili je klečet uprostřed místnosti.

Ani jeden z mariňáků útok nepřežil. Námořní posádka také utrpěla citelné ztráty – kromě Hamiltona zůstalo naživu jen deset lidí, včetně pěti z velitelského můstku. Ze skupiny vědců chyběli tři.

K přepadovému komandu se připojili další tři muži a společně teď drželi na mušce ty, kdo přežili. Ať už jsou ti útočníci kdokoli, uvědomil si Hamilton, jednají naprosto nemilosrdně. Jeden námořník zaprotestoval, když ho postrčili do laboratoře – nebránil se fyzicky, jen vykřikl – a střelili ho rovnou do hrudníku. Zemřel na podlaze Hamiltonovi přímo před očima.

Neexistovalo nic, co by mohl udělat.

Komosa si stáhl z hlavy neopren a odhalil svou hladce oholenou lebku ozdobenou piercingem – řadami stříbrných cvočků, které vedly od obou spánků k týlu. Pak stáhl zip kombinézy a odhalil holý hrudník, ozdobený dalším lesklým piercingem. Na chvíli se zastavil a obdivoval svůj odraz ve skle, načež začal pomalu přecházet před vězni, kteří ho sledovali nervózními pohledy. Pak se otočil k Raynesovi a obdařil ho svým blýskavým úsměvem.

„Doktore Raynesi,“ pronesl, „jak už jsem řekl veliteli Hamiltonovi, jsem tu jen kvůli jediné věci. Víte, co to je?“ Zvedl malý bílý předmět, který vytáhl z vodotěsné brašny.

Raynes se nejistě podíval na věcičku, jako by měl odpovědět na nějakou záludnou otázku. „Je to… USB flash disk?“

„Ano, opravdu je to USB flash disk.“ Komosa s rozmyslem přistoupil k jednomu konkrétnímu počítači v místnosti – Raynesově osobní pracovní stanici. „A já chci, abyste mi na něj něco nahrál.“

Raynes namáhavě polkl a chraplavě se zeptal. „A co?“

„Jisté soubory, které jsou uloženy na zabezpečeném serveru agentury v New Yorku. Konkrétně soubory, které se týkají ztracených Platonových prací v archivu Bratrstva světlonošů.“

Strach v Raynesových očích na chvíli ustoupil zmatku. „Cože? Tohle všechno jste udělali proto, abyste se dostali na náš server? Proč?“

„To je moje věc. Vaší jedinou starostí teď je udělat přesně to, co vám řeknu.“

„A když odmítnu?“

Komosa vymrštil ruku. Aniž by spustil oči z Raynese, vystřelil šipku do srdce jednoho muže z vědeckého týmu. Muž malátně zvedl ruku k hrudi a pak se skácel k zemi.

Raynes zamrkal a v jeho očích převládl děs. „Dobře, ten server, dobře! Já – já – udělám všechno, co budete chtít.“

„Děkuji vám.“ Komosa kývl a jeden z jeho mužů dovedl Raynese k počítači.

„Nedělejte to, doktore,“ varoval Raynese Hamilton. „Víte, že nesmíme nikomu dovolit, aby se dostal k Atlantidě.“

„Atlantida!“ Komosa se pohrdavě zasmál. „Atlantida mě ani trochu nezajímá!“

„Nevěřím vám. Doktore Raynesi, za žádných okolností nesmíte tomu muži dovolit, aby se dostal do toho počítače!“

Komosa si vzdychl. „Vy mi ten přístup umožníte, doktore.“ Přistoupil k vězňům, chytl Bremmermanovou za paži a zvedl ji na nohy. Ustrašeně se podívala na Hamiltona, protože nevěděla, co má dělat.

„Nechte ji být,“ vyštěkl Hamilton.

Komosa se postavil za poručici. Jednou silnou paží ji chytil kolem pasu a druhou ruku jí položil na krk. „Doktore Raynesi.“ Otočil se od Hamiltona a Bremmermanovou otáčel s sebou, až stála čelem k vědci. „Mám za to, že jste si již dříve všiml této slečny. Je moc hezká.“ Sklonil hlavu a stranou brady pohladil ženiny vlasy. Ta, i když jí útroby svíral strach, ho praštila loktem do žaludku.

Ani nemrkl. Diamantový úsměv se rozšířil. „A velmi energická.“ Pomalu přejížděl palcem po jejím krku, až se zastavil pár centimetrů pod bradou.

A zatlačil.

Uvnitř hrdla něco s nepříjemným křupnutím povolilo. Žena vykulila oči a otevřela ústa v zoufalé snaze nasát vzduch, který jí však už nemohl dojít až do plic. Komosa ji pustil. Zvedla ruce k obličeji. Její prsty sebou křečovitě škubaly. Z úst jí vytekl pramínek krve a začala se třást.

„A velmi mrtvá,“ řekl Komosa hlasem tvrdým jako kámen.

„Ty hajzle!“ zařval Hamilton. Pokusil se na Komosu vrhnout, ale jeden z žabích mužů ho udeřil pažbou pušky. Hamilton spadl na podlahu. Poručice Bremmermanová také – ale na rozdíl od velitele už nevstala.

Komosa se otočil k Raynesovi. „Každou minutu zabiju jednoho z vašich spolupracovníků, dokud mi nedáte to, co chci. Jejich životy jsou zcela ve vašich rukou. Jsou vám ty vaše počítačové soubory skutečně tak drahé, že necháte kvůli jejich ochraně své kolegy zemřít?“ Namířil pistoli na jednoho z vědců. „Padesát osm sekund.“

Na Raynesově obličeji se perlil pot. „A-ale i kdybych chtěl, teď v žádném případě nemůžu! Bezpečnostní systém je…“

„Znám ten bezpečnostní systém, doktore. Čtyřicet devět sekund.“

Raynes si s horečným spěchem sedl k počítači a dal se do práce. Ruku měl tak zpocenou, že mu klouzala z myši. Na obrazovce se objevil rámeček s výzvou k zadání hesla. Naťukal řadu znaků a uhodil na návratovou klávesu. Rámeček zmizel a místo něj se ukázala výstražná výzva: PRO OVĚŘENÍ JE NUTNÝ OTISK PALCE. Raynes se ustrašeně podíval na Komosu a přitiskl palec na černý čtvereček umístěný v pravém horním rohu klávesnice. Zablikal červený signál. Výstraha zmizela a objevila se další.

NUTNO POTVRDIT HLASOVÝM OTISKEM.

„Zbývá ještě sedmnáct sekund,“ řekl Komosa a spustil zbraň. „Výborně.“

„Dále vás nedostanu. Nemůžu!“ zakvílel Raynes. „Hlasová identifikace má…“

„Analyzátor hlasu, já vím.“ Obr přistoupil ke stolu a volnou rukou sáhl k čemusi, co měl na opasku. „Program odepře přístup dokonce i oprávněným osobám, pokud se zdá, že jsou pod nátlakem. Nemějte ale obavy, za chvíli budete perfektně uvolněný.“

S těmito slovy vbodl jehlu do Raynesovy paže a stlačil píst.

Raynes s hrůzou hleděl na stříkačku. Otevřel ústa k výkřiku… a jeho tělem projelo zachvění. Sesunul se, jako by se mu kosti změnily v rosol. Místo chystaného výkřiku vyšel z jeho úst dlouhý, téměř vzrušený vzdech.

Komosa se k němu sklonil. „Tak, doktore, vím, že mě slyšíte a vím, že zcela jasně vnímáte. Na mých hodinkách zbývá sedmnáct sekund. Tolik času máte na zadání posledního kódu, než zastřelím vašeho přítele. Rozumíte?“ Raynes přikývl. Obličejové svalstvo měl úplně ochablé. „Odpočítávám vám čas.“ Komosa namířil pistoli na jednoho vědce, chytil Raynese za límec a přisunul ho blíž k počítači.

Raynes si odkašlal a pak promluvil tichým, jakoby ospalým hlasem. „Na tomto ostrově Atlantida se rozkládala mocná a nádherná říše.“ Ikonka mikrofonu zablikala na potvrzení, že počítač slyšel.

Nic se nedělo. Muž, na kterého Komosa mířil, zanaříkal. Ale pak…

Na obrazovce se rozsvítilo okno adresáře. Bylo navázáno satelitní datové propojení. Několik zajatců si ulehčeně vydechlo.

„Děkuji vám, doktore,“ řekl Komosa a vsunul do počítače svůj flash disk. „Nahraju si to sám.“

To byl domluvený signál.

Místnost na chvíli naplnily tlumené syčivé údery střílejících zbraní. Lidé, které neskolila první salva, začali křičet, ale během několika vteřin zmlkli i oni, když jejich popravčí znovu nabili a vypálili druhou salvu. Z hlavní skupiny vyskočil Hamilton a s řevem se vrhl na Komosu.

Komosa vystřelil. Šipka se zabodla hluboko do Hamiltonova pravého oka a vytryskl proud krve. Velitel okamžitě spadl na podlahu a byl mrtvý ještě dřív, než jed začal působit.

Komosa se otočil zpět k počítači, jako by se nic nestalo, a zkopíroval si několik souborů. Pak spustil jiný adresář. I když byl Raynes pod vlivem silného svalového relaxantu, objevil se mu na tváři překvapený výraz, když si přečetl název adresáře.

Komosa jeho výraz zachytil. Usmál se. „Ano, záznamy personálu agentury. Nemějte obavy, nemáme v úmyslu je zabít.“ Úsměv mu ztvrdl na rtech, zatímco si kopíroval dva zvolené soubory. „Zatím.“

Jakmile měl požadované soubory nahrané, vytáhl disk z počítače a strčil ho zpátky do brašny. Narovnal se a otočil se ke svým mužům. „Rozmístěte těla po kapitánském stanovišti, jako by byli ve službě, když se plošina převrátila. Já půjdu na můstek a zaplavím pravobok pontonu. Jakmile se čerpadlo spustí, budeme mít pět minut na to, abychom se dostali zpátky do ponorky.“ Muži souhlasně přikývli a spěšně začali odtahovat paralyzovaná těla.

Komosa si zapnul zip neoprenového obleku až ke krku a následoval své muže ven z laboratoře. Cestou lhostejně překračoval zhroucená těla bezmocných lidí. Ani jednou se neohlédl.

Jediné, co mohl Raynes dělat, bylo zírat na počítačovou obrazovku a čekat na smrt. Před jeho očima dosud svítily názvy posledních dvou souborů, které si Komosa kopíroval. Raynes obě jména znal.

CHASE, EDWARD J.

WILDEOVÁ, NINA P.

1

New York, o tři měsíce později

Světla Manhattanu zářila proti noční obloze jako souhvězdí přesně vyrovnaných hvězd. Eddie Chase se zadíval na velkolepé panorama a vzdychl. Raději by byl někde jinde, kdekoli na ostrově – v restauraci, v baru, dokonce i v prádelně – než tady.

Ne že by samotné místo bylo nějak problematické. Ocean Emperor byl pýchou a radostí jejich hostitele. Byla to stometrová motorová jachta, při jejíž stavbě se rozhodně nešetřilo na výdajích. Chase už dříve párkrát na luxusních jachtách byl, ale tahle představovala úplně novou úroveň bohatství. Kdyby zde byl pouze s Ninou a skupinou blízkých přátel, rád by si ten zážitek vychutnal.

Avšak kromě několika šéfů z Agentury pro mezinárodní kulturní dědictví nikoho z více než stovky hostů neznal. A ani s nimi neměl nic společného. Diplomati, politici, průmysloví magnáti, kteří navazovali kontakty a uzavírali obchody při každém potřesení rukou. Chase tu byl na rozdíl od nich pouze jako Ninin „host“. Tohle nebyl jeho svět.

Nebyl to ani Ninin svět, ale ona dělá, co může, aby předstírala opak, pomyslel si Chase a zamračil se. Obrátil do sebe červené víno, které mu ještě zůstalo ve skleničce, a odvrátil se od výhledu na světelnou show čelem k davu. Nina stála vedle bývalého námořního admirála Hectora Amorose, z něhož se stal historik a vedoucí agentury, a právě si potřásala rukou s vysokým, distingovaným, ale strojeně vyhlížejícím mužem. Politik, usoudil Chase okamžitě.

Nina se podívala otevřenými dveřmi jeho směrem. „Eddie!“ zvolala a máváním ruky jej přivolávala k sobě. Všiml si, že sklenička se šampaňským, kterou držela ve druhé ruce prakticky od chvíle, kdy vstoupila na palubu, je opět plná. „Eddie, pojď sem a seznam se se senátorem.“

„Jo, už jdu,“ odpověděl bez nadšení a prstem si popotáhl tuhý a nepohodlný límeček. Když znovu vcházel do lodi, doprovázel ho hluk a vzdušný vír vyvolaný další helikoptérou, která přivezla další VIP hosty a vysazovala je na heliportu, který byl součástí vybavení jachty. Chase a Ninu přivezl na jachtu člun, stejně jako většinu ostatních hostů. I ve světě extra bohatých lidí platila přísná hierarchie. Napadlo ho, že kdyby chtěl trumfnout ty, kteří přilétali helikoptérou, musel by na heliportu přistát se stíhačkou Harrier.

Musel uznat, že dnes večer vypadá Nina nádherně. Splývavé šarlatové šaty byly něco úplně jiného než praktické oblečení, které nosila, když ji před rokem a půl poznal, nebo dokonce italské kostýmky, které si zvykla nosit nedávno ve funkci ředitelky pro terénní výzkum v agentuře. Její normálně rusé vlasy měly pro tuto příležitost sytější tmavší odstín, byly vyčesané a upravené, aby zdůraznily pečlivě nalíčený obličej.

Chase zaskřípal zuby při pouhé myšlence na její vlasy. Brblal kvůli tomu celý den, dokud ho Nina nepřinutila ke slibu, že už bude mlčet.

Ale přesto… pět set dolarů za posraný účes?

„Eddie,“ řekla Nina, „tohle je senátor Victor Dalton. Senátore, Eddie Chase, který pro mě pracuje v agentuře. A náhodou je to i můj přítel,“ dodala.

„Rád vás poznávám, senátore,“ řekl Chase, a zatímco mu podával ruku, věnoval Nině mírně otrávený pohled. To jméno znal – Dalton kandidoval na post příštího prezidenta Spojených států. To také vysvětlovalo dvojici mužů v tmavých oblecích, kteří s kamenným výrazem postávali poblíž a hlídali ho – agenti tajné služby.

„Také mě těší, pane Chasi,“ odpověděl Dalton. „Jste Angličan, že ano? Podle přízvuku nejste z Londýna, jestli se nemýlím.“

„Je to zatr… Chci říct, ano, máte pravdu. Jsem z Yorkshire.“

Dalton přikývl. „Yorkshire, správně. Hezký kout světa, rozumím.“

„Není špatný.“ Chase pochyboval, že senátor ví, kde Yorkshire leží, nebo že se o něj zajímá.

„Senátor Dalton pracuje ve finanční komisi agentury,“ ozval se Amoros.

Chase se pousmál. „Opravdu? Je nějaká šance na zvýšení platu?“

Nina sevřela namalované rty do tenké linky, zato Dalton se rozesmál. „Uvidím, co se dá dělat.“ Zahleděl se přes Chase a zvedl obočí, když poznal příchozího. „Hleďte, přichází náš hostitel! Monsieure Corvusi, rád vás zase vidím!“

Chase se otočil a uviděl muže s černými, hladce sčesanými vlasy, oblečeného ve večerním obleku. Vypadal přibližně na pětapadesát let. „Říkejte mi René, prosím,“ oslovil Daltona, když si podávali ruce. „Jsme přece na společenském večírku, že ano? Není třeba dodržovat nudné formality!“

„Cokoli si budete přát…, René!“ Dalton se krátce zasmál.

„Děkuji vám, Victore! A Nino,“ pokračoval Corvus, když se otočil k Nině a vzal ji za ruku, „tak rád vás opět vidím.“ Naklonil se k ní a políbil ji na obě tváře. Nina se začervenala. Chase ho upřeně pozoroval a rychle nasadil neutrální výraz, když se Francouz otočil k němu. „A vy, vy musíte být…“

„Eddie Chase,“ odpověděl Chase příkře a natáhl před sebe ruku. „Ninin přítel.“

„Ale ovšem,“ řekl Corvus a s úsměvem mu ruku stiskl. „René Corvus. Vítejte na palubě Ocean Emperoru.“

„Nazdar.“ Chase se rozhlédl po místnosti obložené dubovým dřevem. „Máte opravdu hezkou loď. Říkám si, že být přepravní magnet má své výhody.“

Dalton potlačil pobavený úsměv, zatímco Nina se rozčileně a trochu zoufale zasmála. „René není jen přepravní magnát,“ vysvětlila Chasovi a skrz stisknuté zuby zdůraznila výslovnost daného slova. „Je taky jeden z ředitelů agentury.“

„Ovšem nikoli ve výkonné složce,“ přikývl Corvus skromně. „Je jedině správné, že jen lidé, jako je Nina, rozhodují o ochraně světových archeologických zázraků.“

„To ano,“ řekl Chase s širokým falešným úsměvem, „řeknu vám, že Nina má ráda kontrolu nad vším.“

Nina si pořádně lokla ze sklenice a vrhla na Chase podobně falešný úsměv. „Drahoušku, zlatíčko?“ řekla a zatahala ho za rukáv. „Můžu s tebou mluvit? Tamhle?“ Ukázala hlavou ke dveřím.

„Samozřejmě, drahoušku,“ odpověděl. Pokývl dalším třem mužům. „Omluvte nás na vteřinku.“ Trojice si vyměnila vědoucí pohledy, zatímco se on a Nina vzdalovali.

„Co to k čertu vyvádíš?“ zasyčela Nina, jakmile si mylně myslela, že jsou z doslechu.

„O čem to mluvíš?“

„Víš až moc dobře, o čem mluvím! Děláš ze sebe vola a mě ztrapňuješ!“

„Já že tě ztrapňuju?“ zasupěl Chase. „A co to tvoje ‚Seznamte se s Eddiem, mým poskokem z agentury – ach, on je taky něco jako můj přítel.‘“

„Tohle jsem neřekla!“

„Ale mohlo to tak vyznít! A pardon, že jsem použil špatné slovo, které normální buran běžně v konverzaci nepoužívá. My jsme všichni nechodili na univerzitu vytříbeného jazyka. Ani jsme si nedovolili účes za pět set dolarů,“ dodal, než se stačil zarazit.

Nina rozzlobeně zúžila oči. „Slíbil jsi mi, že o tom už nebudeš mluvit. Panebože! Jedinkrát, jen jednou jedinkrát potřebuji vypadat dobře, abych na tyhle lidi udělala dojem, a od tebe neslyším nic než neustálé stížnosti, kolik to stálo!“

„Bylo to pět set dolarů,“ připomněl jí Chase. „Já si nechávám dělat účes za deset babek!“

„Ano! A taky to podle toho vypadá!“ odsekla Nina a mávla rukou k jeho nakrátko ostříhaným, dozadu sčesaným vlasům. „Kromě toho mám teď vysoké postavení ve Spojených národech a vydělávám po čertech víc než předtím na univerzitě, takže si to můžu dovolit.“

„Jo, je spousta věcí, které si teď můžeš dovolit, že ano?“

„To znamená co?“

„Jestli nedokážeš…“ Chase zmlkl, když uviděl dvojici lidí scházející po schodech z horní paluby. Helikoptéra přivezla další dva hosty. Jeden byl Číňan, stejně jako Chase asi pětatřicetiletý. Prohlížel si skupinu hostů s arogantním úsměvem, který naznačoval, že se považuje za mnohem důležitější osobu, než je kdokoli z nich – nebo lépe řečeno všichni. Další příchozí…

„Omluv mě,“ řekl Chase, který rázem zapomněl na hádku s Ninou. Vydal se ke dveřím. „Potřebuji na vzduch.“

Nina mu zastoupila cestu, trochu zmatená změnou jeho chování, ale stále rozzlobená. „Co? Ne, nepotřebuješ! Co jsi myslel tím, že si mohu dovolit spoustu věcí?“

„Zapomeň na to. Já…“ Opět se ohlédl ke schodišti.

Už bylo pozdě. Všimla si ho.

Číňan se proplétal davem ke Corvusovi. Lidé mu uhýbali z cesty, jako by je odsunoval neviditelným silovým polem. Pár kroků za ním kráčela žena. Na rozdíl od něj byla běloška. Bruneta, oslnivě krásná, draze oblečená… a s výrazem tichého smutku.

Jediná osoba, na kterou se při procházení davem hostů podívala, byl Chase.

„Do prdele,“ zabručel si Chase pro sebe. Teď se nemohl jen tak vypařit.

„Ahoj, René!“ zvolal Číňan, když se přiblížil ke Corvusovi, a rozpřáhl paže. Rysy měl sice čínské, ale jeho přízvuk byl čistě americký, podle všeho kalifornský. „Pěkná lodička! Jednu takovou mám zrovna objednanou. Samozřejmě, že větší. Senátore Daltone!“ Popadl Daltonovu ruku a přehnaně jí potřásl. „Nebo bych si měl zvyknout, že vás zanedlouho budu oslovovat ‚pane prezidente‘?“

„No, pořád ještě musím vyhrát primárky…,“ pronesl Dalton s vyhýbavým úsměvem na rtech.

„Pch, to pro vás bude maličkost. A víte, že máte můj hlas, Victore. A mou finanční podporu. Pokud mi ten druhý nenabídne lepší obchod!“ Rozesmál se. Dalton se k němu připojil s poněkud menší jistotou. „A, Hectore, nazdar! Rád tě zase jednou potkávám!“

Amoros se podíval na Ninu a Chase. „Nino, rád bych vám někoho představil.“

Nina a Chase rychle nasadili masky společenské zdvořilosti a přistoupili ke skupince. „Nino, toto je nejnovější čestný člen správní rady agentury, pan Richard Yuen Xuan.“

„Těší mě, pane Xuane,“ řekla Nina a natáhla ruku k pozdravu. Amorosovi ztuhl obličej a Dalton potlačil další pobavené zabručení.

Než ji Amoros stihl opravit, vložil se do rozhovoru Chase. „Podle tradice je čínské příjmení uváděno jako první. Mám pravdu, pane Yuene?“

„Naprostou,“ řekl Yuen. Usmál se na zahanbenou Ninu. „No tak, nic si z toho nedělejte! I když já vaše jméno určitě nepopletu. Už ho totiž znám.“

Nina zamrkala. „Opravdu?“

„Doktorka Nina Wildeová, výkonná ředitelka Agentury pro mezinárodní kulturní dědictví. Historička, archeoložka, cestovatelka… a objevitelka,“ dodal významně. „Všechno jsem si o vás přečetl.“ Stiskl jí ruku.

„Děkuji,“ podařilo se jí odpovědět, i když byla úplně konsternovaná. „Co děláte vy, pane Yuene?“

Yuen se uculil. „Pro vás jsem Rich. A dělám peníze!“ Hlasitě se zasmál svému vtípku. „Pracoval jsem v telekomunikacích – a stále pracuji, vlastním společnosti vyrábějící satelity a telefony a také největšího internetového poskytovatele v Číně –, ale nedávno jsem rozšířil pole působnosti. K čertu, proč ne, můžu si to dovolit! Získal jsem ve Švýcarsku továrnu na výrobu mikročipů a dokonce jsem tady od Reného koupil diamantový důl v Botswaně. Měl sis ho nechat, René, je tam toho až nad hlavu! A důvod, proč jsem se začal zajímat o diamanty, je tady.“ Otočil se k ženě, která tiše čekala za ním, a vzal ji za levou ruku. Pak její ruku zvedl a ukázal velký diamantový prsten. „Dovolte, abych vám představil ženu, která je již šest měsíců mou krásnou manželkou. Sophia – lady Blackwoodová.“

„Manželkou?“ téměř vykřikl Chase. Nina se na něj nesouhlasně podívala.

„Ráda vás všechny poznávám,“ řekla Sophia monotónním hlasem se zřetelným anglickým přízvukem.

Yuen jí představil ostatní; zarazil se, až když došlo na Chase. „Mám dojem, že se dosud neznáme, pane…“

„Chase. Eddie Chase.“

„Dobře…, Eddie. A tohle je má…“

„My už se známe.“

Tentokrát téměř vykřikla Nina. „Cože?“

Sophiin výraz se poprvé změnil. Usmála se a zvedla pravou ruku k pozdravu. „Ahoj, Eddie. Je to už dávno.“

„Ano.“ Chase její úsměv neopětoval a úmyslně přehlédl nataženou ruku. Po chvilce ji spustila a úsměv ustoupil dotčenému a zklamanému výrazu. „Hm, vidím, že sis to dokázala zařídit.“ Obrátil se k Yuenovi. „Přeji vám šťastné manželství, Dicku. Omluvte mě.“ Otočil se ke dveřím.

Sophia udělala krok jeho směrem, natáhla ruku a dotkla se jeho saka. Zastavil se, ale neotočil se k ní. „Eddie, já…“

Chase na okamžik strnul, ale pak zamířil pryč.

„Eddie!“ řekla Nina udiveně, protože vůbec nechápala, co se děje. Něco se na Chasovi změnilo – jeho hlas, dokonce i postoj –, ale ona nedokázala přesně určit co. „Kam jdeš?“

„Vyčurat se,“ vyštěkl přes rameno a šel dál.

Nina za ním zírala. Tváře jí zrůžověly ponížením. „Já… moc, moc se vám za to omlouvám,“ vykoktala a pořádně si lokla šampaňského, aby se uklidnila.

Yuen pokrčil rameny. „Nic si z toho nedělejte, vždyť se nic nestalo.“ Obrátil se k Sophii. Nina čekala, že se jí zeptá na Chase, ale on jen řekl: „Je všechno v pořádku?“ Přikývla. „Dobře. Kde jsme to… Doktorko Wildeová, smím vám říkat Nino?“ Nina přikývla. „Opravdu rád vás poznávám. Vaše práce mě fascinuje. Vím, že jsou určité věci, které jste našla a které si agentura přeje udržet zatím pod pokličkou, ale hrozně rád bych věděl, jaké starobylé zázraky se chystáte lovit příště!“

Nina zaváhala s odpovědí. Yuen, jako jeden z mnoha členů správní rady, které agentura nabrala po celém světě hlavně proto, aby si vytvořila konexe a namazala politická kolečka v oblastech, kde by archeologický výzkum podporovaný Spojenými národy mohl být vnímán s podezřením, by správně neměl mít přesné informace, proč byla agentura založena. Určité věci by prostě neměl vědět. Veškeré podrobnosti o objevení Atlantidy byly určeny jen relativně malému okruhu lidí. Na druhou stranu zcela okatě narážel na to, že o tom ví…

Rozhodla se neriskovat a vyhnout se jakékoli zmínce o Atlantidě. I když by si moc přála odhalit svůj objev celému světu, věděla, že nemůže, dokud agentura a vlády, které za ní stojí, neusoudí, že nastal správný čas. Odhalení, jak blízko vyhubení geneticky upraveným morem se ocitlo přes pět miliard lidí, by nejspíš způsobilo řadu problémů.

Avšak její současný projekt byl nesrovnatelně méně kontroverzní. A v tomto případě, pokud objeví pravdu o údajném mýtu, si bude moci rovnou připsat plné zásluhy…

„Abych řekla pravdu,“ začala, „pátrám po Herkulově hrobce.“

Dalton zvedl obočí. „Myslíte toho řeckého mytologického hrdinu?“

„Přesně toho.“

„Promiňte, že teď řeknu něco, co je očividné,“ řekl Dalton s podtónem sarkasmu v hlase, „ale jestliže je mytologický, jak může mít skutečnou hrobku?“

„Ve skutečnosti,“ ozvala se Sophia a všichni muži se na ni podívali, jako by byli překvapeni, že má co říct, „má mnoho postav z řecké mytologie hrobky. Pro Řeky nebylo podstatné, jestli v nich byl někdy někdo pohřben. Byly to spíše svatyně, místa, kam mohli chodit vzdávat hold.“

„To je pravda,“ potvrdila Nina, která si začala připadat trochu zastíněná. „Jste velmi dobře informovaná, lady…, opravdu vám mám říkat lady Blackwoodová, nebo…?“

„Jen Sophia, prosím.“

„Lady používáme, když chceme udělat dojem na venkovské balíky,“ řekl Yuen s lišáckým úsměvem. „Divila byste se, jak takový starý britský šlechtický titul přidá na kreditu. Je to taky důvod, proč jsem si ji vzal.“ Opět se rozesmál, ale z jeho tónu a výrazu Nina poznala, že to nemyslel jen v žertu.

„Výhody klasického vzdělání,“ vysvětlila Sophia Nině. Buď jí neomalenost jejího muže nevadila, nebo dokázala velmi dobře skrývat své pocity. „Přiznám se ale, že se zajímám spíš o římskou, než o řeckou kulturu. Mluvila jste o Herkulově hrobce. Můžete prosím pokračovat?“

„Ano, dobře.“ Nina do sebe obrátila zbytek šampaňského a mávla prázdnou skleničkou na číšníka, který stál poblíž. Elegantně se přitočil a dolil jí. „Jak už řekla Sophia, mnohým postavám z řecké mytologie byly postaveny hrobky. U Herkula – neboli Hérakla, jak zní původní řecká forma jeho jména – je spíš neobvyklé, že žádnou hrobku nemá. Alespoň žádnou,“ dodala teatrálně, „která by byla objevena.“

„A vy myslíte, že jste ji našla?“ zeptal se Yuen. Arogantní vtipkování bylo najednou pryč a otázku položil s nelíčeným zaujetím.

„Víte, moc ráda bych řekla, že ano, ale bojím se, že ne. Zatím ne. Několik měsíců jsem skládala z kousků informací mozaiku, ale dosud se mi nepodařilo přesněji určit místo. Ale doufám, že brzy tomu bude jinak!“

„Kde jste našla ty informace?“

I přes účinek vypitého šampaňského si Nina uvědomila, že musí být diskrétní. „Našla jsem odkazy na nějaké pergameny ve sbírce… jednoho soukromého sběratele.“ Že ty pergameny obsahovaly spis Hermokrates, ztracenou práci řeckého filozofa Platona pojednávající o Atlantidě, a že tím soukromým sběratelem byla ve skutečnosti tajná společnost ochotná zabíjet, jen aby komukoli zabránila v objevení starověké civilizace, byla fakta, která si nechala pro sebe. „Vloni agentura uzavřela dohodu, že smí sbírku prozkoumat. Tedy vlastně její fotky. Ale zítra se mám setkat s jedním člověkem a domluvit se na prohlédnutí originálních pergamenů.“

Yuen vypadal zaujatě. „Myslíte, že vám originály řeknou něco, co jste se nedověděli z fotografií?“

Nina se nejprve napila a pak odpověděla: „Ano, určitě! O tom přece archeologie je – vidět skutečné věci, a ne pouze koukat na fotografie. Jít na skutečná naleziště nebo pracovat s hmotným předmětem, s něčím, co můžete držet v ruce. Pak vidíte věci ve zcela jiném světle.“

Yuen zamyšleně přikývl a Corvus řekl: „Ale ve funkci výkonné ředitelky asi nemáte mnoho příležitostí pracovat v terénu, že ne?“

„Bohužel ne,“ řekla Nina a zavrtěla hlavou. „Většinu času trávím u stolu nebo na jednáních.“ Více než kdy předtím to platilo po ztrátě výzkumné plošiny, která zkoumala Atlantidu a potopila se v bouři; většina terénních projektů byla pozdržena a čekala na výsledky probíhajícího vyšetřování. „Na druhou stranu to přináší určité kompenzace. Například tuhle!“ Ukázala na opulentní krásu kolem sebe. „Děkuji, že jste se ujal role hostitele.“

„Říkal jsem si, že je načase pozvednout prestiž agentury,“ řekl Corvus a usmál se.

Yuen se na ni také usmál, ale jeho úsměv byl nepokrytě úlisnější. „Tak vám přeji hodně štěstí při hledání hrobek!“ Ohlédl se přes rameno na skupinku, která se bavila kousek od nich. „Nicméně nastal čas, abych změnil pozici. Děkuji za pozvání, René, a Victore, nezapomeňte mě pozvat do Bílého domu! Pojďme, Sophie.“

„Ráda jsem vás poznala,“ řekla Sophia Nině, než ji Yuen popadl za ruku a odtáhl pryč.

„Hajzlík,“ zamumlal Dalton, když byl Číňan z doslechu. „Je jedno, kolik má miliard, přesto je to domýšlivý osel. Musí se mu ale nechat, že si umí vybrat manželku.“

„Ten člověk má opravdu hodně velké štěstí, že našel někoho tak perfektního,“ přitakal Corvus. Obrátil se k Nině. „A co vy, Nino? Plánujete vy a Chase svatbu?“

Ninu jeho otázka zaskočila. Než odpověděla, upila ze sklenice. „Abych pravdu řekla, nevím.“ Po tom, jak se Chase dnes večer choval, neměla v nejbližší době na svatbu ani pomyšlení.

Rozhlédla se kolem sebe, protože ji napadlo, že se třeba vrátil, když už je Sophia pryč. Nikde ho však neviděla. Rozhodla se, že ho najde a vyříká si s ním jeho nevhodné chování.

Ale až dopije skleničku.

Chase bloumal bezcílně po lodi. Přijít sem byl hloupý nápad, při tom Ninině novém pánovitém postoji – a navíc to setkání se Sophií, zrovna s ní ze všech lidí na světě…

Nechtěl na ni ani pomyslet. Byla součástí jeho minulosti, na kterou už úspěšně zapomněl, nebo si to aspoň namlouval. Osud tomu chtěl zřejmě jinak.

Došel na lodní záď. S úlevou zjistil, že tam postává jen hrstka hostů. Studený vítr byl pro většinu dobrým důvodem, proč zůstat uvnitř. Zamířil podél zapuštěného plaveckého bazénu k zábradlí, aby se znovu podíval na Manhattan. S překvapením si uvědomil, že na něj někdo volá jménem. Rozhlédl se. „Matte?“

„Nazdárek, Eddie!“ Matt Trulli se k němu přikolébal. Byl to mírně obtloustlý ježatý Australan, který mezi ostatními hosty vypadal naprosto nepatřičně, protože byl oblečený v pomačkaných bermudách a křiklavé košili. S nelíčeným nadšením potřásl Chasovi rukou. „Tebe jsem neviděl už věky! Jak se vede, kamaráde?“

„Fajn, díky. Co ty tady děláš?“

Trulli ukázal nahoru na kapitánský můstek Ocean Emperoru. „Pracuju teď pro tohohle šéfa!“

„Pro Corvuse?“

Trulli přikývl. „Většinou makám na Bahamách, ale přijel jsem do Států, protože jdu zítra na jeden seminář. Byl jsem docela překvapený, když jsem dostal pozvání, ale řekl jsem si, k čertu, no a co, aspoň je tam zdarma chlast!“ Pozvedl svou skleničku.

Chase si uvědomil, že on sám nic nepije, ale nikde poblíž nestál žádný číšník. Nijak zvlášť mu to nevadilo, stejně už pít nechtěl. Na rozdíl od Niny… „Co děláš, pořád se věnuješ ponorkám?“

„Jo. Když skončila Frostova společnost, začal jsem pracovat pro Reného. Navrhuju podmořské hotely.“

Chase mu věnoval pochybovačný pohled. „Podmořské hotely?“

„Ty se směješ, kamaráde, ale brzy to bude velký hit!“ ujišťoval ho Trulli. „V Dubaji už hitem jsou, a víš ty, s jakým designem jsem přišel já? Vymyslel jsem stavebnicový systém, takže je můžeš smontovat, kdekoli chceš. Jen si to představ: Ráno se probudíš, koukneš z okna a bum! Kolem tebe jsou ryby. René dokonce v jednom z prototypů na Bahamách bydlí. Je to fakt paráda. Ani mně by takové bydlení nevadilo, ale stojí to kapánek víc, než si můžu za byt dovolit!“

„Ten pocit znám,“ řekl Chase smutně a zahleděl se na Manhattan.

„Nicméně,“ pokračoval Trulli, „teď jsem tu hotelovou záležitost dokončil a dělám na něčem ještě úžasnějším.“ Jeho výraz naznačoval, že následující sdělení bude pro naslouchajícího ohromným překvapením. „Jenže bohužel ti o tom nemůžu říct. Je to přísně tajné, chápeš?“

Chase se pousmál. „Víš, že umím mlčet jako hrob.“

„Fuj, jdi do háje s hrobem, raději na zdraví, kamaráde. Ale řeknu ti aspoň tohle – je to po čertech dobré! Pamatuješ si, že ty ponorky, co jsem postavil pro Frosta, vypadaly jako buldozery? Tohle je spíš ferrari. Bude to fantastické! Ovšem až tu potvoru donutím, aby pracovala, jak má.“ Znovu se napil a pak se zády opřel o zábradlí. „No a co ty, kamaráde? Kde jsi sehnal pozvánku na tuhle párty?“

„Jsem tu s Ninou. To ona dostala pozvánku, ne já.“

Trulliho překvapil jeho úsečný tón, ale dále to nerozváděl. „Takže ty a ona jste…?“ Chase přikývl. „To je báječné!“

„Kroť své nadšení, nejsme manželé nebo něco podobného. Nejsem si jistý, co teď vlastně jsme, abych byl upřímný.“

„Aha… Takže ona pracuje pro agenturu?“

„Jo. Já taky.“

„Neříkej. Co děláš?“

Chase si dlouze vydechl a pak odpověděl. „Abych řekl pravdu, většinu času sedím na prdeli u prázdného stolu a dělám hovno. Oficiální název mé pracovní funkce zní asistent výkonné ředitelky a ve skutečnosti se mám starat o Ninu, když pracuje v terénu. Jenže vzhledem k tomu, že za poslední rok nebyla v terénu ani jednou, nemám celé dny nic na práci.“ Zaznělo to frustrovaněji, než by si přál.

„Takže Nina je teď tvoje šéfka? To musí být hodně zajímavé.“

Chase mu věnoval ponurý úsměv. „To si ani nedovedeš představit.“

Zdálo se, že je Trulli trochu na rozpacích. „Aha… Je tady? Docela rád bych ji pozdravil.“

„My o vlku…,“ začal Chase, když uslyšel klapot rychle se blížících vysokých podpatků. Ohlédl se a uviděl Ninu, která k němu mířila se zlostným výrazem ve tváři. Šaty za ní ve větru jen vlály.

„Všude jsem tě hledala,“ vyštěkla místo pozdravu. Pak si všimla, že vedle něj stojí Trulli. „Matte! O můj bože, jak se máš? Co tady děláš?“

„Právě jsem povídal Eddiemu, že pracuji pro Reného Corvuse,“ řekl Trulli. „Pořád stavím ponorky. Slyšel jsem, že jsi teď velká šéfka v agentuře. Gratuluji!“

„Díky. Podívej, Matte, omlouvám se za vyrušení, ale potřebuji mluvit s Eddiem. Je to soukromé.“

Trulli věnoval Chasovi znepokojený pohled a dopil sklenici. „Jasně. Beztak si potřebuju dotankovat. Možná se uvidíme později, co?“

„Možná,“ odpověděl Chase. Trullli ho poplácal po rameni, políbil Ninu na tvář a zmizel dovnitř.

Chase ho sledoval pohledem. Když se otočil k Nině, zjistil, že na něj upřeně hledí. Ukázal na její sklenici. „Přešla jsi na červené víno? Kolikátá už to dnes večer je? Šestá, nebo sedmá?“

„Nepokoušej se změnit téma.“

„Nevšiml jsem si, že bychom nějaké měli.“

„Víš přesně, o co jde.“ Přistoupila k němu blíž. „Za celý svůj život jsem se ještě nikdy necítila tak ponížená! Je mi jedno, jaký máš problém se Sophií, ale mohl jsi alespoň předstírat civilizovanost a trochu zdvořilosti. I desetiletý kluk by se dokázal chovat dospěleji! Propánakrále, vždyť René a Sophiin manžel jsou ředitelé agentury!“

„Čestní ředitelé,“ podotkl Chase sarkasticky.

Ninina tvář se stáhla zlostí. „Uvědomuješ si, jak teď kvůli tobě před nimi vypadám?“

„Aha, teď se konečně dostáváme k jádru věci,“ řekl Chase a opřel se o zábradlí. „Přesně to tě nejvíce žere, že jo? Nalévala ses šampaňským s miliardáři a rádoby prezidenty a Jejím Blahorodím a pak sis najednou vzpomněla: A do prdele! Můj přítel je jen společensky neotesaný bývalý voják, jak trapné! Bude lepší ho usadit, nebo si mí noví přátelé budou myslet, že jsem stejně neomalená jako on!“

„Tak to vůbec nebylo a ty to víš!“ vykřikla Nina pobouřeně. „Raději mi řekni, co máš za problém se Sophií? Odkud ji znáš?“

„To vůbec není tvoje starost.“

„Ach tak – já si ale myslím, že jsi z toho mou starost udělal!“

Chase se prudce napřímil a přiblížil obličej na pár centimetrů k jejímu. Když měla Nina hodně vysoké podpatky, byla stejně vysoká jako on. „Dobře. Chceš vědět, co mám se Sophií za problém? Myslí si, že jen proto, že se narodila do správné rodiny, jsou všichni pod její úroveň. Ale víš ty co?“ Zašklebil se. „U ní mi to až tak nevadí, protože ona taková byla vždycky a jinak se chovat neumí. Ale ty? Dostala jsi vysokou funkci a o něco víc peněz a začala ses stýkat s politiky a všemi těmi bohatými blbci a najednou si myslíš, že jsi lepší než já a můžeš se mnou zacházet jako s kusem hovna?“

Nina zrudla vztekem a sevřené rty se jí chvěly. Pak… vychrstla do Eddieho obličeje obsah skleničky.

„Jdi do prdele, Eddie,“ vyštěkla, otočila se na podpatku a odkráčela. Chase zůstal stát a červené víno mu stékalo z obličeje na košili a na sako. Zhluboka se nadechl a otřel si oči. Skupinka lidí postávající na palubě se tiše a diskrétně odvrátila.

„No a?“ řekl a v úsměvu odhalil mezeru mezi předními zuby. „Dokud si někdo nenechá chrstnout pití do obličeje, večírek stojí za houby.“

Protože se párty konala na jachtě uprostřed newyorského přístavu, neměli Nina ani Chase možnost dostat se zpátky domů taxíkem. Místo toho museli čekat, až se vrátí některý člun, a pak protrpět celou neuspěchanou cestu k pobřeží a teprve pak si konečně mohli vzít taxi a odjet do Upper East Side. Celá cesta trvala skoro pětačtyřicet minut.

A celou dobu si vzájemně neřekli jediné slovo.

2

„Au.“ Nina se kroutila na polštáři a zoufale se snažila najít chladnější místo, které by zmírnilo úpornou bolest hlavy. Žádné nenašla.

Hudba, která zněla z vedlejšího pokoje – rock ze sedmdesátých a osmdesátých let – jejímu stavu zrovna nepomáhala. Ani „zpěv“, který ji doprovázel.

S námahou spustila nohy z postele. Triko, které měla na sobě, bylo zmačkané a propocené. Když se vymotala z přikrývek, stačil jediný pohled do zrcadla a věděla, že její vlasy si vyžádají náročnou nápravnou péči, než bude moci odejít na schůzku.

Schůzka…

Náhle ji zachvátila panika. Vběhla do obývacího pokoje a zamrkala, oslněná jasným ranním světlem, které dovnitř vcházelo balkónovými dveřmi. „Kolik je hodin?“ zeptala se.

Chase, oblečený v šortkách a šedém tričku, zvedal činky. Přerušil nemelodické ztvárnění písně „My bird“ a zřetelně sarkastickým tónem řekl: „Je ráno, svítí slunce.“

„Ne, Eddie, opravdu, kolik je hodin? Musím se připravit, mám schůzku…“

„Uklidni se, je teprve sedm. Dokonce ani ty se nemusíš tak dlouho vypravovat.“ Začal znovu posilovat.

„Sedm hodin? Chceš říct, že jsi mě vzbudil tak brzy… Můžeš to vypnout?“ ostře ukázala prstem na stereo, do kterého zapojil svůj iPod.

Zavrčel, přestal zvedat činky a nepatrně ztišil hudbu. Pak činky znovu zvedl. „Je středa ráno. Tréninkový den.“

Nina se ošila. „Bože můj, musíme? Dneska se na to opravdu necítím.“

„Byl to v prvé řadě tvůj nápad,“ zasupěl Chase. Napodobil její nosový pronikavý přízvuk. „Eddie, budeš mě udržovat v kondici? Eddie, naučíš mě sebeobranu? To ty jsi mě k tomu dotlačila.“

„K ničemu jsem tě nedotlačila,“ řekla Nina vyčítavě. „Koukni, co kdybychom to tento týden vynechali?“

„Měla bys cvičit alespoň dvakrát týdně, aby to k něčemu bylo.“ Změnil postoj. „Já ale hodlám pokračovat. Když už musím celý den trčet za stolem, aspoň se nezměním v rozbředlý kus těsta.“

Nině se vůbec nelíbil jeho tón, ale nebyla si jistá, jestli to myslel vážně nebo ne. Rozhodla se nechat to být. Tentokrát. „Tak dobře. Ale zkrátíme to, dvacet minut maximálně. Vážně se musím připravit na to jednání. A dovol mi aspoň navštívit nejprve koupelnu.“

Než se Nina o pět minut později vynořila z koupelny, Chase stihl odsunout skleněný konferenční stolek a černou koženou pohovku Le Corbusier a vytvořit tak místo pro modrou matraci, kterou položil doprostřed místnosti. Nina si navlékla tepláky a naboso se vydala k matraci.

„Sakra, to je ale zima.“

„To proto, že stojíš na holé dřevěné podlaze,“ řekl Chase nesouhlasně. „Tvůj starý byt byl mnohem hezčí. Útulný, teplý, s koberci, pamatuješ? Nic z téhle studené elegance.“ Udělal kyselý obličej na sochu afrického bojovníka, která vévodila místnosti.

„Ty tady bydlíš taky,“ připomněla mu Nina a stejně nesouhlasně koukla na kubánský keramický držák na doutníky, který měl tvar uklánějícího se Fidela Castra. Teď do něj odkládali drobné mince. Chase trval na tom, aby držák stál na kuchyňské lince. Nina přesně nevěděla, co Chase v době svého působení u SAS na Kubě dělal, byla to další část jeho minulosti, kterou se jí z něj nepodařilo vypáčit. Chápala, že ta figurína má pro něj sentimentální hodnotu – byl to žertovný dárek od přítele Huga Castilla, který zemřel během výpravy za Atlantidou –, ale panebože, proč to musí být zrovna něco tak šeredného!

„Kdo by to řekl,“ zamumlal a zaujal bojový postoj. „Dobře! Pojďme se připravit.“

Trénink začal rozcvičkou a pokračoval judem, při kterém se snažili jeden druhého strhnout na zem. Netrvalo dlouho, a Nina si uvědomila, že Chase klade mnohem větší odpor než obvykle. Nemluvě o tom, jak zacházel s ní…

Rozzlobeně hekla, když ji už potřetí dost nevybíravě složil na matraci. Kolenem přitisknutým na hrudník ji tlačil k zemi. „Eddie, to bolí!“

„Tohle je konečně boj, a ne markýrování.“ Ještě chvíli ji tak držel a pak vstal. „No dobře, zkusíme něco jiného.“

Nina čekala, že jí pomůže na nohy. Když k ní nenatáhl ruku, vrhla po něm nazlobený pohled a vstala. „Co je s tebou?“

„Nic.“

„Ale ano. Něco tě žere. A už nějakou dobu. Nemyslím tím jen včerejší večer.“

Úsměv, který jí věnoval, postrádal sebemenší špetku veselí. „Ó, jsem ohromen. Chceš říct, že si ze včerejšího večera dokonce něco pamatuješ?“

„Kvůli tomu, jak ses choval, bych na všechno nejradši zapomněla.“ Poznala na něm, že se chystá utrousit nějakou kousavou poznámku, a utnula ho dřív, než dostal šanci pokračovat. „Tak jdeme na to. Zkusíme něco jiného.“

Chase zavrčel, ale pak sáhl do sportovní tašky a vytáhl zbraň – ne opravdovou, pouze křiklavě oranžovou plastovou hračku. „Jak si přeješ. Děláš ze mě padoucha, jsem tedy padouch. Hned zjistíme, jestli si skutečně pamatuješ něco z toho, co jsem tě naučil.“ Ustoupil o krok dozadu, zvedl zbraň a namířil na Ninu. „Odzbroj mě.“

Nina zavrtěla hlavou. „Proboha, nech toho.“

„Cože? Chtěla jsi trénovat sebeobranu. Tohle je trénink sebeobrany.“

„Jo, ale to bylo, když jsem si ještě myslela, že bychom se mohli dostat do problémů, například kdyby se nám chtěl někdo pomstít za Atlantidu. Ale teď? Abych byla upřímná, jediné co chci, je trocha kardiovaskulárního cvičení.“

„To si piš, že budeš mít kardiovaskulární cvičení, až ti někdo namíří zbraní do obličeje. Tak pojď.“ Strčil do ní hlavní makety. „Dej sem peněženku.“

„Cože? Eddie, nech toho…“

Stiskl kohoutek. Hračka cvakla. „Bum! A jsi mrtvá. Zkus to znovu. Zabila jsi mého šéfa. Teď se chystám zabít já tebe.“

„Eddie…“

„Bum! Zase jsi mrtvá. To je marné.“ Nina se na něj zamračila. Byla stále otrávenější. „Zkus to znovu! Jsem bratr Giovanniho Qobrase a ty jsi děvka, kvůli které ho zabili…“

Nina se nadechla, švihem těla uhnula před pistolí a jednou rukou popadla Chase za paži, zatímco druhou se mu snažila zbraň vypáčit ze sevření…

Bác!

Místnost se s ní zatočila a Nina se ocitla vleže na zádech a lapala po dechu. Shora na ni mířila hlaveň.

Cvakla. „Bum,“ šklebil se na ni Chase.

Nina se na něj rozzlobeně dívala. Pak se vymrštila do stoje, utekla do ložnice a práskla za sebou dveřmi.

Za čtyřicet minut byla připravená k odchodu. Raději by svým vlasům věnovala delší dobu, protože vzdorovaly úpravě víc, než doufala, ale chtěla být co nejrychleji pryč z bytu. Ani po kávě a několika tabletkách bolest hlavy neustoupila.

To ale nebyl ten hlavní důvod, proč chtěla na čerstvý vzduch.

„Co je to za chlapa, se kterým se máš dnes setkat?“ Byl stále oblečený v tričku a šortkách, rozvaloval se na pohovce, nohy měl položené na konferenčním stolku a nijak nedával najevo, že má v úmyslu jít s ní.

„Dej ty nohy dolů,“ řekla Nina otráveně. Ignoroval ji. „To je tajné, záležitost agentury.“ Nebyla to sice pravda, ale neměla čas ani chuť pouštět se do detailů.

Chase obrátil oči v sloup. „Ale ale, fakt?“

„A co ty? Ještě ses nevypravil.“

Ležérně mávl rukou k oknu. „Napadlo mě, že si vezmu dopoledne volno.“

„Opravdu? A zjistit si, jestli smíš, tě nenapadlo?“

„Protože je celkem jasné, že mě k ničemu nepotřebuješ, řekl jsem si ‚proč sakra ne?‘“

Nina se pomalu a zhluboka nadechla v marné snaze potlačit zklamání. „Naše agentura je profesionální organizace, Eddie. Měl bys požádat o dovolení.“

Chase si dal ruce za hlavu a natáhl nohy ještě dál. „Fajn. Takže, šéfko, dovolíte mi vzít si dnes dopoledne volno? Musím totiž zajít do čistírny, protože mi někdo polil sako červeným vínem.“

„Bože!“ vykřikla, protože jí už došla trpělivost. „Klidně! Vezmi si dnes ráno dovolenou, vezmi si celý týden dovolenou! Je mi to jedno.“ Popadla tašku, vyšla z bytu a s vervou za sebou zabouchla dveře.

Chase bouchl pěstí do polštářku a vyskočil na nohy. I on zápasil se zklamáním. „Do prdele se vším!“ zavrčel a podíval se na africkou sochu. „A ty tam táhni taky.“ Socha na něj hleděla s klidem kusu dřeva.

Vztek ho nepřecházel. Zašel si do ložnice pro sako. Skvrny se zřetelně rýsovaly i na tmavé látce. „A do háje,“ ulevil si otráveně. „Nejspíš tě budu muset opravdu nechat vyčistit,“ řekl saku. Prohledal kapsy a vysypal jejich obsah…

Prsty narazily na něco neočekávaného. Kousek papíru, těsně poskládaný do malého čtverečku. Když papír rozbaloval, zlost ustoupila zvědavosti.

Rukopis poznal dřív, než se podíval na podpis. Sophia. Musela mu to strčit do kapsy, když ho na tom večírku chytla za rukáv.

Přečetl si její vzkaz. Oči se mu rozšířily údivem a přečetl si ho znovu, jen aby se ujistil, že je v něm opravdu napsáno to, co si myslí. Bylo.

„To mě podrž…,“ zašeptal. Rázem zapomněl na čistírnu. Přece jen musel do agentury.

Ne proto, aby se viděl s Ninou. Tohle bylo rozhodně nad její síly.

Nina měla u své kanceláře malou toaletu a právě se tam pokoušela uvést do dostatečně uhlazeného a profesionálního stavu, aby mohla přijmout návštěvníka. Prohlížela se v zrcadle a bezděky se dotkla přívěsku, který měla na krku. Zahnutý kousek kovu byl ve skutečnosti úlomek atlantidského artefaktu, který objevila mnoho let předtím, než odhalila jeho pravou podstatu. Místo toho jej vždy považovala za svůj talisman pro štěstí. Doufala, že jí štěstí přinese i dnes a ona dostane, co chce.

Byla spokojená, že její vlasy konečně zase vypadají na to, že za ně dala pět set dolarů. Uhladila si kostým od Armaniho a zkontrolovala, zda má černé lodičky bez jediného smítka. Pak se podívala na hodinky. Čas schůzky se blížil.

Něco si ale přece jen potřebovala procvičit.

Vyšla z koupelny a sedla si ke stolu. Obrátila se tváří k oknu, z něhož měla krásný výhled na Manhattan. „Tak jo. Dokážu to. Udělám to správně.“ Nadechla se. „Dobrý den, pane Popadol – sakra! Popo, Popadolapis…, do prdele,“ plácla se dlaní do čela. „Jsem snad ještě opilá! Pane Nicholasi Popadopoulosi,“ podařilo se jí nakonec vyslovit, když pečlivě artikulovala každou slabiku. „Po-pado-pou-los. Popadopoulos. Konečně!“ Bezděky se zasmála. „Fajn, teď jsem na vás připravená, pane Nicholasi Popadopoulosi. A vy mi dáte, co chci.“

Dotyčný se dostavil o pár minut později. Nina už s ním mluvila po telefonu při různých příležitostech několikrát, ale tentokrát to bylo poprvé, co se s ním měla setkat osobně. Vůbec nevypadal na to, kolik obstrukcí dokáže nadělat. Popadopoulos měl přes šedesát let, chodil nahrbený a prořídlé černé vlasy měl sčesané a připlácnuté pomádou v marné snaze zakrýt lysé místo. Měl tenký knírek a brýle s kulatými čočkami, skrz které na ni podezřívavě hleděl, když ho vítala ve své kanceláři.

„Dobrý den, pane Popadopoulosi.“ V duchu si pogratulovala a potlačovala úsměv. „Ráda vás konečně poznávám osobně.“

„Dobrý den, doktorko Wildeová,“ odpověděl na pozdrav. Měl řecký přízvuk, což nijak nepřekvapovalo, ale s nádechem italštiny – Bratrstvo světlonošů sídlilo v Římě, a jak Nina pochopila, Popadopoulos se tam více než tři desítky let staral o tajné archivy společnosti. „Opravdu mně není jasné, proč jste mě nutila, abych přijel sem do New Yorku, namouduši ne. Existují teď přece všechny ty báječné vynálezy, telefon, fax, email. Možná jste o nich už slyšela?“

„Prosím, posaďte se,“ nabídla mu Nina, i když by ho nejraději uškrtila. Papadopoulos zavrčel, ale sedl si. Přitáhla si další židli a sedla si naproti němu. „Důvod, proč jsem vás požádala, abyste přijel do New Yorku, je ten, že jsem vás nedokázala přesvědčit, abyste mi pomohl, ani telefonem, ani faxem, ani emailem. A protože mí šéfové v agentuře a vaši nadřízení v Bratrstvu se konečně dohodli, že můj výzkum Herkulovy hrobky je cenný, a protože Bratrstvo souhlasilo, že bude agentuře pomáhat…“

„Dohoda uzavřená prakticky pod namířenými zbraněmi,“ skočil jí do řeči Popadopoulos. „Jako bychom měli na výběr!“

„Byla ale uzavřena, byla uzavřena. A já jsem jen chtěla, abyste mi prokázal laskavost a setkal se se mnou osobně, protože vám musím vysvětlit, proč potřebuji vidět texty Hermokrata – originály, ne kopie nebo fotografie.“

„Není v nich nic, co byste už neviděla!“ protestoval Popadopoulos a nesouhlasně mávl rukou. „Vlastníme je více než dva tisíce let a byly pečlivě prostudovány historiky z Bratrstva. Nemyslíte, že kdyby obsahovaly nějaké vodítko jak najít cestu k Herkulově hrobce, už dávno bychom ho našli?“

„Celou tu dobu jste také měli u sebe Platonovy práce o Atlantidě, a přece jste ji nenašli. Já ano,“ řekla Nina ostře. Popadopoulos se zatvářil dotčeně. „Kritias při několika příležitostech uvádí v textu Hermokrata, že Sokratovi i ostatním vyjeví místo a tajemství hrobky tak, jak mu ho předal Solon, ale nikdy to neudělal.“

„To proto, že ten text nebyl nikdy dokončen!“

„Nesouhlasím. Hermokrates je v každém ohledu dokončený rozhovor. Jediná věc, která není dotažena do konce, je záležitost Herkulovy hrobky – což by od Platona bylo zatraceně velké přehlédnutí, pokud na to náhodou zapomněl!“ Nina zmírnila tón, když si uvědomila, že musí přesvědčit Popadopoulose, aby s ní spolupracoval. „Jsem přesvědčená, že se tam dá najít ještě něco dalšího, nějaký záchytný bod, který není vidět v kopiích textu ani na fotografiích pergamenů. Pane Popadopoulosi, oba jsme historici a to, čím se zabýváme, je zachování a dokumentování minulosti, je to naše životní vášeň. To nás pohání vpřed. Upřímně věřím, že jestli mi umožníte prohlédnout si originální texty, dokážu najít nějaké vodítko, které odhalí, kde leží Herkulova hrobka. Oba víme, proč nemůže být světu odhaleno objevení Atlantidy, ale tohle je něco, skutečný poklad, který svět vidět může.“

Popadopoulos neodpověděl, ale přinejmenším se zdálo, že o jejích slovech uvažuje. Rozhodla se trochu přitlačit. „Přijmeme veškerá možná opatření, abychom zajistili bezpečnost a ochranu pergamenů. Z pracovníků agentury je uvidím pouze já a lidé, kterým k tomu dáte oprávnění, přístup k nim budete mít zcela pod kontrolou a bude záležet plně na vás, jaká bezpečnostní opatření budou zvolena. Jediné, o co žádám, je, abych směla texty zkoumat tady v New Yorku, protože potřebuji mít přístup k celému svému výzkumu a vybavení agentury. Archivy Bratrstva jsou neuvěřitelným zdrojem znalostí. Dovolte mi prosím, ať jim pomohu najít správné využití. Pro dobro historie.“

Nina se opřela. Už řekla, co měla, ostatní je teď v Popadopoulosových rukou. Popadopoulos mlčky přemítal. S každým tiknutím hodin narůstal v Nině neklid. Jestliže jí Řek odpoví ne, bude zpátky na startovní čáře…

„Já… zvážím váš návrh,“ řekl nakonec. Z rezignace v jeho hlase Nina poznala, že jí dovolí do textů nahlédnout. Věděl, že kdyby odmítl, neměl by to jednoduché, protože Bratrstvo už v zásadě souhlasilo. Jeho „zvažování“ bylo pózou. „Budu si muset promluvit s římskou sekcí Bratrstva.“

„Ponechte si tolik času na zvážení, kolik budete potřebovat,“ řekla mu Nina. „Pokud potřebujete telefonovat, poslužte si a použijte můj telefon.“ Ukázala na svůj stůl. „Odejdu, ať máte soukromí. Až mě budete potřebovat, stačí vytočit nulu a někdo mi zavolá na pager.“

„Děkuji, doktorko Wildeová.“ Oba vstali a podali si ruce. Nina vyšla z kanceláře. Jakmile za sebou zavřela dveře, uhodila pěstí do vzduchu a němě vykřikla Ano!

S vítězoslavným pocitem zamířila do salonku. Káva sice nebyla tím pravým nápojem pro oslavu, ale po včerejším večeru neměla na šampaňské ani pomyšlení…

Najednou ztuhla. Kousek od ní se otevřely dveře a z kanceláře vyšel muž. Byl k ní otočen zády a ihned zamířil k výtahům na opačném konci chodby. Muž v džínsech a obnošené černé kožené bundě.

Eddie Chase.

Nina otevřela ústa, že na něj zavolá, ale hned je zavřela, protože si nebyla jistá, co říct. Co tady vlastně dělá po tom povyku, který ztropil ráno kvůli půldni volna?

Zmatek v ní ještě narostl, když si uvědomila, z jakých dveří vyšel. Byla to kancelář Hectora Amorose, se kterým Chase obvykle nejednal… Proč ho navštívil zrovna teď?

Dveře výtahu se zavřely. Jestli si jí Chase všiml, nedal to nijak znát. Najednou ji zamrazilo.

Skončil? Proto navštívil šéfa? Aby mu předal výpověď?

Pocit chladu zesílil. Jestli to bylo kvůli ní, pak agentura nemusí být jediné, co opouští…

Chystala se zamířit do Amorosovy kanceláře, ale uslyšela z interního rozhlasu své jméno. Popadopoulos zřejmě dospěl k rozhodnutí rychle.

Zaváhala jen na chvilku. Pak se otočila a vydala se zpět do své kanceláře. Jednu věc po druhé. Nejprve se zbaví Popadopoulose a pak zjistí, co to Chase ksakru provádí. A bude doufat, že nebude příliš pozdě, aby mu zabránila udělat nějakou hloupost.

Ne že by se jí to poslední dobou dařilo, pomyslela si smutně…

Nahrbený historik stál a čekal na ni. „Doktorko Wildeová,“ řekl trochu váhavě, „pokud jde o text Hermokrata… Bratrstvo dalo souhlas k tomu, že si ho můžete prohlédnout. Tady v New Yorku.“

„Děkuji vám,“ řekla Nina, i když necítila zdaleka takovou radost, jakou čekala.

„Mám jisté podmínky, které musí být splněny, pokud jde o zabezpečení a taky manipulaci se stránkami textu, samozřejmě. Odpoledne vám pošlu podrobnosti emailem.“ Oči za zlatými obroučkami se zúžily do štěrbin. „O těchto podmínkách ale diskutovat nemíníme.“

„Jsem si jistá, že budou splnitelné,“ řekla Nina nesoustředěně, protože jí pořád ležel v hlavě Chase. Popadopoulos se zatvářil překvapeně nad jejím rychlým souhlasem. Byl zjevně připraven na konflikt a trochu ho zklamalo, že žádný nepřišel.

„Velmi dobře,“ řekl. „Zařídím všechno tak, aby do zítřka text přiletěl z Itálie. Já samozřejmě budu přítomen po celou dobu, kdy vy – pouze vy, nikdo jiný k němu nebude mít přístup – budete stránky zkoumat.“

„Ano, ano, to je skvělé!“ Zamrkala a snažila se plně soustředit na rozhovor. „Chci říct, že vám moc a moc děkuji, pane Popadopoulosi, děkuji vám! Už se moc těším. Opravdu vám mnohokrát děkuji.“ Potřásla mu rukou a musela se hodně držet, aby ho doslova nevystrkala z kanceláře. Pak si sedla a dlaní si zakryla ústa.

Co to jen Chase provádí?

Chystala se sáhnout po telefonu a zavolat Amorosovi, ale telefon zazvonil dřív. Překvapeně ho zvedla. „Haló?“

„Ahoj, Nino.“ Byl to sám Amoros. „Jestli máš chvilku času, můžeš se za mnou stavit?“

„Je to – je to kvůli Eddiemu?“

„Vlastně ano.“ Jeho hlas zněl překvapeně. „Netušil jsem, že to víš. Povídal, že ti o tom neřekl.“

„O čem?“ zeptala se a cítila, jak se jí zmocňuje panika.

Amoros se odmlčel. „Možná bys raději měla přijít…“

„Kam se chystáš?“ dožadovala se Nina odpovědi. Jakmile skončila její schůzka s Amorosem, vyběhla z budovy, skočila do taxíku a odjela domů.

„Do Šanghaje,“ řekl Chase ležérně, jako by odlet do Číny nebyl o nic mimořádnější událost než cesta metrem. Přitom si skládal oblečení do tašky.

„Proč jedeš do Šanghaje?“

Věnoval jí povýšený pohled. „To je tajné. Je to záležitost agentury.“

Nina se naježila. „Houby tajné! Řekni mi, o co jde!“

„Je mi líto, lásko, ale je to tajné. Amoros se mnou souhlasí – a Spojené národy taky.“

Přistoupila k němu a dala ruce v bok. „Má to co dělat s námi dvěma?“

„S námi to nemá nic společného,“ řekl. „Něco se stalo a já jsem usoudil, že jde o bezpečnostní problém týkající se agentury. Amoros se mnou souhlasí, takže teď odjíždím do Šanghaje, abych to ověřil.“

„Proč ty? Proč ne někdo jiný? Třeba někdo, kdo už v Šanghaji je?“

„To ti nemůžu říct.“

„Nemůžeš, nebo nechceš?“

Chase se na ni ani nepodíval, zavřel tašku a strčil si pas a ostatní doklady do vnitřní kapsy bundy. „Musím jít.“

„A jak dlouho budeš pryč?“

Chase pokrčil rameny. „Tak dlouho, jak bude třeba.“ Vydal se ke dveřím, ale Nina mu zastoupila cestu.

„Ty vážně čekáš, že ti uvěřím, že zčistajasna letíš na druhý konec světa, aniž mi řekneš proč, a přitom to nemá nic společného s tím, čím zrovna procházíme?“

„Opravdu mě nezajímá, čemu věříš. A teď, když mě omluvíš, odjíždím pracovat.“ Protlačil se kolem ní a vyšel ven.

„Hajzle!“ zavrčela Nina a střelila vzteklým pohledem po dveřích, které se za ním zavřely. Se zaťatými pěstmi přistoupila ke kubánskému suvenýru, jako by se ho chystala smést z jeho čestného místa a rozbít na tisíc kousků. Pak se ale odvrátila a praštila sebou na pohovku. Celá se třásla zlostí.

3

Šanghaj

Od poslední Chasovy návštěvy v Číně uplynuly více než dva roky a Chase byl ohromen – i když ne překvapen – velikostí změny v panoramatu celého města. Kam se podíval, vyrostly nové mrakodrapy a prostor mezi nimi vyplňovaly vysoké stavební jeřáby, jejichž siluety se tyčily proti stmívající se obloze.

Nové stavby nebyly nudné krabice, které dominují městům na Západě. Vzkvétající korporace vlastnící spousty peněz a odhodlané to všem ukázat se rozhodly utkat v architektonických dostizích a soutěžily, kdo bude mít nejvyšší, nejúžasnější a nejodvážněji navržené sídlo. Napodobeniny starobylých čínských chrámů, které se vypínaly do výšky sta a více pater, soupeřily s nablýskanými stříbřitými věžemi, dómy, spirálami a ještě bizarnějšími, nepopsatelnými tvary. Vše zářilo světlem neonů.

Budova, která obzvlášť přitáhla Chasovu pozornost, když jel taxíkem po nadjezdu na východní straně města, nebyla tak vysoká jako některé jiné stavby, ale přesto dokázala upoutat svou velikostí a uspořádáním. Ústředí firmy Ycom – tady vyslovované jí-kom – bylo asi třicet pater vysoké. Jedna strana budovy se tyčila jako strmý útes z černého skla, zatímco druhá klesala ladnou křivkou, která Chasovi připomněla skateboardovou rampu. Střecha budovy byla ověnčená komunikačními stožáry, které osvětlovaly neony. Uprostřed se rozkládalo něco, co vypadalo jako přistávací plocha pro vrtulníky.

Věděl, že Ycom je jedna z korporací Richarda Yuen Xuana.

„Tak co, Eddie, ještě pořád se ti Šanghaj líbí?“ zeptala se žena, která řídila taxík. Její beztak drobnou postavu opticky zmenšovalo velké chlapecké oblečení, které měla na sobě. Chao Mei vypadala sotva na dvacet let, ale ve skutečnosti byla o několik let starší. Pod okrajem měkkého tyrkysového baretu bylo vidět její hezkou tvář. Kdyby Chase nevěděl, že se kvůli svým rodinným vazbám na Triádu zapletla do jistých ne zrovna legálních aktivit, nevěřil by tomu.

„Jo, vypadá opravdu skvěle. I když díky všem těm vztyčeným věžím to tu vypadá jako soutěž o to, kdo ho má většího.“

Mei se zachichotala. „Pořád vtipkuješ o sexu, Eddie. Možná, že nebýt tohohle…,“ poplácala se po břiše. Ani hrubá vesta nedokázala zakrýt skutečnost, že je již několik měsíců těhotná, „… mohli jsme to konečně dotáhnout do konce, že?“

„Jo, ten mizera Lo a jeho mocné sperma,“ reagoval Chase. Věděl, že Mei jen žertuje. „Nejspíš ale budu muset odjet z města co nejrychleji, hned jak tu budu hotový.“ Snížil hlas. „Vlastně teď taky někoho mám.“

„Opravdu?“ Otočila se k němu dozadu. Tvářila se potěšeně, ale zároveň trochu překvapeně. „To je skvělé! Jaká je? Je krásná?“

„Sleduj cestu, Mei,“ připomněl jí Chase a snažil se zachovat klid, jelikož taxi vybočilo ze svého pruhu a řítilo se proti autobusu. Mei strhla auto zpět do původního směru a podívala se na Chasův odraz ve zpětném zrcátku. „Ale ano, je,“ řekl.

„Věděla jsem to! Když jsem Loovi řekla, že přijedeš, začal hrozně žárlit. Zajímalo ho, jak je možné, že někdo s takovým obličejem vždycky sbalí nějakou krásnou ženskou.“

Chase si odfrkl a promnul si trochu rozpláclý, už několikrát zlomený nos. „Odpouštím mu. Možná je to proto, že jsem tak skvělý chlap.“

„Přesně to jsem mu řekla! Tak mi o ní něco pověz. Jsi zamilovaný?“

Panoráma města zmizelo, když taxi vjelo do tunelu pod řekou, která město rozdělovala. „Já…, já nevím. Abych řekl pravdu, nevím, jak na tom teď jsme.“

Mein odraz v zrcátku mu věnoval soucitný pohled. „Jak dlouho jste spolu? Rok? Dva roky?“

„Rok a půl, přibližně.“

„Aha!“

„Jaké aha?“

„To je choulostivá doba,“ vysvětlovala Mei. „Po první zamilovanosti teď začínáte poznávat jeden druhého. A možná zjistíte věci, které se vám na tom druhém příliš nelíbí.“

„Dalo by se to tak říct,“ zamumlal Chase a už o tom nechtěl mluvit.

„Lo a já jsme prošli tím samým,“ pokračovala Mei. „Nenáviděl mé klobouky a já nemůžu vystát, jak s tím jeho idiotským kamarádem Fongem pořád hrajou počítačové hry.“

„Ale vyřešili jste to?“

Věnovala mu mírně sarkastický pohled a znovu se poplácala po břiše. „Hádej.“ Chase se proti své vůli rozesmál. „Jestli jsi opravdu zamilovaný,“ pokračovala Mei, „jestli k sobě patříte, poznáš to. Pokud je něco dobré, má cenu za to bojovat.“

„Budu si to pamatovat,“ slíbil Chase. Rád by změnil téma. Když taxi vyjelo z tunelu a ocitlo se na západní straně města, panoráma mrakodrapů zmizelo.

Šanghajský Grand Theatre byla ultramoderní budova ze skla a oceli, postavená na západní straně People’s Parku. Mei zastavila u prostranství před budovou. „Tak, a jsme tady. Máš všechno, co potřebuješ?“

„Tady mám lístek,“ ujistil ji Chase a zamával jím.

„Omlouvám se, že jsem ti nesehnala lepší místo. Měla jsem na to málo času.“

„Nepřišel jsem poslouchat nějakého zpívajícího frajera,“ připomněl jí s úsměvem.

„Jak poznám, že chceš, abych tě vyzvedla?“

„Měj oči otevřené a poznáš to snadno.“

Mei se zamračila. „Eddie, prosím tě, ať tě ani nenapadne vyhodit Grand Theatre do vzduchu. Mám ho ráda, byla jsem tam na Les Miserables.“

„To zní jako dobrý důvod, abych ho do povětří vyhodil!“ Když se zamračila ještě víc, dodal:. „Tak dobrá. Slibuji, že to tu úplně nezničím.“

„Děkuji ti.“

„Ale nějaké škody mohou nastat.“

„Eddie!“

„Dělám si legraci. No, je čas jít.“

„Počkej.“ Mei se natáhla dozadu a upravila mu motýlka. „Tak. Teď je to perfektní.“

„To já snad nejsem vždycky?“ Zatahal se za klopy smokingu, který pro něj sehnala.

„Dávej na sebe pozor,“ řekla, když vystupoval z taxíku. Místo odpovědi na ni mrkl a vydal se přes prostranství k divadlu.

Chase přišel úmyslně dřív, procházel se po proskleném foyer Grand Theatre a pozoroval přicházející publikum.

Dokázal rychle rozlišit mezi skutečnými milovníky opery a společenskými pozéry. Ti první byli nadšení a plní tichého očekávání, kdežto ti druzí byli hluční a nasazovali pohrdavý postoj lidí, kteří už všechno viděli, jen aby dokázali, že tohle je jen další v řadě drahých požitků, které si mohou dovolit. Předváděly se luxusní telefony, drahé hodinky a okázalé šperky. Snobi byli stejně odporní v Číně jako kdekoli jinde na světě.

Publikum bylo rozděleno i jinak. Auditorium, ve kterém se měl hrát Don Giovanni, bylo dvouúrovňové – přízemí a balkon. Podle uspořádání sedadel zakresleného v programu, který Chase dostal spolu s lístkem, byly na balkoně většinou jen soukromé lóže. Nepochyboval o tom, že jeho cíl zamíří právě tam.

Nepřestával hlídat hlavní vchod a přitom se seznámil s uspořádáním vestibulu. Pak vystoupal po schodišti na balkon. Divadelní personál na konci kordonu ohraničeného sametovým lanem kontroloval lístky, aby zajistil, že se dovnitř dostanou jen ti bohatí. V pozadí postávali dva podsadití muži s býčími šíjemi, oblečení ve večerních oblecích. Soukromá ochranka. Látka jejich sak se nenápadně vzdouvala v místech, kde měli připnutá pouzdra se zbraní, a Chase byl přesvědčen, že je tak mají schválně. Ukázka síly.

Ohlédl se zpět k hlavnímu vchodu a uviděl lidi, na které čekal.

Yuen vstoupil do divadla, jako by mu celé patřilo. Kolem něj vytvářeli ochranný čtverec čtyři muži, hromotluci ve smokinzích, kteří vypadali, jako by je odlili ze stejné formy jako ty dva strážce na balkoně. Snobi zbystřili pozornost a někteří se pohnuli směrem k Yuenovi, jako by doufali, že si s ním budou moci soukromě promluvit. Pohledy bodyguardů je od jejich úmyslu odradily.

O několik kroků zpátky šla Sophia. Měla na sobě tradiční čínské šaty cheongsam z třpytivého červeného hedvábí, a dokonce i vlasy měla sepnuté v tradičním čínském účesu. Šaty doplňovala malá kabelka a lesklé černé boty s jehlovými podpatky a na silné podrážce, díky níž vypadaly podpatky až legračně vysoké, nejmíň dvanáct centimetrů. Měla je přivázané k nohám spletí tenkých řemínků. Chase se zamračil. To by mohlo věci zkomplikovat.

Skupinka zamířila k výtahům na druhém konci vestibulu. Chase se proplétal mezi hosty na balkoně a taky směřoval k výtahům.

Dveře se otevřely a jako první vyšli bodyguardi, aby uvolnili prostor před výtahem. Následovali Yuen a Sophia. Chase jim vykročil vstříc. Jeden z hromotluků se mu chystal zastoupit cestu…

„Eddie!“ zvolala Sophia.

Yuen ztuhl a podezřívavě na něj hleděl. „Pane… Chasi, že ano?“ řekl pomalu. Bodyguard ustoupil zpátky a dovolil Chasovi, aby přišel blíž. „Vás bych tady opravdu nečekal.“

„Mám moc rád operu,“ řekl Chase. „Nezmeškám jediné představení.“

Yuenovo podezření vzrostlo. „Z New Yorku je to dost daleko.“

„Hodně cestuji. Ale tohle se povedlo, protože to znamená, že se můžu omluvit vaší ženě.“ Obrátil se k Sophii. „Byl jsem k vám včera večer poněkud nezdvořilý. Je mi to opravdu líto.“

„Děkuji za omluvu,“ odpověděla. „Vím, že jsme spolu měli v minulosti jisté neshody, ale nikdy bych neřekla, že se na mě budete ještě zlobit.“

„Nezlobím se. Kde sedíte?“

„Lóže číslo jedna,“ řekla Sophia. „Nejlepší sedadla v divadle.“

„Já bohužel sedím dole na jednom z těch levnějších sedadel. Možná se potom potkáme.“

„Hned jak představení skončí, odjíždíme,“ řekl Yuen kousavě.

„To je ale škoda. Tak možná někdy jindy?“

„To by byla opravdu velká náhoda, kdybychom se znovu potkali.“ Yuen lehce pokývl jednomu z bodyguardů a ten se ihned přemístil mezi Chase a skupinku. „Stejně si už musíme jít sednout. Užijte si operu, pane Chasi.“

„Opeře se nic nevyrovná. A mimochodem, Sophie…, máte pěkné boty.“

Zastavila se a poklepala špičkou pravé boty o zem, aby mu botu ještě lépe předvedla. „Jsou docela dobré, že ano?“

„Mají velmi vysoké podpatky. Kolik, dvanáct centimetrů?“ Sophia přikývla. „Ty vašim nohám určitě nedělají dobře. Až se usadíte v lóži, měla byste si je sundat.“

„Neměl jsem tušení, že jste ortopéd, pane Chasi,“ řekl Yuen úsečně. „Nebo snad spíš fetišista přes boty?“

„No jo, taková bota se hodí, když potřebujete něco sundat z horní police.“ Chase se na Yuena zazubil. Ten úsměv neopětoval. „Rád jsem vás zase viděl.“

„Já vás taky,“ řekla Sophia potichu, když si ji její manžel se svou suitou odváděl do lóže.

Jakmile se Chase usadil na svém sedadle v přízemí, podíval se do mapky v programu, aby našel místo, kde je Yuenova lóže. Když se chvíli před začátkem představení procházel po vestibulu, všiml si, že dva z bodyguardů, kteří přišli s Yuenem, scházejí ze schodů. Ti asi nemají operu příliš v lásce, pomyslel si pobaveně. Znamenalo to, že v lóži s Yuenem a Sophií zůstali dva muži.

Musel počítat také se dvěma strážci na chodbě, ale s těmi si v pravou chvíli poradí.

Z představení uplynulo zhruba dvacet minut. Vstal ze svého sedadla a za doprovodu nesouhlasných pohledů diváků v jeho řadě se kolem nich protlačil, zamířil do vestibulu a vyšel po schodech. Jak doufal, divadelní personál, který kontroloval vstupenky, odešel, jakmile se všichni diváci usadili na svá místa.

Zůstali pouze dva ozbrojení členové ochranky.

Chase vykoukl zpoza rohu. Strážci stáli takřka přímo před Yuenovou lóží. Jeden se opíral o stěnu hned vedle stočené požární hadice a vypadal dost znuděně. Druhý se vrtěl a neustále si prstem přejížděl pod límcem košile. Chase ten nepříjemný pocit znal.

On sám si rozepnul sako a vešel do jejich zorného pole.

Lépe řečeno vevrávoral. Oba strážci se napřímili a pozorně ho sledovali. Když se k nim přiblížil, všiml si, že oba mají vysílačky a v uších sluchátka, od nichž vedly tenké drátky a ztrácely se jim na krku pod košilí.

„Nazdar, kluci!“ řekl Chase hlasitě a schválně pletl jazykem. „Helfnete mi kapku? Dal jsem si víc drinků, než jsem měl, a teď bloudím. Hledám, kde bych vypustil nádrž, ale nápisy jsou v čínštině!“ Mezitím se k nim přiblížil na tři metry, dva metry… „Ukážete mi, kam mám jít?“

Jeden strážce ukázal silným prstem na cedulku připevněnou na zeď. Správný směr byl uveden v mandarínštině i angličtině a slova byla doplněna mezinárodními symboly rozlišujícími pány a dámy. Chase na cedulku zašilhal. „Jejda, je to i v angličtině! Sakra, jsem asi nalitější, než jsem myslel. Díky, kluci.“ Věnoval jim prostoduchý pohled. Zazubili se na něj – a Chasova pěst přistála v obličeji muži, který stál blíže k němu.

Muž spadl na záda a zůstal v bezvědomí ležet. Z rozbitého nosu mu tekla krev. Druhý nejdřív jen civěl, ale pak zašátral rukou po svém saku. Vyštěkl nějaké čínské slovo…

Chase na něj skočil a tělem ho přitiskl ke zdi. Chňapl po saku, vytrhl zpod klopy mikrofon a škubl za něj. Hodil uvolněný mikrofon i s kouskem drátu na vyleštěnou podlahu a zároveň druhou pěstí tvrdě uhodil muže do ledviny. Hlídačova tvář se zkřivila bolestí.

Ani bolest mu však nezabránila v reakci. Vymrštil pěst a zasáhl Chase zboku do hlavy.

Chase zavrávoral, tentokrát doopravdy. Popadla ho zuřivost. Udeřil ramenem do Číňanova hrudníku a přitiskl ho ke zdi takovou silou, že mu vyrazil dech.

Než se muž stačil pořádně nadechnout, Chase mu nasadil zápasnický chvat a mrštil jím přes chodbu. Hlídač uhodil hlavou o schránku požární hadice tak silně, že v kovu zůstala prohlubeň. V bezvědomí dopadl na zem.

Předtím ale stačil vyslat varování, i když velice krátké. Chase věděl, že se každou chvíli vyřítí ze soukromé lóže Yuenovi bodyguardi.

Popadl mosaznou trysku požární hadice a trhnutím ji uvolnil z kola. Za ní se začalo odvíjet několik metrů gumy potažené látkou. Roztočil trysku nad hlavou. Točil stále rychleji a s každým otočením uvolnil hadici o další kousek.

Dveře se otevřely…

První z Yuenových nohsledů, který se objevil, schytal plnou silou úder tryskou do čelisti. Rána byla tak tvrdá, že udělal nedobrovolný přemet vzad. Na podlahu chodby dopadly kapky krve a několik vyražených zubů.

Z vestibulu se ozval křik. Chase se tím směrem ohlédl. Slyšel rychlé kroky stoupající po schodišti – přibíhali zbývající Yuenovi muži. Jeden z nich dosud vyčkával v lóži.

Chase spustil paži, ale dál točil hadicí jako lasem, jen blíž k podlaze. Bodyguard přeskočil svého ležícího kamaráda a sáhl pod sako pro pistoli…

Hadice se mu omotala kolem kotníků.

Muž klopýtl a rozhodil ruce ve snaze neupadnout. Chase se k němu v předklonu vrhl, narazil do něj ve výšce pasu, a tak ho definitivně zbavil rovnováhy. Popadl ho, a aniž by zpomalil, vběhl do ztemnělé lóže. Protáhl se kolem Yuena a Sophie, kteří na něj celí zkoprnělí hleděli, a přehodil bodyguarda přes okraj balkonu.

Hadice se za ním vinula jako zběsilá krajta. Bodyguard vykřikl děsem…

Výkřik se přerval vpůli, když se hadice s trhnutím napjala a rozvibrovala jako prasklá kytarová struna. Chase se naklonil přes okraj balkonu. Bodyguardův pád se zastavil tak, že muž zůstal viset hlavou asi deset centimetrů nad hlavní uličkou hlediště. Opera pokračovala, protože herci a hudebníci proti záři reflektorů neviděli, co se děje. Ale Chase uslyšel, jak zpěv z jeviště doprovází sborové ‚ššš!‘.

Otočil se k osamělému páru v lóži. Sophia na něj ohromeně hleděla, v Yuenově výrazu se mísila nevíra s narůstajícím vztekem.

„Sophie, vstaň,“ přikázal Chase. Zvedl ji a hodil si ji přes levé rameno. Zjistil, že Sophia má stále na nohou ty příšerně nepraktické boty s vysokými podpatky. Utrousil nadávku a zacouval k okraji balkonu. „Drž se mě a za žádnou cenu se mě nepouštěj.“

Pevně se ho chytla. „Co chceš u…“

Omotal si hadici kolem pravé ruky, zvedl Sophii nad balkónové zábradlí – a skočil přes okraj. Zasvištělo to, jak sjížděl po hadici dolů, a i přes rukáv ucítil palčivé horko vzniklé třením. Sophia leknutím vykřikla. Blížili se k podlaze a pod nimi se stále houpal bodyguard…

Chase sevřel lano nohama a použil hlídačovy podrážky jako přistávací plochu pro svá chodidla. Povolil kolena, aby zmírnil pád, a křikl: „Drž se!“ Pak si uvolnil ruku a seskočil skoro ze zbývajících dvou metrů na zem. Těsně před dopadem ucítil, jak se Sophii napjaly břišní svaly, uvědomil si její tělesné teplo.

Staré vzpomínky…

Dopadli na podlahu. Sophia vyjekla. Chase pohlédl uličkou k zadnímu východu. Viděl, jak na něj diváci zmateně zírají. Shora na něj někdo zakřičel. Yuen se nakláněl přes zábradlí balkonu a ukazoval dolů přímo na ně. Chase mu drze zasalutoval a rozběhl se uličkou k východu. Stále nesl Sophii na rameni. Z jeho pravého rukávu se trochu kouřilo. Černá tkanina byla seškvařená dohněda. V duchu zadoufal, že Mei nesložila za smoking zálohu, protože by ji nedostala zpátky.

„Nestalo se ti nic?“ zeptal se Sophie.

„Jsem v pohodě!“ odpověděla trhaně. „To bylo jako… Připomnělo mi to naše první setkání!“

„Jo, ale to jsem měl s sebou kulomet a kolem nepřekáželi žádní civilisti, o které bych se musel bát. Dávej pozor na hlavu!“ Natočil se bokem a pravým ramenem rozrazil lítací dveře. Ocitli se v jasně osvětleném vestibulu. Před Chasem se komíhaly Sophiiny nohy a jehlové podpatky se ve světle leskly. „Říkal jsem ti přece, že si máš ty pitomé boty sundat!“

„Nenapadlo mě, že uprostřed dějství vrazíš dovnitř jako splašený nosorožec!“ protestovala Sophia, zatímco ji Chase unášel k východu. „Čekala jsem trochu jemnější řešení!“

„Ty mě opravdu moc dobře neznáš, že?“ Shora se ozval další křik. Zbývající dva Yuenovi bodyguardi se řítili ze schodů a v rukou drželi pistole. Lidé, kteří postávali ve vestibulu, při pohledu na zbraně vykřikli a rozběhli se k východům. „Sakra! Budou ti hoši na mě střílet, i když tě držím?“

„Pevně doufám, že ne!“

„Pro jistotu jim to připomeň!“ Ohlédl se, zatímco Sophia vykřikovala příkazy v mandarínštině. Byl teprve v půlce vestibulu a bodyguardi už ho doháněli…

„Postav lady Sophii na zem!“ křikl na něj jeden z mužů angličtinou s výrazným přízvukem. Ať už jim Sophia řekla cokoli, zabralo to, protože ani jeden nevystřelil. Nepřestávali však na ně mířit. „Sundej ji dolů, a hned!“

„Pojďte si pro ni!“ křikl Chase a obrátil se k nim čelem. Nataženou pravou rukou vyrovnával váhu Sophiina těla, které držel přes rameno. Strážci se pomalu přesouvali každý na jednu stranu, aby ho mohli současně napadnout z boku. „Pořád trénuješ bojové umění?“ zeptal se Chase Sophie.

Zatvářila se nechápavě. „Ano, proč?“

„Výborně, protože ses právě stala mou zbraní! Připrav se…“

Jeden z bodyguardů se na ně vrhl. Chase se otočil a Sophia vykopla – a strážce dostal ránu do obličeje těžkou silnou podrážkou přímo do čelisti. Hlava mu odlétla ke straně a on se skácel na podlahu, omráčený a krvácející.

„Pěkný úder!“ pochválil Chase Sophii a otočil se, aby zjistil, co dělá druhý strážce. Ten se blížil z druhé strany, ale najednou se zastavil. Z jeho výrazu se dalo vyčíst, že si uvědomil, že Sophia svému únosci pomáhá. Zvedl pistoli. Chase rychle dokončil obrat a doufal, že to Sophii pořád myslí stejně rychle jako dřív. Myslelo, protože pochopila, co po ní chce a prudce vykopla draze obutou nohou…

Pistole vylétla bodyguardovi z ruky, s třesknutím dopadla na žulovou podlahu a po hladkém povrchu sklouzla z dosahu. Strážce překvapeně hleděl na špičku jehlového podpatku, která mu trčela z dlaně. Sophia trhla nohou zpátky a z rány po vytaženém podpatku se vyřinula krev. Muž zavyl bolestí, ale jeho výkřik uťal Chase úderem pěsti do obličeje a srazil ho k zemi. Muž dopadl na záda a zůstal nehybně ležet.

„Už jsi rád, že jsem si nechala ty boty nazuté?“ zeptala se Sophia.

„Jo, tentokrát jsi měla pravdu,“ odpověděl Chase a rozběhl se k východu.

„I když si myslím, že by bylo o dost jednodušší, kdybys ho prostě zastřelil.“

„Nevzal jsem si zbraň,“ přiznal.

„Cože?“ Sophia nevěřila svým uším. „Proč ne?“

„Snažím se omezit střílení na lidi. Je s tím moc papírování.“

„Odkdy se ty staráš o papírování?“

„Můj život se změnil!“ Kopnutím otevřel skleněné dveře a hnal se ven. Ohlédl se, aby zjistil, zda je někdo pronásleduje. Yuen sbíhal po schodišti a strážce, kterého Sophia kopla do hlavy, se namáhavě zvedal na nohy.

Ozvalo se horečné troubení klaksonu. Přes prostranství před vchodem divadla se k nim řítil taxík a chodci vyděšeně uskakovali na obě strany. „Ten jsem objednal pro nás!“ řekl Chase Sophii a zamával Mei. Taxík se zapištěním brzd zastavil těsně před nimi. Chase otevřel zadní dveře, rychle se sklonil a postavil Sophii na chodník. Podpatky klaply o dlažbu. „Nastup si, rychle!“ přikázal věcně. Slyšel, jak Yuen burcuje své lidi. Jeden strážce pomáhal na nohy druhému a další sbíhal z horního patra.

Chase popostrčil Sophii, aby rychle nastoupila, a skočil za ní. Ještě než stačil zavřít dveře, Mei dupla na plyn, kola zakvílela a taxík vyrazil vpřed. Chase se otočil a podíval zadním oknem…

„Skrčte se!“ zakřičel a tělem zaclonil Sophii. Yuen a jeden srážce už vyběhli před divadlo a strážce zvedal zbraň. Chase uslyšel čtyři výstřely, ale zdálo se, že ani jeden nezasáhl taxík, který jel stále rychleji.

„Ještě že to není moje auto!“ vykřikla Mei a strhla taxík na travnatý pás. Auto sklouzlo do smyku; od kol mu odlétly hrudky hlíny a trávy a zasypaly chodník. Lidé mu uhýbali z cesty a křičeli za nimi nadávky. Mei znovu strhla volant a vjela do proudu stejných taxíků, které se hnaly po ulici.

Chase se ohlédl. Yuen se změnil v rozzlobenou siluetu kontrastující s osvětleným proskleným foyer, ale vzápětí ten výjev zaclonily stromy. „Výborně, je to v suchu. Pěkná jízda, Mei.“

„To nic nebylo. Měl bys vidět tu rychlost, když spěchám domů na záchod!“ Přes zpětné zrcátko se podívala na Sophii. „Takže jsi zachraňoval svou přítelkyni? Ahoj, já jsem Mei.“

„Sophia Blackwoodová,“ představila se Sophia. „Moc ráda vás poznávám.“

Mei se zatvářila zmateně. „Sophia? Já jsem ale myslela…“ Ohlédla se na Chase. „Je to ta, o které jsi mi předtím povídal? Ta, kterou…“

„Ne!“ přerušil ji Chase důrazně. „Jeď na nádraží. Čím dřív se odtud já i Sophia dostaneme, tím lépe.“

„Nejprve musíme zajet na ředitelství firmy mého manžela,“ řekla Sophia. Pronesla to jako příkaz, ne jako prosbu.

Chase nevěřícně zvedl obočí. „Cože?“

„Jinak se ze země nedostanu – Richard má můj pas uložený v kancelářském sejfu.“ Nevšímala si Chasova nevěřícného pohledu a pokračovala: „V tom dopise jsem ti přece psala, že mě naprosto ovládá.“

„Počkej, a ty jsi mu to dovolila? Zrovna ty?“

„Prosím tě, nezačínejme znovu,“ reagovala Sophia popuzeně. „Navíc jde o víc než jen o můj pas. Dokážu se dostat k jeho soukromým počítačovým souborům – a poskytnout ti důkaz, že je spojený s potopením té plošiny SBX.“

„To jsi nemohla udělat už předtím?“

„Myslíš, že bych to už neudělala, kdybych mohla?“ odsekla. V autě na chvíli zavládlo nepříjemné mlčení. „Omlouvám se, Eddie. Nedovedeš si představit, jak jsem ráda, že jsi to pro mě udělal. Vy ale netušíte, co je Richard zač. Je velmi… podezřívavý. Až paranoidní. Když jsem teď navíc zjistila, do čeho je zapletený…“ Dotkla se jeho ruky. „Jakmile se dostaneme k němu do kanceláře, zabere mi to jen deset minut a budu mít, co potřebuji.“

Chase se zadíval na její ruku a zamyslel se. Pak ji sotva znatelně stiskl a předklonil se. „Tak jo, Mei. Vypadá to na malou zajížďku. Zavez nás prosím do Ycomu.“

4

New York City

V půlce zpáteční cesty se Nina opřela zády o sedadlo a protřela si oči. Byla zklamaná, ale nechtěla si přiznat porážku.

Chvíli po šesté ráno dorazila do anonymní kancelářské budovy napodobující styl art deco, která stála několik bloků od městské radnice. Radostné očekávání odválo zbytky únavy a Nina se nevýslovně těšila, až na vlastní oči uvidí starověké pergameny. Muž, který na ni čekal ve vestibulu, se ani nepousmál a Nina vytušila, že je ozbrojený. Doprovodil ji do pátého patra, kde ji očekával Popadopoulos.

Popadopoulos nebyl sám. Společnost mu dělal další muž, dobře oblečený, s vážnou tváří a postavou a rysy boxera. I on byl ozbrojený – Nina už natolik znala způsoby skrytého nošení zbraně, že si ihned všimla typické vybouleniny pod jeho italským sakem ušitým na míru. Muž držel v ruce černý kožený kufřík. Nina si nejprve myslela, že ho má řetízkem připoutaný k ruce, ale pak si uvědomila, že řetízek ve skutečnosti vede do kufříku a je pravděpodobně připevněný k něčemu, co je uloženo uvnitř.

„Dobré ráno, doktorko Wildeová,“ uvítal ji Popadopoulos.

„Dobré ráno, pane Popadopoulosi.“ Řecké příjmení jí už nečinilo problémy. „K čemu tahle budova slouží?“

„Je to nemovitost, kterou vlastní Bratrstvo – něco jako bezpečná pevnost. V tomhle městě máme několik takových.“

Nina mu věnovala chladný pohled. „Například místo, kde mě před rokem a půl Jason Starkman chtěl zabít?“

Popadopoulos se viditelně ošil a uhnul pohledem. „Pana Starkmana jsem neznal. Mou úlohou v Bratrstvu je věnovat se čistě jen archivu. Ale přejděme k naší záležitosti. Chtěla jste přece vidět jistou věc, nebo ne? Tak jsem ji přinesl. Rád bych dodal, že se značnými potížemi.“ Druhý muž položil kufřík na velký dubový stůl, který stál uprostřed místnosti, a otevřel ho. Popadopoulos sáhl dovnitř a uložený předmět zvedl jako svátost.

Byla to kniha, svými rozměry o pár centimetrů větší než formát kancelářského papíru, ale tlustá jako naučný slovník. Byla vázaná v tmavočervené kůži vyztužené mosaznými okraji a sepnutá masivní sponou. Jednotlivé listy byly rovněž zasazeny v rámečcích z přibližně půlcentimetrového kovu. Na první pohled byla celá kniha mimořádně těžká.

Popadopoulos řekl něco italsky. Druhý muž vytáhl klíč a odemkl kovový náramek, který ho poutal ke kufříku. K Ninině překvapení si Popadopoulos zacvakl náramek kolem vlastního zápěstí. „Co to děláte?“ zeptala se.

„Přece jsem vám řekl, že s vámi celou dobu zůstanu,“ odpověděl a sedl si ke stolu. Řetízek, který ho svazoval s knihou, byl asi půl metru dlouhý.

„Copak mi nevěříte?“

„V Bratrstvu se v minulosti vyskytlo pár zlodějů. S jedním jste se sama setkala. Jmenoval se Jurij Volgan.“

„Myslíte, že ji chci ukrást? Ale jděte!“ Hlavou ukázala na druhého muže. „Máte tady tohohle Rockyho a bůhvíkolik dalších podobných hlídá celou budovu. Kromě toho jsme v pátém patře, takže rozhodně nehodlám vyskočit oknem.“

„Jsou to jen opatření, která jste odsouhlasila, doktorko Wildeová,“ řekl Popadopoulos úsečně. „Berte, nebo nechte ležet.“

Rozmrzelá Nina si sedla proti němu a vytáhla notebook a zápisník. Druhý muž vyšel ven a zaujal místo za dveřmi.

Popadopoulos odepnul sponu. „Tak, doktorko Wildeová,“ řekl a otevřel knihu. „Zde je původní text Hermokrata.“

I když už Nina viděla pergameny na mnoha fotografiích, při pohledu na originály se neubránila, aby na ně nehleděla s posvátným úžasem. Každá strana starodávného díla byla slisována mezi dvěma tenkými skly. Pergameny byly vybledlé a plné skvrn, stále však byly mnohem méně poškozené než jakékoli dokumenty ze stejné epochy, které kdy viděla. Bratrstvo očividně věnovalo velkou péči i předmětům, které nakradlo.

Podívala se pozorněji na první stranu. Rukopis byl jasně čitelný, většinou napsaný hnědočerveným inkoustem, který ale obsahoval tmavší nečistoty. Obsahoval dokonce i chyby – inkoustové kaňky, přepsaná písmena nebo přeškrtnutá slova. Na pár místech doplňovaly text poznámky vepsané jinou rukou. Nině se rozbušilo srdce. Platon psané slovo odmítal, dával přednost ústnímu podání a učení nazpaměť. Což ovšem neznamenalo, že nikdy nepsal. Byly snad ty poznámky připsány rukou samotného velkého filozofa? Připomínkoval práci studenta, který zapisoval jeho slova?

Popadopoulos si potichu odkašlal. Nina k němu zvedla oči a opožděně si uvědomila, že se celou dobu přihlouple usmívala. „Udělalo to na vás dojem, doktorko Wildeová?“

„Panebože, to ano!“ přikyvovala nadšeně. Popadopoulosův nazlobený výraz se na chvíli změnil v pobavený. „To je neuvěřitelné! Opravdu to už máte víc než dva tisíce let?“ zeptala se.

„Ukryté na různých místech a konzervované různými způsoby, ale v zásadě ano. Tu knihu svázali v devatenáctém století. Jste první osoba, která nepatří k Bratrstvu a má možnost vidět ji na vlastní oči.“

„Velmi si toho cením,“ řekla a myslela to vážně. Popadopoulos přikývl.

„Přesto ale nevěřím,“ podotkl, „že najdete něco, co jste už neviděla na fotografiích. Už tam nic k objevení není.“

Nina obrátila list a s údivem zjistila, že jeho zadní strana je prázdná. „Nesouhlasím – už jsem totiž narazila na něco, co jsem dosud nevěděla.“ Prstem poklepala na sklo. „Při prohlížení fotografií mě ani nenapadlo, že je popsána jen jedna strana listu. Pergamen byl drahý, takže je velmi neobvyklé, že nebyly využity obě strany, nemyslíte?“

„Neobvyklé možná, ale není to nic, co bychom nevěděli,“ řekl Popadopoulos přezíravě. „Ujišťuji vás, že nic nového nenajdete.“

Nina mu věnovala neupřímný úsměv. „Mám ráda náročné úkoly. Tak jo – začneme.“

Ale teď, o tři hodiny později…

Ač nerada, musela uznat, že měl Popadopoulos pravdu. Během předchozích měsíců četla texty z fotografií a jejich překlady několikrát, takže byla schopná pracovat s knihou velice rychle, a každou další stranu obracela s nadějí, že najde něco nového…, a pokaždé byla zklamaná.

Text neobsahoval žádnou nápovědu, jak se dostat k Herkulově hrobce, žádný dodatečný odstavec doplňující celý příběh. O Atlantidě tam toho byla spousta, to ano, a také o válkách mezi Atlantiďany a antickými Řeky, byla to hotová studnice vědomostí pro historiky…, ale nic nového o Ninině současné posedlosti.

„Do háje,“ ulevila si rezignovaně.

Popadopoulos promluvil téměř soucitně: „Je to přesně tak, jak jsem vám říkal, doktorko Wildeová. Nic tam není. Buď ten text nebyl dostatečně přesně přepsán, nebo Platon o hrobce nic víc nevěděl.“

„Vůbec by se o ní nezmiňoval, kdyby neměl v úmyslu o ní dále debatovat,“ namítala Nina. „Kritias jasně uvádí, že Hermokratovi a ostatním řekne, kde se hrobka nachází, a že mu o její poloze řekl Solon, který se o ní dověděl ze záznamů egyptských kněží. Stejně jako u Atlantidy. Některé věty vypadají jako vodítko, například tahle: ‚Protože i člověk, který nevidí, pozná cestu, když nastaví holý obličej slunečnímu teplu.‘ Tenhle úryvek nezapadá do okolního textu.“ Otáčela stránky zpátky. Kovové rámy o sebe klapaly. „Určitě to znamená něco víc.“

Popadopoulos vstal. „Bude to muset počkat. Myslím, že nastala vhodná chvíle udělat si přestávku.“

„Nepotřebuji přestávku,“ řekla Nina netrpělivě.

„Já ale ano! Jsem už starý člověk a včera večer jsem měl těžkou večeři.“ Nesouhlasně mlaskl. „Americké jídlo a moc veliké porce. Není divu, že jste tak tlustí.“

„Počkejte. Sice jsem souhlasila, že budu mít na prohlížení jen omezený čas,“ protestovala Nina a nevšímala si jedovaté poznámky o svých krajanech, „teď ale chcete knihu odnést jen proto, že se vám chce na záchod?“ Něco ji napadlo. „Koukněte, co kdybyste ji připnul ke mně? Nemůžu odtud vyjít, aniž by si mě někdo všiml. Vždyť venku hlídá ten muž! A ta kniha navíc váží aspoň deset kilo! Nechci ji ani nijak poškodit. Záleží mi na tom, aby se uchovala, stejně jako vám.“

Popadopoulos na ni přes své brejličky hleděl s nedůvěrou a uvažoval. „Já… předpokládám, že bychom to tak mohli udělat. Ale…“ Odemkl náramek, obmotal řetízek kolem nohy dubového stolu a uvázal ho na pevný ocelový uzel.

„To myslíte vážně?“ zeptala se Nina.

„Nebudu pryč dlouho, asi tak dvacet minut.“

„Páni, to jste měl opravdu hodně velký oběd.“

Zamračil se. „Je to má podmínka, doktorko Wildeová. Buď ji přijmete, nebo si knihu vezmu s sebou.“

Nina ustoupila. Koneckonců to bylo jen na dvacet minut… „Tak dobře.“ Popadopoulos zvedl náramek. „Ale na levou ruku. Pravou chci mít volnou, abych si mohla dělat poznámky. Přitáhla si židli na druhou stranu stolu.

Když jí náramek zacvakl kolem zápěstí a řetízek zlověstně zachrastil, Ninu zamrazilo. Když měla minule na rukou pouta, byla vězeň a vezli ji doslova na popravu. Zvedla ruku. Řetízek omotaný kolem silné nohy stolu jí poskytoval jen pár centimetrů pohybu.

„Brzy se vrátím,“ ujistil ji Popadopoulos, když vycházel ze dveří.

Zachřestila řetízkem. „Nebojte se, nikam se nechystám.“

Když člen Bratrstva, který hlídal ve vestibulu, uviděl přicházet neznámého muže, vzhlédl. Rázem byl ve střehu a nenápadně posunul ruku blíž k ukryté zbrani. „Mohu vám nějak pomoct?“

Neočekávaný návštěvník vypadal jako Číňan, byl šedovlasý, měl široká ramena a mohl mít něco přes padesát let. Na zádech se mu pohupoval dlouhý culík. Kráčel s černou hůlkou, jejíž kovová špička vyťukávala na dlaždicích pravidelný rytmus. „Doufám, že ano,“ odpověděl muž chraptivým hlasem a zastavil se. Obě ruce položil na rukojeť hůlky. „Jmenuji se Fang. Hledám kancelář firmy Curtis a Tom.“

Strážný se zamračil. Byla to jedna z fiktivních společností, které údajně v budově sídlily, ale pokud věděl, tato právnická firma nikdy neprovozovala skutečnou činnost. „Jste na správném místě,“ začal, „ale…“

Fang vymrštil pravou ruku vzhůru s rychlostí světla. Stejnou dráhu opsalo tenké stříbrné ostří. Strážný sebou cukl a padl na kolena. Oblečení měl hladce rozříznuté od rozkroku až ke krku – stejně jako kůži a orgány pod ní. Z rány se vyřinula krev a vnitřnosti.

Fang jediným hladkým pohybem, který doprovodilo melodické cinknutí kovu, zasunul ostří do hůlky. „Děkuji vám,“ řekl umírajícímu strážnému. Zpod dlouhého černého kabátu vytáhl automatickou pušku se silným tlumičem připevněným k ústí hlavně. Do budovy vešli další tři Číňani. Drželi stejné zbraně.

„Najděte ji,“ přikázal Fang a zamířil ke schodům.

Nina už mezitím litovala svého rozhodnutí. Kdykoli potřebovala otočit stránku antického textu, instinktivně natáhla levou ruku, ale vzápětí ji strhl zpátky příliš krátký řetízek. Napadlo ji, jestli by nešlo nadzvednout nohu stolu a smyčku řetízku zpod ní vytáhnout, ale po prvním pokusu to vzdala. Váha stolu přesně odpovídala tomu, jak vypadal.

Chase by ho zvedl snadno, napadlo ji – a zlost, kterou na něj měla a na kterou zapomněla, když se soustředila na text Hermokrata, byla rázem zpět. Pořád nemohla uvěřit tomu, co udělal. Vypadnout po hádce byla jedna věc, ale vypadnout až do Číny…

Nevěřila ani slovu z té jeho historky, ale když zavolala Amorosovi a dožadovala se vysvětlení, řekl jí totéž – že je to tajná záležitost agentury. A že není třeba, aby o ní věděla.

Což ji samozřejmě ještě víc rozezlilo.

Bez sebe vzteky zaryla nalakované nehty do desky stolu. Už se nedokázala soustředit na text, na nic kromě představy, jak Chase uškrtí, až se k ní konečně vrátí…

Najednou se rozezněl zvonek. Nina leknutím nadskočila.

Nebyl to požární hlásič? Dostala strach a znovu se pokusila nadzvednout stůl. Podařilo se jí kousek ho posunout po podlaze, ale zvednout vzdorující nohu tak vysoko, aby mohla vytáhnout řetízek, už bylo obtížnější. „Hej! Rocky! Potřebuji pomoc!“

Odpovědi se nedočkala. Dolehl k ní ale křik vycházející odkudsi z budovy. Opět zatahala za řetízek. Možná, že kdyby položila knihu na podlahu a uvolnila si více ruku…

Uslyšela zvuk, který se ozval mnohem blíž než křik. Ztuhla.

Znělo jí to povědomě. Děsivě povědomě. Znělo to jako kulky narážející do zdi.

To přece není možné! Neslyšela výstřely…

Další křik se ozval už docela blízko. Jenže to nebyl křik, ale zaječení plné děsu, které uťaly další nárazy kulek do dřeva a kamene.

Popadopoulos seděl na záchodové míse, a zatímco čekal, až příroda učiní své, četl si noviny. Už dávno se naučil, že není důvod spěchat. Všechno trvá tak dlouho, jak…

Zvedl hlavu, protože uslyšel divný zvuk, něco jako rychlé bušení kladivem. Když se pozorně zaposlouchal, uvědomil si jiný zvuk, vyšší, téměř na hranici jeho sluchové kapacity. Zvonek?

Noviny, kterým přestal věnovat pozornost, spadly na zem. Popadopoulos se pro ně rozmrzele sehnul…

Z dřevěných dveří toalety se rozlétly třísky těsně nad jeho hlavou. Roztříštily kachličky za ním a Popadopoulose zasypala prška porcelánových úlomků.

Usoudil, že bude lepší ještě chvíli nechat hlavu dole. Teď už aspoň nemusel čekat na přírodu…

„Do prdele! Do prdele!“ Nina se vší silou opřela do stolu a snažila se ho dostrkat ke dveřím a zablokovat je.

Na chodbě někdo stál. Klika se pohnula…

Nina v zoufalství sebrala poslední síly, přirazila stůl ke dveřím a s bouchnutím je zavřela. Instinktivně se skrčila pod něj a knihu přitáhla k sobě…

Dveře jako by explodovaly. Ten, kdo stál za nimi, je salvou z automatické zbraně umlčené tlumičem proděravěl jako řešeto. Nina vykřikla a vrhla se stranou. Kulky se zavrtaly do stolu a prolétly masivním dřevem.

Průbojné protipancéřové náboje!

Stůl jí nemohl poskytnout úkryt, a podobně ani ostatní nábytek v místnosti – i kdyby se k němu nějak mohla dostat.

Střelba ustala. Neznámý za dveřmi k sobě křikem přivolával ostatní.

Nina vklínila rameno pod stolní desku a zatlačila vzhůru. Svaly měla napjaté až k prasknutí…

Noha stolu se nadzvedla. Ani ne o centimetr, ale to stačilo.

Nina vytrhla řetěz, popadla knihu a rozběhla se hledat úkryt. Žádný nenašla. Utíkala k oknu a vyhlédla ven. Za budovou vedla boční ulice, jenomže o pět pater níž a v dohledu nebyl jediný únikový žebřík.

Uslyšela hlasité bouchnutí. Někdo se dobýval dovnitř. Stůl se zatřásl. Následovalo několik dalších úderů a po každém z nich se dveře o kousek otevřely.

Kdyby se pokusila zatlačit stůl zpátky, mohli by ji zastřelit přímo skrz děravé dveře.

Kniha, kterou držela v rukou, byla jako z olova. Její váhu podcenila, bylo to spíš patnáct kilo, ne deset. Sklo, mosaz a kovové rámečky spolu s kůží změnily knihu v kotvu, která ji táhla k zemi.

Která však, na druhou stranu, byla dost pevná…

Nina zesílila sevření a udeřila hranou knihy do okna. Sklo prasklo a rozlétlo se. Nina vykopla největší střepy a ohlédla se. Dveře už byly otevřené natolik, že skrz ně viděla muže s asijskými rysy. Hleděl na ni, a když se jejich pohledy střetly a on v tom jejím viděl strach zvířete chyceného v pasti, nasadil triumfální výraz. Pokusil se protlačit dveřmi pušku…

Nina se vyškrábala z okna.

Pod ním vedla úzká dekorativní římsa pomyslně oddělující patra, ale byla jen o kousíček širší než Ninino chodidlo. Kromě okenního rámu se nebylo čeho chytit. Nedalo se ani přelézt do druhého okna.

Její pohled padl na telefonní linku, tlustý kabel, který obsluhoval celou budovu. Vycházel ze zdi kousek od Niny a vedl přes ulici…

Za sebou uslyšela další rány. Nohy stolu zaskřípaly o podlahu, jak se někomu podařilo otevřít násilím dveře.

Balancovala více než deset metrů nad zemí. Věděla, že jestli spadne, skoro jistě se zabije.

Jenže neměla na výběr.

„Krám jeden pitomý…“ Nina s heknutím přehodila knihu přes telefonní kabel. Pak co nejpevněji popadla řetízek…

A udělala krok dolů z římsy.

Propadla se téměř o metr, než se prověšený kabel s trhnutím napnul. Levé zápěstí jí sežehl oheň, jak se jí do něj prudce zaryl náramek.

Nina visící za řetízek klouzala po kabelu dolů. Ulici pod sebou viděla jen rozmazaně. Byla tak vyděšená, že ani nevykřikla, jen bezmocně hleděla, jak se k ní děsivou rychlostí blíží zeď protějšího domu.

Než narazila, zvedla před sebe nohy. Podpatek levé boty se při nárazu na cihlovou zeď s hlasitým křupnutím odlomil a kolenem jí projela ostrá bolest. Pustila knihu. Ta vylétla směrem nahoru a řetízek přehozený přes kabel zarachotil. Nina vykřikla a padala…, dokud se kniha o kabel zase nezachytila. Náramek se jí zařízl do zápěstí a zůstala za něj viset.

Odkopla zničenou botu a rozhlédla se. Dostala se blíž k zemi, ale stále visela dvě patra nad úrovní ulice. Jednu stranu lemovaly odpadkové kontejnery. Otočila se a podívala se na horní konec telefonní linky. V rozbitém okně spatřila tvář muže s culíkem. Z tváře se mu dalo vyčíst, že ho svým činem zaskočila.

Ale pořád měl zbraň…

Plácla do knihy a pokusila se ji přehodit zpátky přes kabel. Ani se nepohnula. Vlastní váhou držela na místě.

„No tak, povol!“ zasyčela Nina vztekle a bušila do knihy. Ta se s každým úderem posunula o kousek výš, ale pořád to nebylo dost. „No tak!“

Nina se opět ohlédla. Muž na ni mířil…

Kabel se náhle vytrhl ze zdi.

Nina zaječela a padala – a žuchla přímo do otevřeného kontejneru. Odpadkové pytle nevydržely její váhu a praskly. Kolem se rozlétl gejzír odpadků. Nina si sedla a zmateně mrkala, dokud šok neodezněl a nezačala vnímat věci kolem sebe.

Především čichem.

„No fuj,“ zaskučela a dusivý odpor potlačil všechny ostatní pocity. Ale kniha, kterou měla stále připoutanou k zápěstí, jí připomněla priority. Balancovala na pohyblivém podkladu a opatrně vyhlédla přes okraj kontejneru.

Telefonní kabel teď visel vedle prázdného okna. Střelec zmizel.

Chvilku úlevy vystřídalo mrazivé uvědomění skutečnosti. To znamená, že si pro ni jde dolů!

Namáhavě se zvedla. Bosou nohou cítila, jak se nepříjemně měkký obsah kontejneru poddává její váze. Přelezla přes okraj. Odkopla druhou botu a rozhlédla se, aby si uvědomila, kde vlastně je. Pokud je vchod do budovy Bratrstva nalevo…

Vydala se doprava. Knihu svírala v náručí. Celý život bydlela na Manhattanu, takže jí netrvalo dlouho a zjistila, kde se právě nachází. Police Plaza – ústředí newyorské policie – bylo jen několik bloků od ní. Tam bude v bezpečí.

Pokud se tam dostane.

Vyběhla z vedlejší uličky na ulici a rozhlížela se, kde hledat pomoc. Samozřejmě, že se v dohledu nenacházel jediný policista. Blížil se k ní ale nějaký muž. Měl na sobě oblek, vlasy ulíznuté dozadu, sluchátka s mikrofonem a právě s někým mluvil přes telefon.

Chvíli na ni nechápavě hleděl a zvažoval, co si má myslet o jejím kostýmku od Armaniho, pokrytém špínou a kousky odpadků. „Jejda, holka, zdá se, že potřebuješ pomoct,“ řekl konečně.

„Myslíte?“ zavřískla Nina. „Zavolejte policii, hned!“

Věnoval jí rádoby okouzlující úsměv a odpověděl do mikrofonku: „Musím končit, kámo, jdu konat dobré skutky. Mám tu nějakou dámu v tísni. Ciao.“

Než ukončil hovor, Nina se ohlédla k uličce. Z opačného konce se k nim hnali čtyři ozbrojení muži. „Do prdele!“

„Hej, uklidněte se.“ Muž ležérně mačkal tlačítka telefonu. „Teď jsem tady já, postarám se o vás…“

Kolem hlavy mu prosvištěla kulka a ukousla kousek zdi za ním.

Vykřikl vysokým, takřka dívčím hlasem. „Rozmyslel jsem si to, seru na vás!“ zaječel a pelášil pryč.

„Hajzle, hajzle!“ křikla Nina za utíkajícím mužem. Rozběhla se na opačnou stranu, směrem k Police Plaza. Její pronásledovatelé proběhli uličkou rychleji, než čekala. Věděla, že si svůj náskok dlouho neudrží, tím spíš s těžkou knihou, která ji táhla k zemi…

Napadl ji ale jiný způsob, jak by se jim mohla ztratit.

Podchod, který se otvíral na konci ulice, vedl ke stanici podzemky Brooklyn Bridge. Rozběhla se k němu, i když už sotva popadala dech. Za ní se ozývaly výkřiky lidí, kteří si všimli ozbrojených mužů.

Nina pospíchala do haly metra. Směrovky k nejbližšímu nástupišti byly označeny zeleně – vlak číslo 6 na lince IRT. Běžela podle cedulek a razila si cestu davem tak rychle, jak jí bosé nohy a těžká kniha dovolovaly.

Na zakoupení jízdenky neměla čas, ale jako každý sebejistý Newyorčan věděla, jak proskočit turniketem, i když ji omezoval její neocenitelný náklad. Revizor jízdenek, který stál opodál, se za ní rozběhl, ale prudce se zastavil, když uslyšel zpanikařený křik přicházející z haly. Ozbrojenci se nijak nesnažili své zbraně ukrýt.

Na nástupišti stál vlak. Kdyby se jí podařilo nastoupit…

Dveře se začaly zavírat.

Zrychlila. Bosé nohy pleskaly o beton, jak sprintovala k zužující se štěrbině.

Zašlé nerezové dveře se s bouchnutím zavřely. O zlomek vteřinky později k nim dorazila Nina. Zoufale zabušila na okno, i když věděla, že už je řidič znovu neotevře. Brzdy se s klepnutím uvolnily a vlak se rozjel, doprovázený kvílivým zvukem motorů.

Nástupiště bylo prázdné, nebyl tam nikdo, kdo by jí mohl pomoci. Brooklyn Bridge byla konečná stanice vlaku číslo šest a všichni pasažéři právě nastoupili do soupravy mířící na sever.

Od turniketů k ní dolehl jekot a křik. Blížili se…

Existovala jen jediná úniková cesta.

Nina se rozběhla po nástupišti k ústí tunelu na jižním konci, skočila dolů a dopadla do kolejiště pár centimetrů od kolejnice. Rychle couvla. Neměla sice ani ponětí, kolik tisíc voltů tamtudy protéká, ale nijak netoužila dozvědět se to. Povrch kolejiště byl nerovný, špinavý a kluzký od oleje. Ostré předměty ji bodaly do chodidel. Přinutila se ale utíkat dál do tmy.

Tunel se stáčel a lesknoucí se koleje mizely za zatáčkou. Jediným zdrojem světla před ní byly slabé žárovky na zdi, rozmístěné daleko od sebe. Ohlédla se.

Dva pronásledovatelé vběhli na nástupiště stejným vchodem jako prve ona. O chvíli později vyběhli ze vzdálenějšího vchodu další dva střelci. Rozdělili se, aby ji obklíčili, protože nepočítali s tím, že bude riskovat a vběhne do tunelu.

Seskákali za ní do kolejiště.

Nina pokračovala v běhu a míjela svítidla, která jí mdlým světlem ukazovala cestu. Koleje vedly mírnou zatáčkou. Nina riskovala ohlédnutí. Jeden ze dvou bližších pronásledovatelů byl výrazně rychlejší než jeho druh a rychle ji doháněl.

Až moc rychle. Nina věděla, kde je, co se nachází na druhém konci tunelu, ale tušila, že ji její pronásledovatel dostihne dřív, než tam stačí doběhnout.

Uslyšela jeho zrychlený dech těsně za sebou…

Popadl ji za límec saka. Nina se mu vykroutila. Okamžitě ji chytil znovu, ale tentokrát sevřel látku silněji.

Nina vykřikla. Ne strachem, v jejím hlase vybuchl nahromaděný vztek. Prudce se otočila a ostrým koncem těžké knihy udeřila muže do obličeje.

I přes sporé osvětlení viděla, jak mu vytryskla krev z velké rány přes celou tvář a horní ret. Zavrávoral, špičkou boty zachytil o šroub a upadl…

Napříč přes koleje. Nina uskočila. Tunel ozářila sprška jisker. Muž se zazmítal a v místech, kde se jeho tělo dotýkalo kolejnic a vytvářelo tak elektrický obvod, se kouřilo. Byl doslova usmažen zaživa – tělem mu proběhl elektrický proud pohánějící vlaky metra.

Nina se otočila a dala se znovu do běhu. Druhý muž mezitím zkrátil její náskok. Nina zadoufala, že bude natolik hloupý, aby ho napadlo odtáhnout tělo svého kamaráda z kolejí, a sám sebe tak zabít elektrickým proudem.

Naneštěstí nebyl. Jen přibrzdil a přelezl škvařící se tělo, jako by se nic nestalo. A rychle se blížil k Nině.

Uvědomila si dvě věci najednou. Ani jedna pro ni nebyla dobrá.

Na bočních stěnách tunelu se táhly pruhy namalované bílou a červenou barvou. Byly to značky pro údržbáře, varující, že je zde tunel úzký a neskýtá dostatečný prostor k tomu, aby se dalo stát mezi stěnou a projíždějícím vlakem.

Což se pro ni náhle stalo problémem ohrožujícím ji na životě, protože ve tváři ucítila vítr…

Blížil se vlak!

Tunel tvořil smyčku, ve které se vlaky přijíždějící do stanice Hrooklyn Bridge otáčely a vyjížděly zpět na sever. A jedna ze souprav právě touto smyčkou projížděla.

Vlak se blížil, jeho přední světla se rychle zvětšovala. Kov skřípal o kov a rachot kol se měnil v řev.

Nina utíkala tak rychle, jak jen dokázala. Ocitla se v pasti, kde na ni číhala dvě nebezpečí. Očima zoufale pátrala po stěnách a hledala nějaký východ nebo výklenek, ale varovné pruhy se táhly, kam až oko dohlédlo.

Hluk už byl téměř nesnesitelný. Oslnila ji čelní světla, když vlak vyjel ze zatáčky. A stále nebylo kde se schovat…

Kromě místa mezi kolejemi.

Vedla tudy prohlubeň, přístup pro případnou opravu kabelů, které probíhaly pod tratí. Byla hluboká necelých dvacet centimetrů, ale jinou možnost Nina neměla.

Vrhla se do špinavého kanálu a ruce s knihou natáhla před sebe. Když si jí řidič vlaku všiml, strašlivě se lekl. Dupl na brzdy a zpod kol vlaku vylétly jiskry. Nad Ninou se přehnalo čelní spřáhlo, zachytilo pramen jejích vlasů a vyškublo ho. Nina zaječela, ale svůj vlastní hlas skoro neslyšela přes rachot vlaku, jehož kola tloukla do spojů mezi kolejnicemi jako obrovské kladivo.

Pak uslyšela další zařvání, náhle přerušené praskavým zvukem drcených a lámaných kostí jejího pronásledovatele, kterého vlak srazil, i když se pokoušel co nejvíce přitisknout k boční stěně.

Řidič zatáhl za záchrannou brzdu. Nina znovu zaječela a přitiskla si ruce na uši v marné snaze ztlumit hluk. Nad ní se se skřípěním řítil jeden vagon za druhým. Od kol vylétly další jiskry a popálily ji…

Vlak se zastavil. Náhle se rozhostilo ticho. Nina si nebyla jistá, jestli je to kvůli tomu, že řidič vlaku vypnul motory, nebo proto, že ohluchla. Zůstala ležet, ale otevřela oči.

Poslední vagon nad ní vytvářel velký černý kryt. Tunel ozařovala světla zevnitř vlaku. Třesoucí se Nina se zvedla a opatrně, aby se nedotkla kolejí, se vysoukala zpod vlaku. Ohlédla se. Na zdi kousek za ní byla veliká krvavá skvrna a od ní se táhla červená šmouha, která vypadala jako tah obřím štětcem, namalovaný roztřesenou rukou.

Pomalu se jí vracel sluch. Začala vnímat zvuky. Tlumený hluk motoru běžícího na volnoběh, vrzání a sténání kovu, který se dosud chvěl po nouzovém zastavení…

A hlasy.

Hlasy druhé dvojice mužů, dočasně zastavených stojícím vlakem, který blokoval úzký profil tunelu. Věděla, že jim nebude trvat dlouho, než se kolem stojících vagonů protáhnou. Tunel se před ní otvíral do prostoru, žárovky svítidel a dokonce i slabé denní světlo se odrážely od vyumělkovaných vzorů tvořených kachličkami krémové, olivově zelené a cihlově červené barvy…

Stanice City Hall.

Nina už tam dříve byla, navštívila stanici jako dítě se svými rodiči. Zájem její rodiny o historii se neomezoval pouze na antiku; i samotný New York ukrýval ztracené poklady. Stanice, která byla postavena jako ukázková pro linku metra Interborough, trpěla v porovnání se sousedními nedostatkem pasažérů a její zatočené nástupiště se nedalo prodloužit, aby vyhovovalo větší délce nových vlakových souprav. Proto stanici v roce 1945 uzavřeli a zůstala zapomenutá a nenavštěvovaná. Jen tu a tam, když ji město příležitostně otevřelo veřejnosti, do ní zavítala hrstka zvědavých návštěvníků.“

Jedním z návštěvníků byla i Nina. A z dětství si dobře pamatovala její rozvržení. Schody z jediného nástupiště vedly do mezipatra, odkud pak stoupala schodiště a ústila na obou stranách Murray Street, která vedla těsně kolem City Hall.

Kde by mohli být nějací policisté.

Světlíky z mléčného skla v klenutém stropě propouštěly dovnitř dost světla na to, aby odhalily půvabné kachlíčkové stěny, ale Nina si nemohla dovolit věnovat jim jediný pohled. Vydrápala se na nástupiště a ohlédla se. Koncová světla vlaku na ni zírala jako oči démona. Odkudsi zpoza nich vycházely hlasy jejích pronásledovatelů. Prolézali pod vagony a blížili se.

Přitiskla k sobě knihu a vyběhla po schodech do mezipatra. Schodiště po její pravici ústí blíže k radnici…

Do prdele!

Nina se zastavila a v duchu si nadávala do hloupých hus. Stanice byla zavřená – a její východy taky. Ani jedno schodiště nevedlo k dennímu světlu. Vchody byly neprodyšně uzavřeny.

Nebylo úniku.

Na nástupišti pod sebou uslyšela hlasy. Zpátky do tunelu nemohla…

Všimla si prostoru ve stěně. Byl to výklenek, ve kterém kdysi stávala budka pro prodavače jízdenek.

A v ní podávací okénko.

Nina se rozběhla k budce, protože jinou možnost už neměla. Okno mělo kliku – a malý zámek.

Nina zatahala za kliku. Okno se ani nepohnulo.

Z nástupiště k ní dolehl dusot běžících nohou.

Rozmáchla se a uhodila knihou do výplně rámu, jednou, podruhé. Sklo prasklo, ale Nina se o ně nestarala a ještě jednou udeřila knihou jako beranidlem do zámku…

Zámek se rozlomil a kousky kovu odlétly na zem.

Nina škubnutím otevřela okno, a aniž by zjišťovala, co je za ním, prolezla dovnitř a zatáhla za sebou žaluzii. Budka měla nízký strop a krátký průchod ke svislé šachtě.

Která vedla pouze dolů.

Nina nakoukla přes okraj. Dole svítilo slabé světlo vycházející z jediné žárovky. Šachta vedla ještě níž, než byl tunel metra.

Neměla ale na výběr. Běžící muži se blížili.

S obtížemi sevřela knihu v ohbí lokte a začala spěšně slézat po žebříku.

5

Šanghaj

Skleněný výtah stoupal podél hladké zdi budovy Ycomu a s každým přibývajícím metrem nabízel Chasovi a Sophii nádhernější výhled na Šanghaj. Mei zaparkovala taxík na parkovišti pod budovou a čekala na ně. U východu z parkoviště do podzemního podlaží budovy stáli dva strážní, ale když viděli Sophii, jen zasalutovali a rychle je vpustili dovnitř.

Ve výtahu nebyli sami. Ycom, který fungoval jako poskytovatel internetových služeb, byl v provozu čtyřiadvacet hodin denně. Do horních pater mířil také mladý Číňan s neotesaným výrazem a oblečený v tričku s nápisem Buffy. Další nadšenec posedlý svou prací, takový, jakého můžete potkat kdekoli na světě. Právě si od hocha z rozvážkové služby, který přijel na mopedu, vyzvedl papírovou tašku s báječně vonící večeří. Zdálo se, že i on zná Sophii, protože se stydlivě usmíval, i když se bedlivě střežil zpříma jí pohlédnout do očí.

Vystoupil ve dvacátém patře. „Vypadá to, že tady máš fanklub,“ usoudil Chase, když se dveře zavřely a výtah pokračoval v cestě do nejvyššího patra.

„Richard mě rád předvádí,“ řekla Sophia. „Několikrát jsem s ním procházela celou budovu jako při slavnostní promenádě.“

„Jo. A vsadím se, že se pak z toho všichni ti počítačoví cvoci, jako je tenhle, udělali.“

„Eddie!“ napomenula ho Sophia. „To je nechutné.“

Ušklíbl se. „Vždyť mě znáš.“

„Dost dobře, ale nikdy jsi nebyl tak vulgární.“

„Hele, vůbec jsem sem nemusel jezdit,“ řekl Chase a zvedl ruku, jako by chtěl zastavit výtah. „Jestli chceš, můžu jít domů.“

„Omlouvám se.“ Odvrátila pohled a zadívala se na město osvětlené neony. „Já jen, že… Nevěděla jsem, jak se mám cítit, když jsem tě zase viděla. Hlavně po tom, jak jsi reagoval na té Corvusově jachtě. Abych řekla pravdu, pořád to nevím.“ Pohlédla na něj úkosem. „A můžu říct, že v sobě pořád něco máš. Eddie, já…“

„Požádala jsi mě o pomoc, takže jsem ti přišel pomoct,“ řekl Chase rozhodně, protože nechtěl pokračovat v rozhovoru tím směrem, kterým se ubíral. „Především taky proto, že se to týká agentury.“ Něco ho napadlo. „Jak jsi vůbec věděla, že pracuji pro agenturu? Ten lísteček jsi přece napsala už před tou lodní párty, musela jsi vědět, že tam budu.“

„Richard má tvé záznamy,“ řekla Sophia. „A taky záznamy tvé… přítelkyně, doktorky Wildeové.“

„Niny?“ vykřikl Chase a v hlavě se mu rozblikalo varovné světýlko.

„Ano. Nevím, proč je má, ale byly mezi ostatními soubory, které zřejmě ukradl z agentury.“ Otočila se ke dveřím. „Jsme tady.“

Chase měl na jazyku ještě pár otázek, ale spolkl je, když se ozvala tichá zvonkohra a dveře výtahu se otevřely. Vyšli z výtahu a ocitli se v recepci z černého mramoru. Sophiiny podpatky ťukaly na leštěném kameni. Chase šel za ní.

Za velkým půlkruhovým stolem seděl uniformovaný člen ochranky. Jakmile spatřil Sophii, na tváři se mu objevilo radostné překvapení, ale když si za jejími zády všiml Chase, zostražitěl. „Dobrý večer, lady Sophie,“ pozdravil anglicky se silným přízvukem, vstal a mírně se uklonil.

„Dobrý večer, Dengu,“ odpověděla stejně příjemně Sophia. Obešla stůl a rukou nenápadně naznačila Chasovi, aby zůstal, kde je. „Jak se máš?“

„Velmi dobře, lady Sophie,“ řekl Deng, kterému se viditelně zrychlil dech. Chase nedokázal určit, zda je ten muž nervózní, nebo vzrušený. Ke správnému závěru došel vzápětí, když Sophia přistoupila těsně k Dengovi a zašeptala mu něco v mandarínštině. Deng zvedl obočí a jeho obličej vyzařoval nefalšované potěšení někoho, kdo nemůže uvěřit svému štěstí. Vykoktal odpověď. Sophia se k němu naklonila ještě blíž, zašeptala mu něco do ucha a pak se letmo dotkla rty jeho tváře a zanechala na ní slabý otisk rtěnky. Chase zúžil oči.

Deng si pohrál s kravatou, pak se opět uklonil a spěšně vycouval bočními dveřmi na toaletu. „Co to mělo znamenat?“ zeptal se Chase.

„Máme s Dengem mezi sebou dohodu,“ odpověděla Sophia.

„To jsem zrovna na vlastní oči viděl!“

V Sophiiných tmavých očích se mihlo podráždění. „Ne takovou, jak si myslíš. I když on si to teď myslí taky. Řekla jsem mu, ať se tam na mě připraví. Byla jsem k němu vždycky milá, dávala jsem mu drobné dárečky a on mi byl na oplátku užitečný. Například když jsem se potřebovala dostat do kanceláře svého manžela, aniž by o tom někdo jiný věděl.“

Chase pohlédl ke dveřím. „Takže se na tebe připravuje, jo?“

„Eddie, na to teď nemáme čas. Pospěš si.“ Vešla do dvoukřídlých dveří za recepčním pultem.

„Ty jdi,“ řekl jí. „Já se k tobě připojím za vteřinku.“

„Eddie!“

Ignoroval ji, došel ke dveřím toalety a rychle na ně zaklepal. Zevnitř se ozval Dengův dychtivý hlas. Chase pomalu otevřel dveře. Uvítal ho pohled na strážného, který stál zády k němu a sundával si košili. Deng, plný nadšeného očekávání, ještě něco řekl, otočil se a…

Chase ho udeřil do obličeje. Deng pozpátku vrávoral, oči obrácené v sloup, až narazil zády na stěnu, svezl se po ní na podlahu a upadl do bezvědomí.

„Přeju ti krásné sny plné šoustání,“ řekl Chase nehybné postavě a rozzlobeně na něj namířil ukazováček. Když vyšel z koupelny, Sophia na něj čekala s netrpělivě zkříženými pažemi. „Co je?“ zeptal se napůl nevinně. „Snad sis vážně nemyslela, že dovolím, aby to tomu blbečkovi prošlo?“

„Pojď už,“ odsekla a otevřela dveře. Před nimi se otevřela řada propojených místností, spoře osvětlených a s drahými dekoracemi. Chodbě uprostřed dominovalo několik velkých kusů tenkého plechu měděné barvy, které visely od stropu jako prapory ztuhlé mrazem. „Co to sakra je?“ zeptal se Chase. Kov vypadal zvětralý, ručně opracovaný, a po jeho povrchu se místy vinuly zkroucené kovové proužky jiné barvy.

„Richardův nový kousek. Mění je ob měsíc, ob dva,“ řekla Sophia a provedla ho kolem podivného díla do kanceláře na opačném konci místností. „Jsou od Klause Klema, nějakého německého umělce. Dohromady stojí asi osm milionů dolarů.“

„Osm milionů?“ zvolal Chase. „Nedal bych za ně ani osm pencí!“

Sophia vzdychla. „Ty jsi nikdy nedokázal ocenit umění, že? Ale už jsme tady.“ Došla ke stěně a odsunula stranou abstraktní obraz, který, jak Chasovi blesklo hlavou, stál určitě dalších osm milionů. Objevila se dvířka malého trezoru. Místo ciferníku měl elektronickou klávesnici.

„Znáš kombinaci?“ zeptal se Chase

Sophia mu věnovala lišácký úsměv. „Stačí trocha šampaňského a postel a mohu mít, co chci.“

„To je pravda, to pro tebe nikdy nebyl problém, že?“ Než stačila odseknout, odvrátil se a podíval se přes obrovský Yuenův pracovní stůl z okna, které tvořilo celou jednu stěnu. Vnější zeď budovy Ycomu spadala příkře dolů a opisovala dlouhou křivku. U základny budovy se lesklo okrasné jezírko. Nad hladinu se vzdouvaly gejzíry fontán, osvětlované zpod hladiny pomalu pulzujícími barevnými světly.

Uslyšel pípnutí a otočil se. Sophia právě otevírala trezor. S triumfálním úsměvem vytáhla britský pas v kaštanově hnědé vazbě, pak vzala další věci a odnesla je na stůl. Rychle poklepala na klávesnici zapuštěnou do stolní desky. Tím probudila k životu skrytý počítač, jehož tři velké monitory se plynulým pohybem vynořily ze štěrbin v černém mramoru. Chase si všiml, že seznam složek v okně na prostředním monitoru tvoří jména politiků, včetně Victora Daltona, ale pak svůj pohled zaměřil na malý bílý předmět, který Sophia držela v ruce. „Co to máš?“

„Flash disk. Jsem přesvědčená, že takhle Richard získal ty soubory, které jsem viděla, ale chci se přesvědčit.“ Sáhla pod stůl a zastrčila disk do počítačového portu. „Heslo, které mám, mi umožňuje otevírat soubory pouze ke čtení – nemůžu je kopírovat ani odesílat poštou.“

„Vypadá to, že přece jen nezískáš všechno, co chceš.“

Zatímco počítač vytvářel přístup na disk, Sophia si Chase změřila tvrdým, ale zároveň prosebným pohledem. „Eddie, prosím tě, jestli máš se mnou nějaký problém, můžeš ho odložit na později? Vím, že si nemůžeš pomoci, abys při každé příležitosti nedělal ty své sarkastické poznámky, ale zkus to. Tohle je důležité.“

„Oukej, zkusím to,“ řekl Chase, který si najednou připadal jako malý kluk, kterého pokárali za nějakou nepřístojnost. Na obrazovce se objevilo okno dalšího adresáře. „Je to ono?“

Sophia rychle prošla očima seznam souborů. „To jsou ty soubory, které jsem viděla. Ano. A tady je ten tvůj.“ Lesklým červeným nehtem ukázala na název jednoho dokumentu: CHASE, EDWARD J.

Chase víc zajímal jiný soubor: WILDEOVÁ, NINA P. Jeho pozornost ale náhle upoutalo něco na vedlejším monitoru – živý záznam z bezpečnostní kamery. Snímala mramorovou halu, kterou sem vešli, a v ní čtyři uniformované strážce opatrně vcházející bočními dveřmi. Všichni měli zbraně. „Ajaj.“

„Co je?“

„Za chvíli budeme mít společnost. Je čas jít.“ Sophia vytáhla disk z počítače a strčila ho do kabelky spolu s pasem. Obrazovka mezitím ukázala, jak jeden z mužů vchází na toaletu. Když uviděl bezvládného Denga, okamžitě zburcoval ostatní. „Řekl bych, že vyjít odtud jen tak jakoby nic není nejlepší nápad. Jsou tu i jiné východy?“

Sophia zavrtěla hlavou. „Jen výtah a únikové schodiště. Můžeme ale jít nahoru na heliport a vzít si Richardův vrtulník…“

„Ty umíš řídit vrtulník?“

„Ne.“

„Já taky ne.“

Zatvářila se zděšeně. „Myslela jsem, že umíš!“

„Dám si to jako novoroční předsevzetí,“ řekl Chase naštvaně. Strážní se dostali mimo záběr kamery. Uslyšel, jak se otevírají dveře na opačném konci chodby. „Pořád jsi šéfova manželka. Nezastřelí tě.“

„Mohli by! Co když se už dověděli, co se stalo v divadle? Že jsem ti pomohla při útěku?“

„Věř mi, že když tě uvidí takhle, nebudou to jejich zbraně, co se zvedne. Vykup mi pár vteřin. Běž!“ Přikrčil se a zamířil do vedlejší místnosti.

„Lady Sophie!“ ozvalo se zpoza dveří. „Víme, že tam jste. Vyjděte prosím ven – pan Yuen nás požádal, abychom vás k němu dovedli.“

Sophia vyšla do haly, obešla plechovou skulpturu a spatřila čtyři muže, kteří na ni čekali. V rukou drželi zbraně, ale nemířili na ni. Pomalu a plavně k nim vykročila na svých vysokých podpatcích, krok za krokem, a přitom pohupovala boky v přiléhavých šatech z červeného hedvábí. Přinejmenším tři ze strážců na ni zůstali zírat.

Ten čtvrtý byl ale větší profesionál a opatrně nahlížel do přilehlých místností. „Kde je ten muž?“

„Jaký muž?“

„Přišla jste sem s nějakým mužem. Kde je?“

„Nevím.“ Což ovšem byla pravda, protože Chase úplně ztratila z dohledu.

Strážný obešel zavěšenou instalaci a blížil se k ní. Druhý šel několik kroků za ním a obcházel umělecké dílo z druhé strany. Nechceme vám ublížit, ale pan Yuen nám řekl, abychom použili sílu, pokud nebudete spolupracovat. Kde je ten…“

Z jedné strany se náhle ozval hluk…

Strážní se otočili právě v okamžiku, kdy z postranní místnosti vyskočil Chase. Jelikož seskočil ze stolu, letěl téměř ve výšce stropu Nataženýma rukama zachytil konzoli, na které viselo umělecké dílo, a nohama vší silou kopl do kovového plechu.

Ten zazvonil jako gong, vymrštil se pod vahou Chasova těla kupředu a smetl dva muže. Jeden narazil do dalšího kusu kovu a vytrhl ho ze závěsu. Druhý naletěl do stěny tak tvrdě, že ji téměř prorazil, a zůstal nehybně vězet vtlačený do sádrokartonu, který se ukrýval pod drahou tapetou.

Chase doskočil na zem a odkulil se stranou, aby se vyhnul kovovému plátu, který se zhoupl zpět. Zastavil kousek od dalšího strážného, který jen překvapené přihlížel. Chase vymrštil nohy a kopl strážného do kolen. Strážný s výkřikem spadl na záda. Chase už byl mezitím na nohou, skočil po něm a drtivou ranou pěstí do obličeje ho zbavil vědomí.

Poslední strážný namířil na Chase zbraň…

Sophia si vyhrnula šaty a tvrdě vykopla. Silná podrážka její boty zasáhla muže přímo do rozkroku. Kvílivě zanaříkal a s tváří zkroucenou nesnesitelnou bolestí se zhroutil na podlahu a stočil se do klubíčka.

„Vidím, že se o sebe stále ještě dokážeš postarat,“ řekl Chase a odkopl zbraně z dosahu ležících mužů.

Sophia zvedla pistoli muže, který kvílel na podlaze u jejích nohou. „Šanghaj je tvrdé město.“

„Jdeme.“ Vzal ji za ruku a táhl ji za sebou směrem k výtahům. Držela s ním krok, aniž by ji vysoké podpatky vyvedly z rovnováhy.

Ušli sotva pár metrů, když vtom se rozječel alarm a rozblikala se varovná červená světla. Na informačním displeji výtahu se rozsvítily čínské znaky. „Výtah je uzamčený!“ vyjekla Sophia.

„A oni už míří nahoru po schodech,“ řekl Chase ponuře. Cestu ven měli odříznutou a jediný únikový východ vedl na střechu k vrtulníku, se kterým neuměli létat…

Otočil se a utíkal zpátky do kanceláří. „Tudy se ven nedostaneme,“ protestovala Sophia.

„Je čas na trochu improvizace.“ Zastavil se u spadlého kusu kovu. Když předtím dopadl na podlahu, jeden jeho konec se ohnul. Chase se podíval směrem k Yuenově kanceláři na konci, na její šikmá okna…

„Pomoz mi!“ nařídil, popadl roh kovového plátu a táhl ho za sebou ven z chodby. Sophia ho celá zmatená poslechla.

Minuli strážného, kterého předtím kopla. Zdálo se, že se vzpamatovává. Sophia mu dupla jehlovým podpatkem na stejné místo, kam ho předtím kopla tvrdou podrážkou. Muž se opět zkroutil. Po tvářích mu stékaly slzy.

„Přestaň si hrát,“ řekl Chase. Dotáhli kus kovu do kanceláře. „A sundej si ty příšerné boty!“

„Co to děláš?“ zeptala se, zatímco si rozepínala řemínky a sundávala boty. „Odtud přece nevede žádná cesta!“

Chase jí vzal pistoli a vypálil několik ran do okna. Sklo se roztříštilo. „Teď už ano!“

„Co chceš…“ Vzápětí pochopila a její výraz prozrazoval čiré zděšení. „Panebože! Zbláznil ses?“

„Když myslíš.“ Dotáhl kovový plát k oknu. Rozbitým sklem proudil dovnitř studený vzduch. Sophia stála jako přimražená.

„To přece… Můžeme utéct na heliport! Můžeš předstírat, že jsem tvé rukojmí, a požadovat pilota…“

„Oni už přece vědí, že jsem tě přišel zachránit, a ne unést!“ Chase se vyklonil z okna a podíval se dolů. O patro níž klesala stěna budovy v úhlu nejméně sedmdesáti stupňů, ale dál se sklon mírnil a nad zemí už byla skoro vodorovná…

Sophia na něj vyděšeně zírala. „Eddie, vždyť se zabijeme!“

Chase položil kovový plát přes okraj rozbitého okna ohnutým koncem dopředu. Natáhl k Sophii ruku. „Nechal jsem tě někdy dřív zabít?“

„Ne, ale…“

„Neudělám to ani teď.“ Opět k ní vztáhl ruku, tentokrát důrazněji. „Věř mi.“

Sophia zaváhala, ale pak se jí chytila.

Chase ji přitáhl k sobě. „Fajn. Teď se mě chyť a nepouštěj se, ať se bude dít cokoli.“ Kopnutím posunul kovový plát dál přes okraj. Nepříjemné drhnutí spodní strany o sklo drásalo uši.

Vtom se ozval jiný zvuk – otvírání dveří. Do chodby vběhli další strážní.

Chase vylezl na kovový plát a klekl si. Sophia ho váhavě následovala a pevně se ho chytila. Chase popadl zahnutý konec a škubl sebou vpřed. Kousek po kousku se posunovali přes okraj. Otočil hlavu k Sophii a jejich tváře se dotkly. „Jsi připravena na projíždku na létajícím koberci?“

Strážní vtrhli do kanceláře. „Stát!“ vykřikl jeden z nich.

Poslední trhnutí…

Převážili se přes okenní rám a řítili se dolů…

6

Sophiin křik zanikl ve větru, který jim svištěl kolem uší, když sjížděli dolů po skleněné stěně. Kus kovu, který jim sloužil jako provizorní saně, pod nimi pronikavě skřípal a prohýbal se.

Chase se vší silou držel ohnutých rohů. Cítil, jak se mu ostré hrany zařezávají do dlaní, ale věděl, že tu bolest musí vydržet, protože kdyby se pustil, ztratil by i tu trošku kontroly nad jejich zběsilým sjezdem.

Míjeli jedno patro za druhým. Okna, přes která sjížděli, praskala a tříštila se. Na průčelí budovy se za nimi táhl viditelný pás zkázy. Chase mhouřil oči před větrem, který mu šlehal do tváře. Neměl ani ponětí, jak rychle jedou. Cítil ale, že se dolů řítí příliš rychle a celý únikový plán mu začal připadat jako velká chyba…

Asi v polovině cesty se sklon stěny zmírnil asi na pětačtyřicet stupňů, možná méně.

Ale nezpomalili.

Umělé jezírko u paty budovy se rychle zvětšovalo. Vodní plocha, zářící surrealistickými barvami, rozevírala svou náruč a byla blíž a blíž…

Přelétli poslední patro a dopadli na vodní hladinu. Jejich pohyb byl stále velmi rychlý. Poslední okno za nimi prasklo a vysypalo se dovnitř. Kovové saně se změnily ve vodní lyže a jejich cestu po vodní hladině lemovaly ohromné vodní gejzíry.

Rychle zpomalovali, ale břeh jezírka se přesto nebezpečně rychle blížil…

„Skočíme!“ zaječel Chase a odrazil se i se Sophii, která se ho stále pevně držela. Dopadli na měkkou trávu a odkutáleli se stranou. Právě včas. Kovový kus se jedním rohem zapíchl do země, převrátil se a zvedl do vzduchu gejzír hlíny.

„Zatracená práce,“ ulevil si Chase a zvedal se do sedu. Byl potlučený, ale neměl nic zlomeného. „To bylo lepší než na horské dráze!“ Podíval se na Sophii, která ležela kousek od něj. Vstal a pospíchal k ní. „Jsi v pořádku?“

„Už mi bylo i lépe,“ řekla nejistě. Chase jí pomohl na nohy. Zareptala, ale nevykřikla bolestí, což bral Chase jako dobré znamení.

Ohlédl se na budovu Ycomu. Dráha jejich cesty dolů byla zřetelně viditelná. V několika patrech civěli z rozbitých oken zaměstnanci, vyrušení z práce. „Musíme se dostat zpátky k Meiinu taxíku. Kde je nejbližší vchod na parkoviště?“

Sophia zvedla roztřesenou ruku. „Tam z boku…“

Jakoby na ten pokyn se zpoza rohu, na který ukazovala, vynořilo několik mužů.

„Sakra!“ Chase popadl Sophii za ruku. „Změna. Plán B.“

Rozběhli se přes okrasný trávník. Ze dvou stran ho ohraničovala rušná ulice. Chase zamířil k té bližší a rozhlédl se nejprve po neobsazeném taxíku, a pak, trochu víc pragmaticky, po nějakém vozidle, které by mohli zabavit.

Doprava byla příliš hustá a pohybovala se příliš pomalu. Usoudil, že v autě se daleko nedostanou. Potřebovali motorku…

Všiml si jedné zaparkované u kraje vozovky. Její vlastník mluvil do mobilního telefonu. Za ideálních okolností by takovou rozhodně nezvolil, ale nebyl v situaci, kdy si mohl vybírat…

„To si snad děláš srandu!“ vybuchla Sophia a zděšeně hleděla na malý červený rozvážkový moped. Zadní kolo přesahovala takřka o půl metru velká dřevěná krabice, která měla na boku namalovaný primitivní obrázek tygra. Celá ta věc vypadala děsivě nestabilní.

„To je jediné, co tu je!“ Chase oběhl řidiče, který se na něj nejprve překvapeně podíval, ale když si uvědomil, že mu Chase krade motorku, hněvivě vykřikl. Chasovi bleskla hlavou myšlenka, že vytáhne pistoli a násilím prosadí svou, ale místo toho sáhl do kapsy, vytáhl svazek bankovek a hodil je řidiči. „Potřebuji si půjčit vaši motorku!“

Ten peníze chytil, chvíli na ně nevěřícně hleděl, pak se nadšeně usmál a zdviženým palcem projevil uznání. Chase nasedl na motorku a nastartoval. Sophia se vydrápala za něj. Chase se chystal vyrazit, když tu mu něco blesklo hlavou. Vytáhl z kapsy další svazek bankovek. „Do prdele!“

„Co je?“ zeptala se Sophia.

Chase se ohlédl za mladíkem, ale ten už utíkal ulicí pryč, co mu nohy stačily. „Chtěl jsem mu dát čínské peníze!“

„A co jsi mu dal?“

„Pět tisíc dolarů! Byla to hotovost pro případ nouze – to bude legrace, až dojde na účtování cestovních nákladů!“

Sophia málem vybuchla smíchy, ale pak si všimla, že se k nim ženou muži z ochranky. „Tohle přece je případ nouze, Eddie!“

„Pak tedy doufejme, že tahle věc opravdu stojí za pět táců!“

Přidal plyn. Motor odpověděl uši drásajícím zařváním a z výfuku se vyvalil oblak modrého kouře. Chase uvolnil brzdu. Zadní kolo zakvílelo o chodník a moped vyrazil ulicí.

Chase se pokoušel zorientovat. Potřebovali jet jižním směrem… „Drž se!“ křikl a stočil moped z chodníku mezi jedoucí auta. Za zvuku klaksonů se proplétal mezi pomalu jedoucími vozy a krabice připevněná vzadu téměř škrtala o jejich karoserie.

„Kam jedeme?“ chtěla vědět Sophia.

„Přesednout na rychlovlak maglev. To je nejrychlejší cesta na letiště!“

Před nimi uhnulo auto k chodníku a zablokovalo jim cestu. Chase divoce zatočil, vjel před další auto a dostal se ke středu silnice. Auta je teď obklopovala ze všech stran a šanghajští řidiči se na rozdíl od řidičů v Americe či Anglii neřídili jízdními pruhy a kličkovali sem a tam.

Nějaké auto si vynucovalo přejezd do středního pruhu. „Pozor na kolena!“ stačil vykřiknout Chase, když se prosmýkli kolem něj. Chasův loket minul boční zrcátko o milimetry. Zato krabice do něj narazila plnou silou a ulomila ho jako nic.

„To máte za to, že nepoužíváte blinkr!“ zakřičel Chase. Auta před nimi zastavovala na červenou. Na té křižovatce potřebovali odbočit…

Chasovu pozornost přitáhla kakofonie klaksonů vzadu za nimi. „Co to bylo?“

Sophia se ohlédla. „Myslím, že máme společnost!“

Chase riskoval ohlédnutí. Na chodník uhnulo auto – ne, dvě auta; rychle míjela vozy stojící na červenou a rozháněla chodce. Pánové z Yuenovy ochranky se také uchýlili k únosům vozidel.

„To je fakt báječné!“ Dojeli ke křižovatce. Chase prudce zatočil, naklonil se a natáhl nohu, aby získal oporu. Z opačného směru se přes křižovatku řítila auta. Přední světla se hrozivě blížila…

Chase skřípl podpatkem po asfaltu, jak se snažil rychle dokončit obrat. Moped zakolísal a hrozilo, že se převrátí. Chasovi se ale podařilo získat nad strojem kontrolu a prosmýkli se před nejbližším autem. Odnesla to dřevěná krabice, které auto urazilo roh. Rozlétly se třísky.

„Panebože,“ vyjekla Sophia. Chase se snažil udržet moped zpříma a uháněl mezi dvěma jízdními pruhy. Za nimi se ozvalo kvílení pneumatik a další rozzlobené troubení klaksonů. Rychlý pohled do zpětného zrcátka mu napověděl, že se jich ta dvě auta stále drží a stejně jako oni jedou v protisměru.

Navíc se mezi červenými koncovými světly aut v protisměru objevilo jedno bílé – jediné čelní světlo motorky, která se připojila k pronásledovatelům. A byla to opravdová motorka, ne malý křáp s objemem padesát kubických centimetrů, na kterém jeli oni.

Doprava opět zpomalovala. Chase se zadíval dopředu. Další semafory, další křižovatka. Ulice, po které jeli, protínala širší ulici, po které se hnaly autobusy a náklaďáky.

Nad chodníkem visela osvětlená cedule ukazující vstup do podzemní dráhy.

„Drž se!“ Chase prudce přibrzdil. Moped se rychlou ztrátou rychlosti zakymácel. Jedna rukojeť řídítek škrtla o vedlejší auto a vyvolala hlasitý protest řidiče. Chase ho nevnímal a proplétal se mezi jedoucími auty k okraji vozovky. Najel na obrubník. Lidé na něj nevěřícně zírali a jen rychle uskakovali stranou, protože si uvědomili, že má opravdu v úmyslu jet po chodníku.

Hnali se kolem výkladních skříní obchodů, otevřených i přes pozdní večerní hodinu, a motor mopedu jim kvílivě bzučel do uší.

„Dohánějí nás!“ upozornila ho Sophia. Auta na druhé straně ulice zastavila na červenou a jejich pronásledovatelé tak měli volnou cestu.

Byli už téměř u křižovatky. Po hlavní silnici se stále řítily proudy vozidel. Na rohu zel vchod do podzemky. „Připrav se, bude to trochu hopsat!“ varoval Chase Sophii. Postavil se na dolní lišty malé karoserie. Sophia následovala jeho příkladu. Stále se ho pevně držela.

Kola zadrncala po betonových schodech. Sjížděli dolů a poráželi chodce, kteří nestačili uskočit.

Moped s bouchnutím přistál na rovné ploše. Když Chase dopadl na tence polstrované sedlo, zkřivil tvář bolestí, ale potlačil ji, přidal plyn a začal prolétat davem. Našel tlačítko klaksonu a stiskl ho. Jeho zvuk byl stejně chatrný jako protivný, ale stačil k tomu, aby jim lidé začali uhýbat z cesty. K jeho velké úlevě vedla ven na druhé straně podchodu rampa. Přidal plyn a tiskl klakson v šíleném staccatovém rytmu, aby jim uvolnil cestu. „Jak se ti tam vzadu vede?“ zavolal na Sophii.

„Je to jako za starých dobrých časů!“ odpověděla sarkasticky.

Chase se zašklebil. „Vždyť ty to máš ráda!“ houkl. Vyjeli z podchodu zpátky na ulici. Chase se ohlédl na své pronásledovatele.

První auto popojíždělo napříč jízdními pruhy hlavní silnice a taktak se vyhnulo kolizím s několika auty. Řidiči dupali na brzdy. Druhé auto překonalo první jízdní pruh…

A do jeho boku narazil mohutný plochý předek tahače s přívěsem. Osobní auto se ve vzduchu převrátilo a dopadlo na střechu. Jeho kabina se za doprovodu tříštěného skla slisovala.

„Jeden odpadl!“ zavýskl Chase. Ve zpětném zrcátku viděl, jak se nákladní auto stočilo a zablokovalo křižovatku. Aspoň je nebude moci pronásledovat žádný další vůz…

Ale motorka ano. Její čelní světlo našlo cestu mezi stojícími auty a pronásledovatel se rychle rozjel za nimi.

Díky tomu, že se doprava zastavila, měl Chase bližší polovinu vozovky pár stovek metrů volnou. Sjel z chodníku a přidal plyn.

Avšak první auto a motorka měly také cestu prázdnou a dokázaly jet mnohem rychleji. Světla ve zpětném zrcátku se zvětšovala.

Věděl, že v rychlosti je neporazí. Zbývala jediná možnost – přelstít je úhybnými manévry.

Maximální rychlostí se blížili k místu, kde se na silnici napojovala tmavá ulička vedoucí mezi dvěma budovami…

Chase nemusel Sophii říkat, aby se držela. Došlo jí, co hodlá udělat, a chytila se ho ještě pevněji. Chase stočil moped tak ostře, jak to jen šlo. Cítil, jak sebou řídítka v jeho pevně sevřených dlaních škubou. Dolní lišta škrtla o zem, motorka sebou trhla a málem oba vyhodila ze sedla.

Chase trhl řídítky. Moped se zakymácel a odstředivá síla je vrátila do svislé polohy. Chase bojoval s řízením a snažil se narovnat směr, než narazí do cihlové zdi.

Vyčnívající zrcátko do ní narazilo, odlomilo se a dopadlo na asfalt, kde se ještě chvíli setrvačností točilo. Samotný moped minul zeď o milimetry.

Chasovi se podařilo vyrovnat směr jízdy. Po obou stranách se zvedaly starší budovy, směs různých typů domů, které sloužily jako kanceláře. Na zemi se povalovaly odpadky, prázdné krabice a palety a nad hlavou jim dokonce visely prádelní šňůry.

Jediné světlo, které do uličky svítilo, přicházelo zezadu a vytvářelo tak stíny, které se natahovaly před nimi. Chase se ohlédl. Auto také stačilo vybrat zatáčku a blížilo se. Motorka projela kolem uličky a bezpochyby se bude snažit otočit na další křižovatce a odříznout jim cestu.

Chase přidal plyn, ale malá motorka se dvěma pasažéry nemohla dosáhnout rychlosti, kterou jelo auto. Jeho motor už burácel přímo za nimi…

Sophia vykřikla, když auto zezadu narazilo do mopedu, a dokonce i Chase nechtěně vyjekl. Podařilo se mu udržet nad mopedem kontrolu, ale auto do nich najelo znovu, tentokrát s větší silou. Víko krabice se otevřelo a vlálo za motorkou na dvou úchytech.

„Co je v té krabici?“ zakřičel Chase.

„Co?“

„V krabici! Je v ní něco?“

Sophia se otočila. „Jídlo!“

„Házej ho po nich!“

Čekal, že se zeptá na důvod, ale Sophia místo toho udělala, co jí řekl, a začala po autu házet jídlem jako papírovými granáty. Sáčky s rýží a nudlemi se po dopadu na čelní sklo otevřely a jejich obsah se rozpleskl po skle.

Auto prudce přibrzdilo, protože řidič skoro neviděl před sebe. Chase se ohlédl. Stěrače se daly do pohybu a rozmazávaly hutnou břečku po celém okně, ale Chase věděl, že za pár vteřin se jim podaří očistit sklo natolik, aby přes ně bylo vidět.

Podíval se před sebe. Uviděl prádelní šňůru, která visela napříč uličkou. Za ní se ulička zužovala…

Sophii došla munice. „Eddie!“

„Drž se!“ Když moped projížděl pod šňůrou, vztáhl ruku, vytrhl košili, která na ní visela, ze sevření kolíčků, a hodil ji přes Sophiinu hlavu na auto. Košile se přilepila k lepkavé hmotě a zabránila řidiči ve výhledu.

Chase strhl moped doleva, aby se vyhnul haldě sudů a rozlámaných prken. Auto ho následovalo, protože spolujezdec si překážky všiml a oslepeného řidiče výkřikem varoval, aby se jí vyhnul…

A narazilo do rohu budovy, který vyčníval na druhé straně uličky.

Prudce a nadobro se zastavilo. Oba muže náraz katapultoval čelním sklem ven v gejzíru skla a krve.

„Měli by si zapínat pásy!“ řekl Chase. Dojeli na konec uličky. Ostře zabočil, zařadil se do proudu aut a opět zamířil jihovýchodním směrem. Profrčel mezi pomalu jedoucími auty a autobusy. Nos mu ucpal zápach výfukových plynů. „Teď už to není daleko.“

Z vedlejší ulice se náhle vyřítila motorka a vjela jim do cesty. Řidič hrábl rukou po Sophii.

„Do prdele!“ Chase prudce zabrzdil, vyhnul se motorce a projel před dodávkovým autem. To nestačilo zabrzdit a narazilo do dřevěné krabice. Odlomila se a po pádu na vozovku se rozletěla na několik kusů. Moped se vymkl Chasově kontrole, sklouzl a naboural do boku jiného auta. Chase narazil loktem tvrdě do bočního okna, až prasklo.

„Eddie, jeď dál!“ vykřikla Sophia. Jezdec na motorce, jeden z uniformovaných Yuenových strážců, mával pistolí a nutil projíždějící auta, aby mu zastavila a nechala ho projet.

Chase zavrčel bolestí, trhl řídítky, odpojil se od auta a rozhlédl se, kam zmizet. Nic v dohledu nenašel. Jednu stranu ulice lemovalo nákupní středisko, samý osvětlený billboard a zářící neony.

Muž na motorce teď jel v jejich pruhu a blížil se. Ruku se zbraní měl zvednutou…

Chase přidal plyn, otočil prskající moped a zamířil k nákupnímu centru. Obratně se proplétal mezi jedoucími auty. Za sebou uslyšel zvuky kolize. Napadlo ho, že ta nehoda jejich pronásledovatele na motorce zdrží, protože ji budou muset objet, ale věděl, že to zdržení bude minimální.

Blížili se ke dřevěným dveřím. Chase zadoufal, že se otevírají automaticky…

Otevřely se těsně předtím, než k nim moped dojel. Vešli se do nich jen tak tak, po obou stranách řídítek zůstalo volných jen pár centimetrů. Chase ale ani na chvilku nezaváhal, vlétli dovnitř a rozehnali dav nakupujících.

„Pořád je za námi,“ varovala ho Sophia. Chase se ani nemusel otáčet, aby věděl, že je motorka uvnitř. Burácení jejího objemnějšího motoru naplnilo nákupní středisko a zcela přehlušilo pronikavý zvuk jejich malého vozítka.

Zdálo se, že jsou v pasti. Jedinou cestou dál byly jezdící schody vedoucí do vyššího patra nebo vchod do obchodního domu…

Chase vztekle zaskřípal zuby a prohnal moped dveřmi. Cítil, jak kola mopedu podkluzují, když keramickou dlažbu vystřídal levný nachový koberec. Míjeli stojany ověšené oblečením a nakupující ženy jim s křikem uskakovaly z cesty, vylekané troubením dychavičného klaksonu.

Ucítil, jak Sophia změnila polohu. „Co to…“

Sophia chmátla rukou po stojanu, který zrovna míjeli. Stojan se zakymácel a spadl za nimi na podlahu. Chase uslyšel, jak motorka prudce brzdí. Následovaly hlasité čínské nadávky a túrování motoru, když řidič stroj otočil a snažil se najít nejkratší objízdnou trasu. „To bylo hezké!“ křikl Chase.

„Jsem víc než jen pěkná tvářička, pamatuješ?“

„Jo, pamatuju.“ Vyjeli na druhé straně obchodního domu a ocitli se ve velkém atriu. Chase nikde neviděl východ. „Jak se dá odsud dostat ven?“

„Tudy,“ napověděla Sophia a ukázala na velkou rampu, která se spirálovitě točila do vyššího patra.

Chase se k ní rozjel, palec přitisknutý na tlačítku klaksonu. Motorka se vynořila z jiného východu, řidič provedl rychlý obrat, provázený kvílením gumy na dlažbě, a rozjel se za nimi.

„Uhněte mi z cesty, sakra!“ zařval Chase na skupinku okolkujících nakupujících, která blokovala vjezd na rampu. Vypadali, že je blížící se motorky vůbec nevzrušují. Řídítka s cinknutím narazila do zábradlí, když Chase smykem objel konsternovanou skupinku lidí a pak zamířil nahoru po vnějším obvodu spirály. Nakupující, které těsně míjel, padali jako kuželky. Pronásledující motocyklista se snažil lidem na zemi vyhnout, kličkoval sem a tam, přejel někomu nohu a pak sám narazil do zábradlí. To ho na chvíli zastavilo, ale hned nabral dech, rozzlobeně přidal plyn a dal se opět do pronásledování, dokonce ještě rychleji než předtím.

Chase a Sophia dojeli na konec rampy a ocitli se na balkoně shlížejícím na atrium. „Kudy teď?“ zeptal se Chase naléhavě.

„Tam!“ Sophia ukázala směr kolem obchodu se sportovním zbožím. Chase k němu zamířil. Před obchodem byly vystaveny basketbalové míče, golfové deštníky a figuríny oblečené ve fotbalových dresech…

Yuenův strážce je rychle doháněl.

Chase se s mopedem přiblížil těsně k hromadě pečlivě vyrovnaných basketbalových míčů, a když projížděl kolem ní, vykopl nohou. Míče se rozlétly všemi směry a vytvořily pohyblivou poskakující oranžovou blokádu. To by ho mohlo zpomalit, pomyslel si Chase…

Úsměv mu ztuhl na rtech, když viděl, jak se strážce obratně propletl mezi několika prvními míči a zamířil přímo do obchodu, čímž se nastražené překážce úplně vyhnul. A když se podíval zpátky před sebe, uvědomil si, že udělal chybu – obchod se nacházel na rohu balkonu a jejich pronásledovatel ho tak mohl využít jako zkratku a odříznout jim cestu…

Pokud se ho už konečně nadobro nezbaví.

Právě projížděl kolem vystavených deštníků. Jeden z nich vytrhl, na rohu balkonu prudce zabrzdil a provedl obrat o devadesát stupňů. Strážce profrčel obchodem. Za chvíli se obě motorky střetnou.

Chase znovu uvedl motor do otáček. Jednou rukou přidával plyn, zatímco ve druhé svíral deštník jako meč. Věděl, že je to jen ubohá náhražka zbraně, a jejich pronásledovatel si pomyslel totéž a škodolibě se usmál. Vyjel z obchodu těsně vedle Chase a Sophie a zvedl pistoli…

Chase bodl deštníkem. Ne do těla strážce, ale do předního kola jeho motorky.

Deštník se otočil a narazil do přední vidlice. Zapraskal, ale nezlomil se. Kolo se okamžitě zablokovalo, motorka se převrátila a vystřelila svého jezdce ze sedla jako dělovou kouli. Přelétl zábradlí balkonu a s křikem padal do atria, prolétl mezi zavěšenými vystavenými světly, která explodovala ve sprškách jisker, a v dolním patře zlikvidoval stánek prodávající mobilní telefony.

„Jdi se zahrabat, Jackie Chane,“ ušklíbl se Chase, když se podíval dolů na dílo zkázy.

„Ty jsi byl vždycky mistr v improvizaci, že?“ poznamenala Sophia.

„Je to rychlejší než vymýšlet plány. Tak tohle bychom měli, a teď mi řekni, jak se dostaneme ven.“

Sophia ho podle značek ukazujících směr k východu provedla nákupním centrem. Personál ochranky mezitím zareagoval na chaos a pokoušel se zavřít dveře a uvěznit pasažéry motorky uvnitř. Chase vytáhl pistoli a vypálil jediný výstřel do stropu. Stačil k tomu, aby strážní zvážili své rozhodnutí, rozprchli se do úkrytů a nechali je projet ven na ulici.

Chase už teď docela dobře věděl, kde jsou. Když ho předtím Mei vyzvedla na nádraží, vezla ho touto částí města. Už to neměli daleko. Zařadil se mezi jedoucí auta a fičel vpřed. Ulici teď po obou stranách lemovaly obytné paneláky. Chase zabočil, aby se dostal na širší rychlostní silnici…

Shora se přiblížil hluk a náhle je obklopilo jasné bílé světlo, bodový reflektor helikoptéry.

„To je policie?“ zeptal se. Musel křičet, aby ho Sophia slyšela. Vrtulník se blížil. Vznášel se nízko nad silnicí a jeho vrtule vířila okolní vzduch.

„Něco horšího!“ zakřičela Sophia v odpověď. „Můj manžel!“

„Chasi!“ zaburácel Yuenův hlas, zesílený amplionem a rezonující. „Zastav a nech mou ženu jít, a to hned!“

„Chceš to?“ zeptal se Chase. Sophia zavrtěla hlavou. „Já taky ne.“ Zamířil mezi jedoucí auta, prudce kličkoval a protahoval se každou mezerou, kterou našel. Reflektor ho sledoval jako ukazující boží prst.

„Chasi! Poslední varování! Okamžitě zastav!“

„Pokračuj!“ přikázala Sophia. „Už tam skoro jsme! A on je v helikoptéře – co může dělat?“

Odpověď přišla takřka vzápětí – vrtulník slétl níž a burácel jim nad hlavami, těsně nad pouličními lampami a telefonními kabely. Oslepující světlo na ně teď mířilo zepředu.

Chase přimhouřil oči před tou září a téměř vrazil do auta, které ostře zastavilo těsně před ním poté, co oslněný řidič dupl na brzdy. Uvědomil si, co má Yuen v úmyslu – vrtulník mířil k prostranství před nádražní halou, buď proto, aby zůstal ve vzduchu nad ní, nebo aby zde přistál a mohli z něj vyskočit další Yuenovi muži a jít po nich.

Kolem se ozývalo skřípání a pištění, jak řidiči oslepení světlem prudce zastavovali. Do rachotu, který dělala helikoptéra, proniklo několik drtivých bouchnutí; auta, která to neubrzdila, se srazila. Doprava se postupně zastavila a spustil se orchestr klaksonů.

Chase už viděl po pravé ruce nádraží – kovovou a skleněnou fasádu budovy konečné stanice, za níž se zvedalo obří kovové potrubí, které ukrývalo vlastní nástupiště a koleje. Helikoptéra uhnula z dráhy nad vozovkou a pomalu klesala směrem k prostranství před nádražím.

Poslední šance…

Zvýšil otáčky motoru a kličkoval mezi stojícími vozidly. Sophia se ho stále držela jako klíště. Světlo vrtulníku je neopouštělo a sledovalo jejich klikatou jízdu k nádraží. Hlavní vchod byl umístěn u paty konvexní skleněné zdi asi v polovině budovy, ale vrtulník se teď vznášel přímo před nimi a blokoval jim cestu.

„Drž hlavu dole!“ křičel Chase na Sophii.

Změnil směr a zamířil vedle vchodu, přímo do stěny terminálu. Vytáhl pistoli a začal střílet do skleněných tabulí.

Sklo popraskalo na miliony fragmentů a celá stěna se kaskádovitě sesunula dolů těsně předtím, než k ní moped dojel.

Chase zjistil, že jsou v nějaké kanceláři. U většiny stolů stály jen prázdné židle a pár nočních zaměstnanců jim s křikem uskakovalo z cesty.

Stěna na opačném konci kanceláře byla také ze skla…

Chase opět zmáčkl spoušť, ale ozvalo se jen cvaknutí.

„Drž se mě!“ křikl na Sophii znovu, zatímco se řítili proti sklu. Sophiino sevření zesílilo. „Skoč!“

Seskočili z motorky. Chase zachytil hlavní náraz dopadu, protože přistál na podlaze se Sophii na zádech. Prázdný moped prolétl sklem a klouzal přes krytou halu, než se převrátil a zastavil.

„Jsi v pořádku?“ zeptal se Chase.

„Jo, myslím, že jo,“ řekla Sophia, vstala a oprášila ze sebe několik zbloudilých skleněných střepů.

Chase sebou při vstávání trhl bolestí a zavrávoral. Podíval se na Sophiiny bosé nohy, a než stihla zaprotestovat, přehodil si ji znovu přes rameno a prolezl rozbitým oknem.

Vynořili se za turnikety, skrz které procházeli cestující. Nádražní personál hleděl udiveně na havarovaný moped a rozbité sklo. Chase sáhl volnou rukou do kapsy saka. „Lístky mám tady, nemusíte je kontrolovat!“ zahalekal a zamával jimi ve vzduchu. Pospíchal k nejbližšímu eskalátoru na nástupiště, než se mu v tom někdo pokusí zabránit.

U nástupiště čekal vlak. Připomínal dlouhou lesklou kovovou housenku. Neměl kola, celá souprava se vznášela nad kolejištěm, nadnášená magnetickým polem. Šanghajský rychlovlak maglev jezdil v současné době po nejdelší železnici svého druhu na světě a byla to také nejrychlejší služba pro přepravu cestujících na světě. Téměř třicetikilometrovou trasu mezi šanghajským nádražím a letištěm Pudong, které leželo jižně od města, urazil za pouhých sedm minut, přičemž v nejrychlejším úseku dosahoval rychlosti až 430 kilometrů v hodině.

Chase věděl, že tento dopravní prostředek je mnohem rychlejší než kterákoli helikoptéra.

Pospíchal k nejbližším dveřím, které se nacházely hned za tupou křivkou zadní kabiny vlaku, postavil Sophii na nohy a nastoupil s ní do vlaku. Dveře se za nimi zavřely. Když procházeli vagonem a hledali volná sedadla, přitáhli mnoho zvědavých pohledů cestujících. Chase se prohlédl a zjistil, že je celý pokrytý špínou, rukávy smokingu má roztrhané a celý se leskne střípky skla.

„Tohle zbylo z vizáže Jamese Bonda,“ řekl smutně, když se dal vlak do pohybu.

Sophia ho chytla za ruku. „Jsi mnohem lepší než James Bond,“ ujistila ho s úsměvem. Vrátil jí úsměv a podíval se z okna. I když byli v pohybu pouhých pár sekund, vlak se už vynořil z ocelového kokonu stanice a s lehkostí, která až zneklidňovala, zrychloval a doslova klouzal nad kolejištěm po neviditelném magnetickém polštáři.

A u vyvýšené dráhy se vznášela Yuenova helikoptéra, jejíž reflektor pátral podél celé délky vlaku. Hledal je.

Našel je. Zastavil se na nich…

Ale jen na chvilinku. Vlak začínal získávat náskok a ujížděl helikoptéře i přes marnou snahu pilota udržet tempo.

Chase rukou zaclonil ostré světlo reflektoru, takže dokázal rozeznat Yuena sedícího na místě kopilota. Vesele mu zamával. I když se helikoptéra rychle vzdalovala, jasně viděl, jak je Yuenův obličej stažen vztekem.

Nebylo ale nic, co by je teď dokázalo zastavit, kromě otevřené palby na maglev. I přes to, jak velkou měl Yuen firmu, i přes mnoho přátel, které měl v čínské vládě, by se mu jen těžko podařilo zamést pod koberec, kdyby nařídil udělat z nejprestižnějšího technologického zázraku národa prostřílené řešeto.

Zář reflektoru zmizela. Poražená Yuenova helikoptéra někde vzadu vířila prach.

Vlak stále zrychloval. Jeho aktuální rychlost ukazovaly jasně zelené LED displeje na stropě vagonu. Už překonali 150 kilometrů v hodině, 200 a stále zrychlovali.

Chase se obrátil zpátky k Sophii. Prošla tím dobrodružným únikem v mnohem lepším stavu než on. Jedinou škodou na jejím zevnějšku byly skvrny od trávy na šatech a několik drobných řezných ranek na pažích. „Nestalo se ti nic?“ zeptal se i tak.

„Jsem v pohodě.“ Stiskla mu ruku, pak se k němu naklonila a políbila ho na tvář. „Děkuji ti, Eddie. Díky, že jsi mi pomohl. Věděla jsem, že přijedeš.“

„Nemohl jsem přece říct ne, nebo snad jo? Ale zkus z toho, prosím tě, nedělat zvyk.“

Sophia se usmála. „Zkusím to.“ Opřela se zády o sedadlo a zadívala se z okna na předměstí Šanghaje, jehož světla se kolem nich míhala tmou. „A co teď?“

„Teď? Dojedeme na letiště, vyzvednu si zbytek svých věcí z úschovny, pak nastoupíme do letadla a vrátíme se do Států.“

„Prostě a jednoduše?“

„Prostě a jednoduše. Práce pro Spojené národy může být docela otrava…, ale má i své výhody. Jakmile budeme ve vzduchu, zavolám svému šéfovi v agentuře. Pak zjistíme, jak moc vězí tvůj manžel v nějakém svinstvu.“

Přemýšlel o flash disku v Sophiině kabelce. K čemu chtěl Yuen soubory agentury a jaké bylo jeho spojení s potopením průzkumné plošiny nad Atlantidou?

Ještě víc ho zajímalo, proč se Yuen zajímal o něj – a o Ninu. Pocítil krátké bodnutí viny, že na ni vůbec nemyslel, a napadlo ho, jestli je v pořádku.

Nejspíš se má dobře, usoudil. Ať už dělá cokoli, dá se to jen těžko srovnat s tím, čím právě prošel on…

7

New York City

Nina uháněla tmavým tunelem tak rychle, jak jí síly a odvaha dovolovaly. Na nohy jí stříkala studená voda. Podle zápachu předpokládala, že do průchodu nejspíš prosakuje kanalizace. Občas zaslechla hbitý pohyb – potkani prchali před nenadálým vetřelcem.

Nebyla si jistá, jak dlouho utíká, ani jak daleko se dostala od stanice City Hall. S jistotou ale věděla, že ta vzdálenost není dostačující. Tunel se sice stáčel, ale vedl jen jedním směrem. Každý boční východ blokovaly zatarasené dveře, takže neměla možnost, jak se ukrýt před svými pronásledovateli.

A ti se neustále blížili. Když za sebou předtím ve stanici zavřela okénko, získala trochu času, protože pronásledovatelé nejdřív prozkoumali schodiště. Pak ale zjistili, že tam žádná cesta ven není, a netrvalo jim dlouho přijít na to, kam se schovala.

Paže ji bolely stejně jako nohy. Kniha jí připadala stále těžší a její ostré okraje se jí zařezávaly do kůže. Nemohla se jí ale zbavit, i kdyby chtěla, nemohla ji jednoduše pohodit a nechat své pronásledovatele, aby si vzali, po čem jdou. Měla ji stále připoutanou k zápěstí.

Další zatáčka. Nina zabočila a doufala, že uvidí východ nebo jinou chodbu, která by mohla pronásledovatele alespoň na chvíli zmást. Nebylo tam ale nic kromě mdlých světel na klenutém cihlovém stropě, která jí ukazovala cestu dále do tmy.

A bylo tam také víc mokro. Dno tunelu se snížilo a pak se srovnalo, takže kaluž stojaté vody u jejích nohou se prohloubila. Odkudsi zepředu přicházelo temné šumění tekoucí vody.

Běh se ztížil, protože mazlavé bahno, které se ukrývalo pod špinavou hladinou, zachytávalo nohy při každém kroku. Nině připadalo, jako by ožila nějaká dětská noční můra, měla pocit, že se pokouší utíkat v pohyblivém písku.

Její strach rostl. Čím pomaleji se pohybovala, tím blíž se ti dva muži dostávali – a nepotřebovali ji chytit. Stačilo ji zastřelit. Jediné, co potřebovali, byl čistý prostor ke střelbě…

Lapala po dechu, snažila se běžet rychleji. Zvedala vysoko kolena, chodidly zápasila se vzdorujícím bahnem. Zvuk tekoucí vody přicházející zepředu se přiblížil – stejně jako šplouchání za ní.

Neodvážila se ohlédnout. Tunel se opět stočil. Na stěnách se objevil slabý odlesk denního světla, doplněný špinavou žlutí zamaštěných žárovek…

Jeden pár pronásledujících nohou se najednou zastavil…

Čistý prostor ke střelbě…

Stísněný prostor zesílil tupé zvuky tlumených výstřelů. To ale nebylo nic v porovnání s tříštivým praskáním kulek, které udeřily do zdi právě v okamžiku, kdy se Nina bezhlavě vrhla za roh. V dešti kousků odštípnutých cihel přistála v odporné kaluži.

Střelba přestala. Nina se nadzvedla. Cítila, jak její ruka opřená v blátě něco drtí. Bylo to odporné. Do všech stran se rozlézali švábi Tunel se opět zvedal a na jeho konci bylo vidět denní světlo. Otvíral se do většího prostoru.

Cesta ven.

Nina vyběhla nahoru. Otvorem crčely pramínky vody. Doběhla na konec…

A zoufale hmátla po potrubí, které jí vedlo nad hlavou, protože málem spadla do otevřené šachty.

Chvíli bezmocně visela, jednou rukou se držela trubky a špičky nohou zatínala do okraje šachty. Pak velice opatrně přesunula váhu, zaklonila se a zavrávorala na samém kraji, až se jí podařilo najít rovnováhu.

Prostor, do kterého se dostala, byl vysoký a měl asi tři metry napříč. Nejspíš se jednalo o nějakou odpadní šachtu. V různých výškách a úhlech do něj vedly trubky a vyplivovaly svůj obsah do díry v podlaze. Denní světlo padalo dovnitř umouněnými skleněnými hranoly ve stropě ve výšce asi dvanácti metrů. Zrovna když zvedla oči, někdo přes skleněný světlík přešel a na chvíli ji zakryl oblohu.

Ze zdi trčely rezavé příčky starého žebříku, které vedly k průlezu ve výšce ulice…

K zamčenému průlezu. I na tu vzdálenost viděla, že ho drží visací zámek.

Pohlédla dolů. Příčky pokračovaly i do propasti pod ní, ale neměla ani tušení, jak hluboko vedou. Stejně na tom nezáleželo. Ať už poleze nahoru nebo dolů, odstřelovači doběhnou na konec tunelu dřív, než se jí podaří dosáhnout konce žebříku.

Pak si všimla něčeho na druhé straně šachty. Vedl tam další průchod. Vchod do něj byl menší než ten, ve kterém stála, ale v dálce viděla slabé světlo.

Další možný východ.

Kdyby se tak k němu mohla dostat! Přes šachtu nevedl žádný můstek, jen ta kovová trubka nad její hlavou…

Neměla na výběr.

Položila si těžkou knihu na rameno, a co nejpevněji ji stiskla mezi tváří a paží. Zvedla levou ruku a chytla se trubky. Pak natáhla pravou ruku a zhluboka, jak jí to jen strachem sevřený hrudník dovoloval, se nadechla…

A zhoupla se přes šachtu.

Kniha se zahoupala a hrozilo, že spadne. Nina přitiskla obličej pevněji ke kožené vazbě, aby knihu udržela na místě. Bylo jí jasné, že kdyby kniha spadla, svou tíhou by ji strhla s sebou.

Levačkou vší silou svírala trubku a posunula pravou ruku asi o třicet centimetrů. Pak levou ruku pomalu posunovala za pravou, při každém pohybu jen o pár centimetrů, a snažila se udržel knihu. Její okraj se jí ostře zařezával do ramene. Další kousek pravou rukou, následovaný sérií škubavých pohybů levou…

Z chodby za sebou uslyšela šplouchání.

Namáhavě vydechla a snažila se lézt rychleji. Kniha opět o kousek sklouzla. Nina se s ní chvíli potýkala, posunovala ji mezi hlavou a paží a snažila se ji uhnízdit ve stabilnější poloze. Dolní posun pravou rukou, další horečné trhání zatíženou levačkou, ještě jednou pravou rukou…

Byla v polovině cesty. Neměla tušení, kdy si střelci všimnou, jak tam visí a skýtá jim perfektní cíl, který nemohou minout.

Jestliže ji ale zastřelí, spadne dolů do černého neznáma a vezme s sebou i knihu. Pokud šachta ústí do nějaké hlavní stoky, pak to, po čem jdou, smete proud. To by je mohlo od střelby odradit.

Snad…

Při každém pohybu prudce oddychovala a narůstala v ní panika. V rameni cítila palčivou bolest z toho, jak se jí mosazná hrana zarývala do svalů. Metr, půl metru, dusot těžkých bot tunelem za ní…

Otvorem nahoře na ni chlístla voda, možná ještě něco horšího, a zmáčela jí vlasy a oblečení. Trubka jí v dlaních prokluzovala. Nina cítila, jak se kniha znovu posunuje, tentokrát dozadu. Přitiskla k ní obličej a snažila se ji zadržet, ale kniha se sunula k bodu, odkud se nezadržitelně převáží.

Už jen necelého půl metru…

Kniha se nahnula. O tvář se jí otřela kůže, pak chladná hrana rámu.

A potom kniha sklouzla.

Jak padala, řetízek se Nině prosmýkl kolem hlavy právě v okamžiku, když se pravou rukou chytla okraje průchodu. Sevřela prsty kolem studeného kovu. Řetízek se napjal a váha knihy jí strhla levou ruku z potrubí…

Podařilo se jí udržet kovového rámu. Zatím. Potlačila výkřik, opatrně před sebe natáhla nohu a špičkou se zachytila na okraji nízkého tunelu. Někde dole pod ní se kniha zhoupla jako kyvadlo. Bouchla o stěnu šachty a spona, která ji držela zavřenou, povolila. Ninu pálil každičký sval v těle, ale sebrala síly a vyšvihla se na zem ve vchodu do tunelu a knihu vytáhla za sebou.

V ústí protějšího průchodu se objevil jeden ze střelců. Zvedl zbraň a stiskl spoušť…

Cvak.

Nic se nestalo. Asijec to zkusil znovu, pak vytáhl zásobník a slova, která mu odlétla od úst, určitě nepatřila ke slušným výrazům. Došly mu náboje.

Za ním se vynořil muž s culíkem. Vyštěkl nějaký rozkaz. První muž se na něj pochybovačně zadíval a natáhl se k trubce, která mu vedla nad hlavou.

Nina se otočila a dala se do běhu. Muž se zhoupl přes šachtu..

Trubka se těsně u zdi ulomila.

Muž se s pronikavým výkřikem zřítil do šachty a zmizel v tmě. Trubka se odlomila i na druhém konci a spadla za ním Ozvěna šplouchnutí zdola přišla později, než Nina očekávala.

Ohlédla se na muže s culíkem. Zdálo se, že ho smrt kolegy spíš rozladila než šokovala. Jejich pohledy se střetly. Zjevně už byl taky bez nábojů. Neměl se už ani jak dostat přes šachtu. Hon byl u konce.

„Pozdravujte ode mě své kamarády!“ řekla Nina, s bouchnutím zaklapla knihu a pospíchala chodbou pryč.

Uběhla necelých pět metrů a uslyšela za sebou nějaký pohyb…

Znovu se ohlédla a viděla, jak muž skáče přes šachtu a kabát za ním vlaje jako pelerína. Roztáhl paže, zanadával při tvrdém dopadu, pevně se chytil kovového okraje a přitáhl se.

„Sakra!“ Nina se dala znovu do běhu, teď už vyděšená k smrti. Těsně nad hlavou se jí míhaly servisní žárovky zajišťující tlumené osvětlení. Chodba byla o dost stísněnější než ta předtím, ale bylo v ní sucho a navíc před sebou něco slyšela, nějaký povědomý hluk – rachot a klapání projíždějícího vlaku. Blížila se zpátky k tunelům podzemní dráhy.

Náhle se před ní objevila jasnější světla, chladná modř zářivek pableskující na betonových stěnách. Ocitla se v obdélníkové místnosti, z níž vedly několika směry další tunely. Po temnotě tunelu bylo světlo téměř oslepující. Místnost měla holé zdi a byl tam servisní přístup k podzemní dráze – s otevřeným výtahem.

Nina se vrhla do stísněné kabiny a zmáčkla nejvyšší tlačítko na ovládacím panelu. Netrpělivě čekala, až se dveře kabiny zavřou. Teprve po chvíli si uvědomila, že dveře zastaralého výtahu musí zavřít ručně. Popadla rukojeti vnějších dveří a táhla ji k sobě. Skládací kovová konstrukce se s řinčením zavřela.

Muž se vyřítil z tunelu a běžel přímo k ní. V ruce něco držel nějakou černou hůlku. Švihl paží dozadu…

Zabouchla vnitřní dveře. Motor zakvílel.

Muž vymrštil ruku a mezi tyčemi dveří prolétlo dovnitř něco tenkého, stříbrného. Nina před sebe instinktivně zvedla knihu jako štít…

Švih!

Čepel meče prošla přímo knihou a bez námahy propíchla kůži, kov, sklo a pergamen.

A oblečení.

A kůži.

Nina narazila zády na zadní stěnu malého výtahu, s knihou přitlačenou k hrudníku. Téměř neslyšně vyjekla a udiveně se podívala dolů.

Špičatý konec meče vězel zapíchnutý v jejím hrudníku, přímo nad srdcem…

Ale jen špičkou.

Většinu úderu zachytila kniha, která ostrému kovu dovolila proniknout jen jeden jediný centimetr a zabořit se jí do levého ňadra.

Nina s námahou odtlačila knihu od těla. Špička meče vyklouzla z těla. Okolo díry se jí na halence začala šířit krvavá skvrna. Šok vystřídala palčivá bolest.

Fang prudce stáhl ruku s mečem zpátky a tím téměř vytrhl knihu z Ninina sevření – jednou rukou ji dokázala udržet jen tak tak. Text vypadl ze svazku na podlahu. Vysypalo se další sklo. Rozbitá spona už nedržela knihu pohromadě a ta se po vytržení meče otevřela.

Výtah se rozjel vzhůru.

Fang uvolnil meč a volnou rukou popadl bližší okraj otevřené knihy, postavil ji a přitahoval si ji k sobě. Obě poloviny vnějších dveří se roztáhly, jak mezi nimi přiskřípnutá kniha sjížděla dolů.

Nina cítila, jak se řetízek připoutaný k jejímu zápěstí napíná. Fangovi už stačilo přitáhnout knihu o pár centimetrů a dostal by ji přes okraj podlahy výtahu. Strop místnosti, který se rychle blížil, se pak postará o řetízek…

Nina i přes silnou bolest popadla řetízek oběma rukama a vší silou trhla. „Jdi se vycpat, ty hajzle!“

Kniha vklouzla zpátky dovnitř těsně předtím, než se dostala ke stropu…

Výtah vytrvale pokračoval vzhůru, kraj stropu jako ostrá gilotina prořízl kovový hřbet knihy. S prasknutím se rozlomila na dvě půlky. Nina i s polovinou knihy spadla na záda a uhodila se do hlavy. Dolní místnost i s jejím nepřítelem jí zmizela ze zorného pole.

Napůl v mrákotách se zvedla do sedu. Skvrna krve na její hrudi teď měla velikost dlaně a na mokré látce se dál pomalu rozšiřovala. Nina si na ránu přitiskla ruku a bolestí sebou trhla. Rána bolela jako čert, ale nezdálo se, že by ji ohrožovala na životě.

Což se o jiných okolnostech říct nedalo. Svému pronásledovateli možná na chvíli unikla, ale stále nebyla v bezpečí. Podél výtahu vedlo schodiště a Nina tušila, že muž už běží po schodech vzhůru.

Popadla rozvolněný kus knihy, a než se před ní ukázalo horní patro, vydrápala se na nohy. Výtah se zastavil. Trhnutím otevřela dveře a vyběhla ven. Slyšela, jak muž dupe po schodech.

Chodba měla další dveře – požární východ…

Nina se k nim vrhla, prudce je otevřela a ocitla se na konci nástupiště metra. Stanice Canal Street, jednu zastávku od Brooklyn Bridge. Uběhla několik bloků, mnohem delší trasu, než myslela.

Moc nad tím ale nepřemýšlela, protože jediné, co ji teď zajímalo, byl vlak stojící u nástupiště. Měl otevřené dveře…

Vběhla do nejbližšího vagonu a ohlédla se na požární východ. Její pronásledovatel se musel už každou chvíli objevit.

Dveře se začaly zavírat. Požární východ se otevřel. Muž s culíkem vběhl na nástupiště a rozběhl se k vlaku. Opět se zablýskl jeho meč.

Dveře se s bouchnutím zavřely.

Nina s výkřikem uskočila, když meč hladce projel mezi gumovým těsněním dveří. Nebyl ale dost široký na to, aby mechanismus zavírání zablokoval. Vlak se dal do pohybu. Fang utíkal podél něj a upřeně hleděl na Ninu. Pak ale musel přiznat svou porážku a vytáhnout čepel, než mu ji zrychlující vlak vytrhne z ruky. Za pár sekund vjel vlak do tunelu a muž zmizel Nině z očí.

Nina si hlasitě vydechla úlevou. Pak se otočila a zjistila, že má diváky. Ostatní cestující ve vagonu na ni udiveně zírali. I přes zvyk blazeovaných Newyorčanů nevšímat si ničeho a nikoho kolem sebe, byla mokrá, zakrvácená, špínou pokrytá žena, kterou honí muž s mečem, něčím, co se jen tak ignorovat nedalo.

„Ahoj,“ řekla Nina unaveně a zvedla knihu. „Výpůjční lhůta vypršela. Pán nechtěl zaplatit pokutu.“ Několik lidí se zasmálo. Nina se sesunula na sedadlo a opožděně zjistila, že muž vedle ní je někdejší samozvaný Samaritán, kterého potkala na ulici kousek od sídla Bratrstva. „Och, to jste zase vy,“ otočila se k němu a vytřepala něco z rukávu svého saka od Armaniho. „Můžete mi to na chvíli podržet?“

Mladík s nefalšovanou hrůzou zíral na švába, kterého mu vložila do dlaní. Pak ho hodil na podlahu a spěchal si najít jiné místo co nejdál od Niny. Nina za ním vyslala unavený sarkastický úsměv a obrátila pozornost ke knize, aby zjistila, co z ní zůstalo.

Přední obal zcela chyběl a několik stránek taky. Nina rychle prohlédla zbytek. Obracení stránek doprovázel chřestot popraskaného skla. Nina zjistila, že její pronásledovatel získal první čtyři listy pergamenu, téměř pětinu celé knihy.

Měla sice kopie chybějících stran, zjevně ale existovalo něco, co se dalo vyčíst jen z originálu – přesně jak si myslela. Proč by jinak někdo zacházel do takových extrémů, aby knihu získal?

Tenhle objev ale mohl ještě chvíli počkat. Teď zrovna potřebovala něco jiného. Bezpečné místo, kde se jí dostane první pomoci.

A kde si bude moci dát dlouhou, velmi dlouhou sprchu.

Popadopoulos tiše otevíral a zavíral ústa jako ryba na suchu, zatímco Nina před ním na svém kancelářském stole rozložila to, co zůstalo z knihy obsahující prastarý dialog Hermokrates. Ze zprohýbaných rámů odpadaly kousky skla. „To je – tohle je – to je katastrofa!“ vypravil ze sebe nakonec.

Nina se zamračila. „Přežila jsem to, díky.“ Byl už večer a skoro celý den strávila na policejní stanici, kde se pokoušela vysvětlit události, které za sebou zanechaly několik mrtvých mužů v kancelářské budově v centru a tři další, spálené, rozdrcené nebo utopené, v newyorském metru a kanalizační síti. „Mimochodem, první čtyři stránky teď vlastní náš kamarád s culíkem.“ Zvedla knihu a ukázala mu chybějící část, opět za křupavého doprovodu popraskaného skla. „Předpokládám správně, že nemáte tušení, kdo to je, ani pro koho pracuje?“

„Právě jsem se vás chtěl zeptat na totéž!“ řekl historik nervózně. „Vůbec nemám tušení! Jediná osoba, se kterou jsem přímo jednal o Hermokratovi, jste vy.“ Podíval se na ni s náhlým podezřením. „Možná je to všechno vaše práce, co vy na to?“

Nina si rozhořčeně mnula spánky. „Jo, protože kdykoli si najmu bandu psychopatů, aby pro mě kradli staré dokumenty, nezapomenu je požádat, aby se mě přitom pokusili zabít!“

„Jste naživu.“

„Však vy taky!“ Posměšně si ho změřila a zvedla obočí. „Zajímalo by mě, jak se podařilo přežít vám. Co se stalo vám?“

„To nechme stranou,“ řekl Popadopoulos spěšně. Sklonil se a snížil Nininu stolní lampičku tak, aby svítila na jednu stránku. „Ach ne, ne, to ne! Koukněte! Pergamen je poškozený!“ ukázal na svislou trhlinku, kterou po sobě zanechala čepel.

„Obávám se, že tohle najdete na každé straně. To udělal meč.“ Popadopoulos vytřeštil oči. Nina pokračovala, než stačil vybuchnout. „A buďte rád, že to schytal pergamen, protože kdyby ne, byla bych už mrtvá a náš kamarád by měl celou knihu.“

Popadopoulosův výraz naznačoval, že zvažuje, který scénář by byl lepší. „Nic z toho by se nestalo, kdybyste netrvala na tom, ať vezmu text z římského archivu,“ řekl nakonec a obrátil list. Zadní skleněná strana se rozbila na kousky a sklo se vysypalo na stůl. Nina opatrně odhrnula střepy od křehkého pergamenu, zatímco Popadopoulos zkoumal odhalený list a hledal další stopy po poškození. „Tam by se nic takového nestalo.“

Nina se ho zrovna chtěla zeptat, jestli si je tím tak jistý, ale dveře kanceláře se otevřely a vešel Hector Amoros. „Nino! Pane Popadopoulosi! Jsem rád, že jste oba v pořádku!“

„Děkuji. Jeden z nás až příliš,“ odpověděla. Popadopoulos otráveně sešpulil rty a ve světle lampičky pokračoval v bedlivém zkoumání stránek.

„Jak na tom jsi?“ zeptal se Amoros.

„Jako kdyby do mě někdo napíchal padesát injekcí antibiotik. Ale myslím, že to přežiju.“

„To se mi ulevilo. Zdá se totiž, že nejsi jediný člen agentury, který se dnes dostal do… menších potíží.“ Podíval se na Popadopoulose. „Pane Popadopoulosi, můžete prosím počkat na chvíli venku? Potřebuji něco soukromě probrat s doktorkou Wildeovou.“

„Nemějte strach, už nemám v úmyslu skákat s knihou z okna,“ řekla Nina a ukázala na rozložené listy. Popadopoulos si něco zabručel pod vousy a vyšel na chodbu. Nina se podívala na Amorose. „Co jste tím myslel?“

„Zrovna mi volal Eddie.“

„Cože?“ podivila se Nina a náhle ji přepadly obavy. V šíleném chaosu uplynulého dne na něj úplně zapomněla. „Co se stalo? je v pořádku?“

„Ale jo. Právě teď se vrací do New Yorku, volal z letadla. Říkal mi, že se tě pokoušel celý den sehnat.“

Nina pohlédla na telefon na kancelářském stole a poprvé si všimla blikající kontrolky, která oznamovala, že má na záznamníku vzkaz. „Aha…, já… měla jsem dneska kapánek jiné starosti.“

„To ano.“ Amoros si zamyšleně mnul prošedivělou bradku. „Říkala jsi, že ti muži, kteří tě dnes napadli, byli Číňané?“

„Měli východoasijské rysy, to určitě. Ale neměla jsem čas zkontrolovat jim pasy.“ Došla jí možná souvislost. „Počkat, myslíte, že je nějaká souvislost mezi nimi a tím, že Eddie jel do Číny?“

„Eddie jel do Šanghaje,“ vysvětloval Amoros, „protože říkal, že má vodítko týkající se potopení plošiny nad Atlantidou před pár měsíci.“

„Jaké vodítko?“

„Těsně před tím, než se plošina převrátila, někdo z ní přes satelit stáhl nějaké soubory z agentury. Eddie mi teď řekl, že má kopie těch souborů. Obsahovaly informace o ztracených Platonových textech.“ Amoros ukázal bradou na torzo knihy. „A taky osobní údaje personálu agentury. Eddieho a… tvoje.“

Ninu zamrazilo. „Chcete říct, že plošinu někdo potopil úmyslně? A že to má nějakou souvislost s tím, co se mi právě stalo?“

„Ano, může tu být určité spojení. Které sice zatím neznáme…, ale ujišťuji tě, že uděláme všechno pro to, abychom to zjistili, jestliže byl někdo ochotný zabít všechny na plošině jen z důvodu, aby zakryl ukradení vašich osobních údajů, musí to být něco velkého.“

„Ježíši.“ Nina se vrátila ke stolu a opřela se o něj. Celá se třásla. „Kde získal Eddie ty soubory? Kdo je měl?“

Amoros se zachmuřil. „Podle Eddieho to byl Richard Yuen.“

„Co?“ Yuena si pamatovala z večírku na jachtě. Byl arogantní, samolibý, nafoukaný, pánovitý…, ale nedokázala si představit, že by mohl být taky vrah.

„Neměj obavy, Nino, chceme tomu přijít na kloub. Nemůžu ale nic dělat, dokud neuvidím ty soubory.“

„Kdy se Eddie vrátí?“

„Někdy brzo ráno, kolem páté. Chce jet přímo sem.“

„Dobře.“ Vzpomněla si na slova, která Amoros řekl před chvílí. „Počkejte, říkal jste, že se Eddie dostal do potíží…“

„Důležité je, že je v pořádku,“ ujistil ji Amoros rychle. „A ty taky. A pořád máš ten Platonův text.“

„Jeho většinu,“ připomněla mu rozmrzele.

„Co s ním chcete dělat?“

„Myslím, že pan Pops ho hodlá sbalit a odfrčet prvním letadlem zpátky do Říma,“ řekla Nina a ukázala na dveře. „My ho ale musíme udržet tady u nás, dokud nezjistíme, proč je Yuen ochotný zabíjet, jen aby našel místo, kde leží Herkulova hrobka.“

„Nevíme jistě, že za tím stojí Yuen,“ připomněl Amoros.

„Zdá se, že Eddie si to myslí taky.“

„Počkejme, dokud se nedovíme všechna fakta. Teprve pak můžeme vznášet obvinění. Zvlášť proti jednomu z ředitelů agentury.“ Zamířil ke dveřím. „Jdu najít Popadopoulose a pokusím se ho přesvědčit, aby nám tu text zatím nechal.“

„Díky,“ řekla Nina. Amoros přikývl a vyšel z kanceláře. Nina si vzdychla. Najednou se cítila unavená jako nikdy předtím. Co sakra vedlo Chase do Šanghaje?

Začichala. Ucítila divný zápach a z ní se nelinul…

„Do prdele!“ Nina se prudce otočila a uviděla, že jeden pergamen zůstal ležet pod rozsvícenou lampičkou. Teplem žárovky se začal kroutit.

Nina lampičku odstrčila, a začala na letitý dokument foukat a ovívat ho, aby ho ochladila. Srdce se jí panikou rozbušilo jako splašené, když si představila, že by se text obrátil v popel přímo na jejím stole. K její velké úlevě pergamen přežil, i když o něco popraskanější než předtím. Ten zápach ale nepocházel z pálení…

Tak co to bylo?

Zápach byl slabý, ale zdál se jí povědomý. Nakyslá, pikantní vůně, kterou si její mozek okamžitě spojil s kuchyní. Jako ocet nebo citrónový džus…

Nina si přitiskla dlaň na pootevřená ústa a tlumeně vyjekla, když si uvědomila, co ten zápach znamená. Popadla lampičku, sklonila ji zpátky nad pergamen a nechala působit teplo žárovky na prázdnou zadní stranu.

Pomalu se začaly objevovat hnědé znaky. Při letmém pohledu vypadaly bezvýznamně, nic víc než náhodné skvrnky a klikyháky. Nina ale věděla své. Už jen to, že byly schválně skryté, znamenalo, že mají nějaký význam.

Zvedla pergamen a setřásla zbývající střípky skla. Obrátila další stránky…

Popadopoulos se vrátil do kanceláře. „Doktorko Wildeová, já – ach ne!“ Zděšením celý ztuhl a opět začal naprázdno otevírat a zavírat ústa, když viděl, jak Nina rozbíjí rámečky a čistí křehké stránky od skleněných úlomků. „Co to provádíte? Vy, vy – vandalko jedna šílená!“

Nina ho zvednutím ruky umlčela. „Co víte o zadních stranách těch pergamenů?“ vychrlila stejným tempem, jakým jí pádily myšlenky. „Nikdo je nikdy nezkoumal, že ne?“

„Není tam co zkoumat! Jsou prázdné!“

„Opravdu?“ Ukázala mu stránku, na které se objevily znaky. Popadopoulosovo zděšené rozčilení se změnilo v úžas. „Souhlasil jste s mou poznámkou, že bylo dost neobvyklé používat jen jednu stranu pergamenu, pamatujete? Ale celá století, kdy Bratrstvo ukrývalo Hermokrata ve svých archivech, si nikdo nikdy nepoložil otázku proč. A já vám řeknu proč.“ Mezitím vyjmula všechny stránky ze skleněných rámů, pomocí plastové složky odmetla střepy stranou a rozložila pergameny po stole popsanou stranou dolů. „Protože Platon měl v úmyslu použít zadní strany k něčemu jinému! Dívejte se!“ Nahřála lampičkou jinou část první strany. Postupně se objevovaly nové znaky. „Napsal tam něco neviditelným inkoustem!“

„Můj bože!“ vykřikl Popadopoulos, sklonil se a upřeně hleděl na stránku.

„Neviditelný inkoust,“ zopakovala Nina trochu vyčítavě a zároveň s posměchem. „Je to jeden z nejstarších triků, které kdy byly vymyšleny pro ukrytí informací… a Bratrstvo během celých dvou set let nenapadlo něco takového ověřit.“

„Naším účelem bylo chránit znalosti o Atlantidě, aby se nedostaly do cizích rukou,“ odfrkl Popadopoulos. „Ne se honit za poklady na základě neověřených řeckých mýtů.“ Opatrně posunoval pergamen pod lampou a hledal další skryté znaky. „Jak dlouho zůstane ten inkoust viditelný?“

„Nevím – buď zůstane viditelný trvale, nebo zmizí, jakmile pergamen zchladne. Každopádně bych raději všechno vyfotografovala.“ Naklonila hlavu ke straně. „To je zvláštní.“

„Co?“

„Ať se tam píše cokoli, vypadá to jako přerušené uprostřed stránky.“ Ukázala na příslušnou část kousek od středu pergamenu. „Vidíte? Všechny znaky najednou končí podél svislé linie, jako by, jako by… Jako by na tenhle list někdo položil další.“ Na potvrzení svých slov posunula kraj dalšího pergamenu přes ten první. „Potřebujeme více světel.“

Nina vyběhla z místnosti a za chvíli se vrátila s dalšími dvěma lampičkami, které si bez ptaní vypůjčila z vedlejších kanceláří. Zapojila je do zásuvky a postavila na stůl. „Všechny je nahřejeme. Potřebujeme vidět znaky na všech stránkách.“

Zabralo to pár minut, ale s Popadopoulosovou pomocí prošel každý list pergamenu stejnou tepelnou úpravou jako ten první. Na všech se objevily slabé znaky. „Nepoznávám je – nevím, co znamenají,“ postěžoval si Popadopoulos a ustoupil, aby se podíval na celou sbírku.

„Já ano,“ řekla Nina. „Nebo aspoň můžu říct, co by to mělo být. Podívejte se na tohle.“ Ukázala na shluk malých symbolu na jedné straně. „Jsou to řecká písmena – nebo spíš dolní poloviny řeckých písmen. A horní poloviny jsou…“ Prohlédla si další stránky a všimla si drobných symbolů podél okraje jiného listu. Když je dala k sobě, poloviny symbolů se spojily a vytvořily slovu – βοθνό. Hora. „Celé je to vlastně mapa! Je to jako skládanka jediné, co musíme udělat, je poskládat stránky k sobě a pak vám řeknu, jak najít Herkulovu hrobku!“

Popadopoulos hleděl na listy s nedůvěrou. „To by ale znamenalo…“

„Že vodítko bylo celou dobu tady! ‚Protože i člověk, který nevidí, nalezne cestu, jakmile svou holou tvář obrátí ke slunci‘! Holá tvář – prázdná stránka! Kritias určitě Platonovi řekl, jak hrobku najít, ale z nějakého důvodu chtěli zakrýt detaily – možná nechtěli, aby se tam Platonovi studenti rozběhli a to místo vyrabovali. Takže když Platon zakomponoval to, co mu bylo řečeno, do Hermokrata, umístil náznaky, jak najít mapu, přímo do textu – a samotnou mapu ukryl přímo sem do originálního rukopisu!“

„Jen proto, aby ji staré Bratrstvo světla ukradlo,“ dumal Popadopoulos. „Jejich jedinou starostí bylo ukrýt část dialogu, která pojednává o Atlantidě, ale nikdy si neuvědomili, co dalšího v knize je…“

„Zato my teď ano,“ připomněla mu Nina. „Pojďme to celé poskládat dohromady.“

Chvíli jim trvalo, než celou skládanku složili, protože znaky byly slabé a místy chyběly kvůli poškozenému pergamenu, ale nakonec se jim to podařilo. Z velké části.

„Já se z toho pic…“ Nina se včas zarazila, když viděla Popadopoulosův udivený pohled. Začervenala se. „Občas použiju výraz svého přítele. Je Angličan a má trochu svérázný slovník. Ale koukněte, chybí nám celá jedna část mapy.“

Listy vypadaly náhodně poskládané, pergameny ležely jeden přes druhý v různých úhlech, některé téměř ukryté pod dvěma nebo třemi jinými. Ale obrázek, který vytvářely, byl dostatečně zřetelný. Opravdu to byla mapa – cesta vedoucí k vyobrazení hory, u níž bylo napsáno jediné řecké slovo. Ηρακλεϕ. Herakles. Herkules.

Herkulova hrobka. Existovala, bylo to skutečné, reálné místo. Nina cítila, jak v ní stoupá hladina adrenalinu. Měla pravdu.

Bylo ale nemožné se tam dostat…

„Aha,“ řekl Popadopoulos, který dál zkoumal mapu. „Tahle řeka… zatáčí se a kroutí a rozšiřuje se, jako by měla brzy vyústit do moře. Jenže moře tu není.“

„Pobřeží,“ zaúpěla Nina. „Mapa pobřeží je na těch dalších stránkách, na těch, které nemáme. A dokud nebudeme mít pobřeží jako orientační bod, nemůžeme najít ani tu hrobku!“

„Jedna věc je ale na tom dobrá, ne?“

„Co?“

„Ať už ty další stránky ukradl kdokoli, ani on nemůže hrobku najít!“

„Máte pravdu.“ Nina se opět zadívala na mapu. Byla tak blízko nalezení toho, co hledala, a nemohla udělat úplně první krok, ksakru… „Všechno to nafotím a ujistím se, že jsou všechny podrobnosti dobře viditelné.“

„Dobře! A já tedy zařídím návrat toho, co zbylo, zpátky do archivu, ano?“ navrhl Popadopoulos s nadějí.

Nina jeho návrh zvažovala. „Ještě ne,“ rozhodla nakonec a nedbala na historikův zamračený pohled. „Pořád si myslím, že se v knize dá najít něco víc. V textu jsou i další fráze, které, jak se zdá, zanechal Platon jako nápovědu, stejně jako tomu bylo u mapy. Jsem si ale jistá, že budu potřebovat originál textu, abych je dokázala vyřešit.“

Popadopoulos zklamaně zamručel. „Tak dobře, doktorko Wildeová, tak tedy dobře. Pergameny jsou už beztak tolik poškozené, že bude obtížné je uchovat… Není mi ale jasné, jak budete moci najít hrobku, i když se vám podaří rozluštit všechny hádanky. Stále vám chybí několik stránek.“

„V tom případě je musíme získat zpátky.“ Nina bojovně vystrčila bradu. „Myslím, že už vím, kdo je má. Půjdeme po něm a dostaneme je zpátky.“

„Za předpokladu,“ řekl Popadopoulos varovně, „že ten dotyčný nedostane dřív vás.“

8

„Pojď dál,“ řekl Chase, otevřel dveře bytu a uvedl Sophii dovnitř. „Nino, jsi doma?“ křikl, ale nikdo se neozval. „Určitě je v kanceláři.“ Ukázal Sophii, aby se posadila na pohovku, a vešel do kuchyně. „Dáš si čaj?“

„Ráda. Děkuji.“ Sophia se uvelebila na kraji pohovky. Měla na sobě jakési neurčité oblečení, které jí Chase koupil na letišti Pudong. „Tahle Nina… Jak jste se poznali?“

Chase postavil konvici na hořák. „Byl jsem její osobní strážce.“

Sophia zvedla obočí. „To mi zní povědomě.“

Chase její poznámku ignoroval. „Dali jsme se dohromady až po dokončení práce. To bylo asi před půl rokem.“

„A jak se věci mají od té doby?“ Chase jí opět neodpověděl, a tak dodala: „Chápu.“

„Není co chápat,“ řekl defenzivně.

„Hmm.“ Rozhlédla se po pokoji. „Tak tohle je teď tvůj byt.“

„Jo. Bydlíme tu už pět nebo šest měsíců.“

„Takový styl se hodí spíš k nějakému psychiatrovi než k tobě. Tedy kromě téhle rekvizity.“ S opovržením pohlédla na doutníkový držák zpodobňující Fidela Castra. „Tuhle hroznou věc si pamatuji až moc dobře.“

„Výzdoba interiéru nepatřila nikdy k mým silným stránkám, že? Vždycky mi stačila pohovka a přiměřeně kvalitní televize.“

„Ano, to vím.“ Její slova měla jedovatý podtón. „Pochopila jsem, že před svým působením v agentuře měla jinou práci.“

„Dejme tomu,“ odpověděl Chase. „Dělala stejnou práci, archeologii, ale pracovala na univerzitě, a ne pro Spojené národy. Proč?“

Sophia nenuceně pokrčila rameny. „Jen tak.“

„Ne, z tvého hlasu poznám, že se neptáš jen tak. Co se děje?“

Zdálo se, že Sophii vadí, když na ni Chase naléhá. „No tak dobře. Já jen, že tenhle byt, výzdoba, všechny tyhle nezbytné doplňky,“ ukázala na stojan se sadou nožů Henckel, který zdobil kuchyňský pult, u něhož stál Chase, „mi připadají poněkud.., nouveau, jestli víš, co tím myslím.“

„Myslíš nouveau riche? Zbohatlické?“ Chase se ještě víc zamračil. „Je mi líto, jestli náš byt nesplňuje tvé aristokratické normy, paní hraběnko.“

Seskočila z pohovky a začala se omlouvat. „Eddie, nechtěla jsem tím říct, že…“

„Zapomeň na to.“ Chvíli si jeden druhého tiše měřili. Trapnou chvilku přerušilo hvízdání konvice. Chase ji sundal z hořáku, Sophia se na něj váhavě usmála. „To jsou celí Američané. Vymýšlejí různá hejblátka, která jim usnadní i tu nejjednodušší práci, ale jak se zdá, nikdy nepochopí výhody elektrické varné konvice. Legrační národ.“

Chase se taky usmál. „Jo, já vím. A Britové zase nikdy nepochopí, že vánoční puding je vlastně odporná věc.“ Oba se rozesmáli.

„Eddie?“

Chase se podíval za hlasem. Ve dveřích ložnice stála Nina, zabalená v županu. Měla kalné oči a vypadala jako zmoklá slepice. Neměl ani ponětí, jak dlouho už tam stojí. „Nino! Zvonil jsem aspoň pětkrát. Myslel jsem, že jsi šla do práce.“ Pospíchal k ní.

„Spala jsem. Včera jsem měla dost rušný den.“

„Jo, Hektor mi to říkal.“ Objal ji, pak přičichl k jejím vlasům a prudce odtáhl hlavu. „Fuj!“

„Nic neříkej,“ vyštěkla a v jejím hlase bylo zřetelně slyšet první a zároveň poslední varování. Chase pochopil. „Třikrát jsem stála pod sprchou a pořád se toho smradu nemůžu zbavit.“ Podívala se přes něj na Sophii a ztišila hlas. „Co ta tu dělá?“

Chase se nadechl a připravil se na potíže. „Tak jo. Nino, pamatuješ si Sophii Blackwoodovou, že ano? Sophie, Nina Wildeová.“

„Ještě jednou ahoj,“ řekla Sophia zdvořilým tónem.

Nina neutrálně přikývla a obrátila se zpět na Chase. „Co se děje?“

„Říkal ti Hector, že jsem jel do Šanghaje pro některé soubory agentury, které byly ukradeny z té potopené plošiny, že ano?“

„Ano. Říkal taky, že podle tebe je nejspíš ukradl Richard Yuen.“ Nina věnovala Sophii obviňující pohled.

„To je pravda. Jde o to, že právě Sophia mi jako první prozradila, že Yuen ty soubory má. Jel jsem do Číny pro soubory – a abych ji zachránil.“

„Zachránil? Před čím?“

„Můj manžel je velice nebezpečný člověk,“ řekla Sophia a přistoupila k nim blíž. „Samozřejmě jsem to netušila, když jsem si ho brala, ale od té doby jsem o něm zjistila pár věcí, které bych raději nevěděla.“

„Odvedla jsi ale dobrou práci,“ řekl jí Chase. „Jinak bychom se nikdy nedověděli, že naše plošina byla potopena úmyslně. Byl by mohl pokračovat ve svých aktivitách, aniž by kdokoli cokoli tušil.“

„A co tedy dělá?“ zeptala se Nina.

Sophia zavrtěla hlavou. „Nejsem si ještě úplně jistá. Všechno, co vím, je, že podle všeho nechal zabít spoustu lidí jen proto, aby získal soubory agentury týkající se Herkulovy hrobky – a jak se zdá, pokoušel se zabít i vás.“

„Myslím, že k němu zajdu na slovíčko,“ zavrčel Chase a zaťal pěst.

Sophia mu položila ruku na paži. Nina nad jejím důvěrným dotekem překvapeně zamrkala. „Eddie, prosím tě, nežeň se do ničeho. Viděl jsi, kolik lidí měl můj manžel v Šanghaji, a teď jich bude mít ještě víc.“

Chase se výhružně usmál. „Věř mi, nebude mu to stačit. Kdybych tehdy, když jsi mi podstrčila ten vzkaz, věděl to, co teď, zabil bych toho hajzla rovnou ten večer na lodi.“

Nina mu poklepala na druhou ruku. „Jaký vzkaz?“

„Když jsme byli na tom večírku, Sophia mi strčila do kapsy saka lístek.“

„Zajímalo by mě, proč ho dala zrovna tobě?“ Nina hleděla střídavě na Chase a na Sophii. „Víš, měla jsem dojem, že mezi vámi panuje jakési nepřátelství. Které teď, mimochodem, zřejmě úplně zmizelo.“ Sophia odtáhla ruku.

„Ach jo,“ zamumal si Chase pro sebe, než se otočil k Nině. „Tak dobře, Nino. Věci se mají tak: Sophia a já se známe, protože… jsme kdysi byli manželé.“

Trvalo pár vteřin, než se Nina zmohla na odpověď. „Cože?“

„Jdu dovařit ten čaj, než to vy dva proberete,“ řekla Sophia a rychle zamířila ke konvici.

„To ona je tvá bývalá manželka?“ Nina nevěřícně mávla rukou za Sophií. „Lady Blackwoodová – tak jste mi ji představili. Byl jsi ženatý s… s členkou královské rodiny?“

„Nepatří do královské rodiny,“ opravil ji Chase. „Její děda byl lord, a když zemřel… Podívej, já nevím, jak to u šlechty chodí. O tyhle věci jsem se nikdy nezajímal!“

„Nemyslíš ale, že ses mi o tom mohl zmínit? Třeba jen tak mimochodem?“

„Jaký by v tom byl rozdíl? Nefungovalo nám to, rozvedli jsme se a neviděl jsem ji až do toho večera na lodi. Kromě toho, já se tě taky neptám na tvé bývalé známosti.“

„S těmi jsem chodila, Eddie. Nebyli to mí manželé. V tom je rozdíl. Obzvlášť když je tvá exmanželka členkou anglické aristokracie!“

„Bože!“ Chase si popuzeně třel čelo. „Tak dobře, chceš znát důvod, proč jsem o tom nikdy nemluvil? Aby se nestalo přesně tohle! Vy Amíci pořád melete o tom, jak skvělé bylo, že jste vykopli Brity a všichni jsou si teď rovni a tak podobně, ale stačí zmínit titul a začnete se lísat a panáčkovat, jako byste byli pořád součástí těch pitomých kolonií!“

„To není pravda!“ protestovala Nina.

„Ne? Vsadím se, že už se s ní porovnáváš, že ano? Říkáš si ‚Ona je lady Blackwoodová, ne slečna Blackwoodová nebo doktorka Blackwoodová‘, jako by to automaticky znamenalo, že je lepší než ty.“

„Ona stojí kousek od vás,“ připomněla se Sophia ledovým tónem, zatímco nalévala čaj.

Chase jí nevěnoval pozornost. Podíval se Nině hlouběji do očí. „Řekni, ale upřímně, že ses s ní nesrovnávala, a já přiznám, jsem udělal chybu, když jsem ti o nás neřekl.“

Nina odvrátila pohled a přitáhla si župan pevněji k tělu, „Musím se obléknout,“ řekla mrzutě a zmizela za dveřmi ložnice.

„Do háje,“ zamumlal si Chase pro sebe.

„Nechci se tě dotknout, Eddie,“ ozvala se Sophia z druhého konce pokoje, „ale v řešení sporů ses od dob našeho manželství vůbec nezlepšil.“

„Zavři klapačku,“ vyjel. „Promiň,“ dodal po chvilce. „Panebože! Proč jsem jí to sakra neřekl? Věděla, že jsem byl ženatý, tak proč jsem jí neřekl celou pravdu?“ Rezignovaně žuchnul na pohovku.

Sophia obešla pult. Nesla dva hrnky s čajem. Jeden postavila na stůl před Chase. „Protože jsi nečekal, že se tím budeš muset ještě někdy zabývat. Je to všechno má vina. Omlouvám se.“

Chase se na ni trochu udiveně podíval, zatímco si sedala vedle něj. „Zato ty ses od dob našeho manželství v něčem zlepšila. Ty, a omlouvat se?“

„Od té doby se toho hodně změnilo,“ řekla a znělo to smutně. A spousta věcí ne zrovna k lepšímu.“

Pár minut jen tiše seděli a popíjeli čaj. Oba vzhlédli, když se z ložnice vynořila Nina. K Chasově překvapení byla oblečená v prostých džínsech a tričku a rusé vlasy měla stažené do culíku.

„Tak jo, Eddie,“ pronesla věcným tónem, „o tomhle si můžeme promluvit později, protože teď jsou důležitější věci, které nám dělají starosti. Sophie, omlouvám se, že jsem se k vám chovala nezdvořile.“

„To je v pořádku,“ řekla Sophia. „Chápu, že to pro vás musel být svým způsobem šok. Je mi to líto.“

„Díky.“ Nina si sedla proti nim do křesla. „Myslím, že teď bychom měli zjistit, proč se váš manžel tak zajímá o Herkulovu hrobku.“

Za úsvitu měl Atlantik, který ležel v hloubce pod nimi, nádherný odstín hluboké, téměř kosatcové modři, ale Nina neměla náladu kochat se výhledem z okénka boeingu, ve kterém letěli. Místo toho listovala stránkami Hermokrata, které teď byly uloženy v plastikových fóliích přicvaknutých do šanonu, který byl na hony vzdálen těžkému a pevnému viktoriánskému albu, v němž pergameny ležely uchovány po dlouhou dobu předtím. Pročítala si své poznámky a pokoušela se nevnímat rozhovor, který se odehrával na protější straně kabiny první třídy.

Nina, Chase a Sophia byli jediní pasažéři v kabině. Vypadalo to, že turisté, kteří ve zpola zaplněném letadle tvořili většinu, už utratili tolik peněz za zakoupení dovolené na africkém safari, že jim tisíce dolarů navíc za let první třídou připadaly jako přílišná rozhazovačnost. Byla to velká rozhazovačnost i pro agenturu, která jim původně na let do Botswany zakoupila letenky do turistické třídy. Sophia se postarala o upgrade. Stačil jí jeden telefonát z Ninina bytu, černá karta American Express, a za pár hodin přivezl poslíček na motorce vyměněné letenky. Bylo zřejmé, že Yuen nepomyslel na to, aby manželce zablokoval kreditní karty.

Alespoň za to jí byla Nina hodně vděčná, protože velká sklápěcí sedadla umožňovala pohodlnější práci, než kdyby se tísnila v turistické třídě… Ale jinak jí stále vadila i pouhá Sophiina přítomnost. O to více vrhala kradmé pohledy na opačný konec kabiny. Chase a Sophia seděli spolu a tiše si povídali. Z útržků, které zaslechla, bylo jasné, že mluví o své minulosti.

O minulosti, o které se jí Chase nikdy neobtěžoval zmínit. Nina při té myšlence sevřela zlostně ústa a odvrátila se od těch dvou co nejvíc, aniž by to bylo nápadné, a začala opět pročítat starověký řecký text.

Chase, který seděl u protějšího okna, se podíval přes Sophii a viděl, jak se k nim Nina rozzlobeně otáčí zády. No nazdar. Opřel se a vzdychl.

„Nina?“ zeptala se Sophia.

„Jo. Do háje. Tohle je opravdu blbá situace.“

„Je to má chyba. Omlouvám se.“

Chase pomalu vydechl. „Ne, není. Měli jsme problémy, ještě než ses ukázala.“

„Jaké problémy?“

„Stejné, jako kdysi my dva,“ řekl.

Vypadala zmateně. „Jak to myslíš?“

„Ale jdi. Ona má titul – vědecký titul, je to intelektuálka. Ví toho spoustu o umění a literatuře a různých jiných věcech, dokáže vyluštit velkou novinovou křížovku za dvacet minut. Já zvládnu tak akorát doplňovačku v bulváru.“

„Možná bys mohl zkusit sudoku,“ poradila mu Sophia škádlivě.

„Víš, co myslím. Je jiná než já. Úplně jiná. Pocházíme z jiného prostředí, dělali jsme jinou práci, máme rádi jinou hudbu a filmy a televizní pořady…, nejsme ani ze stejné země, proboha!“

„Aspoň to poslední jsme my dva měli společné.“

„Ale skoro nic dalšího.“ Chase odvrátil pohled a zadíval se na oceán rozprostírající se pod nimi. „A celé se to znovu opakuje, nebo ne? Přijdu jako zachránce, rytíř na bílém koni, který postřílí padouchy a zachrání krásnou ženu. A ta, když pak pozná mé pravé já, zjistí, že nejsem žádný rytíř, žádný superhrdina. Jsem jen obyčejný ťulpas z Yorkshire, který umí dobře zacházet s pistolí a pěstmi… a nic moc jiného.“

Sophia mlčela. Po chvíli se k ní Chase obrátil. „Jo,“ pokračoval, „přesně tak jsem to cítil. Jenže tobě to chvíli trvalo, než sis to uvědomila, že ano? Tvůj taťka to ale věděl od začátku. Nemohl mě vystát. Považoval mě za sprostého vojenského pacholka, povrchní úlet své rozmazlené dcery.“

„To není fér,“ ohradila se Sophia.

„Ne? Tak proč s tebou za celou dobu našeho manželství skoro nepromluvil? Hlavně o svých záležitostech ne. Kristepane, viděla jsi, co se blíží, ale on tě odmítal poslouchat, i když už byl nemocný, protože na tebe byl naštvaný kvůli mně!“

„A když byl ochotný poslouchat, bylo už pozdě,“ řekla Sophia spíš pro sebe.

„Příliš pozdě i pro nás, že jo? A ty jsi neztrácela čas. Byl tu ten slizký kuplíř ze City a…“

Sophia mu sevřela paži. „Eddie, prosím tě, nemluv takhle. Vím, co jsem udělala. Byla jsem jen… Byla jsem na tebe naštvaná a byla jsem naštvaná na sebe, na svého otce… Kopala jsem kolem sebe. Chtěla jsem někomu ublížit. A ty jsi byl ten, komu se dalo ublížit nejsnadněji. A já toho teď hluboce lituji. Omlouvám se.“

Chase seděl bez hnutí a vyhýbal se jejímu pohledu. „Řekni mi jen jednu věc. Proč jsi mi lhala, že jsi měla poměr s Jasonem Starkmanem?“

„Co tím myslíš?“

„Vím, že vy dva jste spolu nikdy nic neměli. Řekl mi to.“

Sophia vypadala překvapeně. „Kdy?“

„Na tom nezáleží. Teď je mrtvý. Řekl mi ale, že mezi vámi dvěma se nikdy nic nestalo, a já jsem mu věřil.“ Upřel na ni pohled, „Proč jsi mi lhala, Sophie? Už jsem přece věděl, že máš poměr, Tak proč jsi mi tvrdila, že máš něco i s Jasonem? Jedním z mých nejlepších kamarádů?“

Odtáhla ruce z jeho paže a složila si je do klína. Vypadala zahanbeně. „Jak už jsem říkala,“ pronesla skoro šeptem, „chtěla jsem ti ublížit. Jason už byl pryč, přidal se na špatnou stranu, nebo co to vlastně provedl, a nemohl má slova vyvrátit. Proto jsem… lhala. Teď si přeju, abych to neudělala, ale minulost se nedá změnit. Je mi to ale líto. Opravdu.“

Chase se na ni tiše díval. Jeho tvář byla bez výrazu, až na závan smutku v očích. Pak se odvrátil a stiskl tlačítko na opěrce sedadla a sklopil opěradlo. „Jsem úplně groggy,“ řekl neutrálním hlasem. „V posledních pár dnech jsem toho dost nalítal. Časové posuny mi nesvědčí. Do přistání zbývají ještě čtyři hodiny, takže si s dovolením dám šlofíka.“ Obrátil se na bok, zády k ní, a stáhl okenní žaluzii.

„Dobře,“ řekla Sophia potichu. „Já… tě nechám spát.“ Vstala a odešla do zadní části kabiny.

Nina se na ně přes uličku udiveně dívala a nebyla si jistá, co se stalo – a co si má o tom myslet.

Asi za deset minut zažila Nina další překvapení, když se Sophia vrátila, v ruce nesla dva nápoje a sedla si na prázdné sedadlo vedle ní.

„Je to jen tonic,“ vysvětlila a podala jí kelímek. „Říkala jsem si, že alkohol by vám vadil v práci.“

„Děkuji,“ řekla Nina automaticky, když si brala kelímek.

Sophia kývla hlavou ke složce. „Podařilo se vám zjistit něco nového?“

„Kromě té mapy nic, ale ta nám není příliš užitečná, dokud nebudeme mít zbývající stránky. Text obsahuje několik dalších vět, které podle mě znamenají nějakou nápovědu, ale zatím jsem nepřišla na to, co znamenají.“

„Možná bych vám mohla pomoct.“

Nina jí věnovala pochybovačný pohled. „Umíte číst starořečtinu?“

„Jak už jsem říkala na večírku, není to zrovna můj obor,“ odpověděla Sophia se slabým úsměvem. „Ale zajímám se o starověkou historii. Může za to Indiana Jones – když jsem byla malá, nutila jsem otce, aby mi zaplatil výlety na starobylá místa po celém světě, a hledala jsem všechno možné, od dolů krále Šalamouna po Rajskou zahradu!“

„Víte, pro mě to není jen zábava,“ řekla Nina a snažila se, ať to nezní příliš příkře. „Je to má profese, stejně jako to byla profese mých rodičů. Tohle je má práce.“

„Chápu. Ale jak už jsem řekla, nejsem úplně neznalá. A Platonovy dialogy patřily samozřejmě k povinné četbě, když jsem studovala v Cambridgi.“

„Samozřejmě,“ opáčila Nina stroze.

„Takže mít možnost číst jeden z nich, který předtím nebyl objeven, je dost vzrušující představa. Tak co jste zjistila?“

Nina váhavě obrátila listy na příslušnou stránku. „Odstavec, o kterém si myslím, že je nějak významný, začíná tady, když Kritias promlouvá k Hermokratovi. Už v předchozím textu je odstavec, ve kterém Kritias zmiňuje Herkulovu hrobku, a je tam i nápověda týkající se mapy – řádek o tom, že cestu lze nalézt otočením prázdné strany ke slunečnímu teplu. A tady je další řádek: ‚Těmito slovy oživujeme Héraklovy úkoly; ale tak jako podivuhodné načervenalé egyptské sklo ukazuje svět v udivujících nových barvách, mohou slova našeho přítele Hermokrata vyjevit další slova, skrytá mezi řádky, a přitom bezpečně ukazují cestu, která jako by vedla podsvětím.‘ Což samo o sobě nezní jako něco neobvyklého, ale příliš to nezapadá do okolního textu. Fakt, že Platon nechal Kritia výslovně zmínit hrobku těsně před tímhle úryvkem, mně vnucuje myšlenku, že jde o další nápovědu.“

„Ale k čemu? Jestliže mapa už byla odhalena…“

„Nevím.“ Nina zalistovala na poslední stránku, na které byla fotografie složené mapy, vytištěná na křídovém papíru. Poklepala prstem na symbol umístěný na konci cesty. „Určitě to znamená něco víc. Možná, že když se někdo dostane až k hrobce, potřebuje znát způsob, jak ji otevřít, nebo něco takového. Nevím. Zatím,“ dodala rychle. „Zatím to nevím. Ale jsem si jistá, že na to přijdu. A jediné, co pak ještě budeme potřebovat, je ta chybějící část mapy.“ Zavřela složku a otočila se čelem k Sophii. „Jste si opravdu jistá, že ty další stránky má váš manžel?“

„Jsem. Naprosto,“ odpověděla Sophia. „Soubory, které jsem našla – ty, které Eddie přivezl admirálu Amorosovi –, dokazují, že můj manžel je nějak spojen s potopením té vaší plošiny a že šel po informacích o hrobce. Dokonce se o ní zmínil, když jsme se poprvé setkali, ten večer na jachtě. V té době už věděl, že studujete text Hermokrata, abyste ji našla.“

„Jo, určitě,“ připustila Nina, když se v myšlenkách vrátila zpátky. „Přesto to ale nevysvětluje, jak se jeho muži dověděli o tajném sídle Bratrstva.“

„Různými způsoby. Mohli vám napíchnout telefon, nabourat se do vašeho počítače, možná vás někdo sledoval a možná se dal někdo uplatit v samotné agentuře. Věřte mi,“ Sophia vzdychla, „můj muž se nezastaví před ničím, když chce ve svém podnikání získat výhody. Chová se tak i v běžném životě. Vždycky dostane to, co chce… a teď chce mapu cesty k Herkulově hrobce.“

„Pokud se dřív nepodaří nám získat zbytek mapy od něj. Myslíte si, že ten muž, který mě honil v metru, mu ji vezme do Botswany?“

Sophia přikývla. „Váš popis toho muže až děsivě přesně sedí na jednoho člověka, který pracuje pro mého manžela. Jmenuje se Fang Yi. Má na starosti bezpečnostní problémy – ty neoficiální. Jestli má ty stránky, vezme je přímo mému manželovi. A jestli ten je zrovna v Botswaně, míří tam i Fang.“

„Co vlastně dělá v Botswaně?“ zeptala se Nina. „Vzpomínám si, že říkal něco o nějakém diamantovém dole, který tam vlastní…“

„To není jen tak nějaký diamantový důl,“ řekla Sophia. „Je to největší diamantový důl v zemi od…, prostě je teď největší. Proto tam je. Botswanská vláda si strhává provizi z prodeje každého diamantu, který je v zemi vytěžen, a důl mého manžela je až extrémně výnosný. Chystá se slavnostní ceremoniál na oslavu toho, že se stal největším dolem – bude tam i prezident a různí jiní potentáti. Ode mne se očekávalo, že se ho zúčastním spolu s Richardem. V roli dokonalé manželky.“

„Stejně tam budete,“ podotkla Nina. „I když ne na pódiu s čestnými hosty.“

Sophia se zavrtěla. „Vím, že je to riskantní. Ale jestli se k němu dostaneme, až to nebude čekat…“ Podívala se na Chase a zdálo se, že se jí rozjasnila tvář. „Eddie umí být mimořádně přesvědčivý.“

„Jo, to vím.“ Nina se opřela a chvíli vedla vnitřní rozhovor sama se sebou, než konečně přišla s otázkou, která jí ležela v hlavě od chvíle, kdy s Angličankou poprvé mluvila. „Jak jste se s Eddiem seznámila?“

Sophia opět pohlédla na Chase, jako by si ověřovala, že spí. „Jak jsem pochopila, bylo to za podobných okolností, jako jste se s ním poznala vy. Řekl mi, že vám ho najali jako bodyguarda.“

„Jo,“ řekla Nina a blesklo jí hlavou, co všechno dalšího Chase Sophii řekl.

„Byl i můj bodyguard – v určitém smyslu. V té době ještě pracoval u SAS, bylo to asi před šesti lety. Už jsem vám říkala, že mně otec financoval cestování po světě?“ zeptala se a Nina přikývla. „Jednou ze zemí, které jsem navštívila, byla Kambodža. Chtěla jsem navštívit starobylé chrámy Angkor Wat a jiná podobná místa. Naneštěstí se v té době pokoušela zviditelnit militantní islamistická skupina Zlatá cesta. Způsob, který si k tomu zvolili, byl dost extrémní. Unesli skupinu britských turistů a pohrozili, že je popraví, pokud nebudou splněny jejich požadavky. V té skupině jsem byla i já.“

Nina vytřeštila oči. „Panebože…“

„V té době byl můj otec, lord Blackwood, velice důležitý člověk. Byl samozřejmě členem Sněmovny lordů, ale byl taky bývalým ministrem vlády a vlivným podnikatelem a měl konexe v obou křídlech Dolní sněmovny. Únos jeho jediného dítěte bylo něco, co se nemohlo strpět.“

„Proto vláda poslala SAS, aby vás osvobodila? Včetně Eddieho?“

„Ano. Kambodžané byli celí vystrašení, chtěli vyjednávat, ale naděje na smírné řešení skončily, když Zlatá cesta zabila jednoho z rukojmích. Takže tam tajně vyrazila SAS. Její poslání bylo jednoduché: najít a zachránit rukojmí… a zabít všechny únosce.“

Nina potlačila zachvění. Věděla toho dost o Chasově vojenské minulosti a byla si vědoma, že se účastnil akcí s tajným posláním a že směl zabíjet – a taky zabíjel, aby zachránil životy těch, kdo byli pod jeho ochranou. Ale slyšet to takhle natvrdo bylo něco nového a zdaleka ne příjemného. „Jelikož tu teď oba sedíte, hádám, že mise byla úspěšná,“ řekla s nucenou lehkostí.

„To ano. Ale…“ Sophia se znovu podívala na Chase. „Únosci měli poblíž ukryté posily, a když SAS osvobodila rukojmí, já a Eddie jsme zůstali odříznuti. Museli jsme se sami dostat pryč napříč džunglí. Trvalo tři dny, než jsme se dostali do bezpečí, a celou dobu jsme měli teroristy v patách.“ V její tváři se objevil zasněný výraz. „Eddie byl hrdina. Můj hrdina. Než jsme se dostali zpátky do Anglie, byla jsem do něj zamilovaná až po uši. Do měsíce jsme se vzali.“

„Páni.“ Nininy myšlenky se hnaly jako zrychlený film. Eddie se nikdy ani slůvkem nezmínil o tak vypjaté události ze své minulosti. Nemohla si pomoci, ale žárlila. Ona a Chase prošli podobně nebezpečným dobrodružstvím a taky je spojilo, ale o manželství nepadla ani zmínka. „Co bylo dál?“

„Můj otec, to především.“ Sophiin výraz potemněl. „Zhrozil se, že se chci vdát, aniž bych se s ním poradila. Především proto, že jsem dcera lorda – víte, takové věci se zkrátka nedělají!“ Krátce, trochu hořce se zasmála. „Zuřil. A Eddiem pohrdal. Bylo mu jedno, že mi Eddie zachránil život. Byl to jen někdo z nižší třídy, nula, plebejec. Nechtěl s ním mít nic společného. A jelikož jsem si Eddieho vzala a milovala ho, přerušil se mnou kontakt.“

Nina si nemohla pomoci, cítila, jak v ní narůstá zlost nad kritikou Chase, byť jen zprostředkovanou. „Nechci být hrubá, ale váš otec je pořádný kus idiota.“

Sophia měla co dělat, aby potlačila příkrou reakci. Chvíli trvalo, než se sebrala a promluvila už klidnějším hlasem. „Dělal chyby a v některých věcech neměl pravdu. Ale přesto to byl můj otec a už je po smrti a já jsem neměla možnost některé věci mezi námi urovnat. Neznala jste ho, proto bych byla ráda, kdybyste ho nekritizovala. Jsem si jistá, že vy ke svým rodičům cítíte totéž.“

„Omlouvám se,“ řekla Nina provinile. Sophia měla pravdu – reagovala by úplně stejně.

Sophia zavřela oči a vzdychla si. „To je v pořádku. Otec zemřel před třemi lety. I když se snažím sebevíc, pořád vůči němu cítím jistou zášť.“ Znovu otevřela oči a zatvářila se rozhodně. „Jenomže postoj mého otce byl pro naše manželství velkou zátěží. A vůbec nepomohlo, když má počáteční euforie začala opadat a já jsem začala Eddieho vidět jako… Eddieho.“

„Co tím myslíte?“ zeptala se Nina, ale sama už to věděla.

A Sophia věděla, že to Nina ví, viděla porozumění v jejích hnědých očích. „Vzala jsem si svého hrdinu,“ řekla potichu. „Ale netrvalo dlouho a uvědomila jsem si, že za tím hrdinou… je jen docela obyčejný muž. Rvalo mi to srdce. Ale nedalo se to popřít. A jakmile jsem si to přiznala…“

„Bylo po všem,“ dokončila za ni Nina.

„Ano.“ Sophia odvrátila pohled. „Omluvte mě.“ Vstala a odcházela uličkou.

Nina zůstala bez hnutí sedět. Chtěla se podívat přes uličku na Chase, ale neodvážila se.

Pro případ, že by ji pohled na něj dovedl ke stejnému prohlédnutí jako Sophii.

9

Botswana

„No teda,“ řekla vysoká Afričanka a zkřížila paže na prsou. „Ať mě čert vezme, jestli tohle není Edward Chase.“

„A Tamara Defendé,“ odpověděl Chase, zatímco se k ní blížil. Chvíli se vzájemně měřili se zjevnou nejistotou… a pak rozpřáhla ruce a objala ho.

„Eddie!“ tiskla ho k sobě, až mu zmačkala koženou bundu. „Moc ráda tě vidím!“

„Já tebe taky,“ lapal po dechu Chase. „Oukej, TýDý, už mě můžeš pustit. Myslím, že plíce budu ještě potřebovat.“

Nina a Sophia si vyměnily pohled. „U vás to bylo taky tak?“ zašeptala Nina.

Sophia přikývla. „Tajemné ženy po celém světě? Ano.“

„TýDý,“ dal se Chase do představování, „tohle je doktorka Nina Wildeová,“ Nina si nemohla nevšimnout, že vynechal sebemenší zmínku o jejich vztahu, „a Sophia Blackwoodová. Nino, Sophie, tohle je má dobrá kamarádka TýDý.“

Tamařin zvědavý pohled naznačoval, že ví o Sophiině minulém spojení s Chasem, ale zdržela se komentáře. Místo toho oběma ženám potřásla rukou. Měla velmi pevný stisk. „Ráda vás obě poznávám.“

„Odkud znáte Eddieho?“ zeptala se Nina.

Chase na ni vrhl varovný pohled – další vojenské tajemství, usoudila Nina –, ale TýDý se jen na Eddieho usmála a odpověděla: „Jsem pilotka a vlastním letadlo. Eddie a jeho kámoši si mě najali, když potřebovali letět do…“ Opět se poťouchle usmála na Chase, u kterého se, jak to tak vypadalo, vyvinul obličejový tik. Pak ho konečně pustila. „Na různá místa v Africe, kde pracovali. Určitě víte, jakou práci dělá!“

„Teď už ne,“ vložil se mezi ně Chase. „V současné době prosedím většinu pracovní doby za stolem.“

„To je ostuda!“ Tamařin přízvuk byl melodickou směsicí západoafrické intonace s příměsí francouzštiny a holandštiny. „Doufám, že na stará kolena nezačneš rezivět!“

„Jak vidíš, snažím se udržet ve formě,“ řekl Chase, kterého vůbec nepotěšila poznámka o starých kolenou. „Máš všechno, o co jsem žádal?“

„V letadle. Pojďte za mnou.“ TýDý ukázala prstem na omlácený nekrytý landrover, který na ně čekal opodál. Bylo teplo, kolem pětadvaceti stupňů, žádné nesnesitelné horko. „Dostala jsem taky tvůj balík. Byla jsem ohromená – netušila jsem, že je možné poslat střelné zbraně leteckým kurýrem!“

„Práce pro Spojené národy má občas své výhody. Například nálepky ‚nerentgenujte‘ a možnost vyhnout se proclení.“

Zamířili k landroveru. Nina se držela vzadu. Prohlížela si TýDý od hlavy až k patě. Nebyla to první Chasova nápomocná zahraniční „kamarádka“, kterou Nina potkala. A i když se nezdálo, že by jeho vztah ke kterékoli z nich překročil meze přátelství, nemohla si pomoci a začala uvažovat, co to na něm je, že vzbuzuje takovou loajálnost – notabene když občas bývá naprosto nesnesitelný.

To bude možná tím, přemítala, že nikdy nezůstal nikde natolik dlouho, aby jim začal lézt na nervy.

TýDý se na první pohled lišila od ostatních. Měla určitě přes sto osmdesát centimetrů a na výšce jí ještě přidávaly kovbojské boty na solidních podpatcích. I její oblečení přitahovalo zrak – měla na sobě kratinké šortky, které zakrývaly jen to nejnutnější, a krátkou košili, která naopak odhalovala pevné ploché břicho. Dlouhé vlasy měla zapletené do copů, které jí visely zpod baseballové čapky s odstřiženým vrškem a splývaly jí po zádech dolů. Nina nepochybovala o tom, že TýDý přitahuje spoustu mužské pozornosti – a že s ní dokáže naložit podle svého gusta. Jediný její kousek oblečení, který by se dal popsat jako zdrženlivý, byla vybledlá denimová bundička, pod kterou, jak Nina předpokládala, se ukrývalo pouzdro s pistolí.

Nastoupili do landroveru. TýDý je vezla přes gaboronské letiště. Vlasy jí vlály ve větru. „Nedali jste mi moc času na to, abych pro vás všechno připravila,“ řekla Chasovi. „Čtyřiadvacet hodin – to bylo pekelné!“

„Ale stihla jsi to, že ano?“

„Jasně, že ano! Copak jsem tě někdy zklamala?“

„Jen po milostné stránce,“ ušklíbl se Chase.

TýDý se rozesmála. „Nejtěžší byly ty propustky pro tisk,“ pokračovala už zase vážně. „Nikdy bych je nedokázala sehnat, nebýt informací, které jsi mi dal – a mnohem většího úplatku, než bych sama dokázala v tak krátké době sehnat. Jak se ti to podařilo?“

„O to jsem se postarala já,“ ozvala se Sophia. „Pořád ještě mám přátele v manželově společnosti a taky přístup do jeho počítačové sítě. Proto jsem byla schopná pár věcí pro vás zařídit.“

„Tak to moc děkuji! Vždycky ocením, když mi někdo alespoň trochu zjednoduší život – především při práci, jako je tahle!“

Dojeli k hangárům – starým, větrem ošlehaným budovám, které ukrývaly lehčí stroje. U jednoho hangáru TýDý zastavila, „Tohle je moje letadlo,“ oznámila pyšně.

Nina si nebyla jistá, jestli právě tohle letadlo je něco, na co by měl být člověk pyšný – dvoumotorový stroj s trupem natřeným barvou, která připomínala newyorský taxík, větrem ošlehaný a přinejmenším čtyřicet let starý. „Nemějte strach,“ uklidňovala ji TýDý, která správně pochopila její výraz. „Starám se o tu mašinku moc pěkně a ona se na oplátku stará moc pěkně o mě!“

„Piper Twin Comanche,“ dodal Chase. „Dost malá na to, aby mohla přistát téměř všude, dokonce i v křovinatém terénu, a dost velká na to, aby mohla nést tým s jeho vybavením. A tohle konkrétní letadélko má i pár triků navíc pro případ, kdy je třeba hodně rychle se odněkud vzdálit. Což možná po menší debatě s Yuenem budeme potřebovat.“

„Pokud ta přestřelka nebude jen slovní, zkus prosím nezabít prezidenta Moloweho,“ varovala ho TýDý, zatímco odemykala dvířka. „Volila jsem ho.“

„Neboj se, budu opatrný. Už ve dvou afrických zemích jsem byl odsouzen k trestu smrti, po dalším netoužím.“

„Co že jsi byl?“ vyjekla Nina.

„Nic, s čím by bylo třeba si dělat starosti,“ ujistil ji Chase rychle.

Nina si všimla něčeho na křídle letadla. „Je to – to je díra po kulce?“

„Není to nic, s čím by bylo třeba si dělat starosti!“

Asi šest set padesát kilometrů severoseverozápadně od Gaborone začala TýDý navádět stroj na přistání. Jejich vzdušná trasa vedla nad rozlehlými pustými pláněmi a křovinatými plochami Kalahari, než začali klesat na soukromou přistávací dráhu, která ležela asi sedmdesát kilometrů od města Maun.

Chase seděl na sedadle druhého pilota. Nina se mu dívala přes rameno a s úžasem hleděla na podívanou, která se jí naskýtala směrem na sever. Za prašnou pouští se zvedal široký pás syté zeleně, který se táhl až za obzor.

„Delta Okavango,“ vysvětlila TýDý. „Je to největší vnitrozemská delta na světě. A je to taky obrovská přírodní rezervace. Kdybyste tu nebyli pracovně, vzala bych vás na okružní jízdu.“

„Možná později,“ řekl Chase. „Kromě toho, vidět rozzuřeného hrocha mi jednou stačilo.“

TýDý se usmála. Přes mikrofon promluvila k někomu na zemi a poslechla si poslední pokyny k přistání. Letadlo se naklonilo a otočilo směrem na západ. Vzdálenou krásu delty vystřídalo…

„Sakra,“ zamumlal Chase. „Hrozný pohled.“

„Obávám se, že péče o životní prostředí a dolování diamantů nejdou dohromady,“ řekla Sophia.

Nina nemohla než souhlasit. Jak letadlo klesalo, Yuenův diamantový důl se rychle zvětšoval, před očima jim narůstal kolosální kráter vyhloubený v zemi. Nina rozeznala žlutá vozidla, pohybující se nahoru a dolů po dlouhých cestách, které se spirálovitě vinuly na dno obří jámy. Když si uvědomila, že jsou od jámy vzdálení ještě několik kilometrů, podívala se na auta znovu. Náklaďáky byly obrovské, odpovídaly hrozivým rozměrům samotného dolu.

Za dolem stál velký počet budov, které vypadaly jako sklady a válcovité věže stejně velkých rozměrů. Celý komplex dolu a pomocných staveb měřil skoro dva kilometry a ploty, postavené ve velké vzdálenosti od dolu, naznačovaly plány na značné rozšíření.

Malé letadlo tvrdě přistálo a rolovalo na konec ranveje, kde bylo nasměrováno na velkou parkovací plochu po jedné straně. Stála tam už spousta dalších letadel, od pronajatých malých vrtulových po firemní tryskáče. Bylo zřejmé, že se jedná o velkou událost.

Odpovídal tomu i stupeň zabezpečení.

Chase, Ninu a Sophii – TýDý zůstala v letadle – uvítal kordon ozbrojených mužů s vážnými obličeji. Chase okamžitě poznal, že mají vojenský výcvik. Prozradil je jejich postoj, ostražitost a způsob, jak drželi zbraně. Když se k nim blížil, schválně uvolnil držení těla a snažil se vypadat nedisciplinovaně a neohrabaně, jak se s taškami plnými vybavení vlekl ke kontrolnímu stanovišti.

Jeden strážce zvedl ruku a jeho kolegové sotva znatelně změnili pozici a zaměřili se na nově příchozí. „Dobré odpoledne, vítejte v diamantovém dole společnosti Ygem,“ odříkal strážce mechanicky. „Mohu vidět vaše návštěvní propustky a průkazy totožnosti, prosím?“

Role mluvčího se ujala Sophia a využila aristokratického přízvuku, aby posílila velitelský tón. „Dobré odpoledne. Jsem Sophia Blacková ze zpravodajské redakce CNB v Kapském Městě. Tohle je Ed Case, můj kameraman, a Nina Jonesová, zvukařka.“ Podala ochrance doklady, které pro ně zařídila TýDý. Strážce je porovnal se seznamem, který měl připnutý na podložce, a vydal souhlasný zvuk. „Děkuji,“ řekl a vrátil jim doklady. Další strážce jim přejel kolem těla elektronickou hůlkou, která odhalila neškodné mince a klíče. Ten první jim prohledal tašky. „Můžete ji spustit, prosím?“ požádal a podal Chasovi kameru, kterou vytáhl z jeho tašky.

Chase mu vyhověl a uvedl kameru do provozu. Strážce se podíval přes hledáček, aby se ujistil, že kamera opravdu funguje, a dokonce otevřel kryt pásky a zkontroloval vnitřek. „Kamera, baterie, náhradní pásky, mikrofon,“ řekl Chase a postupně ukazoval na jednotlivé kusy příslušenství. „Hej, nevadilo by vám, kdybych s vámi udělal pár záběrů? Pro dotvoření celkové atmosféry, víte?“

„To by nám vadilo,“ odvětil strážce pevně. Když si Chase zabalil zpátky své nádobíčko, strážce prohledal Ninin batoh a našel v něm pouze jeden kroužkový pořadač. Bez zájmu prolistoval první stránky jejích ručně psaných poznámek, pak jí složku vrátil a pokračoval znuděným hlasem: „Podle předpisů diamantového dolu Ygem musíme všechny návštěvníky upozornit, že krádež diamantů je extrémně těžký přečin, který je trestán maximální sazbou podle botswanského občanského práva. Děkujeme vám. Nyní můžete vstoupit. Tam prosím počkejte na autobus.“ Ukázal na kryté lavičky kousek vedle cesty, na kterých už sedělo několik lidí.

„Měj se, kámo,“ řekl Chase, když si posbíral tašky. „Ed Case?“ sykl na Sophii, zatímco odcházeli. „To je na posrání. Vypadám jako cvok.“

„Můj malý žertík.“

„Hlavně že nás pustili dovnitř,“ řekla Nina.

„To je fakt.“ Chase položil Sophii ruku na rameno. „Dobrá práce.“

Usmála se. „Děkuji.“

Po několika minutách přijel autobus a všichni čekající – samí příslušníci mezinárodní novinářské obce – nastoupili. Chase si našel místo v zadní části autobusu a Sophia si sedla vedle něj. Nina, která si připadala trochu odstrčená, se usadila za nimi. Po chvíli čekání nastoupila další skupinka a autobus se rozjel.

Jakmile si byl Chase jistý, že je nikdo nepozoruje, vytáhl z tašky dlouhý trubkový držák mikrofonu, zapáčil a otevřel ho. Ukázalo se, že je uvnitř dutý a ukrývá rozebranou pistoli i s pouzdrem. Chase zbraň rychle smontoval, nasadil si pouzdro, pistoli do něj vsunul a oblékl si svou koženou bundu.

„Myslela jsem, že se snažíš omezit zabíjení lidí,“ řekla Sophia.

„Víš, je to jako dieta. Chvíli ji dodržuješ, ale pak…,“ zažertoval Chase, ale vzápětí jeho výraz ztvrdl. „A po tom, co se stalo Nině, si někdo kulku zaslouží.“

Nina mlčela, pořád trochu uražená, že mu trvalo tak dlouho, než si uvědomil, že je tu s ním i ona.

Autobus zpomalil. Nina se podívala dopředu a zjistila, že se blíží k dalšímu kontrolnímu stanovišti.

Na náspu z hlíny, nahrnutém buldozerem, se oběma směry rozbíhal vysoký plot z vlnitého plechu. Ten ale její pozornost neupoutal. „Tanky?“

„Určitě tu jsou jako součást prezidentovy ochrany. Malá přehlídka síly, která má všem ukázat, jak dobře se starají o své diamantové doly,“ odtušil Chase. U brány stály z obou stran dva tanky se skvrnitým hnědým pouštním maskováním – obstarožní německý typ Leopard, který už byl na Západě nahrazen mnohem modernějšími zbraněmi. Přesto budily úctu.

„Nepřekvapuje mě to,“ řekla Sophia. „Diamanty tvoří tři čtvrtiny botswanského vývozu.“

Chase zavrčel. „Nechápu, co na nich lidé mají. Nikdy jsem na nich neviděl nic přitažlivého. ‚Aaach, podívej se, jak krásně jiskří!‘ A to má stát za měsíční výplatu? Stejně se blýská i naleštěný kousek skla.“

„Správně,“ řekla Nina kousavě. „Nic tak neřekne ‚Miluji tě‘ jako skleněný prsten.“

„Nevěděl jsem, že tě takové věci vzrušují. To jsem skutečně netušil.“ Chasův tón byl nepříjemně úsečný.

„Eddie,“ řekla Sophia varovně. Chase se zamračil a ztichl, zatímco autobus projížděl branou. Nina za ním v duchu soptila.

Jakmile se ocitli za plotem uvnitř důlního areálu, autobus se rozjel po silnici lemující okraj obrovské jámy. Nina stěží dokázala vnímat jeho nezměrnou velikost – a naprostou ošklivost, ty nesčetné miliony tun zeminy rvané obřími bagry, které se prokousávaly hlouběji a hlouběji. Důlní dělníci v jasně oranžových vestách směrovali autobus tak, aby se bezpečně vyhnul ostatním vozidlům používajícím silnici – obřím sklápěcím náklaďákům. Nina usoudila, že vůbec nepřehání, když ji při pohledu na ty vozy napadlo přirovnání ‚velké jako dům‘.

Se svými osmi metry výšky a šestnácti metry délky a s nosností přes šest set tun je Liebherr T282B největší nákladní auto na světě. Jeho cena šplhá ke třem milionům dolarů. Ygemu patřilo přes třicet takových kolosů, které tvořily nepřetržitý konvoj, namáhavě stoupající po široké spirálovité cestě ze dna dolu do zpracovatelského závodu nahoře a pak se vracející dolů pro další náklad. Při dolování diamantů platí pravidlo, že čím víc, tím líp. Čím větší je objem zeminy a kamenů odvezených při jedné jízdě, tím více diamantů je možno vytěžit najednou – a tím více peněz lze vydělat.

Chase se zadíval na prázdný náklaďák, který hřmotně sjížděl zpět na dno jámy a na takové monstrum se pohyboval překvapivě rychle. „Ty bláho! Tomu říkám hračky pro velké kluky.“

Autobus projel pod velikým transparentem s botswanskou vlajkou, logem Ygemu a sloganem „Největší a nejlepší: Spojením k prosperitě“. Kousek za ním byl cíl jejich cesty – kryté pódium vztyčené kousek od administrativních budov a shlížející na řady sedadel uspořádaných jako na stadionu. Kousek opodál stál velký stan; mezi ním a několika zásobovacími auty spěchali sem a tam číšníci a servírky v bílých uniformách.

„V kolik hodin má tahle šaškárna vypuknout?“

„Ve dvě,“ odpověděla Sophia.

„Takže máme asi hodinu na to, abychom našli Dicka, než vyleze s prezidentem po boku na pódium, protože pak už bude dost těžké promluvit si s ním soukromě. A předpokládám, že po akci se tu taky nebude jen tak poflakovat.“

„To nebude,“ potvrdila Sophia. „Jestli si dobře pamatuji původní program, tak můj manžel chtěl odjet z Botswany co nejrychleji. Dokonce má mít připravený vrtulník, aby se po skončení ceremoniálu mohl co nejrychleji dostat na ranvej, kde ho čeká firemní tryskáč.“

„Kam jste měli jet potom?“ zeptal se Chase. „Chci říct, že jestli ho propásneme tady, budeme nejspíš v pytli a hodila by se nám ještě druhá šance.“

„Do Švýcarska. Mohl ale změnit plány, potom co jsem odešla.“

Autobus zastavil vedle hlavního vchodu do stanu. Chase popadl tašky. Když vystoupili, byli uvedeni přímo do obrovského stanu. Jeho stěny lemovaly rozměrné plakáty ukazující technologickou kapacitu dolu: obří nákladní auta, ještě větší bagry, které je plnily, bezpečnostní systémy monitorující a chránící vzácné kameny, a dokonce vzducholoď používanou k průzkumu Okavanga, která se zaměřovala na hledání dalších diamantových nalezišť. Uvnitř stanu už bylo kolem dvou set lidí, rozptýlených kolem rozestavěných stolů, a personál roznášející nápoje. Bylo zde zřetelné dělení podle sociálních vrstev: dvě třetiny stanu zabírali zástupci médií a méně vlivní návštěvníci a na vzdálenějším konci byl prostor oddělený lanem, kam směli jen VIP návštěvníci.

„No ne,“ řekl Chase potichu, když se proplétali davem, sklonil hlavu a Sophii naznačil, aby udělala totéž. „Vidíš toho, koho vidím já?“

„Vidím,“ odpověděla. Nina se podívala na opačný konec stanu a uviděla Yuena. Stál celý rozesmátý s malou skupinkou mužů v sekci pro VIP hosty.

Její pohled však okamžitě přitáhl někdo jiný. „Do prdele,“ zašeptala, sklonila hlavu a kývnutím k sobě přivolala Chase. „To je on. Ten chlap, který má ty zbývající stránky!“

Chase opatrně sledoval směr jejího pohledu. „Ten člověk s culíkem?“

„To je Fang,“ řekla Sophia. „Fang Yi, pracuje pro mého muže jako… vymahač, to bude to nejvhodnější slovo.“

Nina se pokoušela najít lepší výhled. Fang stál kousek od Yuena a něco v jeho postoji naznačovalo potlačovanou netrpělivost. Zjevně čekal, až jeho šéf skončí pro něj nezajímavý rozhovor. V jedné ruce držel svou černou hůlku a ve druhé kufřík. Nina div že radostí neposkočila – Fang měl kufřík připoutaný k zápěstí řetízkem. Právě tak Bratrstvo dopravilo text Hermokrata do New Yorku.

„Ó můj bože,“ řekla potichu. „Myslím, že má ty stránky v tom kufříku.“

„Má v něm něco velmi důležitého, to je jasné.“ Chase se rozhlédl po stanu. „Sakra! Nevidím žádný způsob, jak se k němu dostat. Kolem je příliš mnoho hrdlořezů.“ Lano rozdělující stan hlídalo několik mužů ochranky. Všichni měli pistole viditelně připnuté na opasku.

„Možná bychom mohli Richarda chytit, než to všechno začne,“ navrhla Sophia. „Znám ho: před svým projevem se bude chtít pár minut věnovat meditaci a vzít si čistou košili. Pravděpodobně se převlékne v administrativní budově.“

„To znamená, že se odsud musíme vypařit a dostat se do administrativního bloku,“ řekl Chase. „Pojďme nenápadně zkontrolovat tamten východ pro zásobování. Uvidíme, jestli se nebudeme moct dostat ven tamtudy. Řekni jim, že potřebujeme na záchod, nebo něco podobného.“

„Důvtipné, jako vždycky,“ řekla Sophia pobaveně, zatímco je Chase vedl napříč stanem. Zdálo se, že jim nikdo z hostů nevěnuje pozornost. Chase si ověřil, že je nikdo nepozoruje, a už se chystal vyklouznout dveřmi…

„Počkej, počkej!“ řekla Nina. „Koukněte!“ Ukázala do prostoru VIP. Yuen konečně dokončil rozhovor a Fang ho odvedl stranou. Zvedl kufřík a otevřel ho. Uvnitř byla…

Nina zadržela dech, když sledovala Yuena, jak bere něco z kufříku a otáčí se k nejbližším lidem zády, aby jim zakryl výhled. Nina ale beztak věděla, o co jde.

Byla to chybějící část knihy. Ukradené stránky Platonova Hermokrata.

Zbytek mapy, který by ji dovedl k Herkulově hrobce.

„To je ona, to je ta kniha!“ vyrážela pronikavým šepotem a měla co dělat, aby se krotila. „Je tady, on ji sem přivezl!“

Dobře, dobře, uklidni se, nebo tě z toho trefí šlak,“ usadil ji přezíravě Chase. Podívala se zpátky na Yuena a Fanga. Yuen si prohlédl stránky, pak je vrátil do kufříku a řekl něco svému přisluhovači. Fang přikývl, zavřel kufřík a odešel. Strážný u východu v zadní části stanu ustoupil a nechal ho projít.

„Musíme za ním!“ řekla Nina. „Musíme získat ty další stránky!“

Chase se zamračil. „Počkej, přijeli jsme sem přece pro Yuena, pamatuješ?“

„Ne, Eddie, má naprostou pravdu,“ řekla Sophia. „Fang má tu knihu – a nemá s sebou žádnou ochranku. Všichni strážci se soustředí kolem Yuena a prezidenta, až přijede. Můžeme dostat knihu a pak už nebudeme potřebovat nic dalšího, kromě co nejrychlejší cesty zpátky do letadla.“

Chase přesunul pohled z Yuena k východu, kterým odešel Fang, a vypustil vzduch skrz sevřené zuby. „Dobře, jdeme na něj. Ale budeme muset pohnout zadkem, abychom ho chytli.“ Položil tašky na zem a opatrně prošel dveřmi.

Ocitli se vedle zásobovacích aut. Uniformovaní číšníci jim věnovali lhostejný pohled a pokračovali v přípravě jídla. Důvod, proč nebyli překvapení, byl brzy jasný. Ve stanu se nesmělo kouřit a z množství cigaretových špačků na zemi bylo jasné, že tohle je jediné místo, kde si zástupci různých médií mohou zapálit.

Chase se vydal podél stanu a vyhlédl zpoza rohu. U východu, jímž vyšel Fang, stál zvenku další strážce. Byl ale k Chasovi otočený zády, protože sledoval dvojici mužů, kteří nesli dřevěné schůdky na otevřenou plochu vyznačenou kruhem z bílé pásky. Připravovali se na přílet vrtulníku, který měl nejspíš přivézt prezidenta Moloweho.

Chase našel Fanga. Mířil k řadě bílých poloterénních toyot Land Cruiser, které stály zaparkované kousek od administrativních budov. „Vidím ho,“ řekl oběma ženám. „Vypadá to, že se chystá na projíždku.“

„Co když už odjíždí?“ strachovala se Nina. „Jestli pojede zpátky k letišti…“

„Sleduj ho,“ řekla Sophia. Chase se přesvědčil, že strážce věnuje pozornost úplně něčemu jinému, přeběhl pár metrů a ukryl se za buldozer zaparkovaný na konci řady podobných strojů. Sophia a Nina ho rychle následovaly.

Fang nastoupil do Land Cruiseru a vzal klíče pověšené za sluneční clonou. Nastartoval a na střeše auta se rozblikalo oranžové výstražné světlo.

Chase se přikrčil a utíkal podél řady vozidel, dokud nedoběhl na její konec. Když vyhlédl, viděl, že Fang odjíždí. Land Cruiser objel přistávací plochu – kromě prvního heliportu tam byl i druhý, na kterém stál Jet Ranger s logem Ygemu – a zmizel jim z očí za stanem.

Chase si odepnul řemínek, který přidržoval pistoli v pouzdře a Nině a Sophii ukázal, aby pospíchaly k nejbližší toyotě. Zatímco přebíhaly volný prostor, měl oči upřené na strážce a držel ruku na pistoli, ale mužova pozornost se stále upírala jiným směrem Jakmile se ženy dostaly do úkrytu za auto, rozběhl se a připojil se k nim.

„Tak jo,“ řekl a otevřel dveře na straně řidiče. „Budu řídit,“ Sophia rychle otevřela dveře u spolujezdce a opět přenechali Nině místo vzadu. Jakmile byli uvnitř, Chase sklopil sluneční clonu a nechal si klíčky spadnout do dlaně. „Hádám, že tu nemají moc problémů se zloději aut. Kdybyste tohle udělali v Anglii, auto by bylo pryč za šest vteřin, ne za šedesát.“

„Jsme třicet kilometrů od nejbližšího města,“ upozornila Sophia. Chase se zašklebil a nastartoval.

„Tu máte,“ řekla Nina. Chase i Sophia se ohlédli a uviděli, jak jim podává dvě bílé helmy. „V tomhle snad budeme vypadat méně podezřele.“

Na Sophii to udělalo dojem. „Dobrý nápad.“ Nasadila si helmu. Chase něco zavrčel, když se snažil narazit si helmu na hlavu, Nina si nasadila tu třetí a Chase sešlápl plyn.

Obával se, že Fanga ztratil z dohledu, ale jakmile minuli stan a sousední pódium, objevil se opět před nimi. Nezdálo se, že by u důlních pracovníků, které míjeli, vzbuzovali zvláštní pozornost.

Chase sledoval Fangovo auto, dodržoval maximální povolenou rychlost třicet kilometrů v hodině a vyhýbal se projíždějícím náklaďákům. Blížili se k cestě vedoucí na letiště. K jeho překvapení na ni Fang nezabočil. „Hej, kam to jede?“

Nina sledovala dráhu silnice. „Zdá se, že přímo do dolu.“

Chase mírně snížil rychlost, aby se k Fangovi nedostal blíž. Bylo mu jasné, že Fangovi musí být za chvíli jasné, že ho sledují, protože kromě obřích náklaďáků tam skoro nic jiného nejezdilo. Podíval se na Sophii. „Co je tam dole?“

„Nemám ponětí,“ řekla. „Ta bílá helma na hlavě ze mě nedělá odborníka na dolování diamantů.“

Pokračovali po spirále hlouběji do dolu. Nákladní giganty volily delší, méně strmou cestu, ale Fang vedl své vozidlo s náhonem na všechna kola prudšími zkratkami mezi jednotlivými úrovněmi. Chase ho následoval o několik stovek metrů zpátky. Přiblížili se ke dnu kráteru, které kypělo pracovní aktivitou.

Obří mobilní bagry, v porovnání s nimiž vypadaly nákladní vozy jako trpaslíci, okusovaly stěnu jámy pomocí obrovských otočných lžic a připomínaly kotouč obrovské cirkulárky. Dopravní pásy vozily směs hlíny a kamení k násypkám, které pak vyplivovaly stovky tun najednou na sklápěcí korby čekajících aut. Hluk byl strašný a mraky prachu kroužily ve vzdušných proudech uvnitř kráteru. „Panebože,“ řekl Chase nevěřícně a snažil se sledovat Fanga mezi kolosálními stroji. „Vypadá to tu jako scéna z Války robotů.“

„Radši se od nich drž dál,“ vyjekla Nina a přikrčila se při ráně, kterou způsobil obrovský balvan, větší než jejich toyota, když dopadl na korbu náklaďáku. „Nechci skončit jako rudá skvrnka na něčím svatebním prstenu.“

„To by tedy byl krvavý diamant,“ přidala se Sophia. Chase se zasmál. Navzdory všem obavám Ninu zamrzelo, že ji ten vtip nenapadl jako první.

Už tak dlouho Chase ničím nerozesmála…

Všechny tyhle myšlenky ale rychle pustila z hlavy, když Chase řekl: „Zastavuje.“ Přimhouřenýma očima se snažila prohlédnout nánosem špíny, která pokrývala čelní sklo. Druhý Land Cruiser zastavil u vchodu do tunelu na rozbláceném dně dolu, stranou od řvoucích strojů.

„Důlní šachta,“ řekla Sophia zmateně. „Proč by tu měla být důlní šachta? Je to přece povrchový důl.“

„Myslela jsem si, že nejste důlní expert,“ ozvala se Nina a příliš se nesnažila skrýt sarkastický tón.

„Nejsem, ale přesto znám termín ‚povrchový důl‘,“ odpověděla Sophia podobně uštěpačně. „Tohle by tu vůbec nemělo být.“

„Ale je,“ zhodnotil Chase. „A on právě vchází dovnitř.“ Sledovali Fanga, který si nasadil helmu a s kufříkem v ruce vešel do tunelu, kde ho čekal další muž. Vyměnili si pár slov a zmizeli uvnitř.

Chase zastavil vedle Fangova auta. „Tak co teď? Počkáme tu na něj, až vyjde, a pak mu vezmeme tu mapu, nebo půjdeme za ním?“

„Jdeme dovnitř,“ řekla Sophia pevně. „Ať už je uvnitř cokoli, musí to nějak souviset s podnikáním mého muže. Je to moc divné na to, aby šlo o souhru náhod. A Fang tam možná šel proto, aby ty stránky předal někomu jinému. Jestli ztratíme jejich stopu možná je už nikdy nezískáme zpět.“

„Dobře. Ale vy dvě tady na mě počkáte.“

„To není dobrý nápad,“ zaprotestovala Nina a ukázala na obří bagry. „Co když ti chlapi přijdou sem a budou se nás ptát, co tu děláme? Jestli někdo zavolá ochranku, jsme v pytli – vede odtud jen jedna cesta.“

Chase neochotně souhlasil. „No dobře. Jen… buďte opatrné. A pokud to začne vypadat na nějaký problém, utečete zpátky do auta a vyjedete z dolu pryč.“

„A necháme tě tady dole?“ řekla Nina.

Vytáhl pistoli a věnoval jí blahosklonný pohled. „Dokážu se o sebe postarat.“

„A já snad ne? Ne že bych měla na výběr, když jsem věděla, že jsi ufrnkl na opačný konec planety…“

„Myslím, že tohle není vhodná doba na hádku,“ přerušila ji Sophia ostře. Otevřela dveře a vystoupila a tím ukončila jakoukoli další diskuzi. Chase se na Ninu zamračil a vystoupil taky.

Nina, která zůstala v autě sama, uhodila bezmocně pěstí do sedadla, ale pak vystoupila taky.

Vchod do tunelu, před kterým se ocitla, byla asi tři metry široká kruhová díra mizející v prašné hnědé hlíně. U stropu visela slabá světla, rozmístěná ve velkých odstupech. V Nině to vyvolalo vzpomínky na tunely v New Yorku. Při myšlence, že má znovu vlézt do něčeho podobného, se v ní všechno sevřelo.

„Jsi v pořádku?“ zeptal se Chase. Zlehka jí položil ruku na rameno.

„Jsem v pohodě,“ řekla, setřásla jeho ruku a hodila si na záda batoh. „Pojďme. Dostaneme mapu zpátky.“

10

Chase šel vpředu a využíval dřevěné vzpěry podpírající tunel jako úkryt, z něhož ověřoval, co se děje před ním. Fang a druhý muž už zmizeli ve tmě.

Jak se dostávali hlouběji do tunelu, nepřetržitý rachot obřích rypadel pomalu slábl, ale Nina uslyšela další hukot strojů odkudsi před nimi.

„Aspoň nás nikdo neuslyší přicházet,“ poznamenal Chase, V dálce před sebou viděl světla, nějaký větší prostor, z něhož se hluk šířil. Fang a jeho doprovod se krátce objevili jako siluety proti namodralé záři, ale pak na konci tunelu zahnuli za roh a zmizeli jim z očí. „Fajn. Myslím, že teď sebou můžeme hodit. Ale pro jistotu se držte u stěny.“

Zvýšil tempo a téměř běžel. Často se ohlížel, aby se ujistil, že za nimi do tunelu nikdo nevešel. Netrvalo dlouho a došli na konec.

Chase opatrně vykoukl zpoza poslední vzpěry a uviděl rozlehlý prostor obdélníkového půdorysu. Z něj vedly do hloubi země různými směry další kruhovité tunely. Nyní už bylo jasné, jak byly vyhloubeny. Téměř ve středu prostoru seděla na housenkových pásech veliká vrtná souprava. Složitý soubor vzájemně propojených kónických vrtacích hlavic zakrývaly zubaté trny, které sloužily k rozrušování zeminy a skály.

Tenhle stroj ale nebyl zdrojem hluku, který slyšeli už z dálky. Ze tří tunelů vyjížděly dopravníkové pásy a ukládaly hromádky suti na širší dopravní pás, který stoupal do výšky téměř šesti metrů a pouštěl dopravovaný materiál do obrovského drtiče, který stál pod ním. Rozdrcená rudnina pak vstupovala do zařízení, které Chase v duchu nazval úpravnou. Neviděl, co se děje uvnitř, jen to, že většina hlíny byla oddělena a skončila na velké haldě, která se kupila v rohu podzemní komory. Ať už se uvnitř těžilo cokoli, končilo to v černých kovových sudech. Většina jich už stála na paletách.

Za celým tím zařízením bylo několik mobilních buněk umístěných ve dvou úrovních nad sebou. Byly několika pochozími lávkami spojeny s drticím zařízením.

„Co to sakra je?“ zajímal se Chase. „Proč ukrýváte diamantový důl v diamantovém dole?“

„Myslím si, že to nemá nic společného s diamanty,“ řekla Nina. Přikrčila se a palcem a ukazováčkem něco vydloubla ze stěny.

„Panebože,“ vyjekl Chase. Nina držela v ruce kamínek o velikosti hrášku. Byl hrubý, neopracovaný, nevybroušený… ale nezaměnitelný.

Diamant.

„Jen tak jsem ho uviděla, přímo tady.“ Couvla o kousek zpátky do tunelu a ukázala prstem. „A tady je další.“

„Můj manžel se pořád chlubil, že tohle je nejbohatší důl v zemi, možná dokonce na celém světě,“ řekla Sophia. „Jestli se tu dají diamanty tak snadno najít, pravděpodobně si nedělal legraci.“

„Ale tyhle tu nechali jen tak ležet,“ poukázala Nina. „Ať už se tu doluje cokoli, musí to být mnohem hodnotnější než diamanty. Ale co to je?“

Chase upřel pohled na kovové sudy. „Zjistíme to.“

Zvedl zbraň a rychle se k nim přesunul. Přitom opatrně sledoval buňky. Sophia ho následovala. Nina zaváhala, pak strčila neopracovaný diamant do kapsy a rozběhla se za nimi.

Chase zkoumal neoznačené sudy. Jejich víka byla pevně zabezpečená křídlovými maticemi přišroubovanými k vyčnívajícím šroubům. Soudě podle vzdálenosti šroubů od vnějšího okraje sudů, byly stěny kontejnerů alespoň pět centimetrů silné.

Dostatečně silné na to, aby mohly uchovat něco nebezpečného…, nebo to chránit.

Začínal mít neblahé tušení ohledně účelu toho zařízení. Rozhlédl se, uviděl ovládací panel a pod ním bedničku s nářadím. Otevřel ji a vytáhl francouzský klíč. „Hlídejte ty buňky,“ řekl Sophii a Nině, strčil zbraň do pouzdra, nasadil klíč na jednu matku a zkusil jí pohnout. Po chvilce zápolení se matice otočila.

Chase ji odšrouboval, jak nejrychleji to šlo, a pak postup zopakoval s ostatními. Nakonec se mu podařilo kovové víko uvolnit. Opět musel vynaložit značnou sílu, aby se mu ho podařilo odsunout stranou, protože bylo těžké jako železný poklop.

Nahlédl dovnitř a zjistil…

Barel byl plný drcené šedé rudy, která se stříbřitě leskla. „Tohle určitě nejsou diamanty,“ řekla Nina a chystala se vzít kousek do ruky.

Chase ji popadl za zápěstí. „Ne.“ Varovný tón v tom jediném slově stačil, aby ji zamrazilo až do morku kostí.

„Ty víš, co to je?“ zeptala se.

„Ano. Vím.“ Ten tvrdý výraz v obličeji u něj už dlouho neviděla. Pevné, soustředěné odhodlání. Výraz, který u něj znamenal stoprocentní pracovní nasazení. „Je to uran.“

Nina uskočila. „Jsi si jistý?“

„Mám určité zkušenosti se zbraněmi hromadného ničení, takže říkám ano. Jsem si jistý.“ Vrátil víko na místo. „Musíme odtud pryč. Hned.“

„Ale co ta mapa?“ zeptala se Nina a zvedla pohled k buňkám.

„Zapomeň na mapu,“ řekl Chase chladně. Našrouboval matice zpátky na šrouby. „Musíme se odsud dostat a kontaktovat Spojené národy, varovat je, co jsme našli – a musíme to udělat dřív, než si někdo všimne, že jsme tady. Jestli nás chytnou, je po nás.“

Ninin vztek na Chase ustoupil strachu. „Ale uran se těží všude na světě…“

„A každý důl je pečlivě monitorován,“ přerušil ji. „Mezinárodní agentura pro atomovou energii přesně ví, kolik uranu je v oběhu, odkud pochází a kam jde na další zpracování. Pokud by se teroristé zmocnili atomové zbraně a odpálili ji, zůstaly by mírně rozdílné radioaktivní stopy podle toho, kdo ji vyrobil, protože existují různé způsoby, jak zpracovat uran, aby dosáhl kvalily dostačující k výrobě zbraní. Takže je možné vystopovat bombu zpět k jejímu zdroji.“ Utáhl poslední šroub. „Ale jestli někdo má zdroj uranu, o kterém se neví, stopa je smazána hned na začátku A jestli ho navíc umí zpracovat…“

„Můj manžel vlastní průmyslové závody po celém světě,“ řekla Sophia. „Jestli existuje někdo, kdo dokáže vybudovat tajné zpracovatelské zařízení, je to právě on.“

„Což taky znamená, že dokáže vyrobit nukleární zbraně a posílat je teroristům a zločinným státům, aniž by to někdo věděl – dokud nějaká bomba nevybuchne.“ Chase dotáhl poslední matici a hodil klíč zpátky do bedničky. „Pojďte. Musíme zmizet.“

Nina se nehýbala z místa. „Počkej…“

„Ne,“ vyštěkl Chase. „Zapomeň na mapu, ta už není důležitá.“ Popadl ji za ruku.

„Ne, nemyslím mapu! Copak to neslyšíš?“

Tváří mu problesklo pochopení a otočil se k jednomu z tunelů. Vycházelo z něj supění a bylo slyšet čím dál blíž…

Z ústí tunelu se vynořil miniaturní hranatý náklaďák. Na něm seděli čtyři muži v zaprášených kombinézách a helmách. Jeden z nich se podíval směrem k úpravně – a zůstal ohromeně zírat na tři neznámé lidi u ní. Popadl vysílačku, která mu visela u pasu, a něco do ní zařval. Řidič nasměroval náklaďák přímo k vetřelcům.

„Do prdele!“ Chase vytáhl zbraň a vystřelil. Muž s vysílačkou spadl z auta. Na hrudi se mu objevila tmavá skvrna. Řidič rychle měnil směr a zamířil k tunelu, který vedl ven. Zbývající horníci seskočili z vozidla a utíkali se schovat.

Rozezvučel se alarm. Jeho kvílení se přidalo k rámusu, který vydávaly stroje. Varování, které vyslal teď už mrtvý muž, se neminulo účinkem.

Dveře stavebních buněk se prudce otevřely a pochozí lávky se zaplnily běžícími muži. Z jednoho okna vykoukl Fang.

Uviděl Ninu…

A usmál se.

„Běž!“ křikl Chase na Ninu a postrčil ji k východu. Sophia už utíkala před nimi. Chase opět zvedl zbraň a zacílil na řidiče. Kdyby se jim podařilo ukrást ten náklaďák, mohli by v tunelu získat náskok…

Za nimi se rozštěkaly automatické zbraně. Zem před Sophií náhle vybuchla v gejzírech hlíny a úlomků skály, které jí zablokovaly cestu. Zvedla ruce, aby si ochránila oči před letícími kousky. Neměla jinou možnost než utíkat zpátky k úpravně. Nina vykřikla a přikrčila se za strojem, vylekaná kulkami, které se zakously do země kousek od jejích nohou.

Chase se otočil, aby zjistil, co se děje u stavebních buněk. Po schodech sbíhali muži. V horním patře si všiml člověka, který se předtím setkal s Fangem. Klečel za zábradlím a pálil ze samopalu jednu salvu za druhou.

Nesnažil se vetřelce zabít. Pokoušel se je udržet na místě a zabránit jim v útěku.

Chase dvakrát vypálil, ale muž se odkutálel stranou a kulky se zaryly do sádrokartonu za ním.

Další série kulek přilétla z jiného úhlu: Ze dveří buňky se k útoku připojil Fang. Na rozdíl od ostatních se nesnažil minout. Mířil přímo na Chase, který se vrhal do úkrytu za strojní kolos.

„Sakra!“ zaklel Chase, když kulky udeřily do silného kovu těsně za ním. Nina a Sophia se krčily za drtičem kousek od něj. „Chtějí vás živé!“ zakřičel.

„A co tebe?“ vykřikla Nina.

„Mě nijak zvlášť!“ Na zlomek vteřiny vystrčil hlavu zpoza rohu stroje. Ten letmý pohled mu řekl, co potřeboval. Fang běžel po lávce k opačnému konci drtiče, zatímco ten druhý muž se samopalem se krčil za zábradlím a mířil na jeho úkryt. Chase odhadl, že vzápětí přiletí kulky, a měl pravdu – sprška střel narazila do ocelového pláště stroje…

Střelba náhle ustala.

Chase téměř podvědomě počítal výstřely od okamžiku, kdy vyšel první. Zásobník samopalu měl třicet sérií a ty už byly vypáleny. Odstřelovač potřeboval znovu nabít.

To mu ale Chase nedovolil. Vyskočil z úkrytu a vypálil jediný výstřel. Kulka se muži zaryla doprostřed hrudníku ve chvíli, kdy se pokoušel co nejrychleji nasadit nový zásobník. Padl mrtvý na záda.

„Eddie!“

Otočil se a uviděl, že jeden z horníků, který mezitím obešel drtič, popadl Ninu a drží ji v medvědím objetí. Bránila se, kopala a házela sebou, takže Chase nemohl riskovat střelbu…

Vtom Sophia praštila toho muže do zad masivním ocelovým klíčem. Prasknutí kosti bylo slyšet i přes rachot drtiče. Muž spadl na zem, ale Ninu strhl s sebou a dopadl na ni.

„Sophie, pozor!“ varoval Chase. Zpod dopravníkového pásu vyběhl další muž a skočil po ní – a zhroutil se vývrtkou k zemi, jak ho zasáhla Chasova kulka. Sophia vyslala k Chasovi děkovný pohled.

Pak její oči vylétly nahoru k něčemu nad ním…

Chase spadl na zem pod tíhou muže, který na něj skočil z lávky nad zařízením a vykopl mu pistoli z ruky.

Sophia odtáhla horníkovo nehybné tělo z Niny a pomohla jí na nohy. Zpod dopravníkového pásu vylezli další dva muži a hnali se k nim. Když byl teď Chase neozbrojený, dva horníci, kteří předtím seskočili z náklaďáku, si dodali odvahy a řítili se na ně z druhé strany. Chase zahlédl, že mu jeden útočník míří kolenem do rozkroku, a taktak se mu podařilo v posledním okamžiku stočit boky a uhnout úderu, který by ho býval ochromil; takhle mu pouze vehnal slzy do očí. „Ty hajzle!“ ulevil si a vykopl nohou. Zasáhl muže do holeně a podrazil mu nohy. Muž upadl čelem na zem. Chase mu loktem přirazil zátylek k tvrdému podkladu takovou silou, že horníkovi z úst vytryskla krev a vypadlo mu několik zubů.

Chase se podíval po Nině a Sophii. Běžely právě po schůdcích, které vedly na první úroveň lávky. Vzápětí se u paty schůdků seběhli ti čtyři muži, kteří je pronásledovali. Dva se rozběhli za ženami a dva se hnali za Chasem.

Neměl čas hledat pistoli. První z mužů byl neozbrojený, druhý držel ocelovou trubku. Chase vyskočil, postavil se jim čelem a čekal se zaťatými pěstmi.

Rozdělili se s úmyslem napadnout ho ze dvou stran. Muž s trubkou se pohnul jako první, divoce jí máchl proti Chasovi a donutil ho uskočit dozadu – na dosah svého společníka.

Ten popadl Chase zezadu a snažil se mu držet paže přitisknuté k tělu, zatímco se trubka zvedala k druhému úderu…

Nina běžela po lávce, ale najednou strnula v půli kroku, protože uviděla, že na druhé straně se u dolního konce dopravníkového pásu objevil další muž. „Do háje!“ Ti dva, kteří je honili, se už dostali na lávku a ten vepředu se už nataženýma rukama sápal po Sophii. Sophia zvedla ruku ve zdánlivě marné snaze zarazit ho.

Horník ji popadl, ale zničehonic se mu vysmekla a chytila ho. Než stačil ohromený muž zareagovat, provedla čtvrtobrat, přitáhla si ho blíž a s šokující silou ho pravou rukou praštila přímo pod loket. Ruka se mu v kloubu nepřirozeně zkroutila a ozvalo se děsivé prasknutí.

Muž zavřískl bolestí tak silně, že se ti další dva na lávce zarazili. Sophia ho pustila, chytila se zábradlí po obou stranách jako bradel, vymrštila se a vykopla oběma nohama přímo proti hrudníku muže kvílejícího bolestí. Odlétl dozadu a narazil do horníka, který stál za ním, a oba se svalili.

Nina na Sophii hleděla s otevřenou pusou. „Naučil mě to Eddie,“ podala jí Sophia rychlé vysvětlení.

„Mě to nenaučil!“

Chasovi se vedlo o něco hůř než jeho žákyním. Muž, který mu zezadu držel ruce, byl silný a Chase se mu ne a ne vyprostit, Trubka zasvištěla vzduchem – a vtom se Chase předklonil, takže protivníka, který se mu tiskl k zádům, vzal s sebou. Trubka dopadla na mužovu hlavu, až to zařinčelo, a i přes pracovní helmu mu rozbila lebeční kost.

Chase se převalil a shodil bezvládného muže na zem. Druhý horník ztuhl zděšením nad tím, co provedl kamarádovi. Než stačil reagovat, Chase ho srazil na zem a třemi surovými ranami mu udělal z obličeje krvavou kaši.

Sophia se protáhla kolem Niny a popadla malý hasicí přístroj který visel na háku vedle žebříku. Popošla naproti muži, který se k nim blížil, a máchla hasicím přístrojem jako kyjem. Muž na chvíli zaváhal, ale pak se k ní opatrně začal přibližovat.

„Co to děláš?“ zakvílela Nina. Muž se zlomenou rukou se dosud vleže svíjel a skučel, ale ten druhý už popadl dech a zvedal se na nohy.

„Běž! Postarám se o ně,“ odpověděla Sophia, aniž z horníka spustila oči. Pomalu se k sobě blížili.

„Ale já se nedokážu postarat tady o toho!“ Nina se zoufale rozhlédla kolem sebe. Nenašla nic, co by mohla použít jako zbraň, a horník, který se už vzpamatoval, stál mezi ní a schodištěm. Nemohla dolů…

Takže jediná úniková cesta vedla nahoru.

Začala se škrábat vzhůru po žebříku. Zaprášené příčky jí řinčely pod nohama. Žebřík vedl na malou kontrolní plošinu nad horní částí dopravníkového pásu. Bylo z ní vidět do drtiče a na jejím druhém konci byl další žebřík, který vedl zpátky dolů.

Žebřík, po kterém lezla, se zatřásl. Muž šplhal za ní. Ninu znovu popadl děs a začala stoupat rychleji.

Chase vstal a rozhlédl se, kde jsou obě ženy. „A do prdele,“ zamumlal, když uviděl Sophii, která stála kousek od konce lávky a čelila jednomu z horníků, zatímco Nina šplhala po žebříku nad dopravníkový pás, v patách s dalším pronásledovatelem.

Nebylo to dobré.

Zahlédl svou pistoli, která ležela pod kovovou konstrukcí podpírající zpracovací zařízení, a rozběhl se pro ni.

Sophia už stála necelé dva metry od svého protivníka. Muž opatrně sledoval její pohyby a snažil se odhadnout ten další, Sophia pevněji sevřela hasicí přístroj a čekala na správný okamžik.

Nina už byla skoro na konci žebříku. Ten se třásl stále silněji. Pronásledovatel se blížil.

Chase se natáhl pro pistoli a popadl ji. Pak se rozběhl zpátky na otevřené prostranství, zamířil na muže, který šplhal po žebříku…

Prostorem se rozlehl nový zvuk, hluboký, prudký, dunivý. Z vrtné soupravy, jejíž motor se probudil k životu, se vyvalily dva sloupy hustého mastného kouře, které vypadaly jako čertovy rohy. Zarachotily převody a pásový kolos se rozkolébal vpřed. Pohyboval se děsivě rychle…

Přímo na Chase.

„Sakra!“ Reflektory umístěné mezi soustavou vrtacích hlavic se probudily k životu a zachytily Chase v kuželech světla. Chase vystřelil a jeden reflektor zhasl. Ale ani vrtáky ani obsluhu nezasáhl. Jako by se stroj rozezlil tím útokem, vrtáky se začaly otáčet a všemi směry pršely rozdrcené kamenné úlomky. Chase se otočil a utíkal k zpracovacímu zařízení.

„Eddie!“ vykřikla Sophia. Její hlas byl téměř pohlcen hlukem vrtné soupravy. Horník využil toho, že od něj na chvíli odvrátila pozornost, a pohnul se…

Nina dolezla na konec žebříku. Z plošiny, která jí působila závrať, uviděla Chase prchajícího před útočícím strojem a Sophii, jak zápasí s horníkem – a taky svého pronásledovatele, který za ní stále šplhal.

Chytila se zábradlí a opatrně přešla plošinu. Pod ní rachotil dopravníkový pás a pod jeho koncem zel chřtán drtiče. Nina položila ruku na oblouk kovového zábradlí na horním konci druhého žebříku…

A pod sebou uviděla dalšího muže. Vyběhl z jedné dolní buňky, popadl samopal kolegy, kterého Chase zastřelil, a zamířil – na na ni, ale na zařízení, zpoza kterého se každou chvilku vynoří Chase!

„Eddie, zpátky!“ zaječela.

Chase uslyšel své jméno i přes rachot vrtné soupravy a okamžitě pochopil, že ať už Nina křičí cokoli, je to varování. Uskočil zpátky za těleso stroje právě včas, protože kulky prolétly těsně kolem něj. Další střelec na lávce – a přišpendlil ho na místě!

Kolem úpravny k němu rachotila vrtná souprava, sunula se na svých pásech jako tank, vrzala a kovově skřípěla.

Mezi vrtáky a úpravnou nebylo dost místa. A kdyby se Chase pokusil oběhnout vrtnou soupravu na druhou stranu, vběhl by přímo do rány čekajícímu střelci…

Sophia zápasila s mužem na lávce. Přetahovali se o hasicí přístroj. Sophia vykopla s úmyslem zasáhnout muže do rozkroku, ale ten uskočil stranou a kopanec ho trefil do stehna. Pohrdavě se nad tím předvídatelným výpadem ušklíbl – a vtom Sophia uhodila rukou na uzávěr přístroje. Do obličeje jejího protivníka vytryskl prudký proud oxidu uhličitého.

Muž zalapal po dechu, ale tím vše jen zhoršil, protože se mu dusivé výpary dostaly do krku. Pustil hasicí přístroj. Sophia toho okamžitě využila, přístroj zvedla a uhodila jím muže do čela, až to zadunělo.

Přeskočila jeho padající tělo, utíkala po lávce, zahnula za roh…

A ztuhla.

Přímo před ní stál Fang se zvednutým samopalem. „Lady Sophie!“ řekl. „Odložte prosím ten hasicí přístroj a pojďte se mnou.“

Sophia neměla na výběr. Odhodila hasicí přístroj přes zábradlí. Dopadl na jedoucí dopravníkový pás, který ho okamžitě odnesl pryč.

Nina viděla, jak se Sophia vzdává. Otočila se a začala slézat po žebříku. Kdyby se jí podařilo dostat na dolní lávku, mohla by rozptýlit střelcovu pozornost a Chase by mohl utéct z místa, kde byl jako v pasti…

Vtom se jí do podpaží zahákla něčí ruka a vytáhla ji zpátky nahoru, jako by byla pouhá loutka. Horník, který ji honil, ji strhl na plošinu, zkroutil jí ruku za záda a kolenem ji přirazil ke kovovému roštu tvořícímu podlahu.

Ohnala se po něm volnou rukou, ale bez úspěchu. Pod ní běžel špinavý pás dopravníku. Muž jí zvedl zkroucenou ruku výš a namáhané šlachy zabolely. Nina vykřikla…

Stroj se o další kousek přiblížil k Chasovi. Nejnižší vrtáky drhly o zem a metaly kolem sebe kousky kamení a hlíny. Chase vyhlédl zpoza zpracovacího zařízení, ale rychle ucukl, protože téměř okamžitě přilétla kulka a narazila do kovového pláště. Chasovi bušilo srdce jako o závod. Vyplýtval další kulku při výstřelu na vrtnou soupravu v zoufalé naději, že by mohl mít štěstí a zasáhnout nějakou důležitou součástku, ale kulka jen neškodně zajiskřila o rotující kov.

Měl jen pár vteřin na výběr, zda se nechat rozdrtit strojem, nebo zastřelit, nebo obojí…

Nině bolestí tancovaly před očima barevné hvězdičky. Muž ji držel tak bezcitně, že jí div nezlomil ruku. Skrz barevný rej uviděla, že se po pásu pod roštem podlahy něco pohybuje.

Popadla to, aniž by tušila nebo přemýšlela, co to je. Věděla jen, že je to její poslední šance. Švihla rukou nahoru…

Hasicí přístroj s tupým bouchnutím udeřil jejího mučitele do spánku. Z hluboké rány vystříkla krev, muž ji pustil, zakymácel se, odrazil se od zábradlí a přepadl přes otevřený okraj plošiny…

Přímo do drtiče.

Stroj se ani na chvíli nezastavil, když řvoucí muž spadl do jeho zejícího chřtánu. Lidské tělo kladlo mnohem menší odpor než kámen. Bylo slyšet jen vlhké zapraskání a drtič pokračoval v práci, jako by se nic nestalo, pouze se mu válce a zuby zbarvily do červena. Šedá drť, kterou stroj vyplivoval na hromadu, zrůžověla.

Nina neměla čas se tím strašlivým pohledem zabývat. Sedla si a opatrně pohnula levým ramenem, které se připomínalo palčivou bolestí. Podívala se dolů. Chase byl dosud v pasti. Z jedné strany ho držel v šachu střelec, z druhé se blížila vrtná souprava…

„Doktorko Wildeová!“

Silný hlas, který se ozval z reproduktorů, byl zkreslený a duněl. Nepoznala ho, ale pak uviděla na plošině pod sebou Fanga, jak mluví do mikrotelefonu. Stál pár kroků od Sophie a mířil na ni pistolí.

„Doktorko Wildeová,“ opakoval. „Vím, že máte zbytek mapy. Dejte mi ji, nebo zabiju lady Sophii!“

„Ani náhodou!“ zakřičela na něj Nina. Sophia se zatvářila dotčeně. „Chcete zabít šéfovu ženu? Myslím, že vaše další výplatní páska se vám nebude moc líbit!“

I na tu vzdálenost z Fangova výrazu poznala, že jí na to skočil. Hned se ale zatvářil jinak – zlomyslně se usmál. „Tak jinak. Dejte mi tu mapu…, nebo zemře Chase!“

Tentokrát Ninu žádná odpověď nenapadla. S rostoucí hrůzou se podívala na vrtací stroj. Zpomalil svůj postup k Chasovi, ale pořád se pohyboval.

„Dejte mi tu mapu!“ křikl Fang. „Jinak zemře! Dejte mi tu mapu!“

„Nino, nedělej to!“ vykřikl Chase. Stál uvězněný mezi úpravnou a vrtáky, které se už otáčely jen kousíček před ním, ale zvedl pistoli a připravil se na poslední přestřelku. „Nedávej mu ji!“

Nina si strhla ze zad batoh a podržela ho nad drtičem. „Nechte Eddieho jít, nebo to tam hodím! A mapu nebude mít nikdo!“

Fang se na chvíli odmlčel, nejspíš v duchu rozmýšlel, co dál. „Dejte mi tu mapu a budete všichni žít!“ rozhodl. „V opačném případě všichni zemřete! Je to na vás, doktorko Wildeová!“

Nina jednou rukou pevně sevřela zábradlí a druhou natáhla co nejdál nad drtič. „Pustím to, přísahám! Nechte ho jít!“

„Jestli tu mapu pustíte, bude Herkulova hrobka jednou provždy ztracena! Nikdo už ji nikdy nenajde! Tohle chcete?“

Nino!“ zakřičel Chase. „Pusť to! Je jedno, kvůli čemu ji Yuen chce, ale nesmíš mu dovolit, aby ji získal!“ Přitiskl se zády co nejvíc ke kovovému plášti. Vrtací hlavice se k němu stále blížily a zasypávaly ho kousky hlíny.

Nina zatřepala batohem. „Nechte ho jít!“

„Jestli mi dáte tu mapu, máte mé slovo, že se vám nic nestane!“ odpověděl Fang. „Přemýšlejte! Stojí Herkulova hrobka za život vašeho milence?“

Chase byl připravený vyskočit a vystřelit. „Pusť to! Tři, dva, jedna…“

..Dobře!“ zaječela Nina na Fanga a vytáhla batoh zpátky na plošinu. „Dám vám tu mapu! Ale hned ho pusťte!“

„Zastavte stroj!“ nařídil Fang. Vrtáky se přestaly otáčet asi půl metru od Chase. Klapání a skřípění těžkých mechanismů ustalo. „Chasi, můžete vyjít ven. Nic se vám nestane…, pokud se vzdáte.“

Chase zlostně zaťal pěsti, ale opatrně vyhlédl zpoza rohu. Střelec na něj stále mířil samopalem, ale nevystřelil. Chase zvedl ruce, odhodil pistoli a vykročil z úkrytu.

Podzemím se rozlehl Fangův dunivý hlas. „Rozhodla jste se správně, doktorko Wildeová.“

Nina se sesunula na plošinu. Třásla se vyčerpáním, přílivem adrenalinu a emocí. I když ona, Chase i Sophia zůstali zatím naživu, věděla, že její rozhodnutí určitě nepřinese nic dobrého.

11

Fang a jeho čtyři muži vzali Ninu, Chase a Sophii do administrativní budovy. Uvnitř je pak dovedli k Yuenovi, který, přesně jak Sophia předvídala, právě meditoval v soukromém pokoji sousedícím s ředitelskými kancelářemi.

Yuen otáčel mezi prsty neobroušený diamant. „Ts, ts, doktorko Wildeová. Copak vám už na letišti neřekli, že krádež diamantu je závažný zločin?“

„Jděte do háje s diamanty,“ řekl Chase. „Co je pak provozování nelegální těžby uranu, Dicku? Kam ho prodáváte – do Íránu? Do Koreje?“

Yuen vzdychl a pokynul Fangovi. Ten praštil Chase zezadu do hlavy pažbou jeho vlastní pistole. Chase vyjekl bolestí a klesl na kolena.

„Eddie!“ vykřikla Nina. Pokusila se mu přiskočit na pomoc, ale neuniformovaní strážci ji stáhli zpátky.

„To jsem ti už dlouho dlužil,“ řekl Yuen se spokojeným samolibým úsměvem. Podíval se na Chasovu zbraň. „Směšně velká hračka. Možná si jí něco kompenzuješ? Není divu, že tě Sophia nechala.“

Chase se vrávoravě postavil. „Ještě jednou, a utrhnu ti tu tvou zasranou copatou hlavu,“ zavrčel na Fanga, který se tvářil nevšímavě.

Yuen přistoupil ke stolu, na němž ležely osobní věci zadržené trojice, Ninin batoh a kufřík, který u sebe nosil Fang. „Musím říct,“ pokračoval téměř vesele, když vytahoval složku z batohu a listoval stránkami, „že bych nikdy nečekal, že mi přinesete zbytek mapy až pod nos! Chystal jsem se poslat Fanga, aby vás znovu vystopoval, a bum! Vy jste tady!“ odložil složku do kufříku, kde už ležela svázaná část Hermokrata. „Myslím, že naše bezpečnostní opatření bude nutno zrevidovat a vylepšit, když jste se tak snadno dostali do dolu. Předpokládám, že v tom má prsty moje žena.“

Došel k Sophii a dlaní jí nadzvedl bradu. „A co ty, Sophie! Má drahá ženo, květino z mé zahrady, slunce mého života! Co s tebou mám udělat?“ Sophia zúžila oči a pohrdavě se ušklíbla. Yuen spustil ruku a obrátil se k jednomu strážci. „Odveďte ji někam pryč, ať ji mám z očí, než skončí ty proslovy, a pak ji posaďte do mého vrtulníku.“

Muž přikývl a vyvedl Sophii z místnosti.

Kam ji chcete odvézt?“ zeptal se Chase.

Do manželské poradny,“ opáčil Yuen. „A teď mě omluvte, prezident Molowe a jeho ministr právě přijeli a chystají se pronést své příšerně nudné proslovy. Měli byste mi být vděční – hodlám vás ušetřit společenské povinnosti sedět tam a poslouchat je.“ Obrátil se k Fangovi. „Vezmi je do fabriky a hoď je do drtiče…“

Chase se otočil a udeřil nejbližšího strážce. Vypáčil mu z ruky zbraň…

Fang ho znovu praštil, tentokrát silněji. Chase dopadl obličejem na koberec. Po šíji mu stékal pramínek krve. Zasténal a malátně se pohnul.

„Ty hajzle!“ zaječela Nina na Fanga. „Dal jsi mi své slovo, že nás nezabiješ!“

Yuen vypadal překvapeně. „Opravdu?“

Fang přikývl a téměř omluvně řekl. „Ano.“

„Ouvej.“

„Ale,“ pokračoval Fang s krutým úsměvem a pohrával si s hůlkou, „neřekl jsem, jak dlouho.“

„Pak je všechno v pořádku.“ Yuen pokývl a Fang se svými nohsledy zvedli Chase a vlekli jeho i Ninu ven. „Moment, stůjte,“ zavolal za nimi Yuen. Muži se okamžitě zastavili. „Dejte mi tu jeho pistoli.“ Fang mu ji hodil. „Pěkný suvenýr.“

Nina se pokusila kopáním osvobodit, ale strážci byli příliš silní a vystrkali ji i Chase, který byl jen napůl při vědomí, ven z budovy.

Vedli je na smrt.

Zpracovatelský závod, který patřil k diamantovému dolu, měl podobný účel jako soustava zařízení v uranovém dole – pouze fungoval ve větším měřítku.

Obří náklaďáky sypaly svůj náklad na široké dopravníkové pásy, které přesouvaly stovky tun drti z nákladních aut do soustavy obrovitých drtičů, z nichž každý by dokázal pohltit jeden ten obří náklaďák a ještě by v něm zůstalo místo.

Kámen byl postupně v jednotlivých fázích drcen na menší a menší kousky, promýván, protřepáván skrz stále jemnější filtry, dokud nezbyl jen prach…

A diamanty. Nejtvrdší přirozeně se vyskytující nerost na zemi dokázal jako jediný odolat drticím mechanismům strojů. Vzácné kameny byly pod neustálým dohledem odnášeny do uzavřené sekce závodu, kde probíhalo třídění.

Ochranka stála i u drtičů – surové diamanty mohly při drkotání pásu jednoduše vyskočit z kamenné drtě a skončit na podlaze –, ale hlídači, kteří by tam normálně stáli, byli na přímý rozkaz majitele dolu posláni pryč. Jakékoli otázky předem, umlčela slíbená odměna, která se objeví na jejich příští výplatní pásce. To, co se v nejbližších několika minutách mělo dít uvnitř obrovské haly, nebyla jejich starost.

Fang všechny dovedl do klece výtahu, který je vyvezl na portál shlížející na drtiče. Než vyjeli nahoru, Chase se skoro vzpamatoval z úderu do hlavy, i když byl pořád trochu mimo. „Jsi v pořádku?“ starala se Nina.

„Už mi bylo líp.“ Pohlédl dolů, kde právě jeden obří náklaďák složil obsah své korby. Kameny, drť a prach jely na pásu vzhůru a pak padaly mezi čelisti drtiče. Balvany o velikosti osobního auta pukaly a explodovaly pod neúprosným tlakem drtícího zařízení. „Ale myslím, že asi tak za minutu mi bude o něco hůř.“

Fang si strčil černou hůlku do podpaží a vytáhl pistoli s tlumičem. „Máte dvě možnosti,“ řekl, zatímco dva strážci vyvlekli Chase z výtahu a svalili ho na podlahu portálu. „Buď vás střelíme do hlavy a pak hodíme do drtiče. Nebo,“ dodal, zatímco Nina pomáhala Chasovi na nohy, „uděláte nějakou volovinu, dostanete kulku do břicha a pak vás do drtiče hodíme hezky při vědomí.“

„A co možnost C?“ zeptal se Chase. „Dovolenou pro dva v Karibiku a ten drtič bychom mohli úplně vynechat?“

Fang se usmál. „Obávám se, že tato možnost není v nabídce. Na kolena.“

Tři strážci měli zbraně připravené a couvli z dosahu úderu. Chase, kterému hučelo v hlavě, namáhavě zvažoval možnosti. Jediný, na koho měl šanci dosáhnout, než skončí s kulkou v těle, byl Fang, a možná by stálo za to stáhnout toho copatého hajzlíka s sebou do drtiče…

Ale to by nechal Ninu samotnou. Nechtěl, aby to poslední, co uvidí, bylo jeho prostřílené tělo, a to poslední co ucítí, smutek a bolest.

Otočil se k ní. „Nino, já…“ Slova, která měl v hlavě, nedokázal vyslovit. „Dost jsme toho spolu prožili,“ vylezlo z něj.

Nina se na něj nevěřícně podívala. „To je všechno, co mi řekneš? Chystají se nás zabít a ty mi jen řekneš, že jsme toho spolu hodně prožili?“

„A co chceš, abych řekl?“ Moc dobře to věděl, ale z nějakého důvodu to nedokázal říct.

Nininy oči se naplnily smutkem silnějším než strach. „Eddie…“

Fang se postavil za ně. Zvedl pistoli a namířil ji Chasovi do týla. Prstem přitlačil na spoušť…

Hlava jednoho z jeho mužů doslova explodovala a druhého, který stál vedle, zasáhla sprška úlomků kostí a mozkové hmoty, O zlomek vteřiny později k nim dolehl charakteristický třesk pušky s dalekým dostřelem, jejíž kulka dolétla ke svému cíli s nadzvukovou rychlostí.

Fang se otočil a očima pátral po místě, odkud vyšel výstřel. Přikrčil se za jednoho strážce…

Z týlu druhého strážce vylétla další růžová sprška. Kulka ho zasáhla přesně mezi oči.

Chase přejížděl očima po celé délce stěny obrovské haly. Žádného střelce neviděl.

Třetí výstřel na sebe nenechal dlouho čekat. Muž, za nímž se schovával Fang, klopýtl dozadu. V místě, kde měl srdce, se zvětšovala temně rudá skvrna. Přepadl přes zábradlí a zmizel v drtiči, kde jeho tělo potkal stejný osud jako drcenou horninu.

Fang si uvědomil, že teď je terčem on, a popadl Ninu kolem krku. Vytáhl ji do stoje a natočil ji tak, aby stála mezi ním a neviditelným odstřelovačem. „O nic se nepokoušej, Chasi,“ varoval a bokem se přesunoval po portálu. Hůlku tiskl pod rukou, ve které svíral pistoli. „Řekni svému kamarádovi, aby odložil zbraň, jinak ji zabiju.“

„Já ale nevím, kdo to je!“ protestoval Chase. Už docela dobře věděl, odkud výstřely vycházejí, ale střelce dosud nezahlédl.

Fang přitiskl pistoli Nině na záda. „Řekni mu to, hned, jinak…“

Nina popadla držadlo hůlky, zatáhla…

A vbodla ostří Fangovi do boku.

Fang zavyl, reflexivně ucukl od zdroje bolesti a stiskl spoušť.

Kulka prolétla Nině mezi paží a trupem. Horký plyn jí spálil kůži. Nedbala na bolest, skočila k Fangovi, vytrhla mu ostří meče z boku, otočila se a loktem ho praštila do brady. Napůl omráčený vyplivl krev, zavrávoral dozadu…

A v obličeji mu přistála Chasova pěst. Úder byl tak silný, že Fang doslova přelétl portál a narazil do ochranného zábradlí. Chvíli balancoval a málem přepadl dolů, ale pak se zhroutil na mrtvá těla svých mužů.

„Jsi v pořádku?“ zeptal se Chase Niny a zvedl pistoli, která ležela na podlaze.

„Jo, ale…“ Podívala se na mrtvá těla. „Co se to tu právě stalo?

„Nevím, ale jsem sakra šťastný, že se to stalo!“ Opět se podíval do přízemí tovární haly a konečně uviděl siluetu střelce, která se rýsovala proti dennímu světlu. Chase si uvědomil, že stojí v dost ostrém úhlu – ať to byl kdokoli, střílel skvěle.

Odstřelovač se pohnul. Chase ho na chvíli zahlédl – byl to vysoký svalnatý černoch. Odlesk slunečního světla se odrazil od řady piercingů na jeho holé hlavě – a pak byl pryč.

Nina si mnula loket. „Au. Ten úder nikdy tak nebolel, když jsme ho cvičili…“

„Jsem rád, že sis zapamatovala, jak ho použít. Jdeme.“

Bez váhání pospíchala za Chasem do výtahu.

Zvuky výstřelů dolehly až k místu za pódiem, kde právě Yuen hovořil s prezidentem Molowem a ministrem obchodu a průmyslu Kamletesem. Vojáci okamžitě obklopili Moloweho a přitiskli ho k zemi, zatímco ostatní pozvedli pušky a vydali se pátrat po zdroji nebezpečí. Yuenovi bodyguardi se přesunuli tak, aby chránili svého šéfa.

„Co to bylo?“ zeptal se Kamletese s obavami.

Yuen se podíval směrem ke zpracovatelskému závodu. „Asi před hodinou zadržela má ochranka skupinku, která se pokusila porušit bezpečnostní opatření. Bylo mi řečeno, že jsou všichni bezpečně pod kontrolou, ale jak je slyšet, dostal jsem mylné informace. Pane prezidente, měl byste se držet stranou, dokud to s nimi nevyřídíme. Zjistím, co se děje.“

Molowe přikývl a bezpečně kryt kordonem, který ho těsně obklopoval, se vydal zpátky do stanu s občerstvením. Yuen a dva jeho muži se rozběhli k administrativní budově. Prezident se ve vchodu do stanu zastavil. „Jděte za ním a zjistěte, co se děje,“ přikázal Kamletesemu.

Tělnatý politik překvapeně zamrkal. „Já?“

„Ano, vy! Jděte!“ Molowe zmizel pod plátěným přístřeškem a nechal konsternovaného ministra stát pod přísným pohledem vojáků strážících vchod. Kamletese ještě chvíli zvažoval situaci a pak se rozběhl za Yuenem.

„Co teď?“ zeptala se Nina, když s Chasem utíkali k otevřenému východu zpracovatelské haly.

„Musíme najít Sophii. Pak se odtud co nejrychleji zdejchneme.“

„A nemůžeme to udělat naopak?“

Chase se na ni nevěřícně zamračil. „To myslíš vážně?“

„Ano! Řekla bych, že jí Yuen neublíží. A ji pak můžeš zachránit někdy později!“

„Nenechám ji pohromadě s tím… maniakem,“ trval na svém Chase. Vyběhli ven a oba přimhouřili oči před jasným světlem. „Nejprve potřebujeme nějaké auto.“

„Žádné tady nevidím,“ řekla Nina. Měla pravdu, v dohledu nestál žádný použitelný terénní ani osobní vůz.

„Jsi snad slepá?“ Chase ukázal na obří sklápěčku, která se blížila k budově. „A co je tohle?“

Nina zbledla. „Velmi špatný a hloupý nápad.“

„To je má specialita. Jdeme.“ Nevšímal si Nininých protestů a rozběhl se k náklaďáku. Začal mávat rukama, aby ho zastavil.

Řidič, který seděl v kabině dobrých šest metrů nad zemí, zuřivě gestikuloval, aby mu Chase uhnul z cesty, ale ten stál a ani se nehnul. Zakvílely brzdy, náklaďák zpomalil, ale nezastavil a jel přímo na něj.

Chase už si začínal myslet, že Nina měla pravdu. „Jéje. Do prdele.“ Uskočil o pár kroků zpátky a pak se rozběhl pryč, když vtom ho zakryl hranatý stín vržený obřím vozidlem. „Sakra, do prdele!“

Uši mu naplnil rachot silného dieselového motoru, který téměř přehlušil pronikavé pištění brzd. Chase už neměl kam utéci. Plácl sebou na zem a dlaněmi si zakryl uši. Náklaďák najel nad něj…

A zastavil se. Chase si ulehčením vydechl. Ležel pod předkem vozu. S pobavením si uvědomil, že stačilo trochu se přikrčil a náklaďák by projel v bezpečné výšce nad ním i tak. Vysoukal se zpod něj a zamířil ke schůdkům do kabiny.

Nina se k němu připojila. „Idiote!“ vyštěkla a bouchla ho do ramene.

„Au! Za co to bylo?“ Schůdky, které byly tak příkré, že by se daly nazvat žebříkem, vedly přes mříž chladiče. Ta byla sama o sobě tak veliká, že by se za ni vešlo dodávkové auto. Chase pospíchal nahoru a Nina ho následovala.

Řidič vylezl z kabiny a káravě kýval prstem. „Co to k čertu děláte? A proč nemáte na hlavách hel…“

„Omlouváme se, kamaráde,“ řekl Chase a praštil ho do rozkroku. Muž žalostně zakvílel a předklonil se. Chase ho přehodil přes zábradlí.

„Muselo to být?“ zamračila se Nina. „Máš přece pistoli, mohl jsi mu jen pohrozit a říct, aby vystoupil.“

„Na to nemáme čas,“ odpověděl Chase a spěšně vylezl zbývající schůdky do kabiny. „Neboj, bude v pořádku. Pokud ho nepřejedu.“

„Máš vůbec ponětí, jak se tahle věc řídí?“

Chase si prohlížel řízení. Volant, plynový a brzdový pedál, soustava páček, která, jak předpokládal, sloužila k ovládání sklápěcí korby, a několik obrazovek, které ukazovaly obraz přenášený z videokamer rozmístěných na různých místech auta. Podle řadicí páky vedle sedadla řidiče, která kupodivu vypadala stejně jako páka v osobním autě, byly převody plně automatické. Myslím, že to dokážu.“

„Jak se jim sakra podařilo utéct?“ dožadoval se Yuen vysvětlení.

„Měli pomocníka,“ vysvětloval Fang mrzutě do telefonu. „Někdo postřílel mé muže. Nějaký Odstřelovač.“

„Co? Kdo?“

„Nevím, neviděl jsem ho. Utekl.“

„Najdi je! A zabij je! Jestli se někomu z nich podaří utéct a poví těm idiotům ve Spojených národech o našem uranovém dole, jsme v prdeli!“

Vztekle práskl telefonním sluchátkem. Otočil se a zjistil, že ve dveřích stojí Kamletese, doprovázený dvěma členy ochranky, a nevěřícně na něj zírá. „Uranový důl?“ vykoktal ministr. „Jaký uranový důl?“

Yuen se plácl dlaní do čela. „Ale do háje,“ vzdychl. „Pane ministře, nebyl byste náhodou ochoten převzít hezky tučný úplatek?

Kamletese se vyděsil. „Cože? Ne, to samozřejmě ne! Co je s tím uranovým…“

„Myslel jsem si to.“ Yuen vzal ze stolu Chasovu pistoli a zastřelil ho. „A vy,“ řekl jednomu z mužů, kteří vypadali téměř stejně překvapeně jako bývalý vládní úředník, „jděte a sdělte prezidentovi tragickou zprávu. Dvojice zlodějů diamantů právě zastřelila ministra obchodu. Jmenují se Eddie Chase a Nina Wildeová.“ Když se strážce okamžitě nepohnul z místa, Yuen se na něj zamračil a mávl jeho směrem kouřící zbraní. „Tak jděte!“

„Ano, pane!“ vyjekl strážce, překročil mrtvé tělo a odkvapil pryč.

Yuen setřel z pistole své otisky prstů a pak ji upustil do kufříku, který obsahoval stránky Hermokrata. „Vezměte mě za mou ženou,“ přikázal druhému strážci.



Zjištění, že systém ovládání mamutího vozidla je překvapivě jednoduchý, byla jedna věc. Jak ale Chase záhy zjistil, skutečné řízení bylo něco úplně jiného. S nákladem více než čtyř set tun zeminy a kamení bylo obtížné se vůbec rozjet a dlouho trvalo, než auto nabralo rychlost – a stejně dlouho, než zase zpomalilo

Jedna velká výstražná varovná kontrolka na palubní desce ukazovala teplotu brzd každého obrovského kola a pokaždé, když se dotkl brzdového pedálu, aby zpomalil, ručičky vystřelily do červeného pole.

Teď ale náklaďák konečně mířil k administrativní budově a k Sophii.

„Máme společnost,“ varovala Nina Chase a ukázala na jeden z monitorů. Zleva se k nim blížilo terénní auto. Jedny dveře mělo částečně otevřené a z okénka vykukovala mužská hlava. „On se k nám chystá za jízdy naskočit!“

„Ať se jdou vycpat,“ ulevil si Chase. Otočil volantem, náklaďák se zakymácel a stočil se vlevo. Terénní auto mu rychle uhnulo z dráhy.

Nina se křečovitě držela Chasova sedadla. I když se už náklaďák narovnal, obsah korby se dál přesouval a náklaďák se houpal jako loď na rozbouřeném moři. „Panebože! Myslela jsem, že se převrátíme!“

„Musíme se zbavit toho nákladu.“ Chase ukázal na soustavu páček na palubní desce. „Zkus najít ovládání sklápěče… Sakra, on to zase zkouší!“ Terénnímu autu se podařilo přiblížit až k boku nákladního auta a člen ochranky už sahal po zábradlí.

Chase opět pohnul volantem. Řidič toyoty tentokrát nebyl dostatečně rychlý a gigantické přední kolo narazilo do zadní části terénního auta. Celá zadní čtvrtina odpadla. Strážce taktak stačil skočit zpátky do auta a dveře se odlomily z pantů, dopadly na zem a skončily pod kolem náklaďáku slisované na tenký plech. Toyota, které po střetu upadlo zadní kolo, se převrátila na bok.

Chase se ušklíbl. „Paráda! Až budu příště řídit v Londýně, jiné auto nechci!“

Nina ukázala před sebe. „Dávej pozor!“ Po zaprášené cestě se k nim řítily další dvě toyoty a z jejich okének se vykláněli dva muži.

V ruce drželi pistole.

„Skrč se!“ vykřikl Chase, ale Nina si už všimla nebezpečí a přikrčila se za sedadlo. Střílení z jedoucího auta je mnohem těžší, než to vypadá podle hollywoodských filmů, ale náklaďák nebyl zrovna malý cíl. Kulky zaťukaly do kabiny. Jedna strana čelního skla popraskala, když jím prolétla kulka a narazila do černé stěny.

„Dobrá, když jinak nedáte…,“ zavrčel Chase a šlápl silněji na plynový pedál. Motor zařval. Chase namířil náklaďák přímo na přijíždějící toyoty. Osádka jedné z nich usoudila, že přežití má větší váhu než rozkazy, a uhnula stranou. Druhé auto pokračovalo v jízdě. Přilétly další kulky. Část předního okna se roztříštila a palubní desku zasypaly kousky laminovaného skla. Chase sebou trhl, ale dál držel směr.

Řidič terénního auta si konečně uvědomil, že si zbytečně hraje na hrdinu, když se staví protivníkovi, který je třistakrát těžší, a pokusil se uhnout stranou. Příliš pozdě. Toyota zmizela z pohledu, který nabízelo čelní sklo, ale zvuk drceného kovu – a sotva patrné zhoupnutí – Chasovi prozradily, že tenhle souboj vyhrál. O chvíli později se zbytky toyoty objevily na monitoru zadní kamery a pouze poškozené kolo, které se kutálelo od vraku, prozrazovalo, že ta zploštělá hromada na silnici bývala kdysi vozidlem.

Chase sebou škubl. „Au.“

Před nimi se tyčila administrativní budova, za ní bylo vidět pódium a stan. Před budovou stála helikoptéra, která, jak Chase předpokládal, patřila Yuenovi. Její vrtule se roztáčela a utíkaly k ní nějaké postavy…

„Sakra!“ Jedna postava mu byla dost povědomá. „Odvážejí Sophii!“

„Počkej, co chceš dělat teď?“ zeptala se Nina, když Chase změnil směr a mířil přímo k helikoptéře.

„Chci jim v tom zabránit!“

„Jak? Tím, že do nich narazíš? Vždyť ji zabiješ!“

Chase věděl, že má Nina pravdu, ale nedokázal přijít na nic lepšího. „Nedovolím jim, aby ji odvezli!“

„Nemůžeš ho zastavit!“ Helikoptéra se už zvedala, pod lyžinami vířil prach. „Nedostaneme se tam včas!“

„Jeli bychom rychleji, kdybys vyhodila ten náklad, když jsem ti řekl!“

„To snad není pravda! Přestaň mi všechno dávat za vinu!“ vyštěkla na něj Nina.

Yuenova helikoptéra vzlétla nad heliport, otočila se a s nosem skloněným k zemi zamířila na letiště. „Do prdele!“ ulevil si Chase a bouchl pěstí do volantu. Bezmocně hleděl za vrtulníkem, který nabral výšku a pomalu se ztrácel z dohledu.

„Eddie!“ ukázala Nina. Mezi nimi a stanem stála zaparkovaná helikoptéra, jejíž vrtule rychle nabírala rychlost. Před ní stála řada vojáků s puškami.

Mířili na cíl…

Chase ani nemusel vykřiknout varování a Nina už ležela na podlaze kabiny. On sám si taktak stihl dřepnout a přikrčit se téměř vodorovně za palubní desku, než kabinu zasáhly kulky. Zbývající část čelního skla se rozlétla na tisíce kousíčků, které jako křišťálová lavina zasypaly palubní desku. Některé střely proděravěly ocelové stěny kabiny a jeden monitor dostal zásah a zhasl. Chase cítil, jak sebou plynový pedál pod jeho nohou cukl, mechanismus dostal asi někde zásah. Ale motor dále řval na plný výkon.

Chase nic neviděl, jediné, co mohl, bylo držet pevně volant, aby se neotočil, a pokračovat v jízdě…

Střelba ustala.“ Vojáci opustili formaci a vzali nohy na ramena když viděli, že se náklaďák dál řítí směrem na ně. Rotor helikoptéry ještě nedosáhl vzletové rychlosti – pasažéři a posádka vyskákali ven a v panice prchali. Jeden voják doslova vlekl prezidenta Moloweho z dráhy rozjetého kolosu.

Lopatka vrtule se zaryla do předku náklaďáku, rozbila žebřík na kusy, ale pak narazila do pevné ocelové karosérie a roztříštila se jako sklo.

O vteřinu později narazil Liebherr do helikoptéry.

Vrtulník se převrátil na bok, trup se rozpadl a dlouhý ocas se odlomil a odlétl pryč. Z motoru vyšlehly plameny. Pomačkaný vrak byl chvíli tažen nárazníkem…

A pak explodoval. Tlumenou ránu paliva, které se vzňalo, téměř okamžitě následovala hlasitější, ostřejší detonace motoru, rozpadajícího se na kusy. Přední část náklaďáku zasypaly žhavé úlomky.

„K čertu!“ vyjekl Chase, když se kousek rozpáleného kovu odrazil od střechy kabiny a dopadl mu na paži. Stále držel plynový pedál sešlápnutý až k podlaze. Obří auto najelo jedním kolem na zbytek helikoptéry a nadskočilo. Kolo dokončilo dílo zkázy a náklaďák za sebou nechal jen rozbité trosky. Chase si sedl – a přímo před sebou uviděl něco velkého. „A do prdele!“

Nina stačila jen zvednout hlavu. Náklaďák se divoce zakymácel a odstředivá síla s ní praštila o dveře kabiny, jak se Chase snažil vyhnout střetu s velkým stanem.

Marně. Obří vozidlo projelo sekcí pro VIP hosty a pod svými koly drtilo stoly i láhve se šampaňským. Nina krátce zahlédla vnitřek stanu. Číšníci zběsile prchali k východům na opačném konci. Někteří to stihli, než se střecha stanu utrhla a celá konstrukce se složila k zemi.

Chase viděl na zbývajících zpětných monitorech padající pomačkaný stan a za ním hořící trosky vrtulníku. „Výborně,“ zasténal, zatímco otočil volantem a zamířil k silnici, „tohle je další africký vůdce, který mě bude chtít připravit o hlavu.“ Přivřel oči proti suchému větru, který fičel do kabiny skrz rozbité čelní sklo. Yuenovu helikoptéru měli opět v dohledu, právě končila svůj krátký let a sestupovala k zemi.

Nina se napřímila. „Ještě nemáme vyhráno.“

„Co tím myslíš?“

„Za kontrolním stanovištěm stojí tanky, nevzpomínáš si?“

Chase si pohrdavě odfrkl. „Není možné, aby je tak rychle zprovoznili. Kromě toho je tu mají jen pro parádu.“ Chase najel náklaďákem na cestu a najel do oslavného transparentu, který se přes ni klenul, jako běžec, který první proběhne cílovou páskou. Transparent se utrhl z podpůrných sloupků a zachytil se o obslužnou lávku v úrovni kabiny. Volné konce a lana se zuřivě zmítaly ve větru.

Chase zamířil k bráně – a uviděl, jak se oba leopardy rozjely, aby mu zatarasily cestu hned za kontrolním stanovištěm. Věže se za jízdy otáčely, aby jejich hlavně mohly zaměřit cíl.

12

„Hajzlové zasraní!“ zařval Chase.

„Jen pro parádu, jo?“ neodpustila si Nina jedovatou poznámku a rychle se přikrčila za sedadlo.

Chase neodpověděl, místo toho prudce otočil volantem a stočil kola náklaďáku mimo cestu. Pokoušel se dostat za vysoký plot a hliněný násep mezi náklaďák a tanky, aby jim zablokoval palebnou čáru. Jediná tanková střela, která by náklaďák zasáhla, by zničila motor – na tom by ale houby záleželo, protože on i Nina by už byli mrtví. Vyhlédl bočním oknem kabiny. Jeden tank zmizel za plotem, ale hlaveň druhého stále sledovala jejich jízdu…

Výstřel z ní nevyšel. Posádka tanku možná byla dost rychlá na to, aby jim zablokovala cestu, ale dosud se jí nepodařilo nabít.

Nebude jim to ale dlouho trvat.

Yuenova helikoptéra teď zmizela z dohledu, ukrytá za plechovým plotem. Buď přistála, nebo se k tomu chystala a pilot Yuenova soukromého letadla se určitě připravil k bleskurychlému odletu. Nezdálo se, že by měl Chase ještě šanci Sophii zachránit.

Musel to ale zkusit…

„Jak se odtud dostaneme?“ zeptala se Nina.

Chase pokývl k plotu, který se tyčil na hřebeni hliněného náspu před nimi. „Viděla jsi někdy Velký útěk?“

„Ano… Ne,“ zajíkla se, když si uvědomila, na co Chase myslí. „Ne, přece vážně nechceš…“

Chase nasadil smutný výraz. „Doufejme, že budeme mít více štěstí než Steve McQueen. Říkalas, že ten tvůj přívěsek nosí štěstí?“

„Ano.“

„Tak je ta pravá chvíle ho použít. Drž se!“

Sešlápl plynový pedál až k podlaze.

Náklaďák vyrazil vpřed jako rozzuřený býk. Jel rychlostí přes pětačtyřicet kilometrů v hodině a pořád ještě zrychloval, když najel na úpatí náspu a zamířil vzhůru.

Nina, která pevně tiskla přívěsek, zaječela…

Plot se pod nárazem rozlétl na kusy, více než šest set tun kovu, gumy a kamene se ocitlo ve vzduchu nad vrcholem překážky…

Pak náklaďák dopadl. Síla nárazu byla tak obrovská, že se pneumatiky, silné třicet centimetrů, zvlnily. Zpod kol vylétl oblak prachu a tlaková vlna, která se šířila okolní půdou jako menší zemětřešení, byla natolik silná, že srazila stojící vojáky a strážce na kolena a převrátila na bok auta, zaparkovaná u vjezdu. Z korby vylétly obrovské balvany a dopadly na zem jako meteority.

Nina i Chase zaječeli. Náklaďák se odrazil a znovu nadskočil. Pak s rachotem dopadl na zem a z korby se vyvalila dusivá vlna prachu a kamení a zasáhla i kabinu. Napůl oslepený Chase držel ze všech sil volant a stočil ho tak, aby vozidlo směřovalo na přistávací dráhu.

„Nino, není ti nic?“

„Kdepak, je mi báječně,“ přišla rozzlobená odpověď zpoza sedadla. „Až na polámané kosti a rozdrcenou pánev!“

„Takže jsi v pořádku.“ Prach se rozplynul a náklaďák opět nabral rychlost. Transparent za ním dál povlával ve větru. Před nimi se rozprostírala letištní plocha. Letadlo TýDý parkovalo mezi jinými letouny…

Zatímco jiné letadlo, elegantní soukromý tryskáč, právě rolovalo ke startu.

Chase neměl pochyb o tom, čí letadlo to je. „Odlétá!“ Motory vyplivly oblaka horkého vzduchu a zvířily prach.

„Nemůžeš je dohnat!“ křičela Nina. „Jsme od nich moc daleko, nemůžeme to stihnout!“

„Musím…“

Popadla ho za rameno a zatřásla s ním. Předklonila se a křičela mu téměř do ucha. „Eddie! Nemůžeš ji chytit. Nemůžeš.“

Chase se otočil a podíval se jí do očí. Nechtěl přijmout její slova, i když věděl, že jsou pravdivá. „Nemůžeš,“ opakovala.

Zdrceně se podíval zpátky na ranvej. Letadlo se od nich vzdálovalo.

Bylo příliš rychlé na to, aby ho dokázal dohonit.

Nakonec přiznal porážku. „Do prdele!“

Nina ho pustila. „Musíme se dostat k letadlu TýDý,“ řekla naléhavě. „A zmizet odtud, než ti…“

S ohlušujícím rachotem přilétl granát a vyhloubil kráter v zemi těsně před nimi. Nina se instinktivně přikrčila.

Tankovým střelcům se podařilo nabít.

Chase ostře zahnul a sjel z přistávací dráhy. Pokoušel se otočit auto tak, aby měli střílející tanky v zádech…

Kolem nich cosi proletělo. Neviděli to, ale ucítili vlnu horkého vzduchu, která zasáhla kabinu. O vteřinu později před ně dopadl na zem další granát, tentokrát dále od auta. Střelec v tanku, který střílel jako první, mířil nízko a zjevně se pokoušel zasáhnou jedno z obřích kol.

Ten druhý mířil výš a za svůj cíl si zvolil řidiče.

„To snad ne!“ Nina nevěřícně zírala na kráter vyhloubený granátem. „Oni na nás střílejí, ty podělané tanky na nás střílejí!“

„Jo, všiml jsem si!“ Chase se podíval na obrazovky. Pohled snímaný zadní kamerou mu ukázal, že se oba tanky otočily a začaly je pronásledovat. Věže zůstávaly téměř nehybné a trčící hlavně sledovaly prchající náklaďák. To, že oba tanky poprvé minuly, znamenalo, že nejsou vybavené moderním počítačovým naváděcím systémem. Přesto bylo Chasovi jasné, že střelci nemusejí mířit ručně – mají přinejmenším laserové zaměřovače, takže jim bude stačit udržovat hledí na náklaďáku a automatika zařídí zbytek.

Přistávací dráha a letadlo, které na ně čekalo, přestaly být jejich možnou únikovou cestou. Měli štěstí, že je nezasáhla první střela, a že Chase otočil auto právě včas, aby je minula i ta druhá. Kdyby zamířil zpátky na ranvej, musel by otočit auto bokem k hlavním tanků a udělal by z něj snadný cíl. Ani tak tlusté pneumatiky nedokážou odolat tankovému granátu.

„Potřebuju, abys je sledovala,“ řekl Nině a bodl prstem do obrazovky. „Říkej mi, co dělají.“

„Zrovna teď nás očividně honí!“

„Děkuji za cennou informaci, doktorko Očividná. Myslel jsem tím, kdy vystřelí!“ Chase si prohlížel krajinu, která se před nimi rozkládala. Mířili přibližně na sever, k zeleným mokřinám delty Okavanga, za níž se až k horizontu táhla prašná poušť. Rovný terén, po kterém právě jeli, se asi po kilometru začne svažovat…

„Vystřelili!“ vykřikla Nina. Na jedné obrazovce právě viděla, jak se na konci jedné hlavně objevily oranžové plameny.

Chase trhl volantem a vší silou ho stočil doprava. Náklaďák se zakymácel a hrozilo, že se převrhne na bok. Nalevo od nich prosvištěl granát a vybuchl necelých sto metrů před nimi. Nina, která se pokoušela udržet na nohou a přitom sledovala obrazovku, vykřikla: „Letí další!“

Chase znovu prudce otočil volantem a náklaďák uhnul zpátky doleva. Ne však dost rychle…

Vůz se otřásl, jako by dostal ránu obrovským kladivem. Vlna exploze projela každým kouskem kovu. Boční okna se roztříštila. Panebože!“ zaječela Nina. „Dostali nás!“

„Jsme v pořádku, jsme v pořádku!“ Chase pohlédl na jiný monitor, napojený na kameru, která byla připevněná nad sklápěcí korbou a shlížela na její obsah. Za autem se táhl obrovský mrak prachu. Granát dopadl mezi náklad a při výbuchu rozbil jeden z balvanů na kusy. „Zasáhli kameny na korbě!“

Začal v duchu uvažovat. Jak dobří jsou ti střelci? Jak dlouho jim bude trvat, než znovu nabijí?

„Myslím, že nás dohánějí!“ varovala ho Nina. Chase se podíval na monitor zadní kamery. Tanky se za nimi řítily plnou rychlostí, na obrazovce se jevily větší než předtím. Leopard dokáže jet na rovném povrchu rychlostí kolem šedesáti kilometrů za hodinu – rychleji než náklaďák.

Rychleji než naložený náklaďák…

„Nino! Ty páčky na ovládání korby…“

„Proboha!“ přerušila ho nevěřícným, obviňujícím tónem. Zrovna teď v tom chceš pokračovat?“

„Ne, ne! Je dobře, že jsi předtím náklad nevysypala! Ale teď ji sklop a vysyp ten náklad! Potřebujeme jet rychleji a kromě toho to bude fungovat jako kouřová clona!“

Uplynulo deset vteřin a ani jeden tank znovu nevystřelil. Kdyby měly automatický systém, dávno by už znovu pálily. To znamenalo, že nabíjení bylo třeba provádět ručně, a to byl pro posádku dost obtížný úkol i ve stojícím tanku, natož když obrněné vozidlo poskakovalo na kamenitém terénu. To by mohlo znamenat dalších pár vteřin k dobru…

Nina se jednou rukou opřela o palubní desku a s druhou rukou nad páčkami uvažovala. Našla nejpravděpodobnější kandidátku a stáhla ji dolů.

Rozezvučel se varovný bzučák a na panelu se rozblikala červená kontrolka – manipulace se sklápěcím mechanismem za jízdy nebyla doporučena.

Nebyla ale ani zakázána. Zpoza kabiny uslyšeli hučení hydrauliky. Chase pohledem ověřil, co se na monitorech děje. Kamera přimontovaná nad korbou se pohybovala zároveň s ní, takže se na monitoru ukázala nakloněná země.

Kameny se pohnuly…

„Střílejí!“

Chase opět změnil směr, tentokrát doprava. Odstředivá síla mrštila Ninu přímo na něj…

Následoval další mocný úder, mnohem tvrdší než předtím, a k praskání rozbíjeného kamene se přidalo skřípání zasaženého kovu. Obraz zadní horní kamery se zavlnil, zmizel, ale pak se opět objevil a ukázal rozeklanou díru v dolní části korby, která se pořád ještě zvedala.

Střelci si upřesňovali cíl, pořád se pokoušeli zasáhnout zadní kola. Korba, kterou hydraulika tlačila vzhůru, teď fungovala jako štít. Její zadní část částečně zakrývala pneumatiky. Tenhle typ granátu dokáže probít mnohem silnější pancíř než je dno korby; plnou sílu exploze zatím tlumily naložené kameny.

Kameny už ale na korbě nebudou. Už se daly do pohybu a klouzaly po nakloněné korbě…

Chase napočítal čtrnáct vteřin. Posádce tanku trvalo čtrnáct vteřin, než po každém výstřelu znovu nabila. Tolik času měl na to, aby vymyslel nějaký plán.

Pokud ovšem přežijí další výstřel z druhého tanku, který měl každou chvíli přijít.

Chase už zuřivě točil volantem a točil auto zpátky doleva, když Nina varovně vykřikla. Auto s částečně zdviženou korbou mělo těžiště posunuté nahoru. Chase cítil, jak se obří vozidlo otřásá a balancuje na pokraji převrhnutí…

Bum!

Část střechy kabiny odlétla po zásahu nějakého předmětu. Nebyl to granát, ale kus oceli vytržené z přední části korby, kterou granát hladce prolétl a zanechal po sobě v silném kovu díru. Chase vyrovnal řízení a opět otočil auto zadní částí k tankům.

Čtrnáct vteřin na nové nabití…

Volant se mu otřásl pod rukama. Náklad zeminy a kamení se konečně podvolil gravitaci a rozjel se.

Čtyři sta tun hlíny, drti a kamenů popadalo zezadu z korby. Zvedl se obrovský hustý mrak prachu, který se rozpínal všemi směry. V něm poskakovaly veliké balvany, za nimiž se jako ocasy komet táhl další prach. Poskakující kusy horniny pak zvedaly do vzduchu další částečky špíny. Pak vše pohltila neproniknutelná clona.

Oba tanky ztratily náklaďák z dohledu, neviděly nic než neprůhlednou hnědou masu. Jeden se otočil a vydal se kolem překážky, zatímco druhý vjel nebojácně do ní. I když byl mrak zvířeného prachu obrovský, bude rychle jedoucímu tanku trvat jen pár vteřin, než jím projede, a kamení, které za sebou ujíždějící náklaďák nechal v marné snaze zablokovat pronásledovatelům cestu, jim všehovšudy mírně znepohodlní jízdu…

Řidič tanku něco uviděl v periskopu. Veliký tmavý tvar, který se náhle vynořil ze zvířeného prachu přímo před ním, nad ním, ale už bylo příliš pozdě, aby stihl zastavit…

Síla nárazu vrazila dělo zpátky do věže poté, co do hlavně narazil balvan větší než sám tank. Nabíječ taktak stačil uhnout, aby nepřišel o hlavu, a hlaveň se mihla kolem něj, prolétla veliteli tanku mezi nohama a s ohlušujícím bouchnutím kovu o kov narazila do zadní části věže. Hned na to najel tank čelně do balvanu a velice prudce se zastavil.

„Dostali jsme je?“ zeptala se Nina ustrašeně, zatímco sledovala monitory. Viděla jedině mračno prachu a další prach, který za sebou vířil náklaďák, dosud jedoucí se zdviženou korbou.

Chase riskl ohlédnutí skrz rozbité okno. Jeden tank se vynořil po straně prachové clony, podle všeho se ji snažil objet. „Jeden se nás pořád drží,“ oznámil, stáhl se dovnitř a zadíval se na obrazovku. Ze špinavé mlhy za nimi se nic dalšího nevynořilo. „Ale myslím, že jeden jsme dostali!“

„Výborně! Škoda jen, že nemáme další náklad kamení!“

Chase se chystal k jedovaté odpovědi, ale vtom ho něco napadlo.

Další náklad kamení už neměli. Ale pořád ještě měli náklaďák…

Ověřil si polohu zbylého tanku a nasměroval náklaďák přímo od něj. „Nepřestávej sledovat tu obrazovku,“ řekl. „Zakřič, až vystřelí.“

„Nemůžeme mu pořád uhýbat!“ protestovala Nina.

Povrch pouště, po kterém ujížděli, začal tmavnout. Za změnu barvy mohly blátivé zbytky říčky, která se vlévala do delty. „To ani nebudeme muset,“ ujistil ji Chase a začal točit volantem sem a tam, takže náklaďák začal opisovat hadovité křivky. „Tak nebo tak.“

Nina se zašklebila. „Vůbec se mi nelíbí, jak – ááá!“

Chase to pochopil jako znamení, že tank opět vystřelil, a okamžitě provedl co nejprudší obrat. Horizont před nimi se začal naklánět zároveň s tím, jak auto začalo ztrácet rovnováhu. Volant se zatřásl, jak se na něj přeneslo chvění kol poté, co se vnitřní pneumatiky zvedly ze země…

Bum!

Kousek od nich zaduněla exploze. Hrozivě blízko, ale na straně odvrácené od tanku. Granát prolétl mezi předními a zadními koly, pod náklaďákem, který měl jen malý kousek k převrácení,

Chase trhl volantem, aby dostal kolos zpět na všechna čtyři kola, ale pak pokračoval v otáčení.

Čtrnáct vteřin…

„Co to děláš?“ zeptala se Nina a ke zmatku v jejím hlase se přidaly obavy, když si uvědomila, že Chase obrátil náklaďák a míří přímo na tank.

„Trvá jim čtrnáct vteřin, než znovu vystřelí,“ řekl Chase. „Jestli k nim dojedeme do třinácti vteřin, rozmáčkneme je dřív, než budou mít další šanci!“

„A jestli nám to bude trvat patnáct vteřin, vyhodí nás do po větří!“ namítla Nina. Před nimi se objevil Leopard a Chase namířil přímo na něj. „Kolik času nám zbývá?“

„Čtyři vteřiny!“ Náklaďák a tank se k sobě blížili maximální rychlostí a ani jeden nehodlal zpomalit. „Nějaké poslední slovo?“

„Do prdele!“

Hlaveň se zvedla a mířila přímo do kabiny. Chase pustil volant, stáhl Ninu dolů tak, že mu ležela přes klín, sehnul se a chránil ji horní polovinou svého těla…

Kolosy se srazily.

Leopard vážil čtyřicet tun, ale obří nákladní auto i bez naložené korby mělo více než pětkrát větší hmotnost a bylo o hodně větší.

Hlaveň tanku prorazila karoserii náklaďáku a po nárazu do nepoddajného dieselového agregátu se pomačkala, jako by byla z kartonu. O vteřinku později vyjel náklaďák po zešikmeném předním pancíři na tank a zamáčkl ho do měkké půdy až po věž. Hlaveň se odlomila, spadla pod gigantická kola a vypadla za autem rozmačkaná a zkroucená do tvaru písmene U.

Liebherr přejel překážku a s drncnutím skončil opět na pevné zemi, kde se začal otáčet podle toho, jak se nikým neřízen otáčel volant.

Nina otevřela jedno oko a zjistila, že leží Chasovi na klíně s hlavou kousek nad pedály. Cítila na sobě jeho váhu, která ji držela dole. Nedokázala poznat, jestli se Chase hýbe, nebo zda vůbec dýchá. „Eddie?“

Po chvíli ticha, která jí připadala nekonečná, se ozvalo: „Myslel jsem si, že někoho s tvým vzděláním by mohla napadnout lepší slova.“

Nina ho oběma rukama plácla. „ Slez ze mě!“

Chase se napřímil, počkal, až se Nina vzepře na rukou a zvedne, a pak znovu uchopil volant. Okamžitě poznal, že je řízení poškozeno – volant se protáčel a kola skoro nereagovala. Po menším úsilí se mu podařilo vozidlo narovnat. Rozbitým předním oknem viděl, že znovu směřují na sever k deltě.

Sundal nohu z plynového pedálu…

Nina si vjela rukama do vlasů. „Kriste na nebi! Myslela jsem si, že je to naše poslední vteřinka!“ Chystala se spustit tirádu o Chasových šílených a nezodpovědných nápadech, ale všimla si jeho výrazu. Už ho u něj předtím několikrát viděla.

A nikdy nevěstil nic dobrého. „Co je?“

Ukázal na podlahu. „Vidíš mou nohu?“

„Ano, a co?“

„Vidíš, jak ji mám dole z plynu?“

„My ale přesto jedeme dál – ó můj bože!“ Podívala se na palubní desku. Některé přístroje poškodily kulky, ale tachometr zůstal neporušený – a trvale ukazoval rychlost šedesát šest kilometrů v hodině. „Jedeme strašně rychle!“

„Zasekl se,“ řekl Chase. Pedál zůstal pevně přitlačený k podlaze. Už se ho pokusil zvednout nohou, ale bez úspěchu. „Pevně se drž sedadla, může to začít trochu drncat.“

„Trochu?“ Ale poslechla a přikrčila se za něj.

Chase sešlápl brzdový pedál. Náklaďák se otřásl a od kol se ozval hluboký skřípavý zvuk. Chase se podíval na ukazatele teploty brzdové kapaliny. Jeden nepracoval, ale ručičky dalších tří se rychle posunovaly k červené zóně.

Rychlost se snížila, ale jen o trochu.

Chase sešlápl pedál silněji. Kabina zadrnčela a vysypalo se zbývající sklo. Ručička tachometru se zachvěla a začala trhaně klesat, zatímco ukazatele teploty brzd letěly nahoru…

Náhle uslyšeli rachot, jak kdyby někdo naházel šrot do bubnové sušárny. Oba se leknutím přikrčili. Následovalo ostré bouchnutí, pak chvíli něco tlouklo o kolo pod nimi, až to nakonec odpadlo.

Nina vykoukla z okna. Od osy kola stoupal kouř. „Co to sakra bylo?“

„Brzdy!“ Jeden ukazatel teploty spadl okamžitě na nulu, „Shořely!“

Nina natáhla ruku, popadla řadicí páku a pokoušela se zařadit neutrál. Páka se nepohnula ani o píď. „Zatraceně!“

Chase pomalu sundal nohu z brzdového pedálu a doufal, že teplota brzd klesne a náklaďák trochu zpomalí, ale stal se pravý opak – kolos zrychlil a ukazatel teploty zůstal v červené zóně. „Do hajzlu!“ Změnil rozhodnutí a sešlápl brzdový pedál co nejvíc k podlaze. Náklaďák se divoce zakymácel a volant se snažil vysmeknout z Chasova sevření a otočit se.

Ozval se další nepříjemný zvuk – silné zaskřípání, pak následovalo tlumené prasknutí pod palubní deskou a volant ihned znehybněl.

Ručičky brzd vylezly ještě výš, ale náklaďák začal ztrácet rychlost…

Odpadl další disk a ve středu kola se otáčely a bouchaly doruda rozpálené kousky oceli. Ručička tachometru začala opět stoupat.

Chase držel nohu na brzdovém pedálu a marně doufal, že dvě zbývající, nadměrně namáhané brzdy zůstanou nepoškozené. Opravdu marně. Během několika vteřin se obě rozlétly na kusy.

„Tohle auto nemá ruční brzdu?“ zeptala se Nina a ani z jejího hlasu nezaznívala naděje.

„Ne.“ Chase zúžil oči proti větru a zkoumal krajinu před sebou. Kdyby byl někde poblíž dostatečně prudký svah, mohl by na něj náklaďák navést, aby zpomalil a oni mohli seskočit…

Jeden takový svah, který by připadal v úvahu, byl kousek napravo od nich. Chase ale záhy zjistil, že k němu nedojedou, protože když otočil volantem, nic se nestalo. Volant už nebyl k ničemu připojený – jeho hřídel se zlomila.

Chase na něj hleděl s hrůzou v očích. „Jsme v prdeli!“

„To od tebe dost nerada slyším,“ řekla Nina a útroby jí sevřel strach.

Chase zatočil zbytečným volantem sem a tam, aby ukázal, že se nic neděje, a pak jím začal rozzlobeně točit jako ruletou, koukej. Nemůžeme brzdit a nemůžeme ani zatáčet. Jsem připraven naslouchat jakýmkoli nápadům.“

„Nemůžeme vyskočit?“

„Jedeme příliš rychle. Já bych možná dopadl na zem v pořádku, mám na to trénink, ale ty ne.“

„Ale můžu to aspoň zkusit, ne?“ Nina otevřela dveře kabiny a vyšla na ochoz, pod kterým stále povlával utržený transparent, zachycený o zbytek schůdků. „Nebo raději ne!“

„Co se děje?“

„Nejsou tu schůdky! Určitě upadly, když jsi narazil do té helikoptéry!“

No jasně, je to všechno moje chyba!“

Nina jeho poznámku ignorovala, protože ji něco napadlo Ohlédla se na sklopenou korbu, pak se vrátila do kabiny a chvíli manipulovala s ovládacími páčkami hydrauliky. Obrovská korba začala klesat. „Pomoz mi!“ zavolala.

„S čím?“

„Pomoz mi s tímhle!“ ukázala na transparent.

Chase zaváhal, ale pak usoudil, že když nemá vůbec žádnou kontrolu nad řízením, nemá smysl zůstávat sedět za volantem, a připojil se k ní.

„Koukni, jak chytá vítr,“ vysvětlovala Nina a položila dlaň na plachtu v místě, kde se vzdouvala mezi zábradlím. Rychle ji začala stahovat přes zábradlí a smotávat.

„Jo. No a? To chceš s tím cárem látky jen tak seskočit dolů? Nic proti Danu Brownovi, ale plachtu nemůžeš použít jako padák!“

„Já vím,“ odsekla a v očích jí zlostně zablýsklo. „Nechtěla jsem s tím létat – jediné, co potřebujeme je, aby nás to zpomalilo!“

Chase si pohrdavě odfrkl. „Nerad ti to říkám, ale tenhle cancour nemůže zpomalit dvousettunový náklaďák!“

„Nemyslela jsem náklaďák!“ Přední plocha korby s bouchnutím dosedla na místo a vytvořila nad ochozem stříšku, zdeformovanou a s dírou, kterou po sobě zanechal tankový granát, „Myslela jsem nás! Ačkoli mám silné pokušení tě tu nechat,“ dodala zamračeně.

Chasovi náhle došlo, co Ninu napadlo. „Chceš říct, že to můžeme použít jako zpomalovací padák a spustit se zezadu z korby?“

„Ano, přesně tak! Sice nás to nezastaví, ale může nás to zpomalit natolik, abychom přežili dopad.“ Nina vytáhla konec transparentu na ochoz a prohlížela šňůry, na kterých byl zavěšený. Středem nylonového potahu vedl ocelový drát, takže šňůry byly dost silné na to, aby odolaly silným větrům, které se hnaly přes důl.

„Zezadu náklaďáku ne, je to skoro sedm metrů nad zemí.“ Chase otočil hlavu po směru jízdy – a ztuhl. „Beru to zpátky, Myslím, že bychom to měli zkusit, a to hned!“

„Proč?“ Nina sledovala jeho pohled a vyjekla. „Aha!“

Přímo před nimi roztínala krajinu výrazná linie. Před ní byl pouštní prach a kamení okraje Kalahari a za ní zelená plocha Okavanga. Nině netrvalo dlouho a uvědomila si, že se ty dva úseky krajiny pohybují nestejnoměrně – že se poušť přibližuje rychleji než delta… Protože mezi oběma okraji byl výškový rozdíl.

Mířili přímo k okraji útesu.

„Polez, rychle!“ vykřikl Chase, zvedl Ninu na zábradlí, udělal z dlaní stoličku, podepřel Nině nohu a vyhoupl ji nahoru na korbu Nina přelezla kovovou hranu, pak se otočila a podala Chasovi obě ruce. Chase popadl transparent a rychle jí ho podal. „Trochu ho rozbal, ale pro Kristovy rány, nenechej ho uletět!“

Nina se zadívala dopředu. Okraj útesu se rychle blížil a náklaďák se nekontrolovatelně hnal spáchat sebevraždu. „A co ty?“

„Budu tam za vteřinku! Spusť nohy přes okraj a drž se!“

Nina zaklesla nohy za přední okraj korby a snažila se uvolnit transparent. Vítr okamžitě popadl volný konec a snažil se jí ho vytrhnout z rukou.

Chase pospíchal do kabiny, kde srazil dolů páčku ovládající hydraulický sklápěč. Pak vyběhl ven, vylezl na zábradlí a vyškrábal se na korbu asi dva metry od Niny.

„Dej mi jeden konec!“ zavolal a přehodil nohy přes okraj korby, která se začínala zvedat.

Nina mu hodila kousek transparentu. Chase si rychle omotal konec šňůry několikrát kolem zápěstí, stejnou rukou chytl plachtu a druhou si přitáhl další kus.

Nina se dívala, co dělá, a pak ho napodobila. Pod koleny cítila narůstající tlak s tím, jak se korba nakláněla dozadu a ji čím dal více táhla gravitace dolů. Podívala se přes rameno a okamžitě toho zalitovala. Země se teď pohybovala přinejmenším devět metrů pod ní a korba stále stoupala.

Vítr, který prudce fičel kolem přední – teď horní – části korby, zachytil transparent a nafoukl ho. To nečekané trhnutí Ninu málem srazilo z okraje, na kterém seděla jako na hradu.

„Ještě ne!“ křičel Chase a předkláněl se, jak nejvíce dokázal. Útes se přibližoval rychleji, než si přál, ale kdyby seskočili dřív, než se korba úplně zvedne, zůstali by zachyceni na ní.

Svaly na nohou ho bolely z toho, jak se snažil udržet, a okraj kovu se mu bolestivě zarýval do šlach. Ještě pár vteřin…

Útes mu zmizel z očí za kovovou korbou, která stále stoupala Už byla takřka v pětačtyřicetistupňovém úhlu…

„Teď!“

Chase vyhodil pleskající transparent nahoru za sebe, zároveň natáhl nohy a spadl dozadu. Nina udělala totéž. Transparent se mezi nimi s trhnutím rozevřel, vítr ho zachytil a strhl oba dozadu z horní části korby.

Nebyl ale dostatečně velký na to, aby udržel jejich váhu. Oba okamžitě sletěli dolů, bolestivě dopadli na šikmé dno korby a bezmocně klouzali dolů.

Transparent zůstával napnutý…

Nina i Chase vylétli z korby náklaďáku. Pruh plátna fungoval jako provizorní brzda a zpomalil jejich setrvačnou rychlost.

Ale jen o trochu.

„Kutálej se!“ zakřičel Chase na Ninu. Znělo to spíš jako prosba než jako příkaz. Rychlostí asi třiceti kilometrů v hodině dopadli na zem.

Nině se podařilo skrčit nohy a volnou rukou si chránila hlavu Druhou rukou se stále držela transparentu. Chase žuchl vedle ní a kutálel se jako kláda. Chvíli se bezmocně kouleli a při každém dopadu se otloukali o kamínky, které jim ležely v cestě. Celí domlácení a obalení prachem se nakonec zastavili.

Chasovi se ještě točila hlava, ale zvedl ji a podíval se za náklaďákem – právě včas, aby viděl, jak rozjetý kolos přelétl přes okraj a zmizel mu z očí. Za pár vteřin se ozvala mohutná rána a země pod nimi se zachvěla. Následovalo několik silných zadunění, skřípání drceného kovu a pak vše ztichlo.

„Au,“ zasténala Nina a setřásla si z ruky šňůru. Pak se chabě pokusila zvednout do sedu. Chase překonal bolest, kterou cítil všude po těle, a otočil se, aby viděl na Ninu. Měla roztrhané oblečení a skrz několik děr byly pod prachem vidět rudé skvrny, Z obzvlášť nepěkné tržné rány na čele, která se jí táhla těsně pod linií vlasů, vytékala krev a hledala si cestu dolů po zaprášeném obličeji.

„Teče ti krev,“ řekl chraplavě.

Podívala se na něj a oči se jí rozšířily hrůzou. „Tobě taky!“

Chase zvedl ruku ke zvlášť bolestivému místu na tváři, a když ji odtáhl, viděl, že má prsty celé od krve. V ústech cítil protivnou kovovou pachuť. Prozkoumal je jazykem a zjistil, že si ulomil jeden zadní zub. Ten zůstal viset na kousku dásně, a když se ho dotkl jazykem, bolestivě dřel o sousední zuby.

„Do hajzlu,“ zamumlal a vyplivl krev. „Nesnáším zubaře.“ Nina se pokusila vstát a vyjekla bolestí, když došlápla na levou nohu. „Jsi v pořádku? Máš ji zlomenou?“

„Ne,“ procedila mezi zuby. „Myslím, že je jen – ááá – podvrtnutá. Au, sakra, auvajs.“ Znovu váhavě přenesla váhu a trhla sebou. „Chodit můžu. Nebo aspoň poskakovat. A co ty?“

Chase se zvedl na kolena, zhluboka se nadechl a postavil se. Ještě chvíli se mu třásly nohy. Cítil se, jako by dostal pořádnou nakládačku obuškem, ale nezdálo se, že by měl něco zlomené. Udělal pár zkusmých kroků a pak došel k Nině. „Žiju. Pojď, musíme pokračovat dál. Nechci jim dát příležitost, aby nás dohnali.“

Nina se ohlédla na planinu, po které přijeli. V dálce se stále vznášel oblak prachu nad místem, kde shodili náklad, a na horizontu byly vidět menší chuchvalce, zvednuté dalšími vozidly, která se za nimi hnala. „Kam půjdeme?“ zeptala se, položila si ruku na čelo a ucukla bolestí, když se dotkla krvavého šrámu. Teď už se nikdy nedostaneme zpátky na letiště.“

Chase, který ji podpíral, popošel blíž k okraji útesu a rozhlédl se po malebné krajině, která se před nimi otvírala. Z jejich pohledu se Okavango rozprostíralo všemi směry, kam až oko dohlédlo. Pruhy travnaté savany obklopovaly neproniknutelné močály a široké, líně plynoucí řeky. V porovnání s prašnou pouští, která zůstala za nimi, byly barvy neuvěřitelně živé. V dálce letělo letadlo, které vypadalo jako bílá skvrna, pohybující se pomalu a nízko na pozadí sytě modré oblohy. „Ze všeho nejdříve si musíme najít nějaký dopravní prostředek.“

„To se lépe řekne, než udělá.“ Nina se opatrně naklonila přes okraj a podívala se na kouřící vrak náklaďáku, který ležel na zádech jako mrtvé zvíře a kromě jednoho mu chyběla všechna kola.

„To bych neřekl.“ V Chasově hlasu bylo slyšet zvláštní nadšení a Nina se na něj zvědavě podívala. Ukázal doprava. Útes tam přecházel v pozvolný svah, který vedl dolů k jezeru. U vody stál dřevěný přístřešek a od něj vedlo molo, které končilo pár metrů od břehu. Na konci se houpala přivázaná loďka. „Už jsi někdy zažila safari na řece?“

13

„Au, au! Zpomal, Eddie, zpomal!“ Nina lapala po dechu, v kotníku jí bolestivě škubalo a Chase ji popoháněl dolů z kopce.

„Tak jo, vezmeme to hezky pomalu a v klídku,“ řekl Chase a jeho hlas postrádal jakýkoli náznak soucitu. „Je krásný den, můžeme se kochat pohledem na okolí, uděláme si piknik. Pozveme i tu bandu nájemných hrdlořezů a polovinu botswanské armády. Není kam spěchat!“

Nina se zamračila a dlouze nasála nosem vzduch. Doufala, že se uklidní, ale metoda nezabrala. „Víš, Eddie,“ začala odměřeně, „začínám už mít po krk toho tvého sarkasmu.“

„Ale, opravdu?“ odpověděl. Sarkasticky.

„Ano, opravdu! Chováš se jako namyšlený idiot! Už to trvá několik dnů – ne, týdnů, když o tom tak uvažuju. Vlastně měsíců! Co se s tebou sakra děje?“

„Se mnou se neděje nic,“ odvětil Chase. „Jestli se někdo chová jako idiot, jsi to ty!“

„Já?“ vykřikla Nina, šokovaná a uražená. „Co jsem provedla?“

Chase si odfrkl. „To je dlouhý seznam.“

„A co kdybys mi to řekl! Je jasné, že už ti něco delší dobu vrtá v hlavě. Co kdybys mi to objasnil?“

„Opravdu to chceš vědět?“

„Ano, chci! Jen do toho, řekni mi, proč jsem ta nejhorší na světě v porovnání s tou tvou svatou Sophií!“

„A je to tady zase,“ řekl Chase a na jeho rtech se objevil ironický úsměv. „O tom to všechno je, že? Zdá se ti, že už mě nechceš, protože se ti nehodím do perfektního světa elegantních kanceláří a přepychových bytů a potřásání rukou s bohatými a mocnými panáky, ale jakmile se objeví Sophia, popadne tě rapl!“

„Kdy jsem třeba jen náznakem řekla, že už tě nechci? Kdy?“ Chase neodpověděl. „A Sophia se jen tak neobjevila. Zmizel jsi a letěl jsi za ní přes půlku světa – a vrátil se s ní a přivedl ji k nám domů!“

„Měla potíže a potřebovala mou pomoc. Bývala to moje žena, proboha. Co jiného jsem měl dělat?“

Nina zúžila oči. „Tak třeba nenaklusat okamžitě, kdykoli jen luskne prsty. Je to tvá exmanželka, Eddie. Ex. To znamená bývalá. A nic jí nedlužíš.“

Chase ztuhl a přešel do obranného tónu. „Myslíš si, že když jsi historička, jsi taky expertka na mou minulost?“

„Nikdy jsi o tom nemluvil, ale některé věci vím. Pro začátek například to, proč jste se ty a Sophia rozešli. Řekl mi to Hugo.“

„Opravdu, řekl ti to? Nikdy nedokázal udržet tu svou klapačku zavřenou.“

„Od tebe to opravdu sedí. Řekl mi, že tvá žena měla poměr s Jasonem Starkmanem.“

„Ha!“ vyštěkl Chase triumfálně. „Jason mi řekl, ještě než zemřel, že se mezi nimi nic nestalo, a ona mi to potvrdila.“

„Takže jsi šťastný, že ti lhala, aby mohla ukončit vaše manželství?“ zeptala se Nina. Chase odvrátil pohled. „Vsadím se, že i když o Starkmanovi lhala, byli jiní.“

„Ženská intuice?“ zavrčel.

„Ale mám pravdu, nebo ne? Vzala si tě, protože jsi ji zachránil a pak, když euforie opadla a otec jí dal jasně najevo, co si o tobě myslí, usoudila, že ta svatba byla chyba a udělala vše pro to, aby váš vztah rychle ukončila. Bez ohledu na to, jak ti to ublíží.“ Chase neodpověděl a místo toho upřel oči na vzdálenou boudu. „Eddie, mluvila jsem s ní, když jsme sem letěli. Na rovinu mi řekla, že jí více záleželo na vztahu s otcem a jeho podniku než na vašem manželství. Nedokážu pochopit, proč ji, pro všechno na světě, pořád bráníš.“

Chase zatnul zuby a na krku mu vystoupily žíly. „Možná proto, že jsem ji miloval,“ začal tichým chraptivým hlasem. „A víš co? Když jsem byl s ní, mělo to hodně do sebe. Byl v tom život a žili jsme ho naplno.“

„Co tím myslíš?“

„Tím myslím,“ Chase zvýšil hlas, „že Sophia žije skutečný život, nesedí a nečte něco, co napsal nějaký dávno mrtvý člověk o životě před tisíci let.“

„Já žiju skutečný život!“

„Jo? Kdy jsi naposledy vyšla z kanceláře a šla pracovat do terénu? Kdy jsi naposledy udělala něco spontánního, romantického nebo sexy?“

„Ha ha ha,“ zasmála se Nina vyčítavě. „Teď se dostáváme k jádru věci! Jde jen o pitomý sex, že jo? Frustraci z nedostatečného sexuálního vybití, která tě zmáhá, protože sedíš zavřený v kanceláři, místo abys pobíhal po světě a střílel lidi. A samozřejmě za to můžu já, protože mám důležitou práci a dělám ji odpovědně, místo abych kdykoli přiběhla a uspokojila tvé sexuální choutky!“ Teatrálně se plácla dlaní do prsou. „Bože, jak si jen můžu něco takového dovolit!“

„Sophia aspoň ví, jak si ten čas v posteli pořádně užít,“ střelil po ní Chase jedovatě. „Jo, nebyl jsem její první a nebyl jsem ani poslední, ale víš co? Zkušenosti jsou k něčemu dobré! Ona nepotřebovala Průvodce sexuálním životem!“

„Ani já ne!“ zaječela Nina pobouřeně.

„Věř mi, že potřebuješ. Existují víc než jen tři polohy! Sophia umí polohy, které nejsou ani v té podělané Kámasútře! Myslíš si, že když patří k nóbl společnosti, chová se upjatě a spořádaně? Kdepak. V posteli byla jak divoká kočka.“

„Když je tak úžasná,“ soptila Nina, „proč si ji hned nevezmeš? Jéje, já zapomněla – už jsi to udělal! Bylo to jak z románku pro ženy, že ano? Hraběnka a voják, hrdina zachraňující svou paní!“

„Nikdy jsem o tom takhle nepřemýšlel,“ namítl Chase.

Nina zvedla obočí. „Opravdu? Víš, na člověka, který si myslí, že žije svůj život volný jako pták, se trochu moc měníš, kdykoli je nablízku.“

„To je kravina!“

„Ale ano. Celý se proměníš! Držíš se více zpříma, nemluvíš tak sprostě, měníš dokonce přízvuk! Kdykoli je nablízku, mluvíš, jako by ses pokoušel vypadat jako Hugh Grant! Možná si to nedokážeš přiznat, ale ty zoufale, zoufale chceš, aby tě brala jako sobě rovného, protože někde hluboko uvnitř si myslíš, že je lepší než ty!“

Chase vycenil zuby. „Kurva, zato teď jsem zasraně, zkurveně sprostý, takže co to z toho, do prdele, do řiti nebo do hajzlu, vyvozuješ?“

„Vím to moc dobře,“ řekla mu Nina odměřeně. „Vždycky jsem to věděla. Je to tvůj obranný mechanismus. Začneš být hrubý a neurvalý, kdykoli nedokážeš jednat s lidmi citově a chceš je od sebe odstrčit. Hádám, že je to asi jediná věc, kterou sis z rozvodu se Sophií odnesl.“

„To je kravina,“ odsekl Chase. „Posraná, zkurvená kravina.“

„Tak proč jsem od tebe v poslední době slyšela tolik nadávek? Eddie…“ Dívala se na něj a chtěla s ním navázat oční kontakt. Přešla do tichého, mírného tónu. „Bojoval jsi v různých válkách, čelil teroristům, tolik lidí už tě chtělo zabít, že jsi je přestal počítat, ale to, čeho se nejvíc bojíš, je mluvit se mnou?“

Chase se na chvíli odmlčel. Pak odpověděl: „Ničeho se nebojím. Seru na to a seru i na tebe.“ Než se Nina zmohla na reakci, pokračoval v dalších slovních úderech a v hlase se mu objevila úmyslná krutost, jakou u něj nikdy dříve neslyšela. „Víš co? Až nás odsud dostanu, půjdu a zachráním Sophii, a jestli budu mít štěstí, znovu se do mě zamiluje. Ale i kdyby ne, budu aspoň vidět, že nehodlá marnit svůj život kvůli nějaké idiotské, maniakální posedlosti.“

„Jak si dovoluješ…“

Chase se zastavil a prudkým škubnutím za rukáv ji donutil zastavit taky. Pak se k ní obrátil čelem. „Není to dokonce ani reálná posedlost! Do hajzlu, Nino! Jediný důvod, proč se div neposereš kvůli té debilní Herkulově hrobce, je hlavně to, že po objevení Atlantidy jsi měla najednou v životě velké prázdno! A tohle ti tu zasranou díru vyplnilo! Měla jsi novou práci, měla jsi mě, ale to ti nestačilo, protože jsi už nebyla na velké výpravě za mytologií. Celý život ses snažila být jako tví rodiče, protože oni měli taky svou posedlost, a podívej, kde kvůli ní skončili – mrtví v pitomé jeskyni!“

Nina ho uhodila. Nebyla to facka, ale skutečný úder pěstí. Ačkoli to bolelo, Chase byl tím úderem spíš ohromený. „Jdi do prdele, Eddie,“ zavrčela na něj a oči jí zalily slzy. „Jdi do prdele! Chceš Sophii? Měj si ji, je mi to jedno. Jdi a předstírej, že jsi někdo jiný, dívej se sám na sebe spatra. Už mě to nezajímá.“ Otočila se a kulhala z kopce. Při každém kroku jí vystřelovala z nohy bolest, ale nechtěla to dát Chasovi znát.

„Nino!“ zavolal za ní Chase. „Nino! Do prdele.“ Rychle ji dohnal.

„Nech mě být, Eddie,“ řekla a rozzlobeně ho odstrčila, když se ji pokusil podpírat.

„Nemůžu, teď zrovna ne. Jsme uprostřed dost podělané situace. Vzpomínáš na ty muže se zbraněmi? Hele, koukejme se odtud nejdřív dostat, a pak můžeme…“ Uvědomil si, že vůbec nemá jasno, co vlastně cítí, a uvnitř těla mu vřel zmatek, vztek a zklamání. „Můžeme…, ale to je jedno.“ Ukázal na dřevěný přístřešek. „Jdeme, už to není daleko.“

Nina hleděla na dřevěný přístřešek a vyhýbala se pohledu na Chase. Ani ona se nedokázala vyrovnat s vlastními pocity, v nichž se mísil vztek nad zradou s ponížením a snažily se zakrýt lítost, jež se drala na povrch. „Dobře,“ řekla nakonec. Váhavě mu dovolila, aby ji podpíral a snížil tak zatížení zraněné nohy. „Jdeme.“

Ukázalo se, že dřevěný domek je vlastně strážní budka, pracoviště a sídlo hlídače parku. Plavidlo připoutané k molu bylo vznášedlo s plochým kovovým trupem, nad kterým byla přimontována letecká vrtule schovaná za ochrannou kovovou mřížkou. Plavidlo se ovládalo z vyvýšeného sedadla v přední části. Chase už podobná plavidla řídil, byla hlučná a řízení bylo problematické, ale jejich extrémně nízký ponor znamenal, že dokážou překonat močály, které by pro obyčejnou loďku znamenaly velkou překážku.

Přítomnost loďky naznačovala, že ve strážním domku někdo je, což se vzápětí potvrdilo, když Chase zaklepal na dveře. Otevřel postarší Botswaňan v khaki uniformě, kterou tvořila košile s krátkým rukávem a šortky, a zatvářil se překvapeně při pohledu na nečekané návštěvníky. Jeho překvapený výraz přešel v nechápavý, když si uvědomil, jak jsou potlučení a zkrvavení. „Ano?“ zeptal se opatrně.

„Ahoj,“ pozdravila Nina, zatímco jí Chase pomáhal dokulhat dovnitř. Z rádia hrála hudba. „Jsme tak rádi, že jste tady! Měli jsme nehodu a ocitli jsme se v nouzi. Mohl byste nás odsud odvézt?“

„Jste zraněná?“ zeptal se strážce parku, ale hned obrátil oči sloup, jako by se sám sobě divil, že položil otázku, na kterou je odpověď nabíledni. „Počkejte, přinesu lékárničku.“

„Jsme v pořádku, vypadá to horší, než to je,“ pokoušel se ho ujistit Chase, ale bez úspěchu. Muž otevřel skříňku, vytáhl lékárničku a gestem jim naznačil, aby si sedli.

„Co se vám stalo?“ zeptal se.

„Naše auto se převrátilo,“ řekla Nina, když si sedla. V podstatě mluvila pravdu. „Myslíte, že byste nás mohl odvézt?“

Strážce otevřel lékárničku a vytáhl lahvičku s antiseptickým prostředkem, gázu a pár obvazů. „Nejbližší místo, kde by vám mohli poskytnout pořádnou pomoc, je diamantový důl. Je odtud asi devět kilometrů.“

„My ale máme namířeno opačným směrem, pokud možno co nejdál od dolu.“ Strážce jí věnoval nechápavý pohled. „Protože, jak to říct, máme proti dolování diamantů velké etické výhrady. Znáte to, kartely, fixní ceny, krví vykoupené diamanty a tak. Diamanty – už nikdy! Ani za nic.“

„Tohle si budu pamatovat,“ neodpustil si Chase.

„Zavři klapačku. Au!“ Nina sebou trhla, když ji strážce poklepal čelo tamponem nasáklým antiseptikem.

„V Botswaně nemáme krvavé diamanty,“ řekl strážce dotčeně.

Chase se ušklíbl. „Vidíš, Nino,“ řekl poučujícím tónem. „Říkal jsem ti, že Botswana není ta správná země, kde se má protestovat proti krvavým diamantům, ale copak ty mě někdy posloucháš? Ach, ty ženy,“ dodal ke strážci, povzdychl si a pokrčil rameny, Strážce souhlasně pokyvoval hlavou.

„No tak!“ ohradila se Nina.

Strážce dokončil dezinfikování rány a pečlivě ji přelepil náplastí. Zrovna se chystal obrátit svou samaritánskou pozornost k Chasovi, když hudba v rádiu přestala hrát a hlasatel oznámil; „Přerušujeme program kvůli naléhavé zprávě.“ Nina a Chase si vyměnili pohledy.

Ozvala se dramatická znělka a následoval hlasatelův proslov: „Právě jsme se dověděli o pokusu o atentát na prezidenta Moloweho, při kterém byl zavražděn ministr obchodu a průmyslu Michael Kamletese. Prezident se účastnil slavnostního ceremoniálu v diamantovém dole v Severozápadní provincii, kde také došlo k útoku. Oba atentátníci jsou běloši, muž a žena ve věku asi pětatřicet let. Z místa činu se jim podařilo utéct, ale bezpečnostním složkám se podařilo zjistit, že jde o Edwarda Chase a Ninu Wildeovou…“

Strážce na ně hleděl s otevřenou pusou, protože si uvědomil, si že popis přesně sedí na jeho návštěvníky, ale než stačil něco udělat nebo říct, Chase už na něj mířil pistolí, kterou vzal mrtvému muži z ochranky v diamantovém dole. „Zachovejte klid, kamaráde.“

„Cože?“ prskla Nina. „Cože? Nezavraždili jsme žádného ministra obchodu, nezavraždili jsme nikoho! Co to má sakra znamenat?“

„Schválně nám nasazují psí hlavu,“ řekl Chase a vstal.

Strážce vytřeštěně zíral na jeho zbraň. „Nechcete udělat něco nerozumného, že ne?“

„Ne, když se o nic nepokusíte vy. Kde jsou klíčky od vznášedla?“

„Je mi teprve devětadvacet,“ řekla Nina pobouřeně.

„Správnost mediálního zpravodajství teď není naše hlavní starost,“ připomněl jí Chase, zatímco mu strážce nervózně podával svazek klíčů. „Máte obousměrnou vysílačku?“

Strážce ukázal na přístroj postavený v koutě místnosti. Chase, s pistolí stále namířenou do jeho obličeje, přistoupil k vysílačce, Vytrhl šňůru ze zdi, shodil přístroj na zem, přívodní šňůru utrhl a dupl na přístroj nohou. „Tak to bychom měli. Teď se prosím posaďte tady na židli. Nino, přivaž ho k ní.“ Hodil jí utrženou šňůru.

„Dnešek je čím dál lepší,“ vrčela Nina, zatímco svazovala strážci ruce. Pak udělala uzel, omotala volný konec šňůry kolem mužových nohou a přitáhla je k židli. „Nejdřív nás obviní z vraždy, pak napadneme hlídače parku a spácháme krádež…, ukradneme loď.“ Když byla hotová, Chase zkontroloval uzly a dotáhl je. Strážce sebou škubl.

„Nezadrží ho to nadlouho,“ řekl Chase Nině, když ji vedl ven z domu, „ale my nepotřebujeme moc času na to, abychom se odtud dostali. Tahle vznášedla se pohybují dost rychle.“

„Jo, ale kam pojedeme?“ zeptala se.

Chase se na chvíli zamyslel, pak vběhl zpátky do domku a za okamžik se objevil s turistickou mapou delty Okavanga. „Je to lepší než nic,“ řekl, skočil na molo a začal odpoutávat vznášedlo.

Nina opatrně nastoupila. Plochý trup se pod ní rozhoupal. Díky vrtuli a sedadlu řidiče, umístěnému vysoko nad kovovou palubou, vypadalo plavidlo velice vratce. „Je tahle věc bezpečná?“

„Jasně, že je bezpečná – jako všechny dopravní prostředky, které jsme kdy použili.“

Nina skryla hlavu do dlaní. „Panebože…“

Chase hodil uvazovací lano na palubu a vyšplhal se na loď. Zkontroloval motor. Vložil klíček do zapalování a otočil jím. „Pozor, bude to dělat rámus!“ Vrtule za ochrannou kovovou mřížkou zarachotila a přešla do tlumeného vrčení. Chase se vyškrábal na vyvýšené sedadlo a zapnul si pás. Dal nohy na pedály a uchopil dvě dlouhé páky, které ovládaly řídicí lopatky za vrtulí. Pak přidal rychlost. Vznášedlo se odpoutalo od mola, nabralo rychlost a ujíždělo pryč.

Nina a Chase si během dlouhých minut jízdy na sever vyměnili sotva pár slov, a nebylo to kvůli tomu, že by jejich konverzaci bránil hluk vrtule. Nina se na něj dozadu skoro ani neohlédla a místo toho sledovala syté barvy mokřin, které ubíhaly kolem nich. Jejich plavbu po řece vinoucí se mokřinami sledovali na oplátku obyvatelé Okavanga – buvoli a pakoně ostražitě pozorovali jejich pohyb z rozblácených břehů a hejna lesklých ryb prchala před lodí průzračnou vodou.

Ve vodě se však ukrývala i méně plachá zvířata. Tu a tam se vynořil krokodýl přilákaný hlukem a Chase si dával záležet, aby se obloukem vyhnul větším zvířatům – slonům a hrochům. Viděli také smečku leopardů, kteří z břehu upřeně sledovali pohyb lodi. Nina se otočila a zírala na tiché šelmy, ale její respekt a obdiv tlumily dozvuky hádky s Chasem. Zmatené pocity ji tížily v žaludku jako kámen. Nakonec to nevydržela a ohlédla se na něj. „Kam jedeme?“

Chase zpomalil chod motoru a hluk vrtule se snížil. „Na té mapě byla směrem na sever zakreslená vesnice s přistávací drahou. Někdo tam určitě bude mít telefon – můžeme zavolat TýDý a ta nás tam vyzvedne.“ Rozhlédl se, aby určil jejich polohu, a všiml si, že letadlo, které viděl už dřív, se přiblížilo a opisuje kruh k severovýchodu. Hodil Nině mapu. „Raději zkontroluj cestu, ujisti se, že jedeme správně.“

Nina otevřela mapu, která se okamžitě začala plácat ve větru. Kde teď jsme?“

„Najdi strážní domek číslo dvanáct, tam jsme byli. V levém dolním rohu.“

Nina projížděla mapu. „Mám ho.“ Jela prstem po mapě směrem nahoru a našla vesnici, u které byl nakreslený symbol letadla. Myslíš Nagembe?“

„Je u ní letiště?“

„Ano.“

„Pak je to ta pravá. Jak je daleko?“

Nina se podívala na měřítko mapy a počítala. „Asi čtyřicet kilometrů.“

„V tom případě tam budeme ani ne za hodinu. Brnkačka.“ Chase si všiml, jak se Nině protáhl obličej, když uviděla něco za ním. „Nebo taky ne…“

Otočil se a zadíval se skrz ochrannou mřížku vrtule – a uviděl tři motorové čluny, které se hnaly po řece za nimi.

A rychle se přibližovaly.

I přes velkou vzdálenost rozeznal na jedné lodi Fanga s jeho dlouhým culíkem, povlávajícím ve větru.

„Výborně. Máme v patách vraha, který je na nás naštvaný,“ řekl a rozjel motor na plný výkon.

14

„Jak rychle dokáže tohle jet?“ zakřičela Nina.

Chase se ohlédl na čluny, které vytrvale zkracovaly vzdálenost jež je dělila od vznášedla. „Ne tak rychle jako oni!“ Vznášedlo sice mohlo dosáhnout poměrně velké rychlosti díky svému malému ponoru, který kladl vodě jen malý odpor, ale jeho téměř čtvercový tvar měl k hydrodynamickému velmi daleko.

Chase se opět ohlédl. Nebylo možné, aby rychlým motorovým člunům po řece ujeli. Doháněly je až moc rychle.

Měli jedinou možnost. Dostat se pryč z otevřené řeky…

Hodil Nině pistoli. „Jestli se dostanou moc blízko, použij ji,“ řekl jí a nasměroval vznášedlo k rozlehlým polím vysokého rákosu. „Říkej mi, co dělají!“

„Pronásledují nás… Pořád nás pronásledují… Ty máš ale nápady!“

Chase po ní střelil otráveným pohledem, ale raději se soustředil na řízení vznášedla. Voda před nimi vypadala kalnější.

Byla mělčí a místy se až k hladině zvedalo bahnité dno…

Za nimi práskl výstřel. Chase se ohlédl. Muž v jednom člunu držel v rukou pušku. Při tom, jak člun poskakoval po vodě, neměl téměř žádnou šanci, že zasáhne cíl – ale lidi mají občas štěstí.

Chase zadoufal, že Ninin přívěsek dostojí důvěře, kterou v něj majitelka chová.

Motorové čluny už od nich byly méně než sto metrů a vznášedlo jelo plnou rychlostí. Řeka dosud nebyla natolik mělká, aby jejich pronásledovatele zadržela, ale okraj plochy zarostlé rákosem se rychle blížil.

Ozvaly se další výstřely, tentokrát z automatických zbraní, které drželi muži ve dvou člunech. Zatím byli mimo dostřel, ale při počtu kulek, vypálených naráz, existovala celkem reálná šance, že alespoň jedna doletí tam, kam má.

„Drž se dole!“ křikl na Ninu Chase. On sám ale neměl žádnou možnost se skrýt a musel zůstat vysoko a sám na vyvýšeném sedadle.

Nina si lehla na palubu. Chase se přikrčil, jak nejvíc to šlo. Kolem něj létaly kulky. Část ochranné mřížky se uvolnila a vlétla do vrtule, která ji okamžitě rozbila na tisíce malých kovových střepin. Chase riskoval pohled za sebe. Téměř polovina vrtule teď byla odhalená a kousek od něj vířily smrtící lopatky.

Další kulka se odrazila od krytu motoru. Čluny už byly necelých padesát metrů za nimi a zdálo se, že se blíží ještě rychleji.

Nina zvedla hlavu zrovna ve chvíli, kdy vznášedlo dosáhlo okraje rákosového pole. Zelená stěna se zvedla do výšky tří metrů nad hladinou. Plochá příď ohýbala stvoly a razila cestu. Nina si zakryla oči před kousky listů a stvolů, které létaly kolem. Stranou vedle nich vypukl rozruch. Nina si nejprve myslela, že tam něco explodovalo, ale pak si uvědomila, že to jsou ptáci, tisíce ptáků, kteří ve strachu vylétli ze svých hnízd na vrcholcích rákosů, zběsile mávali křídly a co nejrychleji se snažili dostat k obloze.

Rákosí dokonce převyšovalo Chase na jeho vyvýšeném sedadle. Zorné pole mu zaplnily svislé zelené čáry. Rozkývané stvoly ho nemilosrdně šlehaly, ale nemohl si nijak chránit obličej – musel mít obě ruce položené na řídicích pákách. S motorem na plný výkon zamířil hlouběji do bizarního lesa. Částečně odkrytá vrtule porcovala zelené rostliny na kousky.

Motorové čluny je následovaly do rákosí. Doprovázel je řev přívěsných motorů a přerušované práskání výstřelů.

Ozvala se hlasitá rána a zvuk jednoho motoru se náhle změnil ve vytí. Jeden z člunů najel na mělčinu, lodní šroub se částečně dostal nad hladinu a zvýšil otáčky.

Člun to sice zpomalilo, ale za chvíli překážku překonal a pokračoval v pronásledování.

Další dva čluny zatím hladce proplouvaly rákosím. Každý z jedné strany – pokoušely se vznášedlo obklíčit.

Nina se podívala po tom nejbližším. Ležela přikrčená na ploché palubě vznášedla a hlavu měla prakticky těsně nad hladinou, takže viděla jen občasný záblesk bílého trupu. Rákosí bylo tak husté, že cokoli se nacházelo dál než tři metry, bylo téměř neviditelné. Ale podle sluchu věděla, kde člun je, slyšela hluk motoru a praskání a lámání rákosů, na které trup najel.

Déšť drcených rostlin, které odletovaly od vrtule, náhle ustal. Vznášedlo vyjelo z rákosového pole a ocitlo se na stojaté bahnité vodě jezírka, odděleného mělčinami od řeky. O pár vteřin později vystřelil zprava z rákosí první člun.

Nina mezi muži ve člunu okamžitě poznala Fanga. Ten si jí všiml taky a vyslal k ní chlípný úsměv. Ten mu rázem zmizel ze rtů, když Nina vytáhla pistoli a vypálila na něj. Řidič člunu se přikrčil a ostře otočil plavidlo pryč od Niny a její pistole.

„Všiváku,“ zavrčela Nina, když pistole cvakla naprázdno. Motorový člun se obloukem stočil zpátky. Fang jí ukázal zdvižený prostředníček. Nina jeho gesto opětovala, čímž jen zvýšila jeho zuřivost.

Popadl samopal a další muž ve člunu ho následoval. Oba zamířili na člun…

„Hajzlové!“ vykřikl Chase, když se na levoboku objevil další člun. Muž, který v něm seděl, na ně taky mířil – ten ale nedržel poloautomatickou pušku. Zbraň, v jejímž hledáčku se ocitli, byl raketomet typu American M72. „RPG!“

Nina nepotřebovala vědět, co zkratka znamená, aby si uvědomila, že je čekají velké potíže – varovný tón Chasova hlasu jí stačil. Přitiskla se co nejvíc k trupu lodi a pažemi si zakryla hlavu.

Muž s raketometem zamířil přímo na Chase, zapřel se, aby odolal zpětnému nárazu…

A vystřelil.

Chase prudce trhl za řídicí páky a otočil vznášedlo o celých třista šedesát stupňů. Sklouzlo po hladině a díky té otočce raketa minula Chase skoro o půl metru. Letěla dál a nechávala za sebou dobře viditelný pruh dýmu. Její let skončil přímo uprostřed hrudníku muže, který seděl na zádi druhého motorového člunu.

Zasažený muž přepadl přes bok člunu do vody. Pohon střely při dopadu na hladinu ještě pracoval – pak explodovala. Do výšky patnácti metrů se zvedl gejzír krvavé vody a uvnitř něj vířily kousky lidského těla.

Řidič člunu hleděl na Fanga a nemohl se vzpamatovat z šoku, že jen o vlásek unikl smrtící střele. Chase stočil vznášedlo prudce na pravobok a zamířil přímo na člun. Fang varovně vykřikl, ale už bylo pozdě.

Chase najel širokou stranou svého plavidla přímo do lodi. Naraz vymrštil řidiče i Fanga ze sedadel. Fangova puška přelétla bok lodi a zmizela v rozvířené krvavé vodě.

Chase rychle zamířil pryč. Druhý člun se otočil a dal se do pronásledování. Kus za nimi se objevil třetí, který se konečně propracoval rákosovou hradbou, a zapojil se do honičky.

Nina zvedla hlavu. „Co se stalo?“

„Jedna nula pro nás!“

„Jedna loď?“

„Jeden muž.“

„To je všechno?“

Chase se zamračil. „Raději udržím alespoň tohle skóre.“ Rychle se rozhlédl kolem sebe, aby zjistil, jak vypadá okolí. Na druhé straně jezera rostlo další rákosí a z vody se pomalu zvedal dlouhý úzký ostrůvek, na němž rostlo několik křivých stromů…

Ve vodě před ostrůvkem bylo ještě něco dalšího.

Chase zamířil se vznášedlem přímo k tmavým skvrnám, které se ukrývaly těsně pod hladinou. „Co to děláš,“ zeptala se Nina. „Jedeš přímo na ten ostrov!“

„Já vím!“

„Nemohli bychom to náhodou vzít raději kolem něj?“

„Zkratka!“ zakřičel Chase. Už rozeznával tvary pod hladinou. Ten nejmenší byl stejně veliký jako vznášedlo.

Nina už si jich taky všimla. „Co je to?“ zeptala se ustrašeně.

„Hroši!“

„Cože?“

Bylo to skutečně stádo hrochů, kteří se povalovali v klidné jezerní vodě. Z vody jim vykukovaly pouze oči a nozdry. Dorostlý dospělý hroch váží přes čtyři tuny a přes legrační a neohrabaný vzhled má zlou povahu. I sebemenší podráždění dovede hrocha vyprovokovat k smrtícímu výbuchu zuřivosti.

A přesně to Chase potřeboval.

Ověřil si polohu motorových člunů. Nejbližší byl asi dvacet metrů za nimi a ten, který se opozdil, necelou stovku metrů za prvním člunem. Fang a jeho řidič se mezitím vzpamatovali z nárazu a podle zpěněné vzduté vody za zádí bylo zřejmé, že se jejich člun znovu probudil k životu.

„Vím, že se pořád opakuju,“ zakřičel Chase na Ninu, „ale pevně se drž!“

Nina rukama pevně objala nejbližší sedátko. „Proč jedeš přímo na ty hrochy? Zbláznil ses?“

Chase se neubránil úsměvu, když si vzpomněl, že před několika dny se ho jiná žena zeptala na totéž. „Nejsi první, kdo mi to říká.“ Vyhlížel hrocha, který leží natočený podélně ke směru jejich jízdy. Jednoho takového našel a natočil vznášedlo přímo na něj…

Obrovské zvíře leželo jen pár centimetrů pod vodou, méně, než byl ponor vznášedla. Ozvalo se tlumené bouchnutí, když vznášedlo najelo na mohutný hroší zadek a pokračovalo po jeho hřbetě. Hroch překvapením a zuřivostí zařval a zvedl hlavu právě ve chvíli, když mu přes ni klouzalo ploché dno. Vznášedlo se vymrštilo nad vodu.

Jen na chvíli a pouze o pár centimetrů, ale to stačilo k tomu, aby přelétlo převislý břeh ostrůvku. Dopadlo na zem a klouzalo po rovném povrchu, dřelo dnem o kořeny a kamení a nakonec sklouzlo na druhé straně do řeky.

Nina i Chase se ohlédli.

Jejich průjezd vyburcoval celé stádo k zuřivé pohotovosti. Klidná voda se rozbouřila, rozzuření hroši se probudili z apatie a hledali cíl, na kterém by si mohli vybít vztek.

První člun, jehož řidič se rozhodl následovat Chase a Ninu přes srpek pevniny, naprosto splňoval jejich představu.

Z vody se prudce vynořil pětimetrový kolos. Člun, který na něj zrovna najížděl, vymrštil do vzduchu tak lehce, jako by to byla plastová lodička. Jeden muž přepadl přes okraj, s řevem dopadl přímo do vřavy a skončil rozdrcený mezi obrovskými těly.

Jeho spolujezdci nedopadli o moc lépe. Člun se převrátil a v letu narazil do stromu. Rozlomil se napůl. Přední polovina se roztříštila o sukovitý kmen i se svým pasažérem, zatímco druhá dopadla na zem, převrátila se a změnila se v obrovskou ohnivou kouli.

„Teď je to jedna nula!“ zahalekal Chase a vítězně zapumpoval rukou.

Další dva čluny spěšně změnily směr a rozdělily se, aby se vyhnuly hrochům a objely ostrov každý z jedné strany.

Nina se zadívala dopředu, zatímco Chase zařadil plný výkon a ujížděl od ostrova. Doufala, že jim to dílčí vítězství zajistí před motorovými čluny aspoň malý náskok. Rozhlédla se kolem sebe. Kolem nebylo vidět nic než hlubší vodu řeky po levé straně a další hustý pás rákosí vpravo. „Kudy teď?“

Chase si v duchu kladl stejnou otázku. Na otevřené vodě je rychlé čluny za chvíli dojedou, takže neměli jinou možnost než vjet do rákosového lesa a ztratit se jim.

Ale co pak? Fangovi už určitě došlo, že jeho kořist míří na sever, takže i kdyby se jim podařilo ho setřást tím, že se ukryjí v husté vegetaci, oba čluny by klidně mohly přerušit pronásledování, odjet nahoru po řece a počkat si na svou kořist.

To znamenalo…, že se musí zbavit Fanga i jeho mužů. Převzít roli pronásledovatelů. Přejít do ofenzivy.

Což byl trochu problém, když uvážil, že nemají žádné zbraně.

Ze své vyvýšené pozice si prohlédl vybavení vznášedla. Veslo, připevněné na jedné straně trupu, uvazovací lano, lodní hák…

Něco ho napadlo. Stočil vznášedlo prudce doprava a zamířil zpátky k bližšímu člunu. „Hoď mi to lano!“

„Jedeš přímo na ně!“ protestovala Nina.

„Já vím! To lano, hoď mi ho!“

Nina mu vyhověla a opět se přikrčila, jak nejníže to šlo. Chase chytil lano a zvedl hák. Motorový člun se rychle blížil a tři muži v něm nemohli uvěřit svému štěstí, že jejich kořist jim míří přímo do náruče.

Chase manipuloval s pákami tak, aby vznášedlo rozhoupal a byl tak pro odstřelovače nesnadným cílem. Muži ve člunu usoudili, že se odhodlal k sebevražednému útoku, a spustili palbu. Chase se přikrčil, když kulky prolétly v těsné blízkosti kolem. Odlétl další kus ochranné mřížky.

Plavidla se řítila vstříc kolizi…

Řidič člunu to nevydržel a uhnul ze směru jako první a připravil další dva muže o jasný cíl.

Přesně jak Chase doufal.

Když se člun přiblížil na dosah, hodil na něj hák. Ten s bouchnutím dopadl na příď, zrovna když se obě plavidla míjela. Lano se začalo odvíjet.

Hák sklouzl zpátky po přídi…

Zachytil se o zábradlí a lano se napjalo.

Střelci právě znovu našli svůj cíl, ale už neměli čas vystřelit. Příď jejich plavidla se náhle vymrštila do vzduchu a člun se převrátil dnem vzhůru, tažen zpátky lanem připoutaným ke vznášedlu.

Všechny tři muže to vyhodilo ven a popadali do bahnité vody. Vzápětí na ně dopadl převrácený člun a pohřbil je pod sebou.

Vznášedlo, které teď táhlo člun za sebou, se nebezpečně rozhoupalo. Chase ukázal na kovový kroužek, kterým bylo uvazovací lano připevněno k trupu. Nina se k němu doplazila a chvíli zápolila s uzlem, než se jí ho podařilo rozvázat. Uvolněné lano sebou švihlo a zmizelo ve vodě. Vznášedlo, zbavené váhy potápějícího se člunu, který je táhl zpátky, vystřelilo dopředu.

Chase se rozhlédl, zjistil polohu slunce a otočil vznášedlo k severu. Stále měli v patách jeden člun, který se s motorem na plné otáčky řítil po vodě.

Uslyšeli i jiný hluk, vzdálený hukot, který přicházel odkudsi ze severozápadu.

Peřeje.

Ale Chase neměl čas o nich přemýšlet. Před nimi se rozkládalo několik malinkých ostrůvků, výběžky pevniny a skály a stromy, mezi nimiž se vinuly úzké průplavy. Dvě gazely, které stály u břehu, zvedly hlavy a bázlivě sledovaly zdroj neobvyklého hluku. Pak se daly na útěk a skákaly z jednoho ostrůvku na druhý.

Chase chvilku závistivě sledoval jejich rychlost, pak zatočil doleva a doufal, že se dostane zpátky na řeku, která vede do Nagembe…

„Eddie!“ zaječela Nina a ukázala dozadu. Chase zjistil, že Fangova loď je už jen necelých dvacet metrů za nimi a dohání je.

Fang stál na sedadle spolujezdce a držel se horního okraje čelního skla. V druhé ruce něco držel, něco, od čeho se odráželo slunce…

„Panebože!“ vyjekla Nina. „Ten šílenec má pořád ten svůj příšerný meč!“

Chase napadl jen jediný důvod, proč Fang stojí připravený právě s takovou zbraní. „Chystá se naskočit k nám na loď!“

„Ó můj bože! Co si myslí, že je? Hraje si na pitomého Piráta z Karibiku?“

„Vylez sem!“ zakřičel Chase. „Budeš řídit loď a já se postarám o něj!“

„To myslíš vážně?“

Chase se místo odpovědi jen ušklíbl a začal nemotorně slézat ze sedadla, aby Nině uvolnil místo. „Buď připravena odrazit boční útok!“ Předal Nině řízení a seskočil na palubu.

Motorový člun už jel na jejich úrovni a zboku se k nim přibližoval. „Jeď mezi ostrůvky!“ přikázal Chase Nině, zvedl veslo a ukázal jím na kanál, který se vinul mezi kousky pevniny.

„Je moc úzký! Tahle věc se řídí hůř než SUV!“

„Představ si, že se snažíš vyhnout výmolům na Páté Avenue!“ Chase jednou rukou sevřel kovový rám podpírající sedadlo a otočil se ke člunu…

Člun narazil do boku vznášedla, zvedl vodní stěnu a téměř srazil Ninu z vyvýšeného místa. Chase zavrávoral a od pádu na záda ho zachránilo pouze to, že se pevně držel sedadla.

Fang zaječel a skočil na vznášedlo.

Dopadl na prázdnou příď a okamžitě se přikrčil do bojového postoje. Meč držel připravený před sebou a stál s široce rozkročenýma nohama, aby udržel rovnováhu, zatímco Nina nemotorně vedla plavidlo do kanálu mezi ostrůvky. Byl příliš úzký na to, aby do něj mohly vjet obě lodě vedle sebe. Motorový člun prudce zabrzdil, zatočil a zařadil se za vznášedlo. Špička jeho přídě se pohybovala těsně za zádí vznášedla.

Chase rychle odhadl svého protivníka. Meč kombinovaný s hůlkou nebyl jen pro efekt – Fang dobře věděl, jak čepel ovládat.

A jedinou Chasovou zbraní bylo veslo…

Fang se vymrštil vpřed a sekl mečem po Chasově hlavě. Chase zvedl veslo, aby ránu odvrátil.

Křup!

Meč hladce projel dřevem a to se rozpadlo na dvě části. Zděšený Chase se přikrčil, pak popadl ulomené veslo, zatímco Fang uskočil a ihned znovu zaútočil, tentokrát přímým výpadem na Chasův hrudník. Chase máchl veslem jako kyjem ve snaze udeřit Fanga do ruky, a přitom uhnul před úderem stranou.

Fang zaregistroval pohyb vesla – a změnil cíl.

Meč hladce projel rukávem Chasovy kožené bundy a zabodl se do svalu. Chase zařval bolestí, pustil veslo a stiskl ránu levou rukou. Fang mezitím stáhl zkrvavený meč zpátky a chystal se k dalšímu úderu…

Vznášedlo se divoce zatřáslo, protože Nina neodhadla zatáčku a trup narazil do strmého břehu a drhl o něj. Fang se zakymácel a rozpřáhl ruce, aby udržel rovnováhu.

Chase po něm skočil.

Jako rozzuřený býk narazil hlavou do Fangova hrudního koše a přidal úder levačkou do břicha. Tím vyrazil Fangovi veškerý vzduch z plic a otřesený Fang ztratil rovnováhu a upadl zády na lavičku. Chase se napřímil, popadl Fanga za ruku, ve které držel meč, a palcem mu stlačil zápěstní šlachu. Kdyby Fanga donutil pustit meč…

Zraněnou paží mu projela prudká bolest. Fang udělal totéž, co on – zaryl mu palec do krvácející rány v bicepsu!

Chase vykřikl a bolest ho téměř omráčila. Pustil Fangovo zápěstí a vyprostil se z jeho sevření. Přitom zakopl o sedátko a upadl na záda.

Fang vyskočil a zvedl meč. Chystal se ho zabodnout jako ocelový kůl Chasovi do srdce…

Nina narazila bokem vznášedla do druhého břehu kanálu, tentokrát úmyslně. Pasažéry plavidla zasypala hlína a kamínky. Potáhla za páky a rozhoupané plavidlo se jako opilé vydalo k protějšímu břehu úzké vodní plochy.

Fang po nárazu zavrávoral a padal. Čepelí nepřestával mířit na Chase…

Chase uviděl klesající záblesk stříbřité čepele. Vykopl obě nohy a zasáhl podrážkami Fanga do hrudníku a přehodil si ho přes hlavu. Fang dopadl před sedadlo řidiče.

Před nimi se zvedal druhý břeh. Nina zatáhla za řídicí páky a vznášedlo se stočilo podél něj, těsně se vyhnulo kamenitému břehu a vyjelo zpátky na otevřenou řeku. Teď zamířilo dolů po proudu. Motorový člun ho následoval, nabral rychlost a dostal se na úroveň vznášedla.

Řidič zvedl zbraň. Chase se překulil a vyskočil na nohy. Škubl sebou při dalším řeřavém bodnutí v pravé paži. Fang vypadal omráčeně, ale stále svíral svůj meč.

Kdyby se Chasovi podařilo vykopnout mu ho z ruky…

Chase přeskočil lavičku…

Nina si všimla, že na ni řidič druhého člunu míří. „Hajzle!“ Prudce otočila vznášedlo – ne pryč od člunu, ale přímo na něj.

Než Chase dopadl, paluba se pod ním o kousek posunula a jeho bota jen těsně minula Fangovu ruku. Ztratil rovnováhu a zapotácel se.

Druhá loď uhnula, její řidič se usilovně věnoval řízení, aby se vyhnul kolizi, a na pistoli na chvíli zapomněl.

Fang vymrštil ruku s mečem.

Čepel projela skrz Chasovy džínsy a zajela hladce do svalu. Místo se okamžitě zbarvilo krví.

Bolest byla tak silná, že Chase téměř omdlel. Dopadl na sedadlo. Fang se vztyčil do stoje. Dlouhý culík za ním povlával ve větru. Za ním bylo na vyvýšeném sedadle vidět Ninu. Ta jen bezmocně s hrůzou v očích přihlížela tomu, co se dělo pod ní.

Chase si stiskl ránu na noze levou rukou. Bolest v noze se přidala k té první. Fang se na něj shora zlomyslně zašklebil a znovu zvedl meč. Jeho zkrvavená špička tančila Chasovi před očima jako nepolapitelný hmyz a chystala se ke smrtícímu úderu…

Fangova hlava sebou náhle trhla dopředu, zasažená zezadu Nininou botou.

Fang zavrávoral…

A dostal se do dosahu Chasovy nezraněné nohy. Chase vykopl a zasáhl Fanga do čéšky. Ozvalo se nepříjemné křupnutí a Fangova tvář se zkroutila bolestí. Zavrávoral dozadu. Nina se rozmáchla a praštila ho do obličeje, který se ocitl v jejím dosahu. Při jejím úderu sebou Fang škubl ještě kousek dozadu…

A jeho dlouhý vlající culík se zachytil ve vrtuli.

Než měl čas vykřiknout, nekompromisní síla ho zvedla z paluby a vtáhla hlavou napřed mezi nechráněné lopatky. Nad zadní částí vznášedla se zvedl krvavý vodotrysk, připomínající scény z hororu. Psychopatův postřikovač trávníku… Odporné praskání lebky bylo slyšet i přes hluk motoru. Na palubu dopadlo bezhlavé tělo, jehož škubající se ruka stále svírala meč.

Nina neměla čas reagovat na ten strašlivý pohled, protože její mozek už byl zaneprázdněn jiným, bezprostředně hrozícím nebezpečím. I když řidič druhého člunu vypadal naprosto šokovaný smrtí svého šéfa, vzpamatoval se velice rychle a znovu zaměřil na Ninu svou pozornost. A zároveň i zbraň, kterou držel v ruce.

A řeka, po které teď pluli, byla divočejší; předtím klidná a blátivá voda se začala čeřit a pěnit a hnala se čím dál rychleji. Blížili se peřeje a…

„Vodopád!“ zaječela Nina.

Řeka před nimi náhle mizela do široké prohlubně. Pokles zemského povrchu byl způsoben geologickými zlomy, které roztínaly deltu Okavanga. Převis nebyl vysoký, voda padala z výšky asi pěti metrů, ale i to stačilo, aby se vznášedlo po dopadu rozbilo a jeho pasažéři se zabili o skály dole pod hladinou.

Řidič motorového člunu buď blížící se nebezpečí neviděl, nebo byl příliš rozzuřený, než aby mu věnoval pozornost. Nasměroval člun ke vznášedlu…

„Drž se!“ křikla Nina na Chase těsně před tím, než se plavidla srazila. „Panebože!“

Pevně se chytla řídicích pák, protože jí nezbýval čas na to, aby se připoutala k židli. Pak změnila směr lopatek za vrtulí. Vznášedlo se prudce otočilo a začalo klouzat po hladině jako kámen na ledu. Pokud bude mít dost místa, možná se jí podaří vznášedlo pořádně roztočit, než dopluje k okraji vodopádu…

Přišel další náraz, tak silný, že Nina málem vylétla ze sedadla. Z Fangovy bezvládné ruky vypadl meč a cinkl o palubu. Chase se k němu pokoušel dostat. Se zuby zaťatými bolestí přelézal sedadla.

Nina pokračovala v obratu. Vznášedlo konečně začalo reagovat. Proud vzduchu za vrtulí pomohl a plavidlo se začalo točil stále rychleji. Nina se podívala, co dělá řidič druhé lodi.

Stál a mířil na ni pistolí…

Prudce se sklonila. Kulka rozžhavila vzduch těsně nad ní.

Chase uslyšel výstřel, podíval se, kde je další hrozba, a pokračoval v přelézání.

Člun se opět blížil, vytrvale si razil cestu zčeřenou vodou. Převis už byl docela blízko, asi padesát metrů, a dunivý hluk padající vody začal být ohlušující.

Řidič opět vystřelil. Kulka s hlasitým bouchnutím zasáhla motor vznášedla. Motor zakašlal a zarachotil. Z díry v plášti začal tenkým pramínkem vytékat olej. Výfukové plyny se změnily v kouř.

Nina se přikrčila a očekávala další výstřel…

Chase popadl meč a hodil jím po motorovém člunu.

Čepel se zabodla řidiči do ramene, vyjela druhou stranou a trčela ven jako veliká šipka. Muž zaskučel a pustil pistoli. Snažil se vytáhnout čepel z rány a pustil řízení. Člun se ve vlnovkách vzdaloval od vznášedla.

Nina potáhla za řídicí páky a pokračovala v otáčení. Motor za ní pracoval jen s obtížemi, ale dosud měl takový výkon, aby zajistil rychlé otáčení plavidla, které poskakovalo po rozvířené vodě a řítilo se k okraji vodopádu. Už chybělo jen deset metrů, pět metrů…

Vznášedlo prolétlo vodní mlhou nad vodopádem, chvíli zůstalo rovnoběžně s jeho okrajem, a pak změnilo směr a letělo ke břehu.

Motorový člun takové štěstí neměl. Řidič prudce otočil volantem a zoufale se pokoušel uhnout, ale vládl jenom jednou rukou a nebyl dost rychlý. Loď přelétla přes okraj a zřítila se na skálu pod rozbouřenou vodou. Vmžiku se změnila v kousky dřeva, laminátu a oceli.

Nina zápasila s řídicími pákami a víceméně silou vůle vedla vznášedlo ke břehu. Motor se už vzňal a stoupal z něj sloup hustého černého kouře. Pod trupem zaskřípaly kaménky. Řeka byla stále mělčí a mělčí…

Vznášedlo vyjelo z vody a pokračovalo po bahnité mělčině. Pak narazilo do příkřejšího travnatého břehu a prudce se zastavilo. Nina se odrazila a seskočila ze sedadla ještě před nárazem. Žuchla na zem, až to zadunělo, překulila se a pak se konečně zastavila na ostrůvku vysoké suché trávy.

Sedla si. Chvíli trvalo, než se jí přestala točit hlava. Motor vznášedla se zastavil, ale hustý černý kouř z něj stoupal dál.

Kde je Chase?

„Eddie!“ vykřikla a sklouzla ze svahu. Ve strachu ani nevnímala škubavou bolest v podvrtnutém kotníku. Přes jedno sedadlo leželo Fangovo bezhlavé tělo, ale Chase nebylo nikde vidět.

„Jsem tady dole,“ přišla konečně sípavá odpověď se známým yorkshirským přízvukem. Na druhé straně lodi se zvedla Chasova ruka a malátně jí zamávala. Pak se Chase podepřel a sedl si. Ukázal na bezvládné tělo. „Tenhle rytíř bez hlavy a meče mi posloužil jako tlumicí nárazník. Nebyl to zrovna ideální airbag, ale fungoval.“

Nina obešla loď, aby mu pomohla na pevninu. „Jak moc jsi zraněný?“

„Bodl mě do paže a rozřízl mi lýtko. Snažil se mě naporcovat jako krůtu, takže zkus hádat.“

Nina si klekla a prohlédla mu zranění na noze. Nohavici měl nasáklou krví. „Panebože. Potřebuješ to zašít.“

„Jestli máš u sebe šitíčko, pusť se do toho.“

„Jediné, co mám, je pistole s prázdným zásobníkem. Jestli jsi jako MacGyver, něco vymyslíš.“

„Můžu se s ní začít mlátit po hlavě, dokud mě nepřestane bolet.“ Chase se pokusil vstát, ale když došlápl na poraněnou nohu, bolestí se zašklebil. „Sakra, do prdele, bolí to jak sv-, fakt to příšerně bolí.“

„Zůstaň v klidu. Podívám se, kde jsme.“ Nina vylezla na travnatý břeh a rozhlédla se, jestli neuvidí nějakou známku civilizace.

Všude kolem byla voda. Ztroskotali na ostrově, kolem kterého se hnaly zpěněné vody zpod vodopádu.

„Obávám se, že máme problém,“ zavolala na Chase.

„Takže se nic nezměnilo,“ odpověděl se sardonickým úsměvem. „Co se děje?“

„Jsme v prdeli. Přesněji řečeno, na ostrově.“

„Děláš si srandu?“ Nina zavrtěla hlavou. „Do prdele…“

„A ještě do hajzlu. Já vím.“

„Správně.“ Chase se otočil a blíž se podíval na motor. Nejprve ho napadlo, že by ho mohl zkusit znovu nastartovat, ale ze sloupu kouře, který stoupal z praskliny v kovovém plášti, pochopil, že motor už dosloužil. „Sakra, no to je teda skvělé. Ti parchanti co nevidět seženou vrtulník nebo letadlo, aby se po nás poohlédli, a tohle…,“ ukázal prstem na kouřící motor, „… je dovede přímo k nám. Jako bychom zapálili signální oheň!“

„Pokud nás dřív nenajde někdo jiný!“ řekla Nina a začala mávat rukama nad hlavou.

Chase se na ni podíval jako na blázna. „Co to k čertu děláš?“

Ukázala na oblohu. „Podívej se sám!“

Otočil hlavu a podíval se nad vodopád… a uviděl něco, čeho by se ani ve snu nenadál.

Byl to letoun, kterého si všiml už dřív – ale tohle vzdušné plavidlo bylo o moc exotičtější, než si myslel.

Pomalu k nim klesala vzducholoď. Její trup ve tvaru doutníku zdobila loga několika společností, ale to největší bylo ‚GemQuest‘ s G ve tvaru stylizovaného diamantu. Na něco tak obrovského se blížila strašidelně potichu a tři vrtule, které ji poháněly vpřed, začaly být přes hluk vodopádu slyšet, až když doletěla k ostrůvku na necelých sto metrů. Dvě vrtule, které vystupovaly na dolní straně trupu nad zavěšenou kabinou, se zvedly a zpomalily sestup.

„Oukej,“ řekl Chase. „Udělalo to na mě dojem.“

Kotvicí lana, která visela z nosu pětasedmdesátimetrové vzducholodi, se zachytila o povrch ostrova. Vzducholoď zastavila a zastínila slunce. Vrtule se rozječely a držely ji na místě. Kabina se vznášela asi šest metrů nad zemí. Dveře se otevřely a vyklonil se z nich světlovlasý muž v safari klobouku s širokým okrajem. „Ahoj, vy tam dole!“ zavolal se zřetelným jihoafrickým přízvukem. „Viděli jsme váš kouř – potřebujete pomoc?“

Chase už měl na jazyku uštěpačnou odpověď, ale Nina ho předběhla. „Máme tady zraněného člověka! Můžete ho vzít do nemocnice?“

Do nemocnice? naznačil Chase posunkem – jakýkoli druh státního zařízení byl poslední místo, kam se potřebovali dostat, když je hledali pro vraždu –, ale Nina jemně zavrtěla hlavou, aby mlčel.

Muž si vyměnil pár slov s pilotem a opět se naklonil dolů. „To samozřejmě můžeme, slečno! Dejte nám minutku, slétneme ještě o kousek níž. Tohle je ošidné místo. Dokáže váš kamarád vstát?“

Nina dokulhala k Chasovi a opatrně mu pomohla na nohy. Když natáhl nohu, hekl bolestí. „Jak moc je to zlé?“ zeptala se starostlivě.

„Na stupnici bolesti od jedné do deseti podle SAS? Asi tak na pětce,“ řekl a trhl sebou.

„A na stupnici bolesti normálního člověka?“

„Někde v rozmezí auuu-kristepane-nech-mě-umřít.“

Nina mu pomáhala, jak jen jí poraněný kotník dovolil, a společnými silami se vyšplhali na svažitý břeh. Zeppelin se teď nehybně vznášel necelé dva metry nad zemí.

„Fajn, pomůžu vám nahoru,“ řekl blonďatý muž a seskočil z kabiny. Vzducholoď se po ztrátě jeho hmotnosti o kousek zvedla, ale motory mírně snížily chod a kabina opět klesla. Muž protáhl obličej, když uviděl krvavé skvrny na Chasově potrhaném oblečení. „Panebože, člověče, co se vám stalo?“

„Nehoda s lodí,“ řekl Chase bezvýrazně. Jednou rukou se chytil kabiny a Nina s Jihoafričanem ho zvedli dovnitř. Většinu zadní části kabiny zabíralo elektronické vybavení, včetně obrazovky, na které Chase poznal zobrazení z radaru mapujícího horninu pod povrchem země. Vzducholoď sloužila ke geologickému průzkumu ze vzduchu, k honbě za diamanty. Pilot zvýšil výkon motoru, aby vyrovnal přírůstek hmotnosti, když se do kabiny vyškrábala Nina, následovaná druhým mužem posádky.

„Potřebujete něco ze své lodi?“ zeptal se muž a letmo se podíval na kouřící loď. Pak se podíval znovu a pozorněji, protože si všiml Fangova těla. „Prokristapána! Co se mu stalo? Kde má hlavu?“

Chase se zhroutil na sedadlo. „V řece, ve vrtuli, na mé bundě…“

Jihoafričan byl v šoku. „To nebyla nehoda! Co se to tu dělo“ Rázem ale zmlkl, když na něj Nina namířila pistoli. Pilot se ohlédl a překvapeně vykulil oči.

„Omlouvám se za tenhle způsob komunikace,“ řekl Nina, „ale mám za sebou neobyčejně mizerný den – vlastně několik mizerných dnů – a potřebuji, abyste nás vzal do…, jak se jmenuje ta vesnice?“

„Nagembe,“ napověděl Chase.

„To je ono. Vím, že to není daleko, a byla bych vám vděčná, kdybyste nás tam dovezl co možná nejrychleji. Co vy na to?“

Jihoafričan, který držel ruce napůl zdvižené nad hlavu, nervózně zacouval a sedl si na prázdné sedadlo kopilota. „Myslím, že to pro vás můžeme udělat, slečno. Že ano, Tede?“ Pilot několikrát rychle přikývl na souhlas.

„Výborně.“ Nina si sedla na židli vedle průzkumného vybavení a všimla si věci, která ležela v přihrádce na stole. „Tumáš, Eddie,“ řekla a hodila Chasovi telefon. „Zavolej TýDý a řekni jí, ať nás vyzvedne, až přistaneme. Jak dlouho nám to bude trvat do vesnice?“ zeptala se, když Chase začal vyťukávat číslo.

„Asi třicet minut,“ řekl Jihoafričan. Zarazil se a nevěřícně se na ni podíval. „Vy opravdu unášíte vzducholoď?“

Nina se zmohla na unavený úsměv a přes rostoucí hluk motoru řekla: „Víte, co je divné? Že tohle není ta nejšílenější věc, kterou jsem dnes udělala.“

„Tomu teda říkám příběh,“ řekla TýDý.

Chase si protahoval krk a snažil se zbavit svalové křeče. „To mi povídej.“

TýDý spěšně odletěla od dolu chvilku po Yuenovi. Pohled na obří důlní náklaďák, který prorazil ochranný plot a uháněl přes poušť se dvěma tanky v patách, ji přiměl k výroku, že tímhle činem se Eddie Chase zapíše do dějin. Když jí Chase zavolal, byla ještě ve vzduchu, takže jen změnila kurs a zamířila na přistávací dráhu v Nagembe, kam přiletěla pár minut před vzducholodí. Pilot pod dohledem namířené pistole dosedl se vzducholodí těsně vedle piperu. Nastal rychlý přesun, Nina s Chasem nasedli do Tamařina letadla a chvatně odletěli, za přihlížení místních obyvatel dychtivých zjistit, proč se nablýskaná vzducholoď rozhodla neplánovaně přistát v jejich malé vesnici.

Teď už byli bezpečně za hranicemi v Namibii a seděli v zatemněné místnosti v opuštěném farmářském domku v buši. Zatímco TýDý poskytovala Nině a Chasovi první pomoc a zašívala Chasovi ránu na noze, povykládali jí její dva pacienti o svých odpoledních zážitcích. „Věděla jsem, že politické vraždy nejsou tvůj styl, Eddie,“ řekla TýDý s úlevou.

„Jak to ale dokážeme?“ zeptala se Nina, celá nešťastná.

„To teď není váš největší problém,“ řekla TýDý. „Nebude dlouho trvat a zprávy o vás se rozšíří za hranice Botswany k sousedům. Bude vás hledat spousta lidí – musíte se odtud dostat dřív, než k tomu dojde. Nemyslím tím jen pryč z Namibie. Myslím tím celou Afriku.“

Nina si prohrábla rozcuchané vlasy. „Jak to ale provedeme? Nemáme pasy, žádné peníze – a hledají nás pro vraždu vysokého vládního úředníka! Na všech letištích v celé Africe budou viset naše fotografie!“

Chase vypadal zamyšleně, ale také trochu ustaraně. „Možná bych mohl něco zařídit… Ale to znamená, že budu muset zavolat a požádat o velkou laskavost.“ Zamračil se. „Možná až moc velkou. Mac do toho možná nebude chtít jít.“

„Mac?“ zeptala se TýDý překvapeně. „Chceš požádat o laskavost Maca?“ Na její tváři se objevil lstivý úsměv. „V tom případě mohu být nápomocná. Vloni tady byl obchodně a teď dluží laskavost i mně. Vlastně hned několik laskavostí.“

„Kdo je Mac?“ zeptala se Nina.

„Starý přítel,“ řekl Chase a podezřívavě si měřil TýDý. „Proč ti Mac dluží laskavost?“

„Několik laskavostí,“ opravila ho TýDý a koketně zatřepala řasami.

Chase se zatvářil znechuceně. „Je dvakrát starší než ty!“

„Má spoustu zkušeností,“ oponovala TýDý.

„Má jen jednu nohu!“

„Což ovšem otvírá dveře novým mož…“

Chase zděšeně spráskl ruce. „Ne! Už ani slovo!“

„Možnostem,“ dořekla TýDý a zazubila se.

Chase nasadil bolestný výraz. „Proč mi to musíš říkat? Ty a Mac? Brr, fuj.“ Otřásl se.

TýDý zkřížila paže na prsou a vyšpulila rty. „Tak chceš pomoc, nebo ne?“

„Samozřejmě že ano,“ ozvala se Nina, než Chase stihl odpovědět. „Kdo je Mac?“

„Je to člověk, který vás a Eddieho dostane do Anglie,“ vysvětlila jí TýDý. „Bude to možná den nebo dva trvat, ale má konexe, skrz které zařizuje cestování pro lidi, kteří nemají ani cestovní doklady.“

„Jak?“

„Mac má přátele na vysokých místech,“ vysvětloval Chase. Anebo nízkých. Podle toho, jak se na to díváš.“

„Tak nebo tak, jsem si jistá, že vám pomůže,“ řekla TýDý. Když brala do ruky telefon, usmála se na Chase. „Chceš s ním mluvit, nebo mám já?“

„Dej s ním řeč a ztrať za nás slovíčko,“ řekl Chase. Položil si dlaň na čelo a vzdychl. „Nebo několik.“

15

Londýn

„Koukněme, koho to sem čerti nesou,“ řekl na uvítanou vousatý Skot. V jeho řeči zřetelně drnčelo skotské ‚r‘ a oči mu jiskřily škodolibostí. „Eddie Chase, mezinárodně hledaný zabiják.“

Chase se kysele usmál. „Macu, jsem ti vděčný za pomoc a všechno ostatní, ale upřímně – jdi do prdele.“

„Taky tě rád zase vidím.“ Mac se ušklíbl a otevřel dveře, aby mohli Nina a Chase vejít do haly domu ve viktoriánském stylu „A vy jste určitě doktorka Wildeová. Vítejte v Londýně, jmenuji se Jim, ale přátelé mi říkají Mac.“ Podal Nině ruku.

„A mně říkají Nina. Ráda vás poznávám,“ řekla. Macovi hádala kolem šedesáti let. Byl asi sto osmdesát centimetrů vysoký a měl ježaté šedé vlasy. I na svůj věk se vyznačoval drsnou krásou a zdálo se, že je v dobré fyzické kondici. Po poznámce, kterou Chase na jeho adresu pronesl ještě v Namibii, si nemohla pomoci a po očku pohlédla na Macovy nohy. Nedokázala ale rozeznat, která z nich je umělá. „Odkud znáte Eddieho?“

Mac zvedl překvapeně obočí. „On vám to neřekl?“

„Pokud jde o jeho minulost, je velmi tajnůstkářský,“ řekla Nina kysele.

Mac zavřel dveře a Nina využila tu chvilku k tomu, aby se rozhlédla kolem sebe. Hala připomínala spíš atrium, obě patra lemovala široká podesta a stropem propouštěly světlo dva světlíky z barevného skla. Interiér stejně jako jeho majitel působil drsně a spartánsky; jedinou výzdobu, které si Nina všimla, tvořilo několik cenných antických sošek.

Mac je uvedl do sousedního obývacího pokoje. „Býval jsem Eddieho velícím důstojníkem,“ vysvětloval. „Poručík Jim McCrimmon, SAS, zvláštní jednotka Jejího Veličenstva. Teď už jsem samozřejmě v důchodu. Ale stále pracuji jako poradce pro… jisté úřady.“

„Myslí tím MI6,“ řekl Chase s nesouhlasným úšklebkem, „banda budižkničemů.“

Mac se zasmál. „Obávám se, že Eddie má o naší tajné službě velmi nízké mínění. Nejsou ale tak špatní, alespoň podle norem tajných služeb. Nebyli byste tady, kdyby někteří z těch budižkničemů nezařídili váš let načerno, abyste se dostali z Namibie. Prosím, posaďte se.“

Ačkoli byla v pokoji pohovka, Nina a Chase si sedli na oddělená křesla. Mac si toho všiml a překvapeně škubl obočím, ale zdržel se komentáře. „Tak,“ zvážněl. „Teď byste se možná mohli obtěžovat a vysvětlit mi, proč jsem musel tahat za tolik nepříjemných nitek, abych vás sem dostal?“

Většinou mluvil Chase. Nina se občas vložila do řeči a doplnila pár informací nebo ho poopravila. Zdálo se, že v přítomnosti svého bývalého velitele se k ní chová umírněněji, i když stále s výrazně sarkastickým přídechem. Chvíli trvalo, než dovykládali celý příběh, a když skončili, Mac se opřel. Tvářil se ustaraně.

„Takže ten Yuen má tajný uranový důl…,“ zavrčel a zamyšleně udělal z prstů stříšku.

„A unesl Sophii,“ připomněl mu Chase.

„Je to jeho žena. Nevím, jestli únos je za těchto okolností ten správný pojem. Ale nejdůležitější bod je ten uranový důl,“ zamračil se. „Uvědomuješ si ale, že nemůžu jednat jen na základě toho, co jsi mi právě řekl?“

Chase se zarazil. „Proč ne? Zatáhni do toho Spojené národy, pošlou do toho dolu inspektory…“

„Nejde o ten důl, Eddie. Problém je s tebou! Byl jsi obviněn z vraždy ministra, proboha! Naprosto věřím tomu, že jsi nevinný,“ pokračoval Mac a odmítavě zakýval ukazováčkem, aby předešel Chasovým námitkám, „nemůžu ale jít za šéfem SIS s bizarní historkou o uranových dolech a starobylých pergamenech a požádat ho o povolení k vyšetřování, když je zdroj informace hledán pro vraždu ministra nezávislého státu! Vždyť ho dokonce zastřelili tím tvým směšným ručním kanónem!“

„S důvěryhodností jsme opravdu na štíru,“ připustila Nina, ač nerada.

Chase to ale neodradilo. „Nebude na tom záležet, jakmile si někdo prohlédne ten důl. Stačí jediný malý kousek uranové rudy, a Yuen bude v prdeli.“ Předklonil se a prosebně zvedl ruce. „No tak, Macu. Nechci po tobě, abys šel přímo za premiérem, ale vím, že přinejmenším dokážeš postrčit věci správným směrem. Zařiď, ať někdo prozkoumá ten důl, a dál už to pak poběží samo.“

„Hmm.“ Zdálo se, že Maca rozhodování bolí. „K čertu, ale co,“ řekl nakonec. „Vězím v tom beztak po krk, když jsem vám pomohl k útěku ze země. Proč bych se tedy nepropadl až po uši?“

Chase se široce usmál. „To je slovo chlapa.“

„Bude to ale trvat několik dnů. Když jsem vás odtamtud dostával, musel jsem žádat o laskavost na příliš mnoha stranách, takže na to musím jít pomalu a zlehounka. Ale ano, tak či onak, nakonec do toho dolu někoho dostaneme a podíváme se tomu Yuenovi na zoubek.“

„Skvěle,“ Chase se opřel. „A když už mluvíme o Yuenovi, potřebuju na chvíli tvůj počítač. Trochu se porozhlédnu po internetu. Sophia mi říkala, že se Yuen chystal letět z Botswany do Švýcarska. Doufám, že nezměnil plány. Jakmile zjistím, kde je, dohoním ho, než odtamtud odjede i se Sophií.“

„Počkej, cože?“ řekla Nina překvapeně. „Pořád se za ní ženeš?“

Chasův hlas ztvrdl. „Slíbil jsem, že jí pomůžu. Vždycky dělám svou práci důkladně.“

„To už není tvá práce, Eddie! Přenechej to jiným.“

„To není můj styl.“ Chase vstal. „Počítač máš pořád nahoře ve studovně?“ zeptal se Maca. Ten přikývl, ale v očích se mu varovně zablýsklo. Chase to ignoroval a zamířil ke dveřím.

„Eddie!“ vykřikla Nina a vstala. „Nedělej to, nebuď hlupák!“

Otočil se k ní, oči plné hněvu. „Tak to si o mně ve skutečnosti myslíš, doktorko? Že jsem hlupák?“

„Tak jsem to nemyslela,“ ustoupila Nina a litovala špatné volby svých slov, ale Chase pokračoval.

„Myslíš si, že když nemám ta správná písmena před a za jménem, že jsem idiot? To je přesně to svinstvo, které musím snášet od chvíle, kdy ti funkce stoupla do hlavy a začala sis myslet, že jsi lepší než já. Ne, tohle beru zpátky – ty sis odjakživa myslela, že jsi lepší než já, jen jsi to přestala skrývat!“

„To není pravda!“

„Se Sophií aspoň vím, jak na tom jsem,“ zavrčel. Chvíli se beze slova vzájemně měřili. Pak se Chase odmítavě odvrátil.

„Eddie,“ řekla Nina a ze všech sil se snažila působit klidně a rozumně, „teď pracuješ pro agenturu, nejsi na volné noze. To, co se chystáš udělat, nemá nic společného s potopením plošiny nebo získáním textu Hermokrata. Jde o osobní pomstu! To nemůžeš – ne jako zaměstnanec agentury.“

Chase strnul zády k ní, pak se napůl otočil, ale do očí se jí nepodíval. „V tom případě končím,“ prohlásil rázně a vyšel z pokoje.

Nina za ním hleděla, naprosto paralyzovaná emocemi, které se v ní bouřily. Vytušila, že Chase nemluvil jen o své práci – že odchází i od ní, a to doslova i přeneseně. Pokusila se na něj zavolat, ale hrdlo měla sevřené a rty se jí třásly.

Slyšela, jak Mac za ní vstal, a najednou se cítila nepříjemně, bylo jí trapné, že byl svědkem jejich hádky. „Já – omlouvám se,“ podařilo se jí zašeptat.

„Není třeba se omlouvat,“ řekl potichu. Po chvilce ticha ucítila na rameni jeho uklidňující dotek. Otočila se. Měl v očích účastný pohled. „Vím, že Eddie občas dělá… zbrklá rozhodnutí. Ale obvykle brzy přijde k rozumu.“

„Myslím, že to není jen jeho vina,“ řekla mu Nina. „Má – měl pravdu v tom, co o mně řekl. Opravdu jsem dovolila, aby mi práce stoupla do hlavy. Já…“ I pouhé pomyšlení na to doznání bolelo, natož ho zformulovat slovně. „Přestala jsem být archeoložkou a stala se ze mě byrokratka. Ne, ještě hůř – politička. Soustředila jsem se na mocenské hry, abych dostala to, co chci. A nejhorší na tom je, že se mi to líbilo.“ Odvrátila se od Macových očí. „Ach můj bože, všechno jsem zničila.“

„Možná byste mu to měla říct,“ navrhl Mac potichu.

„Nemůžu. Ne, když je… Víte sám, jaký je. Nebude mě poslouchat, jen se pokusí všechno překroutit, aby si mohl nárokovat vítězství.“

„Hmm. Možná by měl nejprve vychladnout,“ připustil Mac. Sundal ruku z Ninina ramene a napřímil se. „Mám návrh. Zdá se, že máte za sebou pár dost perných dnů.“

Nina se pokusila o úsměv. Smutný úsměv. „Dalo by se to tak říct.“

„Proč si v tom případě nedopřejete koupel? Příjemnou, dlouhou, horkou koupel. Vyčistíte si tělo i duši a ulevíte si od bolestí, U mě to vždycky funguje!“

„Já nevím,“ řekla Nina nejistě…, ale ten nápad nezněl špatně.

„Věřte mi, pomůže vám to. A Eddiemu i vám to poskytne trochu času navíc, abyste si mohli všechno dobře promyslet.“

„Tak dobře,“ rezignovala nakonec Nina. „Dám si tu koupel.“

Když Chase zaregistroval, že do studovny vešel Mac, vzhlédl od počítače. „Našel jsem místo, kam Yuen utekl – má továrnu na mikročipy ve švýcarských Alpách. Půjčím si tvůj telefon, potřebuju zavolat Mitzi. A od tebe potřebuju ještě jednu laskavost – musím se tam co nejrychleji dostat.“

„Aha.“ Mac si sedl do křesla s vysokým opěradlem, vzal si knihu, která ležela na malém kulatém stolku vedle křesla, a otevřel ji. Pohodlně se opřel a chystal se ponořit do čtení.

Chase na něj chvíli nechápavě hleděl a pak netrpělivě zamával rukou. „Země volá Maca. Slyšíš mě?“

„Jo, slyšel jsem tě,“ řekl Skot nevzrušeně, aniž by zvedl zrak od knihy.

„Takže to můžeš udělat?“

„Samozřejmě, že to můžu udělat. Otázka zní, jestli to mám udělat.“ Šlehl pohledem po Chasovi, který na něj stále upřeně hleděl. „Víš stejně dobře jako já, že když se vydáváš na nějakou misi, musíš mít absolutně jasný cíl. A abych byl upřímný, nevěřím, že teď ho máš.“

„Můj cíl nemůže být jasnější, než je,“ řekl Chase otráveně. „Jedu zachránit Sophii. To je všechno.“

„Ale proč ji jedeš zachránit? A spíš mě ještě zajímá, co s ní hodláš dělat pak?“

„Co tím myslíš?“

Mac si položil knihu do klína. „Mluvil jsem s Ninou.“

„Aha, no výborně,“ odfrkl Chase pohrdavě, „nech mě hádat napovídala ti, jak jsem se změnil v nehorázného otravu, protože mě nebaví práce, a jak jsem ji shodil, když se snažila navazovat vztah se všemi svými veledůležitými novými přáteli, blá blá blá.“

„Přesně naopak. Jestli sis nevšiml, je to velice inteligentní a vnímavá žena.“ Upřeně se na Chase podíval. „Měl bys s ní občas zkusit mluvit.“

„Proč, co říkala?“

„Mně nepřísluší to komentovat. Ale ty bys to měl zvážit, než se začneš honit po Evropě za svou bývalou ženou.“

Chase si nemohl nevšimnout jistého důrazu, který Mac položil na slovo ‚bývalou‘. „Nemám čas,“ řekl na svou obranu. „A ať už Nina tvrdí cokoli, nejde o osobní pomstu. Yuen těží uran, což znamená, že ho prodává, což znamená, že ho nějací prevíti se zločineckými úmysly kupují. Jestli se k Yuenovi dostanu,“ ledově se usmál, „pěkně mi to všechno poví.“

Jeho bývalý velitel ho probodával upřeným pohledem zkušeného vyšetřovatele. „Víš absolutně jistě, že je to tvůj jediný cíl, Eddie?“

„Ano,“ řekl Chase po malém zaváhání.

Mac z něj několik dlouhých vteřin nespustil upřený pohled, ale nakonec přikývl. „Tak dobře. Pokud jsi pevně rozhodnutý, že se pustíš do téhle šílené akce, zařídím, aby tě na letišti čekal nový pas. Ať už si o lidech z MI6 myslíš cokoli, jsou ve skutečnosti výkonní. V jistém směru.“

„Díky, Macu. Máš to u mě.“

„Mám u tebe nejen tohle,“ připomněl mu Mac, odložil knihu a vstal. Chase se usmál a vrátil se k počítači.

„Sophia tě zpátky nepřijme, to doufám víš,“ ozval se Mac potichu od dveří.

Chasův úsměv se vytratil. „Co? Já… nikdy jsem si nemyslel, že by mohla.“

„Hmm.“ V tom tichém zvuku zaznělo horší obvinění, než kdyby je Mac zformuloval do slov. „Eddie, pamatuješ, co jsem tě učil ještě tehdy u pluku? O boji do konce?“

„Jo, samozřejmě. Opakoval jsi to tak často, že jsem místo pořekadla ‚Odvážnému štěstí přeje‘ začal používat ‚Bojuj až do samého konce‘.“

Chvíli se zdálo, že to Maca pobavilo, ale pak jeho tvář dostala výraz, který u něj Chase nikdy neviděl. Smutek. „V mém životě byl jediný boj, který jsem nevybojoval až do samého konce. Tehdy jsem si myslel, že to nestojí za námahu. Ale teď je to věc, které nejvíc lituju.“

„Co to bylo?“ zeptal se Chase. Ale odpověď už znal.

„Jsem starý muž v prázdném domě, Eddie,“ řekl Mac s povzdechem. „Ale nebyl bych sám, kdybych více bojoval za udržení svého manželství. Nenech pýchu, aby tě zastavila v boji za to co máš. Co oba máte.“ Odvrátil se. „Zavolej si, kam chceš. Já jdu zařídit všechno potřebné.“

Chase sledoval, jak Mac odchází, ale ve skutečnosti ho nevnímal, byl příliš ponořený v myšlenkách. Chvíli mu trvalo, než se sebral natolik, že byl schopen sednout si k telefonu.

Nina se s trhnutím, probudila a rozvlnila vodu ve vaně, plné skoro po okraj. Horká voda, která mezitím vychladla na teplotu jejího těla, ji ukolébala do stavu hluboké relaxace, který nakonec přešel ve spánek. Na chvíli se nemohla zorientovat v neznámém prostředí, ale pak vstala, vzala z držáku osušku, omotala si ji kolem sebe a vylezla z vany. Vana byla mistrovský kousek. Stála volně uprostřed koupelny, masivní kus kovu a smaltu na litinových nohách ve tvaru lvích tlap. Do jejího newyorského bytu by se příliš nehodila, ale Nina musela uznat, že má své kouzlo.

Osušila se, podívala se na hodinky a zděsila se, když zjistila, že ležela ve vaně skoro dvě hodiny. Omotala si kolem hlavy ručník a navlékla si župan, který jí poskytl Mac, aby si mohla dát vyprat své špinavé oblečení. Když ale uvážila, jak je poničené, pochybovala, že si ho ještě někdy bude moci obléct, i když bude čisté. Její účes za pět set dolarů se už také nedal zachránit, vypadalo to, že v nejbližší budoucnosti se bude muset vrátit ke svému tradičnímu culíku.

Vypustila vodu z vany a vyšla na podestu. Macův dům měl dvě koupelny. Ta, ze které právě vyšla, byla větší a byla v horním patře. Nina se zadívala na barevné světlíky, které měnily odstíny, jak přes odpolední slunce přelétaly mraky. Pak uslyšela zdola hlasy a nakoukla přes balkónové zábradlí.

Dole v hale stáli Mac a Chase a o něčem se bavili. Nina ztuhla a cítila, jak v ní roste strach a zlost, protože u Chasových nohou ležela sbalená taška. Bylo jasné, že je opravdu na odchodu. Mac stál mezi ním a předními dveřmi a jeho postoj naznačoval, že by byl radši, kdyby Chase nikam nejezdil, ale že mu nechce bránit. Nina nastražila uši.

„Opakuješ to pořád dokola,“ řekl Chase podrážděně, „ale já přesto pojedu.“

„To v sobě nenajdeš ani kousek cti, abys jí řekl, že odjíždíš?“ zeptal se Mac a jeho nesouhlasný tón byl dobře rozeznatelný i o dvě patra výš.

„Kristepane, Macu, chci s ní mluvit, opravdu chci. Cením si toho, co jsi mi předtím řekl, a máš pravdu, vím, že ji máš. Ale tohle musím udělat, a kdybych s ní mluvil teď, všechno by se jen zamotalo. Promluvím si s ní, až se vrátím, řeknu jí, jak se cítím.“

„A víš vůbec, jak se cítíš?“ Chase mu neodpověděl a jeho mlčení o to víc Ninu zraňovalo. „Hmm. Jsi dospělý chlap, i když se tak vždycky nechováš, takže je to na tobě. Doufám jen, že všechno zbůhdarma nezahazuješ.“

Chase řekl něco, čemu Nina nerozuměla. Pouhá dvě slova. Možná to bylo ‚Já taky‘…, ale možná řekl něco úplně jiného. „Jo, ještě jedna věc,“ řekl Chase už hlasitěji. „Nedal bys mi náhodou svůj kód?“

„Víš, že nemůžu,“ řekl Mac pevně.

„Možná budu muset rychle utíkat, zvlášť pokud s sebou budu mít Sophii. A ty už ho nebudeš potřebovat.“

„Pořád jezdím na služební cesty, to přece víš.“

„Jo, slyšel jsem, žes byl loni v Africe.“ Chase zvedl hlas. Výsměch a podráždění hrál jen částečně. „Ty a TýDý! Co vás to napadlo? Ne, nic neříkej, dovedu si představit, co napadlo tebe. Ale ji?“

Mac se zatvářil téměř roztouženě. „Co na to mám říct? Je to moc milé děvče. A je velmi silná…“

„Nechci nic vědět,“ zaúpěl Chase. „No tak, Macu. Je pravděpodobné, že ho vůbec nebudu potřebovat, a nikdo se nedozví, že jsi mi ho prozradil. Jestli ale budu mít důkaz, co Yuen dělá…“

„Tak dobře,“ souhlasil Mac, ale bylo zřejmé, že svádí vnitřní boj. „Proč ne? Do toho průšvihu bych se nenamočil hlouběji, ani kdybych odjel do Botswany a odpráskl toho troubu sám.“ Nina neslyšela, co ještě dodal, ale Chase přikývl.

„Mám ho. Díky.“

„Neděkuj mi. Pořád si myslím, že to není dobrý nápad.“

„To slýchám víc než často,“ řekl Chase a zvedl tašku. „Ten člověk bude mít pro mě na letišti všechno připravené?“

„Bude.“ Mac natáhl ruku. „Hodně štěstí, Eddie. Bojuj až do konce.“

Chase mu ji stiskl. „Podívej… Pokud jde o… Řekni Nině, že si s ní chci promluvit, chci to urovnat. Ale bude to muset počkat, dokud se nevrátím. Tohle udělat musím.“

„Řeknu jí to,“ slíbil Mac.

„Budu zpátky coby dup,“ ujistil ho Chase, otevřel dveře a vyšel ven. Zavřely se za ním s pohřebním bouchnutím.

Mac chvíli hleděl na zavřené dveře a pak promluvil. „Už můžete dolů, Nino.“

Překvapená Nina se naklonila přes zábradlí. „Věděl jste, že vás poslouchám?“

„Znám každičký zvuk v tomto domě – slyšel jsem, jak vrzly koupelnové dveře.“ Podíval se nahoru. „Je mi to líto. Myslel jsem, že ho dokážu přesvědčit, aby nejezdil.“

„Stačilo, abyste mu nepomáhal,“ podotkla ostře.

„Jel by tak jako tak a pravděpodobně by skončil ve vazbě, protože by se pokoušel proniknout přes pasovou kontrolu. Což by za těchto okolností, jak jistě sama uznáte, byla ta horší alternativa.“

Nina s ním musela souhlasit. „Zatraceně! Proč jen musí být tak paličatý!“

Mac se rozesmál. „Znám Eddieho už dlouho a v tomhle se vůbec nikdy nezměnil.“

„Chcete tím říct, že jsou věci, ve kterých je ochotný se změnit?“ Bylo to myšleno jako řečnická otázka a Nina ji pronesla hodně hořkým tónem.. Překvapilo ji, že dostala odpověď.

„Divila byste se. Za tu dobu, co Chase znám, se změnil v lecčem.“

„Opravdu?“

„Opravdu. Ale jestli o těch jeho změnách chcete mluvit, bylo by lepší – pro můj krk určitě! –, kdybychom je neprobírali přes balkon jako Romeo a Julie, co vy na to?“ Mac ukázal na dveře do kuchyně, která byla v zadní části domu. „Pojďte dolů a já vám udělám něco k jídlu. Pak si budeme moci popovídat o mládí pana Chase.“

Nad Londýnem zapadalo slunce a proti tmavnoucí západní obloze vystupovaly siluety domů. Pouliční osvětlení barvilo domy v Belgravii dorůžova.

Stejné světlo dopadalo na bílou dodávku, která stála naproti Macovu domu. Řidič ignoroval dvojitou žlutou čáru a místo toho použil tradiční zástěrku britských řidičů pro parkování na zakázaném místě – zapnul výstražná světla.

V kabině dodávky seděli tři muži a v zadním prostoru další čtyři. Všichni byli mladí, velcí, trénovaní a oblečení celí v černém. Šest z nich bylo ozbrojeno ultralehkými samopaly a dalšími zbraněmi.

Sedmý muž samopal neměl, zato měl věc, která byla v mnohem ohledu mocnější než zbraně jeho kolegů. Na klíně mu ležel laptop, k němuž byla připojená nenápadná bílá krabička, připevněná k provizornímu rámu přišroubovanému k boku dodávky.

„Najíždí,“ řekl. Obrazovka laptopu se probudila k životu a náhodné víření šedých a bílých skvrn na červeném pozadí dostávalo tvar.

Vnitřek Macova domu.

Bílá krabička byla anténa radaru pracujícího na milimetrové vlnové délce a na frekvenci schopné snadno proniknout viktoriánskými cihlovými zdmi. Operátor pomocí malého joysticku směroval anténu a pomalu procházel domem a hledal známky života…

„Mám je,“ oznámil.

Nina se zblízka podívala na fotografii. „Ó můj bože, to je Eddie?“

„To je on,“ potvrdil Mac. Když dojedli, Nina se převlékla do košile, kterou jí půjčil a která jí sahala téměř po kolena, a obula si jeho trepky. Zatímco čekala, než jí její oblečení uschne, vzal ji Mac na krátkou prohlídku domu. Skončili nahoře v knihovně, která byla spíš soukromou výstavkou jeho minulosti, než místem, kde se ukládají knihy. Jedna stěna byla plná zarámovaných fotografií z různých období jeho vojenské kariéry.

„On má vlasy!“ I když měl Chase na fotografii krátký vojenský sestřih, jeho hlavu pokrývalo mnohem víc vlasů než v současnosti. „Kolik mu tady bylo let?“

„Ten snímek vznikl před deseti lety, takže asi dvacet pět.“ Na fotce byl kromě Chase i Mac a několik dalších mužů. Všichni byli oblečení v pouštních maskovacích uniformách a pózovali fotografovi. „Myslím, že to byl jeho třetí rok u SAS.“

Nina se přesunula k další fotografii, která byla podle všeho pořízena v nějaké restauraci nebo hospodě. Skupinka mužů seděla kolem stolu a vesele připíjela fotografovi, kterým byl nejspíš sám Mac. „Jé, tady! Je to Hugo?“

Mac se pozorně zadíval na fotku, na které byli Chase a Hugo Castille, který měl velmi nelichotivý zplihlý knír. „Je to on. Nafotili ho těsně potom, co jsme se vrátili ze společné operace NATO na Balkáně. Znala jste ho?“ Nina přikývla. „Byl to dobrý člověk. Posedlý ovocem.“

„Ano, to si pamatuju.“ Na fotografii byl ještě někdo, koho znala, ale neměla na něj zrovna hezké vzpomínky. „Och. A tohle je Jason Starkman.“

„Ano,“ řekl Mac odmítavě. „Měl by se propadnout hanbou. Svést ženu svému spolubojovníkovi – za takovou věc by ho měli zmrskat.“

„Vlastně…,“ začala Nina, ale zarazila se, protože si nebyla jistá, jestli o tom chce vůbec mluvit. Macův zvídavý pohled ji ale povzbudil. „Eddie mi říkal, že Starkman neměl se Sophií poměr. Vymyslela si to, aby Eddiemu ublížila.“

Mac sotva znatelně přikývl. „Abych řekl pravdu, vůbec mě to nepřekvapuje. Vždycky jsem měl dojem, že je svým způsobem krutá. Bývala dost majetnická, a když nebylo po jejím, dokázala být pěkně protivná. Jenomže když si toho Eddie všiml, bylo už pozdě. Chudák.“

„Nepokoušeli jste se mu s Hugem něco naznačit?“

„Co jsme mu měli říct? Byl zamilovaný do bohaté, kultivované, překrásné mladé ženy. Myslím, že jsme nemohli udělat nic, abychom jeho názor na ni změnili. To mohla udělat jen ona… a i tak to trvalo dost dlouho, než si to byl schopen připustit. Celá tahle věc ho bohužel dost změnila.“

Takže Chase není tak neotřesitelný, jak tvrdí, říkala si Nina. „Hugo mi jednou povídal, že Chase býval… galantní. Je to tak?“

Mac se rozesmál. „Dobrý bože, ano! Pravý rytíř v nablýskané zbroji. Vyrážel do boje, aby zachraňoval dámy v tísni, a nikdy za to nic nechtěl. Takovým chováním si muž získá hodně obdivovatelek.“

„Zdá se, že má po celém světě spoustu, ehm, kamarádek,“ řekla Nina.

„A z dobrého důvodu. Hodně lidí vděčí Eddiemu za svůj život. Vždycky se ale choval jako gentleman a bral je opravdu jen jako kamarádky. Až přišla Sophia. A po ní, i když nepřestal pomáhat lidem, si vybudoval jakýsi protivný a obhroublý postoj.“

„Obranný mechanismus.“

„Nejspíš.“ Mac věnoval Nině dlouhý pohled. „Někomu se ho ale – podařilo prorazit.“

„Nejspíš to nestálo za námahu,“ řekla Nina nevesele.

„Jak dlouho už jste spolu – osmnáct měsíců?“

„Víceméně.“

„To znamená, že déle, než byl se Sophií.“ Nechal Ninu, ať o tom uvažuje, a vydal se na opačný konec knihovny. Nina si všimla, že strop rozděluje trám – bylo patrné, že kdysi zde místo jedné velké místnosti bývaly dvě menší. Mac natáhl ruku a setřel prach z dud, které visely na desce z tmavého dřeva, upravené do tvaru štítu.

„Umíte na ně hrát?“ zeptala se Nina. Byla ráda, že může změnit téma.

Mac se zašklebil. „Ani notu. Má rodina se odstěhovala z Edinburghu, když mi bylo deset, a zakotvila v Chingfordu. Ale vojáci nemají žádnou představivost, když kupují dárky pro své kolegy, kteří odcházejí do výslužby. Anebo si dělají srandu. Nejsem si vůbec jistý, jak to bylo v tomhle případě. Ale cením si toho.“

Opět se usmál, tak nějak hřejivěji. Pak se odtrhl od dud a přešel do vedlejší místnosti. Nina ho následovala a ocitla se v herně. Většinu místnosti zabíral nijak nezmenšený kulečníkový stůl. Na zeleném sukně ležela bílá krabice. Mac ji zvedl a uvnitř zahrkaly kulečníkové koule. Chvíli si s krabicí pohrával, jako by se chystal rozhodit koule ke hře, ale pak se otočil k Nině.

„S Eddiem je to těžké,“ řekl. „Je pravda, že umí být… buďme velkorysí a nazvěme to otravný. Dokonce i předtím, než ho Sophia pustila k vodě, byly chvíle, kdy jsem si říkal, že jediný způsob, jak ho umlčet, bude kulka do hlavy.“

„Opravdu umí člověka vytočit,“ připustila Nina a pousmála se.

„Zároveň je to možná ten nejpoctivější, nejodvážnější a nejnezdolnější muž, s jakým jsem kdy sloužil.“ Vzal do ruky tágo a poklepal si jím po levé holeni. Ozvalo se klepnutí dřeva o plast a kov, „Tohle je památka na Afghánistán. To byl taky důvod, proč jsem odešel z aktivní služby a dal se na tajné operace. Protitankový šrapnel mi utrhl nohu těsně pod kolenem.“

„Můj bože,“ hlesla Nina a vytřeštila oči.

„Eddie mě z toho dostal. Nejenže vběhl přímo do nepřátelské palby, vytáhl mě z hořícího landroveru a hodil si mě přes rameno – byl jsem tehdy nejspíš o dost lehčí –, ale ještě přitom stačil oddělat chlapa, který na nás střílel, když mě nesl do úkrytu. Takový on je. Pokud jde o ochranu lidí, které má na starosti, je odhodlaný a nebojácný a zajde jakkoli daleko, jen aby splnil úkol. Podle toho co jste u večeře povídala o tom, jak jste se seznámili, jste to patrně zažila na vlastní kůži.“

„Jo, to je pravda,“ řekla a vzpomínala, jak Chase vlezl do letadla – do odlétajícího letadla –, aby ji zachránil.

„Je to muž činu,“ řekl Mac a položil tágo na stůl, „což někdy bohužel znamená, že jedná, aniž by přemýšlel. A mluví, aniž by přemýšlel. Myslím, že pro lidi, kterým je blízký, je to věc poměru kladů a záporů… a jak se vyrovnat se zápory.“

„Myslíte pro lidi, jako jsem já?“

Věnoval jí nevinný pohled. „Možná.“

Usmála se. „Nikdy bych neřekla, že lidi od SAS fungují taky jako poradci v oblasti mezilidských vztahů.“

„Válečná pole nejsou jen venku v terénu,“ řekl a vrátil jí úsměv…

Shora přišel slabý, sotva slyšitelný zvuk, krátké škrábnutí. Nina si ho sotva všimla, ale Mac prudce zvedl hlavu tím směrem úsměv mu okamžitě zmizel ze rtů.

„Co to bylo?“ zeptala se Nina.

„Pojďte se mnou. Rychle.“ Najednou měl hlas velícího důstojníka, úsečný, pracovní. Vyšel ze dveří na podestu a pospíchal ze schodů do prvního patra. Nina šla těsně za ním. „Musíme se dostat do studovny.“ Přikrčil se a poprvé bylo znát, že napadá na umělou nohu. „Držte hlavu dole. Možná sledují okna.“

Nina se sehnula a následovala ho napříč pokojem ke skříni. Otevřel ji a vytáhl hrozivě vyhlížející opakovací pušku. Ještě hrozivěji zaznělo cvaknutí uzávěru. Nině přeběhl mráz po zádech.

„V SAS si člověk nadělá nepřátele,“ nabídl jí úsečné vysvětlení. „O některých se ví, že rádi chodí na návštěvy.“ Se zbraní v ruce a přikrčený se vydal ke stolu pro telefon.

Uslyšeli další zvuk – z ulice přišla tlumená rána.

Mac okamžitě pustil telefon a skočil na Ninu. Strhl ji na podlahu a přikryl ji vlastním tělem.

Okno prasklo a objevila se v něm šesticentimetrová díra…

„Zakryjte si uši!“ vykřikl Mac. Nina taktak stačila zvednout ruce k hlavě…

Omračující granát vybuchl s ohlušující ranou.

16

Nině ještě zvonilo v uších, když ji Mac zvedal na nohy a táhl ji za sebou na balkon prvního patra. Velká košile ji plácala do nohou. Zezdola se ozvalo hlasité třesknutí, a když se Nina podívala dolů, uviděla, jak do dveří vbíhají dva ozbrojení muži celí v černém a s kuklami na hlavě. Další zapraskání dřeva se rozlehlo z kuchyně – někdo další vtrhl dovnitř zadními dveřmi.

Ti dva vetřelci dole dobře věděli, kde se Nina a Mac právě pohybují, protože se okamžitě podívali nahoru na balkon. Mac na ně namířil pušku…

Shora se na ně začalo sypat barevné sklo z rozbitých světlíku Mac uskočil zpátky před ostrým deštěm, který pršel na podlahu balkonu.

Dírami ve stropě vlétla dvě nylonová lana a při pádu se odvíjela, až jejich konce skončily na podlaze haly. Vzápětí se nahoře objevili dva muži a začali se rychle spouštět dolů.

Bum!

Mácova puška zahřměla téměř stejně jako ohlušující granát. Jeden z mužů odlétl nazad po zásahu doprostřed hrudníku. Pustil se lana a přepadl přes zábradlí. Narazil na stěnu v horním patře a zhroutil se na podlahu.

Nikde ale nebylo vidět ani kapku krve. Útočníci měli neprůstřelné vesty. Muž, kterého Mac zasáhl, zůstal ležet omráčený, ale pořád byl naživu a stále představoval hrozbu.

Dřevěné zábradlí se rozlétlo na třísky. Muži dole zahájili palbu. Nina si rukama zakryla obličej, aby si ho chránila. Mac, který se krčil vedle ní, zvedl zbraň a namířil na muže na laně, který se otočil a našel cíl…

Mac vystřelil jako první. Ne však na muže v neprůstřelné vestě. Místo toho zamířil nad něj a série žhavých kulek přesekla lano Muž spadl dolů a jeho zděšený výkřik uťalo praskání lámaných kostí.

Střelba zezdola ustala. Nina zadoufala, že dva střelci v hale pomáhají svému zraněnému kamarádovi, ale byla rychle vyvedena z omylu, když zjistila, že běží ke schodům.

„Nahoru!“ křikl Mac, popadl ji za ruku a hnal se do horního patra. Pokaždé, když jeho levá noha dopadla na podlahu, ozval se kovový zvuk, ale protéza statného Skota nijak nezpomalila.

„Jeden je ještě nahoře!“ varovala ho Nina. Opičí muž, kterého Mac zasáhl, byl na balkoně na protější straně atria a právě se omámeně zvedal na kolena.

„A dole jsou čtyři!“ Z dolního patra se ozvalo další zapraštění vykopnutých dveří. Muž, který vtrhl do kuchyně, si razil cestu dále do domu. „Do knihovny – je tam průchod k zadnímu schodišti!“

Když vyběhli nahoru, postrčil Ninu před sebe. Knihovna byla i v zadní části balkonu. Po jedné straně měli dveře herny…

Kulky z automatické pušky se zakously do stěny kousek před Ninou a rozprskly po balkoně kousíčky omítky a latěk. Opičí muž se už vzpamatoval natolik, že se stal přímou hrozbou. Nina zaječela a vskočila do herny. Sklouzla po dřevěné podlaze a zastavila se až u kulečníkového stolu.

Mac vběhl do dveří hned za ní. Doprovodilo ho další zarachocení samopalu a kulky se mu zakously do levé nohy těsně nad kotník. Kolem něj se rozlétly cáry nohavice a kousky plastu.

Mac se svalil na podlahu. Puška mu vypadla z ruky a odlétla na druhý konec místnosti.

Nina vyskočila a vlna adrenalinu přehlušila znovuvzkříšenou bolest v kotníku. Mac ležel na břiše kousek od dveří a kousek nad pokrčeným kolenem mu trčela do vzduchu roztříštěná kovová „kost“ poničené umělé nohy. Nina se podívala po pušce. Ležela u zdi na opačném konci místnosti. Než by oběhla stůl, uteklo by několik vteřin a další čas by jí zabrala příprava ke střelbě.

Jenomže střelec, který přibíhal po balkoně, byl už téměř za dveřmi…

Popadla krabici s kulečníkovými koulemi a trhla s ní. Z krabice vylétly barevné koule, přelétly Maca, popadaly na podlahu a doskákaly ke dveřím, zrovna když do nich vběhl vetřelec v černém s namířenou zbraní…

Nohy mu po koulích uklouzly, ztratil rovnováhu a přepadl dopředu.

Na Macovu zvednutou nohu.

Mac vykřikl bolestí, když mu poničená protéza narazila do pahýlu nohy. To ale nebylo nic ve srovnání s děsivým zařváním střelce, kterému ostrý kovový hrot projel hrudním košem a zapíchl se přímo do srdce. Chvíli se zmítal v křečích, pak spadl Macovi na nohy a na podlaze se začala rozlévat kaluž temné krve, Některé koule si přes ni našly cestu a zanechaly na podlaze tenké červené stopy.

Nina chvíli zírala na ten hrůzný výjev, ale pak ji dusot nohou běžících po schodech připomněl další nebezpečí. Vytrhla mrtvému muži z ruky samopal a rozběhla se na druhý konec místnosti pro Macovu pušku.

„Utíkejte k zadnímu schodišti!“ přikázal jí Mac, obrátil se a odkopl probodnuté tělo.

„Ale vy…“

„Chtějí vás chytit, ne zabít! Jděte! Zdržím je!“

Nina zaváhala, pak mu ale hodila zbraň a běžela ke dveřím Vyhlédla na chodbu. Dva muži byli v půlce cesty do druhého patra a do haly právě vběhla další dvojice. Ohlédla se na Maca, který se na ni zamračil, že ještě otálí, pak se otočila a proběhla spojovacími dveřmi do knihovny.

Další ohlušující rána z Macovy pušky rozbila kus zábradlí na padrť a o vlásek minula muže, který míjel dveře jako první. Druhý muž strnul a znehybněl; charakteristický zvuk – cvaknutí uzávěru pušky – ho varoval, aby se nesnažil kolem nich proběhnout.

„Chyťte ji!“ křikl na dalšího muže. „Já se postarám o toho dědka!“

Namířil samopal zpoza dveřního rámu a pokropil pokoj devastující salvou. Zapraskalo dřevo a vzduchem se rozlétly cáry kulečníkového sukna, jak se kulky nemilosrdně zakously do desky masivního stolu.

Střelec vyhodil prázdný zásobník a nasadil nový. Pak rychle nakoukl zpoza dveřního rámu do místnosti, ani ne tak proto, aby ověřil výsledek své střelby, jako spíš proto, že chtěl, aby jeho cíl spustil palbu, vyplýtval náboje a musel znovu nabít. Místnost ale zůstala tichá. Střelec se už sebevědoměji prosmýkl do dveří se zbraní připravenou ke střelbě.

Po starém pánovi jako by se slehla zem. Na podlaze ležela pouze mrtvá těla jeho kolegů a skoro celou místnost zabíral kulečníkový stůl, poničený kulkami…

Výstřely, které vyšlehly zpod stolu, mu roztrhaly stehna na krvavou kaši. Zařval bolestí, zavrávoral několik kroků zpátky a propadl dírou v zábradlí, poničeném střelbou. S křikem padal dolů a po dopadu zůstal ležet se zlomeným vazem vedle muže, který padl jako první.

Mac pochvalně poklepal na spodní stranu desky, která ho ochranila stejně účinně jako neprůstřelná vesta. Pak se vyškrábal zpod stolu ven.

Nina proběhla knihovnou ke dvojici dveří na opačném konci. Otevřela ty, které byly blíž, a ocitla se v úzké chodbě, mizející na obě strany ve tmě. Až teď ji napadlo, že neví, jestli má jít napravo, nebo nalevo, aby se dostala ke schodům.

Z podesty vběhl do knihovny její pronásledovatel…

Nina se vydala doleva. Světlo zezadu jí umožnilo rozeznat dveře do druhé poloviny knihovny, a když jimi prošla, další dveře se objevily přímo před ní. Nina popadla kliku a trhnutím je otevřela. Očekávala, že uvidí slibované schody – a místo toho našla skříň a police, na kterých ležely kufry pokryté prachem.

„Do háje!“

Intenzita osvětlení klesla. Nina se otočila a zjistila, že její pronásledovatel stojí ve dveřích knihovny a blokuje světlu přístup. Vedle něj se černala hrozivá silueta pušky, kterou držel v ruce.

Puška…

Vždyť ona taky drží pušku!

Nina zvedla ukradený samopal a s bojovým pokřikem, plným čiré nenávisti a zuřivosti, vyprázdnila do chodby celý obsah zásobníku. Prázdné nábojnice se odrážely od zdí a létaly kolem ní, zatímco přejížděla zbraní zleva doprava a zase zpátky. Záblesky hlavně ji téměř oslepily.

Krupobití kulek náhle ustalo. Zásobník byl prázdný. Nina přestala křičet a snažila se prohlédnout skrz ohnivé obrazce, které jí tančily před očima. Doufala, že uvidí muže ležet na podlaze…

Nebyl tam. Nebyl ani vidět. Určitě stihl uskočit zpátky do knihovny, když spustila střelbu…

Otevřely se druhé dveře z knihovny a do chodby proniklo více světla. Ze dveří vyšel její pronásledovatel se zbraní přípravenou ke střelbě. Nina skrz otvor v kukle viděla, jak se nepříjemně usmál.

„Ale ale, kulky došly,“ řekl povýšeným tónem. „Nevadí, já jich mám ještě dost.“

„Nezastřelíte mě,“ řekla Nina s předstíranou vyzývavostí. „Potřebujete mě živou.“

Hlaveň se sklonila a namířila na její holé nohy pod okrajem dlouhé košile. „Je možné někoho střelit a přitom ho nezabít, víte?“ Popošel k ní. „Tak mi promiňte…“

Z druhého konce chodby zaznělo nelibozvučné zakvílení, něco prolétlo dveřmi, uhodilo do stěny a dopadlo na podlahu. Střelec se lekl, otočil se a vypálil – a rozstřílel na kousky Macovy dudy.

Popošel k nim. „Co to do hajzlu…“

Z knihovny zahřměla puška a rozdrtila mužova kolena na krvavou kaši. Skácel se na podlahu a vyl jako zvíře.

Přikulhal Mac. Pod paží měl zapřené kulečníkové tágo a opíral se o ně jako o berli. „Zavři hubu, sakra,“ zavrčel na vyjícího muže a praštil ho pažbou pušky do hlavy. Vytí ustalo, jako když, utne. „Jste v pořádku?“

„Jo,“ řekla Nina.

„Ke schodům. Jděte!“

Tentokrát neváhala a rozběhla se na opačný konec chodby, kde našla další dveře. Za nimi byly k její velké úlevě schody. Začala je sbíhat, ale náhle se zastavila, když zespodu uslyšela hluk. Někdo jí běžel v ústrety!

Otočila se a utekla zpátky do knihovny. „Odřízli nás!“

Mac zamumlal nadávku. „Na balkon!“

„Ale oni běží nahoru po schodech…“

„Pojďte!“ Vrávoral ke dveřím a jeho pohyb doprovázelo klepání kovové špičky tága o podlahu. Nina ho následovala.

Na dolním balkonu se objevil další muž. Mac ho sérií kulek zahnal do úkrytu za podpěrný sloup.

Z rozbitého světlíku viselo neporušené lano. „Umíte šplhat?“ zeptal se Mac a pomocí pušky lano zachytil a přitáhl ho k sobě.

„Umím se zavěsit na lano,“ řekla Nina nervózně, když si uvědomila, na co Mac myslí. „To ale není přesně totéž!“

„Je to vaše jediná cesta dolů! Vyběhněte předními dveřmi a utíkejte pryč!“ Strčil jí černý nylon do ruky, pak znovu nabil a vypálil na muže v dolním patře. Od sloupu odlétly kousky omítky. „Jděte!“

„Bože můj!“ zakvílela Nina, zatímco sevřela lano, jak nejvíc dokázala…

A zhoupla se z balkonu do prázdného prostoru. Kdyby netrénovala s Chasem, neudržela by se. Košile za ní vlála a jeden pantofel jí sklouzl z nohy, ale Nina ručkovala dolů tak rychle, jak to šlo.

Dost rychle ale ne. Ve chvíli, kdy slyšela, jak Mac nabíjí, se vyklonil muž schovaný za sloupem a uviděl ji. Hned ale uskočil zpátky, protože Mac vystřelil. Kulky se zaryly do stěny. „Spouští se sama dolů!“ křikl muž a Nina si poprvé všimla, že má před ústy mikrofon.

Zvýšila tempo a klesala k podlaze haly rychleji. Dlaně jí zvlhly námahou a strachem, začala klouzat a tření jí pálilo kůži…

„Hoši, pozor!“ Muž, který teď byl v jedné úrovni s Ninou, vyskočil z úkrytu a hodil něco směrem, kde stál Mac.

Granát…

Mac viděl, jak se k němu obloukem blíží. Otočil se a zmizel v koupelně.

Nina povolila sevření, přestala kontrolovat svůj sestup a sjela dolů. Dlaně jí hořely. Shora uslyšela klepnutí, jak granát dopadl na balkon před koupelnu.

Mac hodil pušku i tágo na zem a pomocí zdravé nohy se přehoupl přes okraj vany…

Granát explodoval.

Tentokrát nešlo o omračující granát. Byl výbušný a smrtící.

Zábradlí se rozlétlo na kusy a halu zasypal déšť dřevěných třísek Výbuch se prohnal otevřenými dveřmi koupelny a na druhé straně vyrazil okno.

Nina cítila, jak se lano zatřáslo a povolilo, přetržené výbuchem. Byla pořád více než tři metry nad tvrdou žulovou podlahou a nebyla na pád připravená. Padala…

A dopadla na tělo muže, kterého Mac střelil do stehen. Náraz jí vyrazil dech a kotníkem jí projela ostrá bolest, ale jinak zůstala nezraněná.

Zalapala po dechu a rozhlédla se. Ozvěna výbuchu pomalu utichala. Muž, který hodil granát, utíkal dolů po schodech směrem k ní. Uviděla, že další muž v černém se pohybuje v horním patře. Hodil nějakou věc, která byla o hodně větší než granát, před dveře koupelny a pak utíkal pryč, jako by mu za patami hořelo, vběhl do knihovny a zabouchl za sebou dveře.

Mac, pokrytý dřevěnými třískami a úlomky plastu a kachliček, si sedl. V koupelně se ještě neusadil prach, ale Mac zřetelně rozeznal věc, která ležela na podlaze před koupelnou – zploštělý válec ležící na boku na doutnajícím koberci…

„Hajzlové!“ zasyčel.

Věděl, co to je. Během své vojenské kariéry podobné věcičky používal.

Byla to nálož se zápalnou směsí. Zbraň, kterou používali proti teroristům, byla provedena tak, aby vyčistila velké, ale relativně uzavřené prostory, například jeskynní systémy, vypuštěním mraku zápalné páry s následným výbuchem a vytvořením obrovské ohnivé koule, která se rozpíná všem směry, vyplňuje každou dírku a puklinu a polyká vše, co jí stojí v cestě.

V londýnském domě se bude chovat stejně jako v afghánské jeskyni.

Z válce unikala šedá mlha.

„Nino!“ zakřičel na Ninu, která se právě zvedala. „Utíkej ven z domu! Utíkej ven!“

Zoufalá naléhavost v jeho hlase popohnala Ninu dokonce ještě víc než pohled na muže sbíhajícího ze schodů. Vyskočila a strachy ani nevnímala, že se jí do bosého chodidla zabodávají střepy barevného skla. Co nejrychleji se rozběhla ke dveřím.

Muž běžel za ní a rychle zkracoval vzdálenost…

Přes trysku výbušného válce přeběhl elektrický výboj.

O milisekundu později se mrak vznítil a téměř nadzvukovou rychlostí expandoval do koule tekutého ohně, která zapalovala vše, čeho se dotkla, šířila se a vyplnila koupelnu, horní balkon, celou halu…

Nina vyběhla předními dveřmi a seběhla po kamenných schodech, zrovna když bomba vybuchla. Vrhla se na zem.

Okna domu po jednotlivých patrech explodovala, ven se vyvalily ohnivé jazyky a zamířily k obloze. Dveřmi se vyvalil další ničivý oheň. Těsně před ním vyběhl z domu muž, který pronásledoval Ninu. Síla výbuchu ho vymrštila přes Ninu a dopadl na ulici. Zaječel, překulil se na záda a začal se válet, aby uhasil hořící oblečení.

Nina se podívala kolem sebe. Jeden její pronásledovatel měl dost práce se záchranou vlastního života, další utekl po zadním schodišti a bude muset oběhnout blok domů, aby se k ní dostal. Měla jedinou šanci utéct a najít pomoc.

Vstala…

Do stehna se jí zabodla kovová šipka.

Naproti přes ulici stála zaparkovaná bílá dodávka. Z bočních dveří vystupoval další muž. V ruce držel podivnou zbraň.

„Hajzle,“ stačila zamumlat Nina, než ji pohltila tma.

17

Švýcarsko

Chase sledoval dalekohledem údolí po celé jeho délce. Vysoko na noční obloze zářil měsíc a zaléval zasněžené hory intenzivním přízračným světlem. Chasovi se tak naskýtal velkolepý pohled.

Jenomže přírodní krásy bylo to poslední, co ho zajímalo. Jeho pozornost se upírala k věci, kterou vytvořil člověk. K věci, která byla nevzhledná a čistě účelová.

„Takže Yuen tam je?“ zeptal se. Dech se mu v chladném vzduchu srážel v páru. Prohlížel si tovární komplex, který se rozkládal v údolí pod nimi.

„Pokud vím, tak ano,“ odpověděla mu žena, která stála vedle něj. Mitzi Fontanová byla Švýcarka, pěkná dlouhovlasá blondýna, která teprve před pár lety oslavila dvacáté narozeniny. „Je tam už několik hodin. Přesvědčila jsem jednoho zaměstnance, aby mi dal vědět při jeho odchodu z hotelu.“

Chase věnoval krátký pohled jejímu tričku s hlubokým výstřihem, které měla oblečené pod částečně zapnutým kabátem „Neptám se jak.“

Usmála se. „Ale Eddie! Neměli s sebou žádná zavazadla, takže se neodhlásili. Tohle je jediné místo, kam mohli jít.“

„Pokud si nechtěli užít nějakou prázdnou sjezdovku, ale mám takový dojem, že sem Yuen nepřijel kvůli lyžování. Není možné, že odjel, než jsme sem přišli?“

„Můj kamarád z hotelu mi slíbil, že mi zavolá, kdyby se Yuen vrátil. Zatím nezavolal.“

„Může být na cestě, ale…“ Na silnici, která vedla dolů do nejbližšího města, nebylo vidět žádné vozidlo. Chase zvedl dalekohled a ověřil si, že žádná jiná cesta z továrny nevede. Necelý kilometr za továrnou bylo údolí násilně přerušeno strmou betonovou stěnou přehradní nádrže s vodní elektrárnou. Generátorová stanice u paty přehradní hráze byla osvětlena stejně jasně jako Yuenova továrna.

Chasovu pozornost přitáhla další světla nahoře na přehradě. Přímo u okraje strmé stěny údolí stála nějaká budova. „Co je to tam nahoře?“

„Stanice lanovky,“ vysvětlila Mitzi.

Chase ožil. „Lanovka?“ Teď už věděl, co má hledat. Našel zdánlivě tenoučkou šňůru, od které se slabě odráželo měsíční světlo a která vedla od budovy dolů k podobné stanici umístěné za továrním plotem.

„Prosím, Eddie,“ vzdychla Mitzi. „Doufám, že si nechceš hrát na film Kam orli nelétají.“

„Ale no tak, je to jeden z mých nejoblíbenějších – a scenérie se skvěle hodí.“ Zasmál se, ale pak nasadil věcný tón. „Co je tam nahoře?“

„Přistávací dráha, asi kilometr od přehrady.“

Chase se zamračil. „Nemohl Yuen zmizet tamtudy?“

„Ne, ověřila jsem to. Na dráze stojí soukromý tryskáč. Ještě neodletěl.“

„Tak to je dobře.“ Obrátil dalekohled zpátky k továrně. Podle toho, co viděl, byla bezpečnostní opatření na vysoké úrovni. Příliš vysoké na to, že údajně šlo o továrnu na výrobu mikročipů. „A co Sophia? Je s ním?“

„Podle mého kamaráda z hotelu s ním byla nějaká žena, ale neměl možnost si ji pořádně prohlédnout, protože ji dva bodyguardi odvedli z apartmá přímo do auta.“

„To byla určitě ona. Víš, jaké to bylo auto?“

„Černý mercedes. Obávám se ale, že model ti neřeknu.“

„Vsadím se, že ten nejdražší.“ Chase spustil ruku s dalekohledem. „Díky, Mitzi, že mi s tím pomáháš. Vím, že na to bylo málo času.“

„Bylo to drahé!“ pokývla směrem k rancům, které ležely na zadním sedadle jejího terénního auta. „Kamarádi z parašutistického klubu byli dost překvapeni, že potřebuji tak nutně padák. A mám nejasné obavy, že jim ho nebudu moci vrátit a vyzvednout si zálohu…“

„Zaplatím ti to,“ ujistil ji Chase.

Poplácala ho po rameni. „Dělám si legraci, Eddie. Dlužím ti víc, než je cena jednoho padáku.“

Zavrtěl hlavou. „Nic mi nedlužíš. Postarám se o to, až se vrátím zpátky.“

„Jestli se vrátíš zpátky,“ řekla Mitzi váhavě. „Eddie, nemyslíš si, že do toho jdeš trochu moc po hlavě?“

„Kdybych se do věcí nevrhal po hlavě, ty a tvá matka byste už nebyly mezi živými,“ odsekl ostřeji, než měl v úmyslu „Omlouvám se. Ale Sophia je tam dole a já ji chci dostat pryč. To je všechno.“

„V tom případě ti jen můžu popřát hodně štěstí a trochu ti pomoct,“ řekla rezignovaně.

„Díky.“

„Ještě něco, Eddie. Prosím tě, nevyhazuj do povětří přehradu. Mí rodiče bydlí dole v údolí.“

Zazubil se na ni. „Pokusím se.“

Mitzi se rozesmála, ale pak zvážněla. „Myslím to vážně. Nedělej to.“

„Nevím, kde jsem získal takovou pověst,“ řekl Chase s nevinným pohledem a nonšalantně pokrčil rameny. Pak otevřel zadní dveře auta a vytáhl padák. Uznale přikývl, když uviděl pistoli a ruční granát.

„Kde jsi to získala?“

„Dělám taky horolezectví. Jeden z mých instruktorů býval v armádě. Nechal si pár suvenýrů.“

Chase se smál. „Parašutismus, horolezectví…, stává se z tebe skutečná akční hvězda.“

„To všechno jen díky tobě,“ řekla Mitzi a rozzářila se.

Chase, kterého její zájem trochu uváděl do rozpaků, popadl další ranec, rozbalil ho a rozprostřel na zemi. Pak vzal nádobu s aerosolem, protřepal ji, klekl si a zastříkal kousek materiálu černou barvou. „Vidíš? Myslel jsem tak trochu dopředu. Tyhle věci mají být dobře viditelné, jenomže právě to vůbec nepotřebuji!.“

Mitzi ustoupila z dosahu páchnoucí barevné mlhy a nakrčila nos. „Vidím, že tohle je další věc, za kterou mi nevrátí zálohu…“

Pár minut nato už seděla za volantem a odjížděla se svým Porsche Cayenne z vyhlídkového místa, odkud s Chasem pozorovali údolí, a mířila na čtyřproudou dálnici, která protínala hory. Uprostřed lyžařské sezony byla tato dopravní tepna plná aut, ale teď v noci na ní nebylo ani živáčka.

Přes údolí před nimi, směrem na Bern, vedl most, který se elegantně klenul nad údolím ve výšce více než sto padesáti metrů, podepřený jediným středovým sloupem. Mitzi si ověřila, že je cesta prázdná, a zamířila k mostu. „Jsi připravený?“ zakřičela na Chase.

Chase s ní neseděl v autě – jel přikrčený na střeše a jednou rukou se přidržoval střešního nosiče. „Jdi na to!“ vykřikl a natáhl druhou ruku, aby udržel rovnováhu. Speciální úbor, který měl navlečený přes oblečení, se s rostoucí rychlostí auta čím dál víc nadouval. Auto překročilo šedesát kilometrů v hodině, při osmdesáti dorazilo na začátek mostu.

Mitzi opatrně navedla auto těsně ke středovým svodidlům dálnice a pořád zrychlovala. Stokilometrovou rychlostí se blížilo doprostřed mostu, do jeho nejvyššího bodu…

„Teď!“ křikl Chase.

Mitzi ostře stočila auto přes oba jízdní pruhy, jako by se chystala spáchat sebevraždu nárazem do betonové zdi, a pak v poslední možnou chvíli strhla volant a zůstala v krajním pruhu. Celé auto se rozhoupalo…

A dalo Chasovi dodatečný impuls, když se odrazil ze střechy a skočil do prázdného prostoru.

Roztáhl paže i nohy do tvaru hvězdy. Trojúhelníky tkaniny, připevněné od zápěstí k pasu, se mu prudce roztáhly jako křídla netopýra. Další nylonový klín, který měl připevněný mezi nohama, také nabral vzduch.

Věděl, že úbor nahrazující větrné křídlo jeho pád nezastaví, nenadlehčoval ho dostatečnou silou. Ale dokázal jeho sestup zpomalit.

A dovolil mu řídit směr.

Chase naklonil roztažené paže a provedl obrat. Dole pod ním se ukázala světla továrny vyrábějící mikročipy.

Ne tak hluboko jako před pár vteřinami. Ačkoli stále rychleji klouzal nad údolím, jeho sestup neměl daleko k volnému pádu.

Tváře mu bičoval ledový vítr. Už se propadl pod sto metrů, devadesát metrů…

Zatáhl za pojistné lanko.

Z batohu vystřelil padák, který měl na zádech, a roztáhl se. Byl stejně černý jako obloha nad ním. Chase sebral všechny síly a když se šňůry padáku napjaly, zhoupl se do svislé polohy a popadl řídicí lanka.

Pod ním se vinul vysoký obvodový plot, zakončený nahoře ostnatým drátem. Černá barva, kterou nastříkal na křiklavě barevné plochy okřídleného úboru, měla snížit pravděpodobnost, že ho někdo uvidí. Jenže pokud některý hlídač uslyšel temnou ránu, která doprovázela otevření padáku, a uvědomil si, co ji způsobilo, mohl by si parašutisty, kterého navíc zvýrazňovalo měsíční světlo, všimnout…

Přelétal právě střechu budovy. Jestli poletí ještě dál, přistane přímo uprostřed jasně osvětlené plochy…

Zatáhl za lanka a padák splaskl. Chase natáhl nohy před sebe, dopadl na střechu a překulil se, aby ztlumil dopad. Zašitá rána na lýtku se připomněla prudkou bolestí. Zatnul zuby a snažil se bolest potlačit.

Ještě než ze sebe setřásl padák, měl už vytaženou černou pistoli. Rychle se otočil kolem dokola a pátral po únikové cestě ze střechy.

Za jedním rohem vykukoval kousek žebříku. Namířil na ni pistoli a poslouchal, jestli zezdola neuslyší nějaký pohyb. Kdyby se ozvalo zazvonění boty o kovovou příčku, tajná mise, ve kterou doufal, by se změnila v otevřený boj.

Žádný zvuk, žádný pohyb. Jediný hluk, který slyšel, bylo ševelení větru a bzučení elektrického vedení.

Trochu se uvolnil. Rozepnul si okřídlený oblek a vyvlékl se z něj. Vše, co měl na sobě, mělo černou barvu: černé džínsy, čemý rolák i jeho nerozlučná kožená bunda, která už měla nejlepší leta i vzhled za sebou. Smotal padák, potichu přešel střechu k žebříku a pohlédl dolů.

V budově, na jejíž střeše stál, byly kanceláře. Skoro všechna okna byla tmavá, jen za několika se svítilo. Naproti kancelářské budově stála rozlehlá dvoupatrová stavba. Holé zdi bez oken nasvědčovaly průmyslovému využití a podle velkého počtu klimatizačních jednotek umístěných na ploché střeše usuzoval Chase na provoz, kde se vyrábějí mikročipy. Nejdražší mikročipy dokáže jemné smítko prachu změnit v bezcennou tretku, proto je vzduch vcházející do výrobních prostorů třeba filtrovat s nejvyšší možnou účinností.

Chase hledal známky života. Vzdálený konec cesty, která probíhala mezi budovami, končil vysokým plotem z drátěného pletiva, za kterým hučela řeka vytékající z přehrady. Kolem projel bílý terénní vůz a zmizel za rohem další budovy. Ochranka objektu na hlídce. Chase se usmál. Hlídali obvod objektu a zjevně je ani nenapadlo, že by nějaký narušitel mohl přijít shora.

Otočil se a sklouzl po žebříku na zem. Hned vytáhl pistoli, ale nikoho neviděl. Přeběhl přes cestu k rohu průmyslové budovy a zmizel v dlouhé tmavé uličce.

Rozmístění budov v objektu znal z letecké fotografie, kterou Mitzi vytiskla z internetu. Doběhl na konec uličky. Před ním by měl stát další, větší komplex budov…

Bylo to tak. Na protější straně další vozovky stálo několik anonymních staveb. A ještě něco – černý Mercedes S600, zaparkovaný před jednou budovou. Za volantem seděl šofér a zíval nudou.

„Rád tě zase vidím, Dicku,“ zašeptal Chase. Pozorně si prohlédl budovu. Na rozdíl od té, o jejíž zeď se zrovna opíral, měla v horním patře řadu oken. Pouze jedno bylo osvětlené. Mercedes stál kousek od velkých prosklených dveří, ale za těmi bylo vidět recepci a v ní člena ochranky a dveřní prostor hlídala bezpečnostní kamera. Vstupními dveřmi dovnitř nemohl.

Po boční zdi však vedl nahoru na střechu žebřík, mimo dosah všech kamer…

Chase ještě jednou zkontroloval cestu a pak se přes ni rozběhl k žebříku. Na chvíli se zastavil, aby si ověřil, že se za ním pořád nic nehýbe, a začal rychle šplhat nahoru.

Střecha vypadala jako kovový prales klimatizačního potrubí a rachotících filtračních jednotek. Neměla žádné světlíky ani jiné možné přístupové cesty dovnitř, proto zamířil k přední stěně budovy, lehl si na břicho a vykoukl přes kraj střechy. Přímo pod ním bylo neosvětlené okno.

Chase se kousek po kousku posunoval, dokud neležel pasem na hraně střechy, pak se opatrně naklonil dolů a nahlédl do něj. Světlo z venkovního osvětlení bylo dostatečné, aby viděl, že za oknem je kancelář. Na monitorech několika zahálejících počítačů běžely šetřiče obrazovek. Nejbližší osvětlené okno bylo až o několik místností dál. Snad ho nikdo neuslyší…

Přitlačil jednou dlaní na sklo. Druhou rukou prudce bouchl do skla pažbou pistole a vyrazil v něm zubatý otvor hned vedle rámu. Na dlani přitisknuté k oknu cítil, jak se sklo otřáslo a popraskalo, ale absorboval většinu vibrací a zabránil tomu, aby se s rachotem vysypala celá okenní tabule.

Opatrně protáhl ruku dírou a chvíli bojoval s kličkou, než se mu podařilo okno otevřít. Pak ruku vytáhl a rychle se spustil otevřeným oknem dovnitř. Zavřel ho a znovu vytáhl zbraň.

Stále nic. Nikdo o něm nevěděl – zatím.

Vyhlédl ven a ujistil se, že tam Yuenův mercedes pořád stojí Vydal se ke dveřím kanceláře, pootevřel je a škvírkou vyhlédl na chodbu. Byla jasně osvětlená studeným světlem zářivek. V dohledu nikdo nebyl.

S pistolí v ruce pospíchal chodbou. Chodba končila schodištěm vedoucím dolů, naproti byly dveře na dámské a pánské toalety.

Podíval se dolů ze schodů. Od jejich dolního konce vedla jedním směrem chodba, podle všeho do vstupní haly. Přímo naproti patě schodiště byly ještě jedny dveře, ale Chase si okamžitě všiml, že mají elektronický zámek. Se čtečkou karet. Aby se dostal do prostor továrny, potřeboval by něčí identifikační kartu.

„Sakra práce,“ zamumlal.

Otevřel dveře vedle schodiště a vešel do kanceláře. Stropní světla byla zhasnutá, ale přesto byla místnost dostatečně osvětlená. Celá jedna stěna byla prosklená a bylo skrz ni vidět dovnitř budovy.

Chase se přikrčil a přiblížil se k oknu. Schoval se za židli a rozhlédl se po rozlehlém prostoru. Řady jasných světel rovnoměrně zalévaly každičký kout intenzivním bílým světlem. Z jednoho konce obrovské místnosti na druhý vedla středová ulička. Po jejích stranách byly desítky obdélníkových komor, které měly stěny i stropy celé ze skla.

Čisté prostory. Každá místnost měla na konci personální propust a ve stropě zabudovaný filtr, ke kterému byl potrubím přiváděn vzduch. Uvnitř ležely čerstvě vyrobené křemíkové destičky, z nichž každá nesla desítky či dokonce stovky čipů a které byly pečlivě kontrolovány a testovány, jestli nejsou vadné.

Testovali je lidé, ne stroje. K Chasově zděšení byla noční směna v továrně plně obsazená, před jeho zraky pracovaly nejmíň dvě desítky lidí. Byli navlečení do speciálních obleků, které zakrývaly všechny části těla, tváře měli skryté za obličejovými maskami s dýchacími filtry. Tajné proklouznutí tovární budovou nepřipadalo v úvahu…

Jeho úvahy rázně přerušilo něco, co okamžitě přitáhlo jeho pozornost. Spatřil Yuena.

Číňan byl v jiné prosklené místnosti v prvním patře na opačném konci budovy. Podle velkého oválného stolu a kožených křesel usuzoval Chase na manažerskou konferenční místnost. Zdálo se, že Yuen je pohroužen do diskuze se dvěma muži. Jeden byl v obleku a druhý v bílém laboratorním plášti. Další dva muži v tmavých oblecích seděli na opačném konci stolu. Ti se zjevně konverzace neúčastnili a Chase je tipoval na další Yuenovy bodyguardy. Mezi nimi seděla…

Sophia!

Chase vycouval od okna. Byl si jistý, že muže, kteří hlídali Sophii, by dokázal hned vyřídit, a pochyboval, že ti dva další představují nějakou hrozbu. Pokud šlo o samotného Yuena, stačilo by pár vhodných kopů, ať už by kladl odpor nebo ne.

Nejprve se tam ale musí dostat…

Jeho pozornost přitáhl technik, který procházel chodbou mezi boxy a mířil ke schodům. Měl na sobě oblek do čistých prostorů, ale už si sundal kapuci a zrovna si stahoval z obličeje masku. Pak vzal do ruky kartičku, připojenou tenkým drátkem k cívce na svém obleku.

Chase vycouval spoře osvětlenou místností zpátky na chodbu. Dole u schodů zazněl zvuk zvonku následovaný zabzučením odemykaného elektronického zámku. Sotva se Chase stihl schovat na pánský záchod, uslyšel zvuk kroků stoupajících po schodech.

Technik otevřel dveře a vstoupil. Doširoka zívl – a zmateně se zarazil, když uviděl, že na něj čeká neznámý člověk.

„Ahoj,“ pozdravil Chase s odzbrojujícím úsměvem. „Přišel jsem odečíst hodiny.“ Ukázal na stěnu vedle technika. Ten instinktivně pohlédl stejným směrem…

A dostal ránu pěstí do tváře. Legračně vykvikl a skácel se dozadu na podlahu, s očima obrácenýma v sloup.

„Omlouvám se,“ řekl Chase. Rozepnul bílý oblek. „Nevysvětlujte si to špatně…“

O chvilku později už Chase, oblečený v technikově bílé kombinéze a s tváří téměř celou zakrytou maskou a kapucí, vstoupil do uličky v tovární hale. Pustil identifikační kartičku a její drátek se namotal zpátky na cívku.

Oblek neměl kapsy, takže nebylo kam schovat pistoli – musel si ji nechat zastrčenou v pouzdře za bundou. Zabere mu určitě pár sekund, než rozepne zip a vytáhne ji. Doufal, že ji nebude muset vytahovat ve spěchu.

Vydal se napříč obrovskou halou. Snažil se předstírat, že míří za nějakým konkrétním cílem, ale přitom nevypadat, že spěchá, Zdálo se, že mu nikdo ze zaměstnanců nevěnuje pozornost – byl jen další postava v bílém. Zběžným pohledem na manažerskou místnost si chtěl ověřit, že je jeho cíl dosud na místě…

Do prdele!

V místnosti byla tma a jen chladné světlo z druhé strany prozrazovalo, že má okna na dvou stranách a shlíží na další část továrny. Yuen byl pryč – a Sophia taky.

Chase přidal do kroku a už se nestaral o to, zda zapadá do okolního prostředí. Musel dohonit Yuena a jeho společníky na místě, kde nejsou žádní zaměstnanci, kteří by mohli spustit alarm…

Otevřely se dveře na druhém konci středové uličky. Dovnitř vstoupil Yuen a rázoval si to přímo k němu.

Chase se prudce otočil a postavil se k propusti do nejbližšího boxu. Yuena doprovázel vousatý muž v černém obleku, který s ním hovořil v konferenční místnosti, a jeden člen ochranky. Ozbrojený muž z ochranky. Pistoli měl pověšenou v pouzdře na boku. Muž v bílém plášti, oba bodyguardi ani Sophia s nimi nebyli.

Yuen se rychle blížil, očima sledoval dění tu na jedné, tu na druhé straně, kontroloval své panství. Podíval se na Chase – a ulpěl na něm pohledem.

Chase ztuhl a zvedl ruku k zipu…

Yuenův obličej ale neukazoval ani záblesk poznání, nenásledoval žádný ostrý pokyn ochrance. Chase si uvědomil, proč přitáhl jeho pozornost – Yuen se divil, že jeho zaměstnanec stojí na chodbě, místo aby pracoval. Chase protáhl kartičku čtečkou vedle dveří do propusti. Vůbec netušil, zda má muž, kterému kartičku sebral, do téhle konkrétní místnosti přístup. Rozsvítilo se zelené světlo a zazněl dveřní bzučák. Chase s úlevou dveře otevřel, vstoupil dovnitř a předstíral, že manipuluje s kartičkou, než Yuen přejde…

„Ty!“

Chase se ohlédl po hlase, dobře slyšitelném i přes skleněné stěny. Yuen se zastavil a vyčítavě na něj mířil prstem. Jeho společníci se zastavili také a muž z ochranky položil ruku na pouzdro s pistolí.

Přistižený Chase, který věděl, že nebude schopen vytáhnout pistoli tak rychle jako strážce, udělal jedinou věc, která ho napadla – hrál nevinného. Ukázal na sebe nejistě prstem a překvapeně zvedl obočí.

„Ano, ty!“ opakoval Yuen a vypadal podrážděně. Nepříjemně dlouhou chvíli na Chase hleděl a pak ukázal na podložku na podlaze. „Očistit nohy! Pokaždé, když dovnitř nanesete prach, mě to stojí půl milionu dolarů za zničené křemíkové destičky!“

Chase omluvně přikývl a pak poslušně předvedl, jak si čistí nohy o přilnavou podložku. Yuen rozhněvaně zavrtěl hlavou a odešel s oběma muži v závěsu.

Chase si oddychl. Pokradmu trojici sledoval, dokud neodbočila z chodby a nezamířila do jednoho uzavřeného boxu, a pak si pomocí kartičky odemkl. Pokračoval v cestě ke dveřím na opačném konci továrny. Vedle nich byla další čtečka. Chase do ní vsunul kartu – zablikalo červené světlo a zazněl varovný zvuk. Přístup zamítnut. Technik, za kterého se vydával, neměl do téhle části továrny vstup povolen.

Chase se ohlédl na nejbližší čisté prostory a náhle ho přepadla nervozita. Jestli některého z pracovníků udivilo, proč se pokouší vstoupit do vyhrazeného prostoru, mohl každou chvíli spustit alarm…

Náhlé zabzučení ho vylekalo. Prudce se otočil a zjistil, že na čtečce karet svítí zelené světlo a bzučák signalizuje odemčení dveří. Otevřel a pospíchal dovnitř.

Vtom mu došlo, že něco není v pořádku. Bylo vyloučeno, že by mu počítač kontrolující zámek zamítl přístup a o pár vteřin později změnil názor, aniž by Chase znovu protáhl kartičku čtečkou. Někdo ho pustil dovnitř.

Ocitl se v široké chodbě. Přímo před ním byly další bezpečnostní dveře, které vedly do druhé části továrny. Do obou stran se rozbíhaly užší chodby, ale Chasovou prioritou byly schody do prvního patra. Pokud měl najít Sophii, mělo smysl začít tam, kde ji naposledy viděl. Sundal ze sebe overal a kartičku strčil do kapsy. Pak vytáhl zbraň.

Vystoupal po schodech a nahoře rychle namířil pistolí oběma směry pro případ, že by tam na něj někdo číhal. Pak doběhl ke dveřím konferenční místnosti.

Skočil dovnitř a pistolí opsal půlkruh po potemnělé místnosti. Byla prázdná. Okno po levé straně shlíželo na halu s čistými prostory na výrobu mikročipů, ze které právě vyšel. Protože věděl, že tam Sophia není, přistoupil k oknu po pravé straně a začal si prohlížet výrobní prostory, které se rozkládaly v přízemí.

Tam se mikročipy nevyráběly.

Chase rozpoznal několik barelů, které byly úplně stejné jako ty, na něž narazil v diamantovém dole v Botswaně. Barely naplněné uranovou rudou.

Stály vyrovnány na dopravníkovém pásu, který vedl do jakéhosi velkého a masivního zařízení. Šlo o nějaký druh pece, protože i když bylo zařízení uzavřené, vzduch nad ním se chvěl žárem Chlazení zajišťovala řada klimatizačních jednotek zavěšených pod stropem. Z jedné strany vedlo ze zařízení masivní potrubí, které končilo v silnostěnné ocelové nádrži, kam se zřejmě odváděl odpad. Další potrubí vedla do druhé pece. Ačkoli byla menší než ta první, skutečnost, že se takřka celá ukrývala uvnitř chladicího zařízení, naznačovala, že je v ní výrazně větší horko.

Z této pece vedla další silnostěnná potrubí, která dopravovala plyn pod vysokým tlakem do několika kondenzačních komor. Za silným olovnatým sklem skleněných průzorů rychle blikalo světlo. Laserové světlo, čisté a s neměnnou intenzitou. V přední části každé komory se nacházel další prostor uzavřený nepropustnou ocelí, kde se shromažďoval konečný produkt celého procesu.

Chase dobře věděl, o jaký proces jde, co se při něm vyrábí. Byl o něm informován odborníky SAS při přípravě na tajnou misi v Íránu – částečně proto, aby ho poznal, když se s ním setká, ale hlavně proto, aby ho byl schopen sabotovat.

Běžel před ním systém AVLIS – laserový proces izotopické separace atomových par –, který měl jediný účel: vzít uranovou rudu, odpařit ji a výsledný přehřátý plyn pak prohnat skrz výkonný laserový paprsek o specifické vlnové délce. Věda byla pro Chase španělskou vesnicí – byl voják, ne atomový fyzik –, ale věděl, co se laserem odděluje a shromažduje uvnitř sběrných komor. Obohacený uran v kvalitě vhodné pro výrobu zbraní, připravovaný rychleji, bezpečněji a s větší čistotou než ve tradičních odstředivkových systémech.

Když Chase prozkoumal zbývající část továrny, zjistil i další osud uranu.

Na montážní lince leželo nejméně dvacet blyštivě lesklých ocelových pouzder v různém stupni rozpracovanosti. Pláště bomb.

„Do prdele a do hajzlu…,“ zašeptal. To, co viděl pod sebou, byla nejpokročilejší technologie, která přesahovala schopnosti většiny národů usilujících o vstup do klubu nukleárních mocností.

Ale Yuen ji vlastnil – měl svou vlastní, osobní továrnu na výrobu jaderných bomb, postavenou tajně za miliony dolarů, které mu přinesly jeho výnosné společnosti.

Vše se tím změnilo. Teď už nešlo jen o záchrannou misi a Yuenovy obchodní transakce nespočívaly jen v prodávání uranu na černém trhu. Vyráběl – vyrobil, uvědomil si Chase, když uviděl poslední bombu na lince dokončenou – jaderné zbraně. Ať s nimi měl Yuen jakékoli úmysly, továrnu bylo třeba zavřít. Hned.

Chase se znovu rozhlédl kolem a hledal slabá místa. Ze školení v SAS si pamatoval, že nejdůležitější, nejsložitější a nejdražší částí celého procesu jsou lasery. Pokud budou zničeny nebo jen poškozeny, celý systém bude k ničemu.

A Chase věděl, že jestli je v něčem dobrý, je to právě poškozování a ničení věcí.

Systém zahrnoval pět kondenzačních komor, ačkoli v tu chvíli běžely pouze čtyři. U páté pracovali dva muži. Neměli na sobě overaly do čistých prostorů, ale žluté obleky pro riziková pracoviště a celoobličejové masky. Komora měla sundaný kryt a částečně vyjmutou laserovou jednotku. Jeden laser by stačilo zničit tak, že ho jednoduše vezme a hodí na podlahu. Ty další ale předsta vovaly větší problém.

V konferenční místnosti se náhle rozsvítila světla.

Chase se prudce otočil a namířil zbraň na otevírané dveře…

Sophia!

Stála ve dveřích a tvářila se vyděšeně. Za ní byl Yuen a tiskl jí k hlavě hlaveň pistole. Za Yuenem stáli dva uniformovaní strážci a dva bodyguardi v černých oblecích. Všichni měli v rukou zbraně.

A mířili na Chase.

„Říkal jsem ti přece, že si máš očistit boty.“ Yuen se ušklíbl a dostrkal Sophii do místnosti. Jeho muži ho následovali a rozdělili se po dvojicích po obou stranách. „A teď odhoď zbraň, nebo se tvá bývalá manželka skutečně stane bývalou.“

„Ty jí neublížíš, Dicku,“ zavrčel Chase a soustředil se více na ostatní muže než na Yuena. Miliardáře jeho naparování rozptylovalo, kdežto jeho muži stáli tiše a naprosto soustředěně a jejich zbraně ani na chvíli nezakolísaly. „Po všech těch trablech, které jsi podstoupil, abys ji dostal zpátky, to neuděláš.“

„Myslíš to, jak jsi mi mou ženu přihrál přímo do rukou, aniž bych musel hnout prstem?“ zasmál se Yuen a otřel hlaveň pistole Sophii o tvář. Sophia zakňourala. „Poslechni,“ štěkl Yuen a hlas mu ztvrdl. „Nebo zemře. Můžu si najít další ženu. Ale ty už žádné další varování nedostaneš.“

Chase, který neměl na výběr, zvedl ruce a hodil pistoli na zem. Strážci se k němu okamžitě vrhli, popadli ho za ruce a prohledali ho.

Yuen ustoupil od Sophie. Spustil pistoli…

A podal ji své ženě.

Chasovi se sevřely útroby frustrací a nevírou, když Sophia pohodila vlasy a věnovala mu předstíraně omluvný úsměv. „Je mi líto, Chasi,“ řekla. „Ale tobě to nikdy příliš nemyslelo, že?“

18

„Co to má, k čertu, znamenat, Sophie?“ ptal se zamračeně Chase, zatímco mu strážci vybírali kapsy a házeli jeho věci na kulatý stůl. Pak ho dostrkali ke zdi a přitiskli mu pistole na prsa

„O tomhle je manželství,“ řekl Yuen samolibě. „Dva sobě rovní jedinci jednají v perfektním souladu, aby získali, co chtějí.“ Políbil Sophii na tvář. Usmála se. Chasovi se znovu sevřel žaludek při pomyšlení na její zradu – a zuřil na svou bezmeznou důvěřivost.

Yuen přistoupil k oknu a rozpřáhl ruce, jako by chtěl obejmout zařízení na výrobu smrti, která mu ležela u nohou. „Tak co říkáš na mou továrnu na výrobu hraček? Vypadá pěkně, že ano?“

„Bude vypadat ještě lépe, až z ní bude kouřící kráter,“ odpověděl Chase vzdorně.

„Nech mě hádat,“ řekl Yuen. „Říkáš si, že i když se ti něco stane, tvůj kamarád Mac ví, kde jsi, a využije svého vlivu u MI6, aby rozjel vyšetřování.“ Na jeho tváři se znovu objevil protivný úsměv. „Je mi líto, ale měl malou nehodu. Jeho dům vyletěl do povětří.“

Macův dům – Nina.

Chase vybuchl nahromaděným vztekem a pokusil se vytrhnout mužům, kteří ho drželi, a holýma rukama rozpárat Yuenovi hrdlo, ale strážci zesílili sevření a přitlačili ho zpátky ke zdi, „Hajzle! Zabiju tě!“

„Ne, nezabiješ.“ Yuen pokývl svým mužům. „Zabijte ho a zbavte se těla.“

Jeden z mužů zvedl pistoli k Chasově srdci…

„To mu ani neřekneš, proč ty bomby vyrábíš?“ zeptala se Sophia svůdně a prstem přejela Yuenovi po ruce. Strážci se zarazili.

Yuen na ni pohlédl úkosem. „Za koho mě máš? Za nějakého bondovského padoucha? Asi bych mu měl vylíčit celý svůj plán a pak ho nechat hodit do nádrže se žraloky.“

„Ale no tak,“ zavrněla Sophia a pověsila se na něj. „Udělej to pro mě. Chci jen vidět, jak se bude tvářit. A pak ho můžeš zabít.“

Yuen se zarazil, vtáhl nosem vůni Sophiina parfému a ustoupil. „Proč vlastně ne?“ řekl a popošel k Chasovi. „Ačkoli tě nejspíš zklamu, Chasi. Nenosím v hlavě žádný šílený plán na ovládnutí světa. Jde mi jen o peníze.“

„Být miliardářem je pro tebe málo,“ zavrčel Chase.

„Neznám lepší věc než mít spoustu peněz,“ řekl Yuen a podíval se dolů na montážní linku. „Mám čtyřiadvacet jaderných bomb – tedy brzy budu mít čtyřiadvacet jaderných bomb, protože zatím je kompletně smontovaná jen ta první. Prostřednictvím různých tajných kanálů na černém trhu budou k dispozici pro nejvyšší nabídky. Myslím, že výchozí cenou by mohlo být sto milionů dolarů za jednu bombu.“

„Množstevní slevy nebudou?“ zeptal se Chase sarkasticky.

„Vidíš, na to jsem nepomyslel. Možná bych je mohl balit po šesti.“ Yuen se posměšně ušklíbl. „Jde o to, že teď se bude moci stát nukleární mocností úplně každý, ať už jde o zemi, teroristickou organizaci nebo bohatého chlápka, který si opravdu, z celého srdce nepřeje, aby mu sousedovy děti běhaly po trávníku. Jediné, co potřebují, jsou peníze.“ Pokročil o další krok k Chasovi. „Takže za cenu několika bojových stíhaček můžeš mít nukleární bombu o síle patnácti kilotun. Celé zařízení je tak primitivní, že ho dokáže ovládat každý negramotný venkovan, mohou ho rozebrat a přenášet dva lidé, nebo i jeden, když se bude trochu víc snažit, a při manipulaci se nedá nic zkazit. Můžeš mít svou malou osobní Hirošimu za velmi rozumnou cenu. Senzace, co?“

„Vynese ti to jen dvě celé čtyři miliardy dolarů,“ spočítal Chase. „Tím Billa Gatese z trůnu nejbohatšího magnáta nesesadíš.“

Yuen se znovu samolibě usmál. „Musíš myslet ve všech souvislostech – já už přece jsem miliardář, úspěšný miliardář, a ty jsi ubožák, chudý jak kostelní myš, a navíc za půl minuty zemřeš. Jen pomysli na tu paranoiu, až nejmocnější vlády světa zjistí, že se jim pod nosem pohybují nukleární bomby! Mohou být kdekoli – možná právě teď v jejich hlavních městech! To znamená obrovské výdaje na zbrojení, vnitrostátní bezpečnost, tajné služby… a peníze pro všechny korporace, které pro ně smluvně pracují. Jako ta moje. Je to dar, který nikdy nepřestane vynášet.“ Ohlédl se přes rameno na Sophii. „O tenhle pohled ti šlo?“

Výraz v Chasově obličeji se změnil v masku tak neutrální, jak se mu jen v dané chvíli dařilo nasadit, a neproniknutelnou, aby nebylo poznat myšlenky, které se mu honí hlavou. Tohle byla jeho poslední šance, poslední vteřiny, kdy se mohl osvobodit…

Věděl, že nemá naději. Každý z těch čtyř chlapů, kteří ho tiskli ke zdi, byl stejně silný jako on, a i kdyby na jeho akci okamžitě zareagoval jen jeden, bylo by po něm.

Ale kvůli tomu se nevzdá. Napjal svaly a chystal se učinil poslední pokus uniknout svým věznitelům…, když vtom ho něco napadlo.

Byla to jen triviální myšlenka, otázka, která byla za daných okolností naprosto irelevantní. Ale když už ho napadla, chtěl znát odpověď.

„Počkejte,“ řekl, když Yuen otevřel ústa, aby vydal příkaz k Chasově popravě. „Co ta mapa, kterou našla Nina – co má společného s jadernými zbraněmi? Proč chcete najít Herkulovu hrobku?“

Yuen vypadal opravdu překvapeně. „Herkulovu hrobku? Ta je mně naprosto ukradená. Jediný důvod, proč jsem o ni předstíral zájem, byl ten, že mě o to požádala Sophia.“

„To už nemusíš rozebírat, drahoušku,“ ozvala se zpoza něj jeho žena…

Ozvala se rána a téměř okamžitě se v Yuenově hrudníku objevila krvavá, roztřepená díra po kulce, kterou Sophia vypálila, Yuen v němém úžasu otevřel ústa a složil se k zemi.

Než kdokoli stačil zareagovat, Sophia zvedla zbraň a střelila jednoho strážce do hlavy. Krev se rozstříkla na stěně za ním, hned vedle Chase. Druhý strážce stačil otočit pistoli proti ní – a klesl na zem s kulkou v žaludku, kterou do něj vpálil jeden z bodyguardů. Svíjel se na zemi v bolestech, než Sophia ukončila jeho smrtelný zápas ranou do zad; pak okamžitě znehybněl.

V Chasovi na chvíli narostla naděje, že to Sophia na Yuena jen hrála, čekala, na vhodnou příležitost, jak mu pomoci…

Naděje rázem pohasla, když Sophia znovu zvedla zbraň a namířila na něj. Oba bodyguardi ustoupili stranou, ale nepřestali mu mířit na hruď.

„Vidím, že manželská poradna vašemu vztahu nepomohla,“ řekl Chase.

„Buď trochu taktní, Eddie,“ řekla Sophia předstíraně uraženým tónem. „Právě jsem ovdověla! Potřebuji nějakou dobu truchlit pro svého bývalého manžela.“ Letmo pohlédla na Yuenovo tělo a pak se pohledem vrátila k Chasovi. „Tak se to dělá. Děkuji vám, hoši,“ řekla bodyguardům, kteří uctivě pokyvovali hlavou.

Chase oba muže ostražitě sledoval. „A co teď? Taky mě hodláš zabít?“

„Nebuď směšný. Nikdy se nezbavuji toho, co potřebuji. Kdybych tě chtěla zabít, mohla jsem tě zastřelit, zatímco ses houpal na padáku. Ano, věděla jsem, že přicházíš,“ dodala, když viděla Chasův výraz. „Dala jsem ti sledovací zařízení do té tvé příšerné bundy, když jsme byli na cestě do Botswany. Věděla jsem, že ji nepřestaneš nosit.“

Chase opatrně zvedl ruce a začal si prohledávat kapsy. „Vnější náprsní kapsa na levé straně,“ poradila mu Sophia. „Tam, kde jsi nosil cigarety, než jsi přestal kouřit. Nikdy jsi tu kapsu nepoužil na nic jiného, takže jsem věděla, že ji nebudeš prohledávat.“

Chase prsty narazil na obdélníkovou věcičku z kovu a plastu a vytáhl ji ven. Pak ji s odporem hodil na podlahu. „Pořád neznám odpověď na svou otázku, Sophie,“ řekl. Co chceš dělat s Herkulovou hrobkou?“

Chladně se usmála. „Uvidíš. Zatím si ale potřebuji vzít svou malou Hirošimu.“

„Proč?“

„Jak jsem řekla, uvidíš.“

Chase se podíval skrz okno na montážní linku v přízemí. „Je tam jen jedna hotová bomba.“

„Potřebuji jen jednu.“ Sophia se obrátila na jednoho bodyguarda. „Philippe, zůstaneš tady a budeš hlídat Eddieho, dokud nebudeme připraveni k odjezdu. Jestli se o něco pokusí, střel ho do nohou, ale zkus ho nezabít. Zatím.“ Věnovala Chasovi úsměv. Neopětoval ho. Pak se obrátila k druhému muži, který byl větší a zjevně i silnější než jeho kolega. „Eduardo, pojď se mnou. Potřebuji, abys mi něco odnesl do letadla.“

„Ano, madam,“ řekl Eduardo. Sophia věnovala Chasovi ještě jeden triumfální pohled a vyšla z místnosti s mohutným bodyguardem v patách.

Druhý bodyguard, Philippe, zamával pistolí a nasměroval Chase, aby si sedl ke kulatému stolu. „Takže, Philippe,“ řekl Chase, když váhavě poslechl. „Koukám, že už si se Sophií tykáte, že ano?“

Philippe neodpověděl a přesunul se na druhou stranu stolu, aby byl z Chasova dosahu. „Vím, že normálně si ty, kdo jí pomáhají, drží dál od těla,“ pokračoval Chase. „Pokud ovšem… v tom není něco víc.“ Všiml si, že bodyguardovi sotva znatelně zaškubalo kolem očí. Mimovolná reakce na jeho poznámku. „Nebo si myslíš, že by mohlo být. Že ano? Myslíš si, že když jí budeš pomáhat, dostaneš ji do postele?“

„Zavři hubu,“ řekl Philippe otráveně.

„Jo, myslel jsem si to. Ale měl bys vědět, že je v posteli k ničemu. Jen leží jako leklá ryba.“

Philippe přiskočil a uhodil Chase bolestivě pažbou pistole zezadu do krku. „Řekl jsem ti, abys držel hubu! Ještě slovo a střelím tě!“

Chase zůstal potichu a třel si krk, ale věděl, že našel potenciální slabinu. Sophia téměř s jistotou slíbila bodyguardům protislužby, včetně sexu, pokud jí pomohou. Otázkou bylo, jak by to mohl obrátit ve svůj prospěch.

Uplynulo několik minut, aniž by jeden nebo druhý promluvil. Chase pomalu otočil židli, aby lépe viděl do haly na výrobu bomb, a se zděšením zjistil, že druhý bodyguard před sebou tlačí vozík naložený smontovanou zbraní ke konci haly a Sophia si vykračuje před ním. Na opačném konci byl pravděpodobně další východ, který mu zaclánělo strojní zařízení. Sophia ani bodyguard na sobě neměli obleky do rizikových prostorů, takže úroveň radiace v místnosti byla při krátkém pobytu bezpečná.

Oba zmizeli za pecí. Chase se zamračil. Nemohl ji nechat odletět s bombou…

„Zradí tě,“ řekl.

Philippe nebyl na jeho poznámku připraven. „Cože?“

„Sophia. Zradí tě, stejně jako zradila mě… a Yuena.“ Ukázal na tělo ležící na podlaze. „Jakmile od tebe získá, co potřebuje, vykašle se na tebe – nebo pokud si bude myslet, že pro ni představuješ nějakou hrozbu, zabije tě.“

„Řekl jsem, že máš být zticha.“

Chase si otočil židli tak, že seděl k bodyguardovi zády. „Copak si myslíš, že by se vážně zajímala o takového chlapa, jako jsi ty? Jsi pro ni trochu neotesaný, kamaráde. Za chvíli ji začneš nudit a pak máš smůlu! Je jako kudlanka, která ukousne samečkovi hlavu, jakmile jsou hotoví…“

Philippe k němu opět přistoupil. „Zavři konečně tu hubu!“ Pistole zasvištěla vzduchem. Chase zároveň vymrštil ruku, chytil Philippa za zápěstí a zastavil úder pár milimetrů od cíle. Bodyguard na okamžik ztuhl překvapením. Chase toho využil a vší silou mu trhl rukou dopředu. Philippe přepadl přes opěradlo židle.

Jeho hlava se ocitla nad Chasovým levým ramenem. Chase mu dal třikrát pěstí do obličeje. Když skončil, měl klouby prstů od krve. Levou rukou hmátl po pistoli a snažil se ji vyprostit z protivníkova sevření.

Philippe volnou rukou hrábl Chasovi do obličeje a prsty mu šel po očích. Chase ho znovu udeřil a tentokrát uslyšel, jak něco křuplo – možná nos nebo zuby. Pak popadl bodyguardův ukazováček, než se mu stačil zabořit do očního důlku, a co nejvíce ho ohnul dozadu. Philippe měl dvě možnosti – buď uvolnit Chasovu hlavu, nebo si nechat zlomit prst. Zakvílel bolestí a rozhodl se pro první možnost.

Chase vyskočil a pokusil se zlomit protivníkův loket o své rameno. Philippovi se v poslední chvíli podařilo ruku vykroutit a praštil loktem Chase do ucha. Chase zařval bolestí.

Oba se snažili získat kontrolu nad pistolí. Zápasili s židlí chycenou mezi sebou. Nezúčastněnému pozorovateli by se mohlo zdát, že se pokoušejí o jakýsi podivný valčík. Rotovali kolem židle čím dál rychleji, až se zdálo, že místnost kolem nich víří. Chase měl tu nevýhodu, že se mu okraj židle zařezával pod kolena, omezoval ho v pohybu a nutil ho naklánět se do nepřirozené polohy.

Philippe se znovu sápal Chasovi po očích bez ohledu na to, že mu Chase stále svíral ukazováček. Ostatní prsty zaťal jako pařáty a blížil je k jeho očím, blíž a blíž…

Chase si prudce dřepl na židli. Ten rychlý pohyb vyvedl Philippa z rovnováhy. Převážil se přes opěradlo a nohy mu vyletěly do vzduchu…

Chase odkopl židli, až odjela na kolečkách přes celou konferenční místnost. Zbraň se jim oběma vysmekla, ale ani jeden na to nestihli zareagovat…

Židle s oběma zaklíněnými soupeři prorazila okno a spadli do montážní haly. Philippe byl vespod a stačil jen vykřiknout hrůzou, než dopadl zády na podlahu a váha židle s Chasem mu rozdrtila hrudní koš. Jeho křik přestal, jako když utne.

Síla dopadu vymrštila Chase ze židle. Dopadl na bok. Kolem něj se sypalo sklo. Na spánku cítil palčivou bolest – nejspíš se pořezal. Setřepal ze sebe střepy a rozhlédl se.

Asi patnáct metrů od něj stáli dva muži v ochranných oblecích a ohromeně na něj civěli. Pak se jeden vrhl k nejbližší zdi, uhodil rukou do výplně, za kterou se ukrýval hlásič, a z tlampačů rozmístěných po celé hale se rozječela poplachová siréna. Oba muži se tak rychle, jak jim jen neforemné obleky dovolovaly, rozběhli k východu.

Chase věděl, že jestli se technici dostanou ke dveřím a zavřou je dřív, než k nim doběhne, uvízne bez karty v továrně jako v pasti, navíc beze zbraně. Stane se pak snadnou kořistí pro ochranku, která se přižene, vyburcovaná alarmem.

Tryskem se rozběhl a snažil se žluté postavy dohonit. Muži už byli u dveří a jeden z nich právě protáhl kartu čtečkou. Chase minul laser, u kterého prve pracovali, a nasadil ještě větší rychlost. Dveře se otevřely a muži jimi proklouzli. Dveře se za nimi zavřely.

Šest metrů, tři metry… Chase před sebe natáhl ruce… Zámek zacvakl.

Chase doběhl ke dveřím o zlomek vteřiny později, než měl „Do hajzlu!“ Škubl za kliku, ale dveře se ani nepohnuly.

Otočil se směrem, kde zmizela Sophia. Na opačném konci haly viděl další dveře, stejné jako ty, u nichž zrovna stál. Bezpochyby budou mít i stejné zabezpečení.

Ocitl se v pasti. A navzdory skutečnosti, že byl v hale, kde se vyráběly ničivé zbraně, nebylo tu nic, co by mohl použít k vlastní obraně.

Pokud…

Rozběhl se zpátky ke kondenzační komoře, u které předtím pracovali technici. Laser, ukrytý uvnitř ocelové trubice o délce mužské paže a s průměrem asi deset centimetrů, ležel vytažený z konce komory na kovové příčce. K jeho boku byl stále připojený robustní kabel. Napojoval se přes páskový konektor k jakémusi kalibračnímu zařízení, krabici ověnčené tlačítky a měřidly.

Chasovu pozornost ale přitáhly pouze dvě kontrolky. Jednou byl velký ciferník se symbolem blesku. Tou druhou bylo červené tlačítko.

Ozvala se elektronická zvonkohra.

Dveře se rozlétly a do místnosti vtrhlo bezpečnostní komando. Zbraně měli zdvižené a připravené ke střelbě.

Uviděli ho…

Chase popadl laser, otočil ho, podepřel ho pravou rukou a levou ho nastavil na plný výkon. Stiskl tlačítko.

Vyšlehl modrý blesk a zvuk, který vyšel, připomínal ránu z pistole s tlumičem. Chase se nejprve zmocnily obavy, že laser přetížil, ale pak všichni muži do jednoho popadali mrtví na zem a z pravidelných dírek v jejich hrudnících se kouřilo. Laserový paprsek s plným výkonem, ve filtrovaném vzduchu továrny neviditelný, se během milisekundy propálil skrz řadu mužů a zanechal na zdi za nimi tmavou doutnající čáru.

„Tak tohle se mi líbí,“ zavýskl Chase, který se na chvilku nechal unést radostí z nové hračky. Rychle si ale uvědomil, co musí udělat. Otočil se a zamířil na vyčnívající skříň ukrývající laser nejvzdálenější kondenzační komory. Opět stiskl knoflík a pozoroval krátké zablesknutí intenzivního modrého světla na skříni. Vstupní poklop odlétl a z komory se vyvalil oblak kouře. Na kontrolním panelu se zběsile rozblikaly varovné kontrolky.

Jeden cíl sestřelen. Chase zamířil na další kondenzátor a vystřelil. Opět s uspokojením sledoval explozi a zničení dalšího zařížení. Dva další paprsky se postaraly o zbývající kondenzátory.

Chase uslyšel další zabzučení, tentokrát vzdálenější. Dveře na opačném konci se otevřely a ozvalo se pokřikování dalších mužů, kteří vbíhali do haly. Otočil laser s úmyslem zaměřit cíl, ale stál v nevýhodné pozici a výhled mu blokovala pec.

Bylo načase zmizet.

Rozhlédl se po únikové cestě. Rozbité okno konferenční místnosti bylo příliš vysoko a poblíž nebylo nic, po čem by k němu mohl vyšplhat.

Zato nad oknem vedlo vzduchové potrubí ke klimatizaci a filtračnímu systému…

Chase opět zmáčkl červené tlačítko, ale tentokrát na něm nechal prst pevně přitisknutý a přejel paprskem zavěšené potrubí, Modrý paprsek se zuřivě zakusoval do kovu a krájel ho hladce jako máslo. Přeřezané potrubí se zhouplo jako na pantu a dopadlo na podlahu.

Chase ani nečekal, až dozní ozvěna dopadu, hodil laser na zem, aby ho zničil, a rozběhl se ke spadlému potrubí. Setrvačností po něm vyběhl skoro až nahoru, ale pak začal ztrácet rovnováhu a cítil, jak se pod ním kov prohýbá.

Navíc uslyšel další křik, doprovázený výstřelem…

Proskočil dírou v okně, jako by trénoval skok vysoký, a jen o vlas minul dolní parapet. Dopadl bokem na koberec, překulil se, vyskočil a rozhlédl se po pistoli, kterou předtím upustil Philippe, Popadl ji, oběhl stůl a posbíral své věci, které mu předtím vybrali bodyguardi z kapes. Granát strčil do kapsy a zvedl svou pistoli.

Zvenku byl slyšet dusot nohou…

Chase se otočil k oknu, které vedlo do haly na výrobu mikročipů, zvedl obě pistole, začal z nich pálit a rozběhl se…

Okno se vysypalo, ještě než k němu doběhl. Proskočil jím a obloukem padal na skleněný strop jedné z čistých komor.

Namířil dolů a opět vystřelil. Strop a prostor pod ním zasypala smršť střepů. Chase nepříjemně tvrdě přistál na pracovním stole. Bolest v jeho zraněné noze se opět probudila k životu, ale bez ohledu na ni udělal parakotoul. Cítil, jak se křehké křemíkové destičky pod jeho váhou lámou. Překulil se přes stůl a dopadl bezpečně oběma nohama na zem.

Bundu měl pokrytou rozbitými zbytky lesklých mikroprocesorů. „Čipy, kam se podíváš,“ zamumlal si pro sebe a otřepal se. Stál kousek od jedné stěny obří haly; dveře, kterými původně vešel, byly uprostřed protější stěny. Mezi ním a východem leželo skleněné bludiště.

Uslyšel křik přicházející shora – strážci vběhli do konferenční místnosti a zjistili, že zmizel. Další hluk se ozval u vstupních dveří a středovou uličkou prosvištěla série kulek.

Ale nejkratší vzdálenost mezi dvěma body je přímka…

Chase zvedl obě pistole před sebe a rozběhl se k východu naproti. Čisté prostory, které mu stály v cestě, ho nezastavily – pálil jednu ránu za druhou, skleněné stěny komor se sypaly a vyděšení operátoři uskakovali a snažili se krýt. Chase běžel průhledným bludištěm cestou, která se před ním otvírala, a jeho rychle kmitající nohy zvedaly vlny blyštivých střepů.

Philippova pistole cvakla naprázdno. Chase ani na chvilku nezaváhal, odhodil ji a dál střílel ze své automatické pistole na poslední čistý prostor. Jedna kulka prorazila obě stěny – rozběhl se skleněnými úlomky ještě rychleji a cestou ke dveřím vytahoval volnou rukou identifikační kartu.

Strážci se hnali za ním. Jediný výstřel, který do skupinky vypálil, neměl ani tak zabíjet, jako spíš muže donutit, aby hledali úkryt. Povedlo se.

Protáhl kartu čtečkou…

Zelené světlo. Zvonek. Ven!

Proběhl dveřmi a okamžitě zabočil chodbou, která vedla do vstupní haly. Do cesty se mu postavil hlídač z recepce, ale Chase ho zneškodnil jediným výstřelem dřív, než měl muž šanci zvednout zbraň a zamířit.

Doběhl do haly – neosobního anonymního prostoru s nástěnnými malbami, které znázorňovaly mikroobvody. Žádný další člen ochranky už v hale nebyl. Chase se otočil a rozběhl se k dvoukřídlým skleněným dveřím. Yuenův mercedes dosud čekal zaparkovaný před vchodem. Řidič stál vedle auta a ustaraně vyhlížel svého šéfa.

Chase se nechtěl zdržovat otevíráním dveří. Místo toho opět vystřelil, jednak aby rozbil sklo a taky aby upozornil řidiče, že se mu má klidit z cesty. Proskočil dveřním rámem a dopadl vedle dveří automobilu. Řidič rychle pochopil, že bude bezpečnější dostat se do Bernu jinak než svým autem, a pelášil pryč.

Chase naskočil do auta a zjistil, že motor už běží – řidič byl připraven dostat svého zaměstnavatele co nejrychleji do bezpečí. Ale Chase neměl v úmyslu hledat bezpečnou únikovou cestu. Sešlápl plyn až k podlaze a auto smykem a s kouřícími koly vyrazilo pryč od mikročipové továrny.

Musel zabránit Sophii, aby s jadernou bombou odlétla. Za každou cenu.

19

Chase věděl, kam Sophia míří. Aby dostala bombu do svého letadla, bude muset vyjet lanovkou nahoru na přehradu.

Dolní stanice lanovky ležela u severozápadního rohu továrny. Chase ostře zabočil na silnici vedoucí rovnoběžně s řekou a přidal plyn. Stanice byla snadno rozpoznatelná od průmyslových staveb – věžovitá budova s vysokou šikmou střechou.

Před ní stála zaparkovaná bílá dodávka. Měla otevřené zadní dveře a byla prázdná. Bombu už z ní odnesli. Chase rychlým pohledem zkontroloval kabel, který vedl k horní stanici. Nepohybovala se po něm ani jedna kabina. Sophia dosud neodjela. Pořád měl ještě šanci ji zastavit.

Vzadu za ním se objevila přední světla. Zpoza rohu vyjel terénní vůz a pustil se do pronásledování. Vzdálenost mezi ním a mercedesem byla sice několik stovek metrů, ale jakmile Chase zastaví, brzy ho doženou.

Teď se něco pohnulo před ním – z východu stanice vyběhl druhý bodyguard, Eduardo.

Chase se přikrčil právě včas. Kulka narazila do čelního skla a výhled mu zastřela síť prasklin. Střela profičela kolem něj a zaryla se do koženého opěradla zadního sedadla.

Druhá urazila zpětné zrcátko v místě, kde bylo připojené k čelnímu sklu. Zachrastily střepy. Sedm let neštěstí, pomyslel si Chase. Ale na jednoho uhodí neštěstí mnohem dřív, ani ne za sedm…

Otočil mercedes a nasměroval ho na rampu, která se zvedala ke vchodu do stanice lanovky.

Eduardo vypálil další dva výstřely. Jeden udělal díru v kapotě, druhý rozbil čelní sklo. Chase udeřil do obličeje ledový vítr. Pevně se chytil volantu.

Mercedes se řvoucím motorem vyjel nahoru. Eduardo byl chycen ve vchodu. Neměl kam utéct…

Auto do něj najelo. Náraz ho nadhodil na přední kapotu Mercedes prorazil dveře a vřítil se do haly stanice.

Chase dupl na brzdu, ale auto se dál řítilo proti zdi…

Narazilo do ní zešikma a levý přední bok se okamžitě zbortil. Eduardo odlétl z kapoty, odrazil se od zdi a zanechal na ní krvavý otisk.

Oba přední airbagy se současně nafoukly. Expanzi plynu doprovodila rána jako z pistole. Chase měl pocit, jako by ho do tváře uhodil reklamní panák Michelin. I přes hlučný náraz slyšel, jak mu v nose praskla chrupavka.

Auto se stočilo a zastavilo. Airbag se vyfoukl a Chase se posadil. V nose mu bolestivě škubalo. Neměl ho zlomený – ze zkušenosti věděl, že to by bolelo úplně jinak. Nejspíš šlo o vlasovou prasklinku, naštípnutí, které se bude nějaký čas bolestivě připomínat.

Jestli se ale nedostane z auta včas, bolavý nos bude to nejmenší, kvůli čemu by se měl trápit. Pronásledující ochranka tu bude za méně než půl minuty…

Popadl pistoli a vydrápal se z vraku mercedesu. Bíle natřený interiér stanice lanovky působil stroze a čistě funkčně. Jediným barevným místem byl rudý cákanec v místě, kde do zdi narazilo Eduardovo tělo. Sophia tam nebyla. Ani bomba. Bylo tam ale schodiště, které vedlo nahoru.

Chase po něm vyběhl a dostal se do velké studené místnosti, na jednom konci otevřené. Byl v terminálu lanovky. Šlo spíše o gondolový výtah než o klasickou kabinovou lanovku. Gondoly se mohly od dráhy odpojit, zatímco cestující nastupovali a vystupovali, a ostatní vozy na laně se mohly dále pohybovat. Dvě hranaté uzavřené gondoly stály a čekaly na připojení.

Třetí byla v pohybu.

U zadního okna stála Sophia. Usmála se na Chase a zamávala mu, zatímco její gondola vyjela z osvětleného terminálu a vnořila se do měsíčního světla.

Chase zvedl pistoli a zamířil jí na hlavu. Sophia se ani nehnula.

Chase taky ne. Nedokázal stisknout spoušť. Ať už Sophia udělala cokoli, ať už se chystala udělat cokoli, bývala to jeho láska, jeho žena…

„Do hajzlu!“ zavrčel, rozzlobený stejně na ni jako na sebe. Gondola stoupala a Sophia se změnila v siluetu za oknem. Lomoz strojního zařízení, které pohánělo lanovku, doprovázel bzukot pohybujícího se lana.

Oba zvuky náhle přerušilo zaskřípání brzd terénního auta, které zastavilo před stanicí. Chase vskočil do první čekající gondoly a rychle našel ovládací panel u předního okna. Velké červené tlačítko bylo označené německým nápisem „Starten“.

Zmáčkl ho.

Řetězy a převody zachrastily. Gondola se kymácela po odstavné dráze kolem velkého vodorovného kola a pak zakodrcala, jak najela zpátky do dráhy. Zacvakl ozubený závěs nad střechou a gondola, teď už připevněná k ocelovému lanu, začala stoupat.

Sophia byla asi devadesát metrů před ním. Do horní stanice dojedou v rozmezí asi dvaceti vteřin, takže Sophia bude mít sotva čas na to, aby vystoupila, natož aby přemístila bombu do jiného dopravního prostředku.

Ohlédla se na Chase. Taky jí zamával, ale zdaleka ne tak vesele, jako ona předtím jemu. Sophia pohodila hlavou a nasadila známý otrávený výraz. Pak zvedla ruku, ale ne proto, aby mu zamávala. Ukazovala na něco v jeho gondole.

Ne v gondole, uvědomil si. Za ní.

Pospíchal k zadnímu oknu. Třetí gondola se právě připojila na lano. Viděl, že v ní jedou tři postavy.

Ozbrojená ochranka.

A neměli jen malé ruční zbraně. Drželi v rukou samopaly a už otvírali okna a připravovali se ke střelbě. Za chvíli bude jeho gondola vypadat jako švýcarský sýr!

Chase už podle váhy své pistole poznal, že mu zbývá jen jeden náboj. V kapse se mu sice boulil tvrdý těžký granát, ale i kdyby se mu podařilo hodit ho otevřeným oknem přesně na druhou gondolu, měli by její pasažéři dost času rozstřílet ho na kusy.

Zkontroloval situaci před sebou. Byl asi ve čtvrtině cesty a rychle stoupal. Za dvě minuty by mohl být nahoře.

Jiná věc byla, jestli se mu ty dvě minuty podaří přežít…

V gondole bylo místo asi pro dvanáct lidí. Po obvodu ji lemovaly polstrované lavičky. Lavička pod zadním oknem sloužila zároveň jako víko úložného prostoru pro záchranné vybavení.

Chase rozbil pažbou pistole zářivku, která mu svítila nad hlavou, a ukryl se zrakům okolí ve tmě. Pak popadl zadní lavičku, urval víko, položil ho dlouhou hranou na podlahu a lehl si za ně…

Zadní okno se rozlétlo na kousky pod sprchou kulek. Strážci stříleli v plně automatickém režimu. Bubnování dalších kulek do ocelového pláště gondoly znělo jako krupobití.

„Hergot, krucinál!“ zaklel Chase a zvedl ruce, aby si ochránil obličej před smrští střepů. Při další salvě se vysypala zbývající okna. Střely trhaly na kusy obsah úložného prostoru, za kterým se kryl, kulky se provrtávaly kovovou stěnou bedny, bořily do polstrování a končily svou smrtící pouť v masivním dřevě lavice

Ta se při každém dopadu kulky otřásla, ale Chase věděl, že šance, že kulky samopalu proletí pěti vrstvami ochrany – pláštěm gondoly, kotouči lana a řetězovými záchrannými žebříky, stěnou úložného prostoru, polstrováním a dřevěnou lavicí –, je dost malá a dává mu naději, že přežije.

Naděje byla sice malá, ale Chase ji hodlal bezezbytku využít.

Jeho pronásledovatelé neúnavně kropili gondolu jednou salvou za druhou. Nezbylo už jediné okno, ve stěnách, ve stropě a dokonce i v podlaze se objevily díry. Z rohu lavice se odštípl kousek dřeva, pár centimetrů od Chasovy hlavy. Bylo mu jasné, že jeho provizorní barikáda už dlouho nevydrží.

Palba na chvíli ustala. Střelci nabíjeli. To jim ale zabere jen pár vteřin. A za tu dobu se nedalo nic udělat.

Ledaže…

Chase vyskočil a popadl spodní příčel záchranného žebříku, který vedl podél stropu gondoly, a zhoupl ho dolů. Dopadl na podlahu právě v okamžiku, kdy začaly létat další kulky. Každá další kulka do lavice mu připadala jako rána krumpáčem a tušil, že nebude trvat dlouho a nějaká si najde cestu dřevem do jeho zad…

Kabina se najednou otřásla a zhoupla se na laně jako kyvadlu. Namáhaný kov zasténal a zapraskal.

Chase zariskoval a otevřel oči, i když všude kolem létaly střepiny a třísky. Jeho pohled se za chvíli přizpůsobil okolní tmě. Vnitřek gondoly slabě ozařovalo přízračné modrobílé světlo měsíce. V polosvětle viděl proděravělý strop a zkrabatělé rýhy, které se táhly od středu stropu jako u namáhané kuchyňské fólie.

Gondola se trhala ze závěsného ramene!

Kov povoloval, díry po kulkách ho ztenčovaly a oslabovaly tak, že už dál nedokázal nést svou vlastní váhu…

A každou vteřinu přibývaly další díry.

Chase se podíval na záchranný žebřík. Původně neměl v úmyslu vylézt z kabiny do otevřeného prostoru dřív, než bude nezbytně nutné – ale jestli to neudělá během následujících několika vteřin, bude mít k dispozici jediný směr, zhruba stometrový pád dolů do propasti.

Kabinou létaly stále větší dřevěné úlomky a zasypávaly mu nohy.

Kov zaskřípal a zadní část gondoly se o pár centimetrů prohnula. Ve stropě už byla díra a trhlina kolem místa, odkud vybíhalo závěsné rameno, se zvětšovala.

Gondola každou chvíli spadne…

Střelba utichla…

Znovu nabíjejí…

Chase vyběhl po žebříku a otevřel střešní poklop. Vyskočil na střechu a vrhl se na masivní závěsné rameno.

Následovalo téměř lidské zaskučení a kovová střecha se odtrhla. Gondola poďobaná dírami po kulkách padala, několikrát se ve vzduchu přetočila a zřítila se na skály na dně údolí s bouchnutím, které se odrazilo od vysoké hráze přehradní nádrže.

Závěsné rameno se divoce rozhoupalo a celé lano se po náhlé ztrátě zátěže rozkmitalo. Chase se zoufale držel studeného kovu a snažil se nohama najít oporu na pokroucených zbytcích střechy. Viděl, že dolní gondola se také rozhoupala a jeden její pasažér spadl na podlahu.

Namáhavě se pootočil a ohlédl se přes rameno na horní gondolu. Třeba se taky pořádně rozhoupala a Sophia vypadla z okna. Ale natolik mu štěstí nepřálo. Sophia se pevně držela zábradlí i škaredila se, že se mu podařilo z padající kabiny uniknout.

Rozkmitané lano se uklidnilo, ale rameno se nepřestávalo houpat. Chase se pokusil najít lepší úchyt pro ruce, ale na hladkém kovu nic nebylo.

Znovu se podíval nahoru před sebe, ne na Sophii, ale na horní stanici lanovky, která se tyčila nad ní. Měl za sebou přes dvě třetiny cesty…

Střelba!

Kulky vypálené z dolní kabiny mu prolétly kolem hlavy. Slyšel, jak zasvištěly, a ucítil jejich horkost. Další udeřily do závěsného ramene jako neúprosné rány kladivem.

Kov, ke kterému se Chase tiskl, byl nanejvýš třicet centimetrů široký. On sám byl o něco širší. Pomalými pohyby se mu podařilo pootočit tak, aby měl krytou co největší část těla.

Ale ruce, kterými objímal rameno, schovat nemohl. Jestli se ho dotkne jen jediná kulka, neudrží se a spadne dolů do náruče smrti.

Sophiina kabina se blížila k horní stanici. Chasovi chybělo asi třicet vteřin…

Kulka uhodila do závěsného ramene těsně nad Chasovou levou rukou. Rázová vlna rozezněla kov. Chasovi sklouzly prsty na špinavém povrchu. Zesílil sevření, ale cítil, jak mu klouže druhá ruka a jak kovové zbytky střechy pod jeho váhou povolují…

Špičkami prstů narazil na nějaký výstupek – nýt.

Paže ho pálily námahou, ale podařilo se mu posunout se o pár centimetrů, alespoň natolik, aby míň zatěžoval povolující střechu.

Do závěsného ramene udeřil další příval kulek.

Sophia už byla skoro ve stanici, světla shora už osvětlovala její gondolu. Chase viděl budovu stanice zcela zřetelně – byla to opět betonová stavba, na jednom konci otevřená a uhnízděná téměř na okraji srázu.

Téměř.

Mezi betonovou základnou terminálu a okrajem srázu spadajícího strmě do propasti byla šikmá skalnatá římsa, široká necelé dva metry.

Uvědomil si, že ho něco tlačí do boku, přitisknutého k závěsnému rameni.

Granát…

Sophiina kabina dojela do stanice, a jak zastavila, rozhoupala lano.

Ti z dolní gondoly stříleli jako o život. Kulky narazily do stěny srázu. Deset vteřin, méně.

Strážci pořád stříleli.

Chase se pustil jednou rukou a prsty druhé ruky mu projela bolest, jak převzaly celou jeho váhu. Vykřikl. Kov mu pod nohama povoloval. Přesto se mu podařilo dostat do kapsy a vytáhnout granát.

K okraji srázu už zbývalo jen půl metru.

Chase se vytáhl co nejvýš, chytil do zubů kovový kroužek připojený k pojistce granátu a vytrhl ho. Zahnutá kovová lžička obloukem odlétla a zmizela dole ve tmě.

Čtyřsekundová pojistka…

„Šup dolů!“

Zvedl granát nad sebe a nacpal ho do kolejničky, která vedla rameno po laně. Pak se odrazil a skočil na skalnatou římsu.

Uvolněné oblázky mu podkluzovaly. Hrabal rukama a snažil se něčeho zachytit. Bylo to, jako by se pokoušel plavat ve vodopádu kamení…

Závěsné rameno mu projelo nad hlavou a vjelo do stanice.

Strážci zacílili…

Granát explodoval.

Výbuch přetrhl hlavní lano. Závěsné rameno spadlo a udeřilo do betonové podlahy stanice. Pak je ohromná síla strhla zpátky. Prolétlo kolem Chasovy hlavy jako gigantická kotva, tažené dolů celou vahou lana a třetí gondoly.

Děsivý křik padajících mužů pomalu utichal. Padali desítky metrů do údolí a rozbili se o skály na jeho dně.

Chase pořád klouzal po suti k okraji propasti a snažil se něčeho zachytit, aby je nenásledoval. Nohy mu sklouzly přes okraj, už visel v propasti až po pás…

Jednou rukou nahmátl skalní výstupek.

Chytil se ho i druhou. Skála držela pevně. Vytáhl se nahoru a podařilo se mu najít oporu pro nohy. Za pár vteřin se vyšplhal na římsu. Cítil, jak se celé jeho tělo po tom adrenalinovém zážitku třese.

Odpočinek si ale nemohl dovolit. Ještě ne. Musel chytit Sophii.

Vyškrábal se po římse k základům budovy a všiml si, že kousek od něj jsou do betonu zapuštěny kovové příčky. Rychle se po nich pustil nahoru. Před poslední příčkou se zastavil a vytáhl pistoli. Připravit se…

Teď!

Vyšvihl se nahoru, už s tasenou zbraní, a zamířil.

„Stát! Ani se nehni!“ zakřičel.

Sophia, která klečela v zadní části stanice terminálu, při tom rozkazu zkameněla. Před chvílí si včas uvědomila, co Chase provedl s granátem, a vrhla se do úkrytu za jednu čekající gondolu Ještě se vzpamatovávala z exploze, po které jí v částečně uzavřeném betonovém prostoru příšerně zalehlo v uších.

„Eddie,“ zamračila se, zatímco vylezl nahoru a pomalu k ní kráčel. Pistole se mu v ruce ani nezachvěla. „Asi bych neměla být překvapená. Tobě snad nikdy nedojde, že jsi nevítanou osobou.“

„Kde je ta bomba, Sophie?“ položil Chase věcnou otázku.

„Ještě pořád v kabině.“ Usmála se. „Je na mě trošku těžká. Nevadilo by ti, kdybys mně ji vynesl ven?“

„Zavři klapačku!“ Jeho drsný tón ji zaskočil a z tváře se jí začal vytrácet přezíravý výraz, když si uvědomila, že to její bývalý muž myslí s pistolí naprosto vážně. Chase nepřestával držet Sophii na mušce, došel ke gondole a nakoukl dovnitř. Bomba ležela uprostřed na podlaze.

Měl první příležitost podívat se na celé zařízení pořádně. Jako podstavec sloužil komolý kužel z lesklé oceli. Z otvoru v jeho středu vedly tři kovové vodicí lišty k mohutné přečnívající cylindrické hlavici z téhož leštěného kovu. Do štěrbiny v podstavci se pravděpodobně vkládalo odjišťovací zařízení, ale teď byla prázdná. Vzhledem k délce bomby, která se blížila k jednomu metru, mohla být její hmomost asi padesát kilogramů – ale s uranovým jádrem určitě váží mnohem víc.

Konstrukce bomby byla neobvyklá, ale Chase toho o nukleárnich zbraních věděl dost, aby poznal, o jaký typ jde. Bylo to zařízení typu „dělo“, nejjednodušší a nejprimitivnější druh nukleární bomby – který byl ale zároveň nejjednodušší i co do konstrukce, údržby a manipulace. Jiné typy jaderných bomb jsou precizní, sestrojené s maximální možnou přesností, a vyžadují, aby v posloupnosti kroků měřených na mikrosekundy, které vedou k detonaci, každá část dokonale fungovala.

Na rozdíl od nich jsou jednoduché bomby jen tupé nástroje, které k obsluze vyžadují jen o málo víc než hrubou sílu. Vezměte dva kusy obohaceného uranu 235 o určitém celkovém množství. Nechte je tvrdě srazit. Vznikne nadkritické množství a dojde k jaderné explozi. Název tohoto typu pochází od jeho prvního exempláře, bomby shozené na Hirošimu. Opravdu měla délku dělové hlavně a uranový blok z jednoho konce byl vymrštěn proti druhému, většímu, na opačné straně.

Yuenova bomba byla menší a rafinovanější, ale princip byl v podstatě stejný. Chase usoudil, že menší masa uranu bude nejspíš v podstavci – exploze výbušniny pod ním ho vymrští jako střelu a vodicí lišty ho nasměrují k cíli – k větší uranové mase V ocelové hlavici. Jednoduché… neotesané… ale účinné.

A smrtonosné. Pokud bylo Yuenovo vychloubání pravdivé, měla bomba patnáct kilotun a byla tak o něco silnější než ta, která spadla na Hirošimu. Dostatečně mocná na to, aby otřásla srdcem kteréhokoli velkoměsta a způsobila ohnivou bouři, která srovná se zemí budovy v okruhu několika kilometrů, nemluvě o radioaktivním spadu, který bude následovat.

Podíval se zpátky na Sophii. „Co máš v plánu s tou bombou, Sophie?“

Sophia zúžila oči. „Čistírna mi zničila mou oblíbenou sukni, tak jí chci vyjádřit svou nespokojenost.“

Přistoupil k ní a přiložil jí hlaveň skoro k čelu. „Řekni mi to!“

„Nic mi neuděláš,“ řekla potichu. Chase jí věnoval kamenný pohled. Hlaveň se ani nezachvěla, pevná jako skála. Do Sophiina pohledu se vkradla nejistota. „Eddie…“

„Je po všem, Sophie,“ řekl Chase chladně. „Dej mi telefon. Zavolám příslušným úřadům a pak.

Pistole mu nárazem vylétla z ruky a sklouzla na druhý konec místnosti. Vzápětí mu dolehl k uším výstřel ze speciální odstřelovací pušky, jejíž střely překonají rychlost zvuku. Přišel od otevřeného konce stanice.

Chase sevřel pěst a hledal střelce. Nikoho neviděl, jen přehradní hráz, která se táhla napříč údolím. Vrhl se na zem, aby ze sebe udělal obtížnější cíl, a pokusil se dolézt pro svou pistoli.

Ještě než na ni dosáhl, zjistil, že se snaží zbytečně. Byla prostřelená kousek nad spouští. Úderník byl zničený a pistole byli k nepotřebě. Ten, kdo mu ji vystřelil z ruky, měl buď neobyčejné štěstí, nebo to byl odstřelovač s téměř nadpřirozenými schopnostmi.

Chase změnil taktiku. Ocitl se beze zbraně – a ve stanici byla pouze jediná věc, která ho mohla ochránit před odstřelovačem Vrhl se zpátky – a přistál za klečící Sophií. Pravou ruku měl dosud ochromenou z nárazu kulky, ale levou chytil Sophii kolem krku. „Vstaň!“ zavrčel a zvedl ji na nohy.

„Eddie!“ vykřikla a z jejího hlasu zazněl nefalšovaný strach,

„Ať už je tam venku kdokoli, řekni mu, ať přestane!“ nařídil Chase a stáhl ji před sebe, aby mu sloužila jako lidský štít. „Vím že tě vidí – řekni mu to!“

„Jestli mi ublížíš, zabije tě!“

„Jestli okamžitě nezmizí, zabiju tě já!“

Ani jeden se nehnul. Dvě nekonečné vteřiny stáli jako podivné sousoší. Pak se ozvala Sophia. „Nezabiješ mě,“ řekla. Hlas měla ještě přiškrcený, ale už se vzpamatovávala a vracela se ke své aroganci. „Nedokázal bys to. Znám tě příliš dobře a…“

Chase jí stiskl krk silněji a přerušil další slova. „Zabila jsi Maca. Zabila jsi Ninu. Uveď mi jediný důvod, proč bych tě měl nechat žít.“

„Nezabila jsem – Ninu,“ zachroptěla.

„Cože?“ Lehce uvolnil sevření.

„Není mrtvá. Zatím.“

Zesílil sevření. „Ty taky ne. Zatím.“

„Telefon,“ zasípala Sophia a sáhla do kapsy. „Ukážu… ti…“

Chasovi se už do pravé ruky vrátilo dost citu na to, aby poznal, že Sophia skutečně vytahuje telefon, a ne nůž nebo pistoli Trochu uvolnil tlak. „Dělej.“

Sophia vytáhla telefon a palcem aktivovala dotykovou obrazovku. Následovalo několik dalších stisků a dostala se do fotoalba. Byla tam pouze jedna uložená fotografie.

Chase i přes miniaturní velikost poznal, kdo na fotce je, ale přesto ho zděšením zamrazilo v zádech, když Sophia obrázek zvětšila na celý displej.

Nina.

Měla poškrábaný obličej, v ústech roubík a oči plné strachu. Ležela na zádech a rusé vlasy se kolem její hlavy rozprostíraly jako kaluž krve.

„Jestli se mi něco stane,“ zasyčela Sophia, „zemře. Ani na chvíli nepochybuj, že jsem toho schopná. Právě jsem zabila svého manžela a ta tvá snobská zrzka, kterou šukáš, pro mě nic neznamená. A teď mě pusť.“ Chase se ani nepohnul. „Pusť mě, Eddie. Jsi zvyklý bojovat až do konce, ale tohle je konec. Je po bitvě. Prohrál jsi.“

Chase vzteky i bezmocností zavrčel a uvolnil ruku ze Sophiina krku. Sophia ustoupila stranou, a zatímco si třela krk, vyslala k Chasovi protivný triumfální úsměv. „Na kolena, Eddie. Ruce za hlavu. Nechceme přece, aby ti můj přítel, který čeká venku, ustřelil ruku nebo obě, že ne?“

Chase si váhavě klekl a podíval se na přehradu – a poprvé si všiml, kde stojí odstřelovač. I když si to nechtěl přiznat, nepřítelovy střelecké schopnosti na něj udělaly velký dojem. Muž, kterého viděl jako pouhou siluetu oproti světle šedé ploše přehrady, stál na vyhlídkové plošině asi v polovině stavby – čili přinejmenším tři sta padesát metrů daleko. Zasáhnout na takovou vzdálenost člověka byl úspěch, ale trefit na tom člověku konkrétní miniaturní bod byla věc, která z něj dělala střelce světového formátu.

Sophia zvolila číslo a zvedla telefon. „Mám to,“ řekla. „Ale potřebuji, aby někdo přijel a vyzvedl mě. Měla jsem tu menší potíže se svým bývalým manželem.“ Vyslechla si překvapenou otázku z druhého konce linky a usmála se. „Ne, s tím druhým. Neměj obavy, Joe se o něj postaral. Stačí, když sem přijedeš autem. Co nejrychleji. Děkuji.“

Ukončila hovor a přistoupila k Chasovi. Dávala pozor, aby se nedostala do palebné linie. „Nakonec to bude k něčemu dobré,“ řekla. „Nevěděla jsem, jak mám tu ukňouranou americkou couru donutit, aby udělala, co potřebuji, ale teď, když mám tebe…“

„Nejsem si jistý,“ řekl Chase a snažil se zůstat klidný a obalamutit ji. „Myslím, že vzhledem k tomu, jaké to mezi námi bylo, když jsem odcházel, bude ráda, když už mě neuvidí.“

Sophia se uculila. „Pěkný pokus. Já ale dokážu poznat, co k tobě skutečně cítí – a co cítíš ty k ní. Vím, že nebudeš riskovat aby se jí něco stalo. Ona udělá totéž pro tebe. Fakt, že tě někdo přivádí k šílenství, neznamená, že ti na něm nezáleží.“

„Co ty o tom víš? Tobě nezáleží na nikom, staráš se jen sama o sebe,“ odsekl Chase. Výtka se neminula účinkem. Sophii ztuhl úsměv na rtech a její výraz ztvrdl. Otočila se a odešla, Chase nechala pod ostřížím dohledem odstřelovače. Za chvíli zastavilo venku auto a do stanice vešli její muži.

20

Francie

Chase ležel na tvrdé lavici. Když uslyšel blížící se kroky, zvedl hlavu. Sklep, do kterého ho zavřeli, nebyl doslova celou, ale neměl okna, masivní dveře byly bezpečně zamčené, a když je několikrát otevřeli, aby mu dali jídlo a vodu, viděl, že za nimi stojí přinejmenším dva ozbrojení muži ze Sophiiny ochranky.

Jedny kroky patřily Sophii. Dobře si pamatoval klapání jejích vysokých podpatků, rázný, netrpělivý krok… Proto nebyl ani trochu překvapený, když se otevřely dveře a v nich stanula Sophia v doprovodu ozbrojeného muže. Byl to ten odstřelovač z přehrady, svalnatý obr tmavé pleti, oblečený v černém koženém kabátě. Jeho holou lebku zdobily řady stříbrných piercingů.

„Ahoj, Eddie,“ pozdravila smyslným, spokojeným hlasem. Byla zpátky u moci.

„Nazdar, čubičko.“

Vyšpulila rty. „No tak, Eddie, nechovej se dětinsky. Když tě navíc chci dát zpátky dohromady s tvou milovanou.“

Posadil se. „Je v pořádku?“

„Samozřejmě že je! Chci, aby pro mě něco udělala, něco, u čeho potřebuje mít jasnou hlavu, takže by bylo kontraproduktivní, kdybych jí ublížila. Takže je v pořádku. Zatím.“ Při té skryté hrozbě se pousmála. Zato její společník se na něj zlomyslně ušklíbl a odhalil diamanty, vsazené do zubů. „Mimochodem, myslím, že jsem ti zapomněla představit svého přítele. Eddie, tohle je Joe Komosa. Můj strážný anděl, abych tak řekla. A tvůj taky.“

„Už nějakou dobu vás sleduju,“ řekl Komosa a svá slova doprovodil diamantovým úsměvem.

„To jste byl vy, ten střelec v Botswaně,“ řekl Chase, když si vzpomněl na postavu, kterou letmo zahlédl proti obloze. „Když jsme byli u drtiče, zastřelil jste strážce.“

„Nemohla jsem nechat Ninu zabít, když jsem věděla, že ji budu ještě potřebovat, vysvětlovala Sophia. „A tebe jsem potřebovala k tomu, ať ji bezpečně odvezeš z dolu. Ale nečekala jsem že se dostaneš až do Londýna! A pokud jde o ten seskok padákem přímo do továrny…, ještě že jsem ti dala tu štěnici, jinak bychom nevěděli, že se blížíš. Zatím nám všechno klape dokonale.“

„Dick by asi nesouhlasil,“ poznamenal Chase sarkasticky.

„Všechna manželství nemají pohádkový konec. Však to znáš. Světlá stránka je, že mi ve své poslední vůli všechno odkázal.“

„Vždycky jsem měl za to, že v případě vraždy pozbývá závěť platnost.“

Sophia se rozesmála. „Ale já jsem ho nezabila, Eddie. To ty!“ Chase se zprudka postavil a donutil tím Komosu zvednout zbraň. „Cože?“

„V záchvatu žárlivosti. Jistým zvráceným způsobem je to docela romantické. Když jsi zjistil, že jsem se vdala za Richarda, popadl tě takový vztek, že ses vydal přes několik zemí, jen abys ho zabil a získal mě zpátky. Takhle to potvrdí svědci jeho vraždy, až si nějaké vhodné vyberu. Pro agenturu to bude samozřejmě velká ostuda, zvlášť po tom, co jsi zastřelil botswanského ministra. Což bylo jen a jen Richardovo dílo,“ dodala. „V tom jsem neměla prsty… Ale opět nám to jen prospělo. Navíc po té ztrátě plošiny nad Atlantidou bych se ani nedivila, kdyby Spojené národy usoudily, že těch ztrát a průšvihů už bylo dost a že je načase celou agenturu zavřít.“

„A nechat tě volně pátrat po Herkulově hrobce, aniž by o tom někdo věděl, předpokládám.“

Sophia povýšeně zvedla obočí. „Výborně, Eddie. Nebyla jsem si jistá, jestli ti to dojde.“

„Měl jsem na přemýšlení celý den.“

„Ó, za to se omlouvám. Majitel tohoto zámku – teď už spolumajitel, předpokládám,“ usmála se zlomyslně, „se sem nemohl hned dostavit a během dne jsme se museli o něco postarat. Ale teď už máš naši plnou pozornost.“ Vyšla ze dveří a Komosa Chasovi pistolí naznačil, aby ji následoval. Chase si až teď všiml, že obr je pod kabátem od pasu nahoru nahý a jeho hrudník zdobí další řady piercingů, končící až pod koženým páskem džínsů. Dva větší kroužky zdobily prsní bradavky. „Tak jdeme.“

„Vedou až dolů, Sophie?“ zeptal se Chase a ukázal na lesklé cvočky. „Proč se ptáš?“

„Jen mám takový pocit, že to budeš vědět z vlastní zkušenosti.“

Sophia se jen významně zakřenila a odešla. Komosa zvedl pistoli, a když Chase procházel kolem něj, strčil mu ji do tváře. „Laskavě prokazuj dámě úctu, kterou si zaslouží, jasné?“

„To jsem právě dělal,“ řekl Chase a ledově se usmál.

Komosa ho hlavní pistole udeřil ze strany do spánku. Chase zavrávoral a chytil se za hlavu. „Ale no tak, hoši,“ zavolala na ně Sophia káravě. „Nenechme si tenhle zvláštní den kazit nepříjemnostmi, ano?“

Chase se podíval na Komosu a ukázal prstem na jeho levou bradavku. „Až to budeš nejméně čekat, hochu, vyrvu ti tuhle nechutnou věcičku a s ní i to tvé černé srdce.“ Nigerijec mu odpověděl jedovatým úsměvem a následoval ho ven z místnosti. „Co jsi myslela tím ‚zvláštním dnem‘?“ zeptal se Chase Sophie.

Neodpověděla a stoupala po schodech do velké, dekorativně zařízené haly. Po stranách stáli další muži a měli ruce připravené na pouzdrech s pistolí. Chase o ně ale rázem ztratil zájem, když uviděl…

„Eddie!“ vykřikla Nina z druhého konce místnosti. Měla na sobě džínsy a khaki košili. Chtěla se k němu rozběhnout, ale strážci, kteří ji doprovázeli, ji strhli zpátky.

Chase zaplavila vlna úlevy. „Panebože, jsi v pořádku, opravdu jsi v pořádku!“ Obrázek, který viděl v Sophiině telefonu, ten její vyděšený výraz, ho v duchu pronásledoval celou cestu ze Švýcarska.

„Výborně, a máme za sebou setkání dne,“ řekla Sophia a dala si ruce v bok. „Teď můžeme přejít k věci. Nino, Eddie je živý a je v pořádku. Eddie, Nina je živá a je v pořádku. Jestli chcete, aby to tak zůstalo, uděláte, co vám řeknu.“

„Tím chcete říct, že vám najdeme Herkulovu hrobku,“ řekla Nina a střelila po Sophii pohledem plným nenávisti.

„Co s ní chceš dělat?“ zeptal se znovu Chase. „Už máš Yuenovy peníze a jadernou bombu – co dalšího je v té hrobce, že po tom tak prahneš?“

„Jadernou co?“ vyjekla Nina.

„Vlastně,“ ozval se shora nový hlas, „je to něco, co chci já.“

Nina a Chase se podívali nahoru za hlasem. Po obou stranách haly se až ke stropu stáčela schodiště a spojovala se v balkon Uprostřed něj se pánovitě tyčil…

„Hleďme,“ řekla Nina chladně. „René Corvus.“

Miliardář sešel po schodišti dolů. „Všechno, co se v poslední době dělo, bylo podle mého plánu,“ řekl a připojil se k Sophii, „Potopení výzkumné plošiny, vaše objevení uranového dolu, dokonce i Sophiina svatba s Yuenem. Vše bylo součástí mého skvělého plánu.“

Chase byl v šoku. „Moment, to vy jste potopil plošinu?“

„Postavil jsem ji,“ řekl Corvus pyšně, „nebo lépe řečeno, postavila ji jedna firma, kterou vlastním. Zdálo se mi jen vhodné, že bych ji měl taky zničit.“

Sophia kývla na Komosu. „O vlastní práci se postaral tady Joe.“ Komosa se jí odvděčil diamantovým úsměvem.

„Na té plošině bylo sedmdesát lidí!“ vykřikla Nina.

„To je politováníhodné, ale jinak to nešlo,“ řekl Corvus. „Jako čestný ředitel agentury jsem věděl, že využíváte text Hermokrata k objevení Herkulovy hrobky, ale neměl jsem přístup na zabezpečené servery agentury. Použití přímého satelitního spojení z plošiny pomohlo mým lidem přístup získat – a potopení plošiny pak odstranilo všechny důkazy o nepovoleném vniknutí.“

„Pak jste nastrčili Yuena, aby to vypadalo, že je za to zodpovědný on,“ řekl Chase. „A mě jste pak nastrčili, aby to vypadalo, že jsem ho zabil.“

„Posloužil svému účelu,“ poznamenala Sophia nevzrušeně, jako by mluvila o zabití mouchy. „Teď všechny jeho podniky patří mně.“

„Což znamená, že patří taky mně,“ řekl Corvus a usmíval se.

Nina se zamračila. „Co?“

Sophia zvedla levou ruku. Nina si na chvíli myslela, že jí chce urážet zdviženým prostředníkem, ale pak si uvědomila, že k ní Sophia natahuje prsteníček, na kterém byl až nevkusně velký diamantový prsten.

„Tak co,“ řekla Sophia. „Nesluší se pogratulovat novomanželce?“

„Do prdele, ty sis ho vzala?“ vyštěkl Chase.

„Asi před hodinou,“ oznámila mu Sophia. „Měli jsme malý úřední obřad, nic okázalého.“

Corvus natáhl ruku a objal Sophii kolem pasu. „Perfektní svazek, spojení osobních i pracovních zájmů. Yuenovy společnosti se teď stanou součástí Corvusova impéria. A Sophia,“ naklonil se k ní, „bude konečně se mnou. Na tento den jsem dlouho čekal. Nemáte představu, jak těžké to pro mě bylo, když jsem ji viděl vdanou za jiného muže, i když jsem věděl, že je to nezbytné.“ Odmlčel se. „Možná to sám znáte, pane Chasi.“

„Naopak, kamaráde,“ zamračil se Chase a zkřížil paže na prsou. „Pokud jde o mě, dělejte si s ní, co chcete. Ale dám vám jednu dobrou radu.“

„A to?“

„Neotáčejte se k ní zády. Už byste s těmi parohy nemusel projít dveřmi. Sophia má ve zvyku zanášet.“

Corpus pohrdavě odfrkl a Sophia ho ovinula pažemi. „Zatrpklost ti nesluší, Eddie,“ řekla. „A teď, Nino, přichází tvoje role. Svatba bez líbánek není svatbou. Problém je, že my jednoduše nevíme, kam jet. Ráda bych, abys nám s výběrem cíle naší cesty pomohla.“ Zostřila tón. „Chceme jet někam, kde to dýchá starodávnou historií…“

Nina opatrně narovnala kusy starého pergamenu tak, aby vybledlé hnědé značky ležely u sebe, a pak se napřímila, aby viděla celek. Poprvé po více než dvou a půl tisíci letech byla mapa ukrytá ve stránkách Platonova Hermokrata kompletní.

Nina nervózně pohlédla na Chase. Seděl na židli v rohu zámecké knihovny a ruce měl spoutané za zády. Vedle něj stál Komosa a ještě jeden strážce. Sophia dala Nině velmi jasně najevo, že pokud bude skládání mapy jakkoli zdržovat nebo udělá chybu, Chase to odnese nemalou bolestí. Na důkaz jejích slov si Komosa rozložil na stolek různé nástroje, počínaje obuškem a kleštěmi a konče elektrickou vrtačkou.

Chase její pohled opětoval. Stejně dobře jako Nina věděl, že jakmile bude hrobka nalezena, on i Nina přestanou být pro Sophii a Corvuse užiteční. Jediné, co mohli v tu chvíli dělat, bylo oddalovat tu chvíli, jak jen to bude možné, a hledat jakoukoli příležitost k útěku…

„Tak co?“ zeptala se Sophia netrpělivě a přešla místnost, aby se na mapu podívala. „Kde je?“

„Ježíši, dejte mi čas,“ zaúpěla Nina a otevřela atlas. „Nenosím v hlavě obrysy všech pobřeží.“

Ve skutečnosti ale docela dobře věděla, kde začít hledat. Na jedné ze stránek, které jí předtím chyběly, byla zobrazena kompasová růžice, takže už věděla, že pobřeží je na severním okraji moře. Když uvážila omezené objevitelské možnosti starověkých Řeků, jednalo se téměř určitě o Středozemní moře a hrobka ležela pravděpodobně v severní Africe.

Nině to dávalo smysl. Podle legendy trávil Herkules hodně času cestováním po starověké Libyi, která měla tehdy mnohem větší rozlohu než současná země stejného jména. Hrobka by mohla ležet v místě, které mělo v té době velký význam.

Stačilo několik pohledů do atlasu a výběr možných míst se zúžil. Pobřeží probíhalo zhruba od jihovýchodu na severozápad, ale na severním konci se ostře stáčelo a vedlo téměř přesně na severovýchod. Když uvážila měřítko staré mapy, odpovídala popisu jen jedna oblast.

Nina zapíchla prst na pobřeží Tuniska, ke Gabeskému zálivu „To je ono?“ chtěla vědět Sophia.

„Odpovídá to, ano,“ potvrdila Nina a dívala se z jedné mapy na druhou. „Řeka ústí tady i tady a tenhle ostrov kousek na východ od pobřeží…“

Corpus přistoupil ke stolu. „Tunisko?“

„Možná ne,“ řekla mu Sophia a přejela prstem po trase na pergamenu, která vedla od pobřeží k hrobce. „Měřítko neodpovídá…“

„Myslíte?“ vyštěkla Nina a akademická ješitnost a rozhořčení nad tím, že někdo pochybuje o jejích slovech, převážily nad obavami z možné odplaty. „Koukněte se sama. Tohle jezero na západě je určitě totéž jako tady to na téhle novodobé mapě. Je asi sedmdesát pět kilometrů od pobřeží. I když vezmu v úvahu nepřesnosti, je to zhruba třetina cesty od pobřeží ke konci trasy, takže hrobka musí být něco přes dvě stě kilometrů směrem do vnitrozemí, jihovýchodně od Gabeského zálivu. Takže nejspíš leží…“

„V Alžírsku,“ ozval se Chase z opačného konce místnosti. „Tam to dobře znám.“

„Ach ano,“ řekla Sophia s přezíravým povzdechem. „Koukal jsi v poušti na hvězdy, byla to ta nejúžasnější obloha, jakou jsi kdy viděl… Kolikrát jsem už tuhle nudnou historku slyšela?“

„Vyfoť to,“ nařídil Corvus jednomu muži, který vzápětí vylezl na stoličku a shora vyfotil celou mapu. „Děkuji vám, doktorko Wildeová. Když už jste mi našla místo, kde se Herkulova hrobka nachází, věřím, že mí lidé budou schopni pokračovat.“

„Nechte mě hádat,“ řekla Nina vzdorně. „Pošlete nás teď zpátky do New Yorku svým soukromým tryskáčem?“

„To sotva.“ Obrátil se ke Komosovi. „Zbav se jich.“

„Ne.“ Panovačný tón v Sophiině hlase zarazil i Corvuse. Pronesla příkaz, o kterém nehodlala diskutovat. „Ještě je potřebujeme.“

„Proč, drahoušku?“ zeptal se Corvus pomalu.

„Protože nám, drahoušku, doktorka Wildeová neřekla všechno.“ Popadla Ninu za culík a stáhla jí hlavu dozadu. Nina vyjekla bolestí. „Že je to tak, Nino?“

„Nevím, co tím myslíte,“ procedila Nina mezi zuby.

„Ale ano, víš. Vzpomeň si, cos mi řekla cestou do Botswany. Že v textu Hermokrata jsou ukryta další vodítka, narážky, které se netýkají jen polohy Herkulovy hrobky, ale taky toho, co je uvnitř.“ Sophia zkroutila zápěstí a zatáhla Ninu za vlasy ještě silněji. „Myslím, že nám schválně něco tajíš; doufáš, že i když hrobku najdeme, nebudeme schopni se do ní dostat, nebo se necháme chytit do nějaké pasti.“

„Pasti na vetřelce nebudou po tisících letech fungovat,“ zavrčela Nina. „Nejspíš jste příliš hrála Tomb Raider.“

Chase si odkašlal. „V Tibetu bylo pár takových, které ještě fungovaly. Více méně. Málem mě a Jasona cestou ven zabily.“ Nina k němu i přes bolest natočila hlavu a podívala se na něj. „Jo, já vím. Měla jsem ti o tom říct. Promiň.“

„Tohle je důvod, proč váš vztah nefunguje,“ řekla Sophia Nině „Nedostatek komunikace.“ Pustila její vlasy. „Tak nás pouč. Jak se dostaneme dovnitř?“

„Nevím,“ řekla Nina popravdě.

Sophia kývla na Komosu, který okamžitě zvedl svou obrovskou pěst a praštil Chase do břicha. Chase vykřikl bolestí, spadl ze židle a udeřil se hlavou o tvrdou dřevěnou podlahu knihovny.

Sophia mu věnovala chladný pohled. „Jak se dostaneme dovnitř?“

„Zasraná děvko!“ zaječela Nina. „Říkám ti, že nevím! Nech ho být!“

Sophia už nemusela na Komosu kývat. Obrátil se k malému stolku a vzal do ruky příklepovou vrtačku. Několikrát po sobě stiskl spouštěč a zařízení pokaždé mechanicky zavrnělo. Pak se sklonil a přiložil špičku vrtáku Chasovi k lopatce. Než Nina stačila říct jediné slovo, znovu stiskl spouštěč.

Chase zařval bolestí, když se mu výkonný vrták zaryl do masa. Z rány vystříkla krev a dopadla v kapkách na podlahu. Dokonce i Corvus vypadal šokovaně.

„Přestaň!“ zaskučela Nina a obrátila se na Sophii. „Přestaňte! Zastavte ho! Nevím, já to do prdele nevím! Ale zjistím to, jen s tím prosím přestaňte!“

Sophia o jejích slovech chvíli uvažovala a pak ukázala malíčkem na odkládací stolek. Komosa vypadal zklamaně, ale vrátil vrtačku se zakrvaveným vrtákem na místo.

Nina se nestarala, jestli se ji někdo pokusí zastavit, a rozběhla se k Chasovi. Na zádech měl asi centimetrovou ránu, roztrhanou díru zalitou vytékající krví, takže se nedalo poznat, jak hluboká je. Třásl se a tvář měl zkřivenou němou bolestí. Nina si klekla a přitiskla na krvácející ránu dlaň. Cítila, jak jí horká tekutina prýští mezi prsty. Vzhlédla prosebně k Sophii. „Proboha, pomozte mu! Udělám, co budete chtít, zjistím, jak se dostat do hrobky!“

„Postarej se o něj,“ nařídila Sophia Komosovi, když s povýšeným výrazem přijala Nininu kapitulaci.

Komosa odtáhl Ninu od Chase. Protestovala a bránila se, ale další dva muži zvedli napůl bezvládného Chase a vyvedli ho z knihovny.

„Vítej na palubě,“ řekla jí Sophia s ledovým triumfálním pohledem. „Tak do práce. Než hrobku najdeme, musíš rozluštit ten text. Jinak bude Eddie potřebovat víc než jen pár obvazů, až si ho Joe vezme znovu do práce.“ Obrátila se k odchodu stejným směrem, kudy před chvílí odešli muži s Chasem, najednou se ale zastavila a tvrdě kopla Ninu do boku svým vysokým jehlovým podpatkem. Nina se bolestí předklonila. „A jestli mě ještě jednou nazveš děvkou, ty malá couro, vyrvu ti ten tvůj drzý jazyk.“ Otočila se na podpatcích a vyšla z knihovny.

„Vstávejte, doktorko,“ nařídil Corvus. „Čeká vás práce. Plánuji totiž expedici do Alžírska v nejbližším možném termínu.“ Také zamířil ven z knihovny. Ve dveřích se zastavil a obrátil se. „Mimochodem, laskavě si umyjte ruce. Nechci, abyste mi zničila ty pergameny.“

S těmito slovy odešel a Nina jen stála a hleděla na své zkrvavené ruce.

21

Alžírsko

Nad pouští burácely motory tří helikoptér. Kam oko pohlédlo, nebylo nic než míle a míle navátých písečných dun odrážejících horký vzduch. Ve stínu by bylo asi pětatřicet stupňů…, ale žádný stín tu nebyl a sluneční žár všechno spaloval teplotou minimálně o dalších deset stupňů vyšší.

Kabina vedoucí helikoptéry, přepravního kolosu Sikorsky S-92, byla klimatizovaná, ale Nina ani Chase si přesto let nijak neužívali. Setkali se opět před dvěma dny, ale za tu dobu Nina ani o kousek nepokročila v odhalování posledních tajemství ukrytých v textu Hermokrata.

A čas se neúprosně krátil.

„Deset minut,“ oznámila Sophia. Ona a Komosa seděli s Chasem a Ninou v zadní kabině, Corvus seděl vpředu na sedadle kopilota. „Doufám, že brzy dostaneš náhlou inspiraci, Nino.“

„Nemám zrovna ideální podmínky,“ postěžovala si Nina. Ruce měla spoutané před tělem tak, že skoro nemohla manipuloval s pergameny. Chase měl ruce spoutané za zády. Ránu na zádech měl ošetřenou a zavázanou, ale i tak o sobě dávala nepříjemně vědět. Sophia mu bez zjevného důvodu, snad jen pro své sadistické pobavení, vrátila jeho oblíbenou koženou bundu, kterou si teď kvůli poutům nemohl svléknout, a potil se i v příjemných závanech vzduchu chlazeného klimatizační jednotkou.

Stejné závany obracely k Nininu podráždění stránky pergamenu. Snažila se to nevnímat a co nejvíce se soustředit na svůj úkol.

Byla víc než kdy předtím přesvědčená, že se nápověda ukrývá mezi Platonovými slovy. Tušila, že půjde o nějaký tajný lingvistický klíč k rozluštění celé hádanky. S každým dalším přečtením antického řeckého textu se jí zdálo, že se jí klíč lákavě přibližuje na dosah.

Ne však natolik blízko, aby jím mohla otočit. Zamračila se.

„Žádná radost?“ zeptal se Chase. Jako by to ani nebyl on. Od svého posledního zranění byl nezvykle zamlklý.

Zavrtěla hlavou. „Jediné, co mě napadá, je, že byl použit jakýsi číselný kód, který slouží k nalezení vhodných slov, popisujících jak se do hrobky dostat – například že třetí slovo na šestém řádku první strany je ‚otočiť, pak sedmé slovo na dvanáctém řádku je ‚klíč‘ a tak dále. Podle mě jsou v textu zcela jistě ukryta další slova! Nemůžu ale najít nic, co by fungovalo jako ten kód. Musí existovat nějaký výchozí bod – způsob, jak se dovědět, kde začít a jak pokračovat, jinak by na to nepřišel ani zamýšlený příjemce. Jenomže… tady žádný kód není.“

„Není na tom papíru ještě něco?“ zeptal se Chase. „Skryté sdělení, nebo něco podobného?“

„Co na očích, to na papíře,“ řekla Sophia. „Za Platonových časů odpovídalo použití obyčejného neviditelného inkoustu dnešnímu kvantovému šifrování, takže nic jiného se tam už objevit nedá. Nápověda musí být přímo v textu.“ Podívala se na hodinky. „A tobě na její objevení zbývá šest minut.“

Nina obrátila pozornost zpátky k pergamenům a prohlížela text, jak nejrychleji to šlo. Slova ukrytá mezi slovy…, ale mezi kterými? Četla ještě rychleji a starý mramorovaný inkoust se jí před očima měnil v rozmazané skvrny, jak přelétala stránku za stránkou.

Věděla ale, že nenajde nic, co by neobjevila už předtím. Pokud existovala nějaká šifra, nebyl klíč ukryt v textu Hermokrata. Buď byl k nalezení v nějakém jiném zdroji, který nevlastnila, a v tom případě neměla absolutně žádnou šanci tajemství odhalit…, nebo prostě žádný neexistoval.

„Ten výraz znám,“ řekl Chase a poprvé po dlouhé době se v jeho hlase ozvala naděje.

„Hm?“ vzhlédla Nina zamyšleně.

„Míváš ho nad křížovkou, když zrovna dolouskáš tajenku. Co jsi zjistila?“

„Ano, co jsi zjistila?“ zeptala se Sophia s novým zájmem Corvus se na sedadle obrátil a upřeně se na Ninu zadíval.

„Já… Já… si ještě nejsem jistá. Ale myslím, že jsem se na ten problém dívala ze špatného úhlu. Ten odkaz na slova ukrytá mezi ostatními slovy – myslela jsem, že jde o šifru, určitá jednotlivá slova z textu, která se spojí ve vzkaz.“ Prolistovala pergameny zpátky na první stranu. „Ale co když ne? Nápověda, jak najít mapu na druhé straně, byla takřka doslovná, takže tohle je možná taky. ‚Slova našeho přítele Hermokrata odhalují ještě další slova‘… A ‚načervenalé sklo‘…, načervenalé…, červené sklo, barevné sklo…“

Podívala se na střechu kabiny. Nad předními sedadly byla ve střeše okna, aby pilot viděl na listy rotoru. Byla tónovaná dozelena, aby tlumila slunce. Nina se předklonila a podržela stránku tak, aby na ni shora dopadaly sluneční paprsky. Celá stránka změnila barvu na křiklavě zelený odstín, hnědavé tóny inkoustu se změnily na tmavě hnědou.

Nina doslova vyskočila ze sedadla. „Mám to, mám to!“

„Co máš?“ zeptal se Chase zmateně.

„Potřebuji něco červeného. Průhledný červený plast nebo sklo.“ Nina se rozhlédla po kabině. „Dělejte, rychle!“ vyštěkla na Sophii. „Buďte taky jednou užitečná a najděte něco.“

Sophia se zamračila, ale udělala, o co ji Nina žádala. „Joe, podej mi mou tašku, tu modrou.“ Komosa sáhl za sedadlo, vytáhl brašnu a podal ji Sophii. Ta se v ní chvíli přehrabovala. „Tady,“ řekla a podala Nině červenou složku. „Bude to stačit?“

„Dokonale,“ řekla Nina a vytrhla jí složku z ruky. Složka obsahovala překlad Hermokrata z řečtiny do angličtiny, ale Nina papíry odhodila. Potřebovala jen složku, jejíž přední obal byl z průhledného červeného plastu.

Umístila první stránku pergamenu pod složku a pak ji podržela pod jedním oknem a snažila se zachytit co nejvíce přímého světla. Červenohnědý text pod plastem takřka zmizel, jeho barvu absorboval červený filtr a změnil ho v bledé stíny.

Na stránce se ale zřetelně rýsovalo něco zcela jiného.

Mezi sotva patrnými slovy původního textu vystupovala písmena, která se předtím jevila jako vybledlý inkoust. Teď téměř zčernala…

„Tohle znamenala ta slova o vidění světa v červeném světle,“ vysvětlovala Nina ohromeně. „Myslela jsem si, že ta tmavá místečka jsou jen nečistoty z inkoustu. Musela tam ale být přidána až po napsání hlavního textu. Za časů Platona bylo červené sklo nesmírně vzácné a cenné, takže jen velmi málo lidí mělo možnost ten skrytý text najít. Někdo obtáhl písmena zředěným modrým inkoustem, aby ten vzkaz ukryl a vyznačil slova uvnitř slov. Možná to byl inkoust chobotnice, nebo…“

„Pro mě za mě to mohl napsat třeba propiskou,“ řekla Sophia netrpělivě. „Co tam je?“

„Blok, podejte mi blok,“ luskla Nina prsty. Chase se nemohl ubránit úsměvu nad Sophiiným dotčeným výrazem, když podávala Nině blok a pero. „Tak se na to podívejme…“

Pouta Nině bránila v pohybu, takže trochu neohrabaně zapisovala zvýrazněná písmena a z nich se postupně skládala věta ve staré řečtině. „Tohle je slibný začátek,“ řekla, když si ji v duchu přeložila. „Píše se tu, že vchod směřuje k úsvitu.“

„Přistaň u východního úbočí hory,“ řekl Corvus pilotovi. „Co dál?“

„Nevím, dále jsem se nedostala,“ odsekla Nina popudlivě. „Musím na tom pracovat dál.“

„Budeš to muset udělat cestou,“ řekla Sophia. „Jsme tady.“

Všichni se podívali dopředu. Před nimi ležel malý skalnatý kopeček, který vypadal jako tmavý krtinec zvedající se z okolních šedivých a hnědavých dun.

„Hora je dost nadnesený pojem,“ řekl Chase a vypadal zklamaně. „Vypadá to jako vystrčený zadek. Od Herkula bych čekal něco působivějšího.“

„Pochybuji, že na rozdíl od některých mužů se Herkules musel předvádět,“ řekla Sophia suše. „Krom toho jsem si jistá, že obsah samotné hrobky působivější bude.“

Helikoptéra se chvíli vznášela u úpatí východní strany kopce a pak přistála na malé vyvýšenině z písku a kamínků. Druhé dvě ji následovaly.

„Vytvořte rojnici,“ přikázal Corvus do vysílačky. „Někde tady je vchod – najděte ho.“ Ozbrojení muži v pouštních maskovacích uniformách vyskákali z vrtulníků a pustili se do pátrání. Corvus se obrátil k Nině. „Pokračujte, doktorko Wildeová. Než bude vchod do hrobky nalezen, chci co nejvíce informací o jejím vnitřním uspořádání. Obávám se, že jakmile ho najdeme, nebudete už mít čas pracovat za pochodu.“

„Nač ten spěch?“ zeptal se Chase. „Nejde přece o žádný závod – nikdo o tomhle místě neví.“

„Pochybuji, že byste to pochopil, Chasi,“ odvětil Corvus hlasem plným opovržení. „Jste bezvýznamný člověk s bezvýznamnými malými sny. Když ale máte sen jako já a jste kousek od bodu, kde se ten sen mění v realitu, taky byste nechtěl čekat.“

„Já mám taky sny, které bych rád změnil ve skutečnost,“ řekl Chase. „Zrovna jeden takový se mi zdál dnes v noci. Byl jste v něm. A ty taky,“ kývl na Sophii. „A taky ten tvůj Joe Stříbrná bradavka.“ Ledově se usmál. „I já jsem tam byl a měl jsem baseballovou pálku. Pobitou hřebíky.“

„Zmlkni už konečně, Eddie,“ řekla Sophia podrážděně. Otočila se k Nině. „To je jeden z důvodů, proč jsem ho nechala. Nikdy nezavře klapačku. Určitě sis už toho všimla.“

„Kdybyste zavřeli klapačky všichni, mohla bych se možná soustředit,“ řekla Nina rozmrzele.

Když byly motory vypnuté, teplota v kabině rychle stoupala. Nina byla jediná, kdo si toho nevšímal, zcela se soustředila na sepisování písmen ukrytých v textu. Byla právě na deváté straně, když se z reproduktoru v kabině ozval hlas jednoho z Corvusových mužů.

„Pane, tady Bertillon,“ oznámil vzrušeně. „Našli jsme to, ale dvě stě metrů severně za tou vysokou skálou.“ Všichni se podivali ven a uviděli větrem ošlehaný sloup vyčnívající z úbočí kopce.

„Výborně,“ řekl Corvus, vystoupil z kabiny a nasadil si sluneční klobouk se širokou střechou. Komosa prolezl zadními dveřmi a přidržel je otevřené pro Sophii. Pak vytáhl Chase ze sedadla a hodil ho na horký písek. Nina je váhavě následovala a pod paží svírala rukopis Hermokrata.

Odraz slunce od země ji téměř oslepil. Přimhouřila oči a rozhlédla se. Kromě zvlněných dun, které se táhly všemi směry až k obzoru, byl nízký kopec jediným výraznějším bodem.

Ze satelitních snímků, které Nina použila v Corvusově zámku, aby přesně určila polohu hrobky, věděla, že nejbližší město je vzdálené téměř sto padesát kilometrů. Nikdo sem bez velmi dobrého důvodu nechodil. I když Grand Erg nebyla nejžhavější pouští na světě, byla opuštěná a nemilosrdná.

Bylo to dobré místo k ukrytí velkého pokladu…

Corvusovi muži se vrátili do helikoptéry pro další vybavení. Jejich velitel zamířil k výrazné skále a ostatní ho následovali. Nina si uvědomila, že neuplynula ani minuta a už je celá propocená. Požádala Sophii, aby si Chase mohl sundat koženou bundu, ale jak očekávala, její žádost byla zamítnuta – s velkým potěšením.

Došli ke skále a kousek od ní našli menší balvan, napůl pohřbený v písku. Mezi nimi vznikla asi metr a půl široká spára, která vedla hlouběji do úbočí kopce. Z šera uvnitř vyhlížel Bertillon a čekal, až k němu skupinka dojde. „Táhne se to dost daleko, pane. A něco byste měl vidět. Nejsme první lidé, kteří sem přišli.“

Rozsvítili baterky a vešli do ústí tunelu. „Nic moc,“ odfrkla Sophia, když baterkou osvítila vnitřek prostoru.

„Kus dál je toho víc, madam,“ řekl Bertillon, který šel napřed. Klenutá chodba vedla do druhé komnaty. Vzduch zde byl chladný a nehybný. Nina podle designu okamžitě určila architekturu. Byla atlantidská, stále elegantní a impozantní i přes zub času, který ji po milénia nahlodával. Byli téměř jistě na správném místě – co dalšího ještě najdou?

„Oó.“ Překvapeně vydechla nad pohledem, který se jí naskytl.

Sophia se zastavila vedle ní a kuželem světla z baterky přejížděla velký předmět. „Tak jo, připouštím, že tohle je opravdu působivé.“

Stála tam socha, stylizované ztvárnění lva. Byla asi tři metry vysoká a skoro stejně široká a blokovala konec místnosti. Lev měl tlamu otevřenou v němém zařvání, a jednu tlapu zvednutou, jako by se s ní chystal udeřit do kamenné podlahy, na které spočívala druhá přední tlapa.

A pod ní leželo tělo.

„Je mrtvý už hodně dlouho,“ usoudila Nina a klekla si, aby si tělo lépe prohlédla. Z rozdrcené mrtvoly nezbylo nic víc než zaprášená kostra, na které visely zbytky vysušené kůže. „Přinejmenším tisíc let. Možná ještě déle.“

„Co se mu stalo?“ zeptal se Corvus a posvítil baterkou na lví tlamu, která byla asi dva a půl metru nad zemí. Socha byla kamenná, ale zuby měla ze zašlého bronzu… a na nich byly dodnes patrné krvavé skvrny a další zaschly lvovi na čelisti, jak by někomu ukousl ruku…

„Není to jasné?“ řekl Chase a kývl na těžkou kamennou tlapu která rozplácla nešťastného objevitele. „Tadyhle Clarence ho rozmáčkl. Ta věc je past.“

Všichni rychle ustoupili do uctivé vzdálenosti od sochy a jejich oči se obrátily k Nině. „Myslím, že je čas, abys nám řekla, co jsi zjistila z toho svého překladu,“ řekla Sophia a položila ruku na pouzdro s pistolí.

Nina prolistovala blok. „Podle mě je to nemejský lev – první z deseti Herkulových úkolů.“

„Deseti?“ Sophia pochybovačně zvedla obočí. „Myslela jsem, že jich bylo dvanáct.“

„To záleží na verzi legendy. V nejstarším vyprávění ze starého Řecka měl Herkules jen deset úkolů a jejich pořadí se lišilo podle toho, kdo ten příběh vyprávěl, jedinou konstantou bylo, že při svém prvním úkolu musel zabít nemejského lva a z jeho kůže ušít neproniknutelný plášť. Druhým úkolem bylo zabití lernské hydry, od které pak získal jed pro své šípy. Poslední úkol je podle vyprávění taky vždycky stejný – musel porazit Kerbera, strážce podsvětí.“

„Takže aby se člověk dostal do hrobky, musí znovu splnit všechny jeho úkoly?“ zeptal se Chase. Všichni se na něj podívali, „Je to tak, Nino? Mám pravdu?“

„Má pravdu,“ potvrdila Nina a pokývala hlavou. „Právě to se ukrývalo v textu Hermokrata – stojí tam, jaké úkoly to jsou, a taky kterým směrem v labyrintu představujícím podsvětí jít, aby se k nim člověk dostal.“

Sophia si ji podezřívavě měřila. „A jak je splnit?“

„To nebylo třeba. Herkulovy úkoly znal každý antický Řek stejně dobře, jako my známe Popelku nebo Robina Hooda nebo třeba… Hvězdné války. Každý cti dbalý Atéňan by si s nimi věděl rady.“ Nina ukázala na lví tlamu. „Herkules porazil nemejského lva tak, že mu sáhl do tlamy a vyrval mu vnitřnosti. Podle mého odhadu bude v tlamě nějaký spouštěč, který je třeba uvolnit a otevřít si tak cestu do další komnaty.“

Komosa se opatrně postavil na lví tlapu a posvítil zvířeti do tlamy. Zblízka jasně viděl, že dolní čelist je od těla sochy oddělena a připevněna tak, aby se mohla otevírat a zavírat. „Má pravdu,“ řekl po chvíli. „Je tady nějaká páčka, vypadá jako z bronzu.“ Zaklonil se a posvítil mezi přední tlapy. „A tady dole pokračuje cesta dál.“

„Kdo se chtěl dostat do hrobky, musel projít prvním úkolem,“ řekla Nina. „Ale jak je vidět, ne všem se to podařilo.“ Podívala se na rozmačkanou kostru. „Tenhle skončil rozdupán pod tlapou a podle těch krvavých skvrn na čelisti je jasné, že někdo další přišel o ruku, když se pokusil sáhnout do lví tlamy.“

Corvus na ni nevěřícně hleděl. „Tvrdíte, že se ta socha hýbala?“

„Jo. Spustíte nějak past a lev se začne pohybovat, cvaká čelistmi, pohybuje tlapami nahoru dolů a pokouší se vás roztrhat nebo rozmačkat. Vlastně…“ Nina o kousek ustoupila a začala špičkou nohy přejíždět po podlaze, dokud nenarazila na plochu, která byla o něco níže než její okolí. Pod dotykem nohy se pohnula. „Tady. Vidíte? Tenhle kámen se hýbe – a je to pravděpodobně taky spouštěcí mechanismus pasti. Stoupněte na něj, a zavře vás to tady. A jediná možnost, jak se dostat dál, je…“

„Splnit úkol, stejně jako to udělal Herkules,“ řekla Sophia přemýšlivě. „Pokud všechny pasti ještě nesklaply, je možné, že některé z nich mohou ještě fungovat?“

„Nevím. Troufla bych si tvrdit, že ne, kdyby mi Eddie neřekl o těch pastech v Tibetu, které byly mnohem starší než tyhle. Pokud byl mechanismus vyroben z kamene a kovu, a ne ze dřeva a lan, pak…“

Sophia posvítila Nině baterkou do obličeje. „Pak je dobře, že jsi tady a těmi pastmi nás provedeš. Kam ses až dostala?“

„Došla jsem k šestému úkolu a taky jsem až tam našla cestu labyrintem,“ řekla Nina a mrkala v ostrém světle. „Pracovala bych rychleji, kdybyste mi sundali tyhle slušivé, ale nepraktické náramky.“ Zvedla ruce a napnula řetízek, který je spojoval.

Sophia chvíli uvažovala. „Sundejte jí to,“ nařídila nakonec.

„Víš, co děláš?“ zeptal se Corvus.

Sophia se usmála, přistoupila k Chasovi a přejela mu rukou po ramenou jeho kožené bundy. „Neudělá žádnou hloupost, pokud máme jeho.“

Corvus přikývl. „Tak dobře.“ Jeden z jeho mužů sundal Nině pouta. Promnula si zápěstí, kde se jí předtím kov zařezával do masa. „A teď pojdme dál.“

Členové expedice jeden po druhém proklouzli úzkou štěrbinou mezi lvími tlapami.

Cesta dál měla skutečně podobu labyrintu, těsného, zaprášeného bludiště. Nina si už ale udělala poznámky, kudy jít, takže jim stačilo na každé křižovatce správně uhnout doleva nebo doprava.

Ninu napadlo, co by se asi stalo, kdyby někde uhnuli špatně, ale radši se o tom nezmínila, aby Sophia nebo Corvus nenutili Chase jít napřed.

Cestou narazili na další úkoly, další stylizované sochy zastavené uprostřed pohybu poté, co je předchozí vykradači hrobek omylem spustili, nebo vzpříčené na konci různých komnat poté, co zabily ty, kdo se kolem nich pokusili projít. Protože chyběl někdo, kdo by pasti znovu nastavil, staly se z nich po předchozím spuštění neškodné dekorace. Přesto skupinka zdolávala každý úkol s nejvyšší opatrností. Co kdyby…

Lernská hydra: Sedm hadích hlav, které kdysi střílely jedovaté šipky, vzalo životy třem vetřelcům. Jejich kostry ležely zkroucené na podlaze tam, kam ve smrtelných křečích padli.

Kamenné hlavy se válely rozbité na podlaze a nad nimi se tyčila bezhlavá socha. Nina si pomyslela, že tady není interpretace legendy dokonalá, ale pochybovala, že by stavitelé hrobky dokázali, aby se kov a kámen byly schopny spontánně zregenerovat.

Kerynejská laň: Jeden lupič skončil napíchnutý na jejím velkolepém paroží z ostrých železných bodců, ale jeho šťastnější druhové si zapamatovali, že Herkules zvíře zchromil tím, že je střelil do nohy. Jedna noha sochy byla skutečně nasazena na kloubovém závěsu, aby se chovala jako pohyblivý terč, třebaže taktika použitá vykradači – házet na ni kameny tak dlouho, dokud jeden nezastihne cíl – nebyla zdaleka tak působivá jako vystřelení jediného šípu, které popisuje legenda.

Augiášův chlév: Podle mýtu stočil Herkules řeku, aby chlévy vyčistil, a stará mapa ze zadní strany pergamenu opravdu ukazovala říčku obtékající kopec. Tenhle úkol byl spíš zkouškou inteligence než fyzické síly. Vyžadoval otevření vrat v určitém pořadí a nasměrování vody do příslušných kanálů. Když někdo udělal chybu, odsoudil k smrti své druhy, kteří otvírali vrata, protože je smetla záplava vody – dvojice rozbitých těl přimáčknutých k mříži na konci jednoho kanálu představovala daň za chybné rozhodnutí. Říčka už ale dávno vyschla, takže expedice mohla projít místností bez obav.

Stymfalští ptáci: Úzká chodba stoupala prudce vzhůru a dráha v jejím stropě umožňovala střemhlavý sestup bronzových soch obřích sokolů, kteří se řítili dolů s nataženými zobáky a pařáty, připravení rozsápat každého, kdo jim stojí v cestě. Dva ptáci dopadli až dolů a narazili do skály takovou silou, že jejich zobáky zůstaly zaseknuté do kamene – jeden z nich si prorazil cestu skrz hruď nešťastného lupiče. Další sokol ležel asi ve třetině stoupající chodby; jeho nosný hák se zřejmě někomu podařilo ustřelit šípem. Takové střelecké mistrovství udělalo dojem dokonce i na Komosu.

Krétský býk, prozatím neprimitivnější útočící monstrum. Rozjel se úzkou chodbou a rozdrtil každého, kdo mu stál v cestě. Aby byl poražen, někdo musel chytit jeho rohy do lasa a stáhnout mu hlavu dolů. Z rohů skutečně visely nitky provazu vysušené na troud.

Do této pasti padly dvě další oběti, muži, kteří uklouzli a dostali se pod veliké válce fungující jako býkovy nohy, když se pokoušeli stáhnout jeho hlavu k podlaze. Nina se u nich zastavila a lépe si je prohlédla. „Tihle dva jsou z mladší doby,“ uvědomila si. „Podle zbytků oblečení bych je tipovala na Evropu patnáctého nebo šestnáctého století. Když někdo při pokusu projít pastí selhal, uvolnil tím cestu dalším.“

„Takže ta další past by měla být taky spuštěná?“ zeptal se Corvus, když šplhal na býka, aby přelezl na druhou stranu, kde chodba pokračovala.

„Nemusí být,“ řekla Sophia, zatímco ho následovala. „My známe cestu bludištěm. Oni ji neznali. I když se dostali přes všechny úkoly, mohly tu být i jiné pasti, které je zabily.“ Když se vynořila za sochou, zalétla výmluvným pohledem k Chasovi. „Možná bychom to mohli zjistit.“

„Není na to čas,“ řekl Corvus a oprášil si oblečení. Sophia vypadala zklamaně, ale přesto se podívala na Chase pohledem, který naznačoval, že tu myšlenku nehodlá opustit. „Jaký je další úkol?“ zeptal se Chase Niny, když k nim přelezla.

Podívala se do svých poznámek. „Diomedovy klisny.“

„Koně, jo?“ řekl Chase. „Vsadím se, že podle legendy to určitě nebyli malí roztomilí poníci.“

„To tedy ne. Verze příběhu se sice liší, ale v každé z nich to byli koně lidožrouti.“

„To mi někoho připomíná,“ zamumlal Chase a podíval se na Sophii.

„Měli bychom se na chvíli zastavit,“ řekla Nina Corvusovi. „Musím pokročit s překladem – od minulého úkolu jsem se daleko nedostala.“

„Ne,“ odpověděl. „Pracujte cestou. Jsme teď už tak blízko, že nechci čekat. Soustřeďte se na cestu bludištěm – i kdyby některé pasti ještě fungovaly, mí muži mají zbraně a výbušniny. Postaráme se o ně.“

Nina se zatvářila pochybovačně, ale pak pokrčila rameny. „Když myslíte,“ řekla a skryla své obavy – a taky naději. Pokud některé pasti budou skutečně stále funkční, mohly by pro Corvusovy muže představovat hrozbu – a jí a Chasovi poskytnout příležitost k útěku.

Jakmile se všichni shromáždili za býkem, pustili se dál a poslouchali pokyny, kterými je Nina prováděla temnými zákruty labyrintu. Zanedlouho se dostali ke vchodu do další místnosti.

Bertillon, který skupinu vedl, posvítil dovnitř baterkou. „Nevidím žádná těla,“ oznámil. „Myslím, že tuhle past ještě nikdo nespustil.“ Přendal si baterku do druhé ruky a sundal si z ramene zbraň, štíhlou, futuristickou útočnou pušku Fabrique Nationale F2000, která měla pod hlavní přimontovaný odpalovač čtyřicetimilimetrových granátů. Dva jeho kolegové udělali totéž.

Komosa se k nim připojil. Jak nahlížel do komnaty, světlo baterek se mu odráželo od piercingu. Nina zpoza něj nahlédla dovnitř. Na opačném konci stály sochy koní v nadživotní velikosti, ještě mnohem stylizovanější než všichni tvorové, které už minuli. Dlouhé ostré zuby měli koně obnažené a nohy zvednuté, jako kdyby zmrzli uprostřed cvalového skoku… a každou chvilku se chystali v běhu pokračovat. Protažená, úzká kopyta připomínala spíš čepele než koňské nohy a Ninu s nepříjemným pocitem napadlo, že vypadají jako mlátička obilí. Zvířecí nohy zabíraly celou šířku chodby.

„Kristepane,“ řekl Chase, když se postavil vedle ní a podíval se dovnitř. „Za ty zuby by se nemusel stydět ani Vetřelec.“

„Musíme projít,“ rozhodl Corvus. Otočil se k Nině. „Jak je Herkules porazil?“

Nina se zastavila, zamyslela se – a vyměnila si s Chasem kraťounký vědoucí pohled. „Jeho úkolem bylo ukrást klisny Diomedovi, který je držel přivázané k bronzovému žlabu,“ vylíčila po chvíli. Corvus se podíval na sochy a souhlasně přikývl. Každému koni visel kolem krku bronzový řetěz. „Jakmile je Herkules osvobodil, zahnal je na poloostrov a ten změnil vykopaným příkopem v ostrov, aby nemohly utéct,“ doplnila Nina.

Bertillon posvítil baterkou na podlahu komnaty. „Možná, že máme vykopat v podlaze brázdu, aby přes ni ty sochy nemohly.“ Zhasl baterku a strčil ji do kapsy. Pak zvedl pušku, aktivoval hledáček a nabil granátomet. „Znám rychlý způsob, jak to udělat.“

Jiný muž, Američan, mezitím zkoumal vchod do komnaty. „V horní části toho oblouku je škvíra,“ oznámil. „Myslím, že jakmile se past spustí, tahle vrata se zavřou a nikdo se už nedostane zpátky. Máme s sebou titanové zvedáky – můžeme je tady zaklínit, aby vrata nemohla spadnout.“

„Udělejte to,“ nařídil Corvus.

Muži rychle umístili zvedáky pod oblouk a vytvořili obrácené V, jehož špička blokovala škvíru nahoře a prostor dole umožňoval útěk z komnaty. Bertillon, Komosa a další dva muži s puškami připravenými k ráně vešli do komnaty a obezřetně se blížili k sochám. Ostatní je pozorovali od vchodu. Corvus aktivoval rádiové spojení, aby mohl s týmem komunikovat přes mikrofony a sluchátka a nemuseli na sebe křičet.

„Není tam někde naznačené místo, kde by se mělo začít hloubit?“ zeptal se.

„Zatím tu nic není,“ odpověděl Bertillon a opatrně postupoval dopředu. „Možná bychom měli použít granáty a zničit sochy, než…“

Něco zaskřípalo.

Kousek podlahy pod Bertillonovou nohou se pohnul a drhnutí kamene o kámen uslyšeli i ti, kdo čekali před vchodem.

A pak se vchod s bouchnutím zavřel a kovová mříž spadla dolů – ne ze štěrbiny, kterou blokovaly zvedáky, ale za ní, na vzdálené straně oblouku. Štěrbina byla jen vějička, skutečná past zaklapla o kousek vedle.

Ozvalo se skřípění kovu a drhnutí kamene o kámen a sochy se po tisíci letech probudily k životu a pohnuly se vpřed. Čelisti zuřivě chňapaly, nohy vířily nahoru a dolů a ostrá kopyta krájela vzduch a kakofonicky klapala o kamennou podlahu.

Corvusovi muži, kteří zůstali venku, se rozběhli k bráně a pokoušeli se ji zvednout, ale brána se ani nepohnula, zřejmě ji držel nějaký mechanický zámek.

Nina se přikrčila a zakryla si uši, když uviděla, že Bertillon vystřelil granát. Rezonující zadunění výstřelu nebylo nic v porovnání s prásknutím výbuchu, když granát narazil do jedné sochy. Granát vyrval z hrudníku koně kus kamene a místnost zasypal déšť odštěpků. Sochy ale neúprosně pokračovaly vpřed.

Vystřelil další muž. Granát prosvištěl mezi dupajícíma nohama koní a vlétl do tunelu za východem z komory, kde vybuchl. Ránu následoval hluk padajícího kamení.

„Přestaňte!“ křičel Corvus. „Zasypete tunel!“ Bertillon a Komosa se na něj nevěřícně podívali. „Použijte kulky, ne granáty! Zničte jim nohy!“

Tři muži s puškami si vyměnili pohled, ale pak udělali, co jim bylo nařízeno, a přepnuli pušky. Z hlavní začaly létat kulky, zakusovaly se do soch a dělaly do kamene díry. Úlomky létaly všemi směry. Jednomu koni odpadlo ostré kovové kopyto, ale zašpičatělý kamenný pahýl, který po něm zbyl, vypadal stejně nebezpečně.

Komosa vytáhl velkou pistoli, zatímco ostatní couvali ke vchodu. „Kde je jejich slabina?“ zakřičel do vysílačky. „Jak je máme zastavit?“

Sophia vytáhla pistoli a přitiskla ji Nině k hlavě. „No tak? Odpověz mu! Jak je Herkules zabil?“

„Nezabil je…,“ začala Nina, ale přerušil ji křik z komnaty.

Jedna kulka se odrazila od kamenné sochy, zaryla se Bertillonovi do pravého stehna a srazila ho krvácejícího na podlahu. Další muž ho chtěl odtáhnout, ale rychle ucouvl, když ho šrapnel z pušky toho třetího sekl přes tvář. Než se vzpamatoval, k ležícímu muži dospěli koně…

Bertillon znovu vykřikl, ale zmučené zavytí vzápětí uťaly sochy, jejichž dupající nohy ho rozšlapaly a roztrhaly na kusy. Rozsťříknutá krev je zbarvila doruda. Nina se s hrůzou odvrátila a děsivý výjev otřásl dokonce i Chasem. Do vzduchu vylétly kusy roztrhaného masa a popadaly před zbylé tři muže.

Sophia namířila pistoli na Chase. „Jak je zastavil?“ ječela na Ninu. „V té jiné verzi legendy? Řekni mi to, nebo Eddie zemře!“

Nina se na Chase zoufale podívala a pak se vzdala. „Zabil Diomeda a nakrmil jím jeho vlastní koně. Jakmile se nasytili, uklidnili se a Herkules je mohl odvést!“

Sophia se otočila ke vchodu, kde se Komosa a druzí dva muži tiskli zády na mříž – koně už byli jen pár metrů od nich a pořád se blížili. „Joe! Jejich huby – musíte je něčím nakrmit!“

„Ale čím?“ nechápal Komosa.

„Je tam všude spousta masa!“

Komosa se zatvářil nechápavě, ale pak mu došlo, co tím Sophia myslí. Se znechuceným výrazem zvedl Bertillonovo levé předloktí; ruka od zápěstí dolů se bezvládně komíhala.

Koňské huby klapaly naprázdno a ostré zuby se blýskaly ve světle baterek. Při každém otevření bylo v hubách vidět otvory vedoucí dolů do nitra každé sochy.

Komosa se rozmáchl k hodu, počkal si na správný okamžik a pak hodil zmrzačenou končetinu do huby nejbližšího koně.

Ruka se zachytila o zuby, chvíli visela ven a potom koňská huba sklapla. Když se zase otevřela, ruka zmizela z dohledu Komosa spolu s ostatními couvl zpátky ke zdi. Koně pochodovali dál…, pak začali zpomalovat, hřmící trysk kopyt se změnil ve cval, klus a nakonec se koně zastavili pouhý metr před mříži Nahoře něco zarachotilo. Jeden Corvusův muž potáhl zkusmo za vrata, a ta tentokrát nekladla větší odpor a začala se zvedat.

Sophia se otočila k Nině, tvrdě ji udeřila do tváře a srazila na podlahu. Chase rozzuřeně přiskočil, ale rázem mu na hruď mířilo několik hlavní. „Jestli si ještě někdy něco necháš pro sebe,“ zavrčela Sophia na Ninu, „tak Eddieho nezabiju jen tak, ale rozřežu ho, pěkně kousek po kousku, a ty se na to budeš muset celou dobu dívat, každičkou vteřinu. Mluvím dost jasně?“

Nina vyplivla krev. „Naprosto,“ zasténala.

„Dobře. A teď vstaň. Zbývají další tři úkoly.“ Sophia se zamyslela a pak se podívala na Chase. Na tváři se jí objevil zlomyslný úšklebek. „Sundejte mu pouta,“ nařídila mužům.

„Myslíš, že je to moudré?“ zeptal se Corvus.

Sophiin úsměv se ještě rozšířil. „Potřebuje mít volné ruce.“

Nina se postavila a přitiskla si hřbet ruky na rozbitý ret. „Co to děláte?“

„Dávám ti motiv, proč pracovat co nejrychleji a nejpřesněji,“ řekla jí Sophia. „Protože Eddie nás teď povede. Jestli uděláš chybu…, je po něm.“

22

„Kudy teď?“ zeptal se Chase přes vysílačku. Točitý tunel přerušovala další křižovatka. „Doleva, nebo doprava?“

„Doleva,“ odpověděla Nina po chvilce.

„Určitě?“

„Přestaneš se mě na to ptát? Ano, jsem si jistá.“

„Jen si to ověřuju.“ Vkročil do levé chodby a ohlédl se. Komosa ho s odstupem sledoval a v ruce držel stříbrnou pistoli s laserovým zaměřovačem. Za nimi se pohybovala světla baterek dalších členů skupiny.

Komosa mávnutím pistolí Chasovi naznačil, aby pokračoval. Chase se na něj zle podíval a šel dál další chodbou.

Netrvalo dlouho a světelný kužel jeho baterky na něco narazil. „Vypadá to na další úkol,“ ohlásil dozadu. „Co je další na seznamu?“

Nina se opět na chvíli zarazila. „Jablka Hesperidek.“

Chase obrátil oči v sloup. „To na mě zaútočí obří jablka?“

„Je jen jeden způsob, jak to zjistit, Eddie,“ ozval se ve sluchátkách Sophiin uštěpačný hlas. „Mazej dovnitř.“

Chase se ohlédl a viděl, jak se na něj Komosa posměšně usmívá a míří na něj pistolí. Naštvaně vešel do komnaty.

Na rozdíl od podlouhlých místností, které hostily předchozí úkoly, byla tahle čtvercová. Podlaha byla vydlážděná světlými a tmavými dlaždicemi a vypadala jako šachovnice. Strana každé dlaždice měla asi jeden a půl metru. Celou mřížku tvořilo devět krát devět čtverců a na každý roh vycházela světlá dlaždice. Na světlých dlaždicích v polovině vzdálenosti mezi středem mřížky a rohy se do výše prsou zvedaly čtyři kamenné sloupy vytvarované tak, aby připomínaly stromy. Na vrcholku každého byl kovový koš. Za šachovnicí, na opačné straně místnosti, stála postava, v níž dokonce i Chase se svými omezenými znalostmi řecké mytologie poznal Atlase držícího na svých ramenou nebesa. Zde byla nebesa zastoupena velkým glóbem z mědi a bronzu. Z ramen sochy vedly dolů na podlahu kolejnice.

„Eddie, co tam vidíš?“ ozvala se Nina.

Chase jí celou scénu popsal. „Ale nevidím tu žádná jablka. Jak zní ten příběh?“

„Atlas střežil zahradu Hesperidek. Herkules nedokázal na jablka dosáhnout, proto se nabídl, že na chvíli podepře váhu nebes, aby mu je mohl Atlas podat. Jakmile měl ale Atlas jablka, rozhodl se, že je odnese sám a získá odměnu. Herkules ho ale obalamutil tak, že ho poprosil, aby ještě na chvíli nebesa podržel, protože si musí upravit plášť, aby se mu drželo pohodlněji…

„Takže Atlas nepatřil zrovna k nejchytřejším…“ Chase si dále prohlížel místnost. „Vypadá to, že se ten glóbus hýbe, takže…, aha, mám to. Nejspíš ho mám sundat Atlasovi z ramen, aby mi Atlas nějak pomohl dostat jablka, a pak mám ten glóbus vykoulel zpátky nahoru, abych se dostal ven.“

„Pochybuji, že ta socha obživne a sama ti načeše jablka,“ řekla Sophia. „Musí v tom být ještě něco jiného.“

„Tuhle část nemám ještě dokončenou,“ řekla Nina Chasovi „Je podobná jako ten popis Augiášových chlévů – je to hádanka, spíš test důvtipu než bojových schopností, takže je složitější než ostatní části. Potřebuji jen trochu času na přepis a překlad.“

„Čas je ale nedostatkové zboží, doktorko Wildeová,“ řekl Corvus netrpělivě. „Chasi, jděte k jednomu z těch sloupů a podívejte se, jestli ta jablka nejsou uvnitř.“

„Raději bych počkal,“ řekl Chase popudlivě. Ohlédl se ke vchodu a uviděl, jak mu Komosa pistolí naznačuje, aby pokračoval. „Ale hádám, že nemám na výběr. No tak jo, jdu si načesat pár zlatých deliciusek.“

Vydal se k prvnímu stromu po levé straně místnosti. Stoupl na tmavou dlaždici…

„Eddie, nehýbej se!“ vykřikla Nina do sluchátek, ale příliš pozdě.

Dlaždice se pod ním propadla. Na jedné straně byla připevněná na závěsech a zhoupla se dolů. Chase se propadl do černé díry pod ní…

Stačil vymrštit ruce a jednou se mu podařilo zachytit o okraj díry. Baterka spadla dolů do tmy. Ranou na zádech mu projela prudká bolest. Chvíli se bezmocně houpal na jedné ruce, než se mu povedlo zvednout i druhou. S hlasitým zasténáním se alespoň na chvíli bezpečně zachytil.

Nina několikrát vykřikla jeho jméno. „Jsem v pořádku, jsem v pořádku!“ Chase prudce oddychoval. „Tedy, technicky vzato.“

„Co se stalo?“ zeptala se Sophia spíš čistě ze zvědavosti než starostlivě.

„Ta dlaždice držela jen na závěsech, a když jsem na ni stoupl, tak povolila.“ Chase otočil hlavu a podíval se na protější okraj díry, kovové proužky, které zespod podpíraly dlaždici, pod jeho vahou povolily.

„Pořád jsem ti říkala, že bys měl zhubnout, Eddie,“ řekla Sophia.

„To jo. Dostaňte mě odtud.“

Sophia nasadila povýšený tón. „Opět jsi mě zklamal. Copak se nedokážeš vyšplhat sám?“

„Dokázal bych to, kdyby mně nějaký hajzl neprovrtal rameno vrtačkou!“ Chase se otočil a viděl, že Komosa pořád okouní ve vchodu do místnosti. „Hej, Stříbrný cvočku! Tak mi sakra pomoz!“

Komosa se jen usmíval a nejevil snahu se pohnout. Za ním se mezitím shromáždili ostatní členové výpravy, s Ninou v čele. „Tak mu přece pomozte!“ vykřikla.

Corpus namířil baterku na visícího Chase. „Sám tam spadl, ať taky sám vyleze. Proč bychom mu měli pomáhat?“

Nina do něj zabodla ledový pohled. „Protože jestli zemře, můžete mě rovnou zabít taky. Za žádnou cenu už vám nepřeložím jediné slovíčko tady tohohle.“ Zvedla pergameny a za jeden škubla. Stránka se natrhla. „Mám pokračovat?“

Sophia vytáhla pistoli, ale Corvus zvedl ruce a zarazil ji. Dobře, doktorko Wildeová.“ Kývl na Komosu. „Vytáhni ho.“ Komosa otráveně vešel do místnosti a vytáhl Chase z díry.

„Nazdar, kamaráde,“ řekl Chase sarkasticky. Klečel na světlé dlaždici, které se předtím držel, a oddychoval. Podíval se do díry, jeho baterka ležela v hloubce asi tří metrů – a kolem ní vyrůstalo houští ostrých kovových hrotů. „Panebože. Po dopadu na tohle by nestačila jen jedna protitetanovka.“

„Jak přejdeme bezpečně na druhou stranu?“ zeptala se Sophia a podívala se na přepsaný řecký text v Ninině poznámkovém bloku. „Jsou všechny ty tmavé dlaždice pasti?“

„Ano, a některé světlé dlaždice taky,“ řekla Nina a defenzivně odtáhla knihu. „Kouknu se… Kristepane, to je složité.“ Mračila se nad textem, který četla. „Tak jo, myslím, že to mám. Každá druhá světlá dlaždice v první řadě, to znamená v řadě podél levé stěny, je past. Ve druhé řadě je pak každá třetí světlá dlaždice past. Ve třetí řadě jsou všechny světlé dlaždice bezpečné. Pak se šablona opakuje – každá druhá, každá třetí. Ostatní by měly být bezpečné.“

„Měly by být?“ ozval se Chase pochybovačně.

Sophia na něj namířila pistoli. „Je jen jediný způsob, jak to zjistit.“

Chase si pro sebe zamumlal pár nadávek a dupl patou na další světlou dlaždici ve vedlejší řadě. Nepohnula se. Opatrně na ni stoupl a pak už s větší jistotou skočil šikmo na světlou dlaždici, na které stál sloup. „Hurá. Mohl bych dostat jinou baterku?“

Komosa mu hodil svou. Chase ji chytil a prozkoumal kovový koš na sloupu. „Jo, je tady jedno jablko.“ Potáhl za koš, ale ten držel pevně. „Možná bych měl skulit ten glóbus. Víš jistě, které dlaždice jsou past?“ zeptal se Niny.

Nina pracovala tak rychle, jak to za daných podmínek šlo. Držela červenou plastovou složku nad listem pergamenu a druhou rukou si svítila baterkou. Snažila se najít postupně všechna skrytá písmenka a hned si je zapisovala. „Pokud mohu soudit.

„Dobrá, to mi stačí. Věřím ti. Kudy mám jít?“

Nastala krátká odmlka, protože Nina si ověřovala šablonu „Jestli mám pravdu, pak je světlý čtverec šikmo doprava past.“

Chase opět vyzkoušel pevnost podpatkem. Dlaždice nepatrně klesla. „Jo, máš pravdu.“

„Oukej, jdi doleva.“ Chase se opatrně přesunul. Nina měla pravdu, tahle dlaždice byla pevná. „Teď doprava, zase doprava a doleva, a dostaneš se ke druhému sloupu, pak doleva, doprava a budeš u sochy.“

Chase postupoval podle jejích pokynů. Šel s napůl rozpaženýma rukama, aby se stihl zachytit, kdyby se pod ním otevřel další otvor. Nic se nestalo. Došel k soše Atlase. Byla asi dva metry vysoká a vzhlížela k velké kouli. Mezi Atlasovými rameny byl umístěn nějaký mechanismus. „Takže tohle odtlačím a pak…,“ řekl pro sebe i k Nině a rozhlédl se. „Aha, už to mám. Ve zdi jsou nějaké otvory ve tvaru ovoce. Hádej třikrát jakého.“

„Musíš do nich strčit jablka a pak zatlačit tu kouli zpátky na místo,“ poradila mu Nina.

„Jo, to jsem si myslel. Je to jako zvrácená verze Křišťálového bludiště. Znáš ten pořad, ne?“ Chase se obrátil zpátky k soše a zvedl ruce ke kouli. I když byla dutá, chtělo to dost síly, než se pohnula. „Tak šup, ty potvoro!“

Koule se s rachotem uvolnila a skutálela se po kolejnicích dolů. Postupně nabírala rychlost, dokud se nedostala na vzestupnou část oblouku. Chvíli se kutálela tam a zpátky, až se nakonec zastavila. Chase se stejnou cestou vrátil k nejbližšímu sloupu. Teď už se dalo košem pohnout. Chase sáhl dovnitř a opatrně vytáhl bronzové jablko. Na jeho straně byl malý čtvercový výčnělek, který, jak zjistil, odpovídal výřezu v jednom otvoru ve zdi za Atlasem. Bylo to jako primitivní klíč.

Chase se vrátil k soše, strčil jablko do výřezu a zkusmo jím otočil. Otočilo se o čtvrt otáčky ve směru hodinových ručiček a pak se zastavilo. „Oukej, zdá se, že to funguje.“

„Seber další tři,“ přikázala Sophia.

Chase něco otráveně zavrčel a otočil se zpátky čelem k šachovnici. Zastavil se před středním světlým čtvercem. „Tak co, Nino, je tenhle bezpečný?“

Po krátkém zaváhání řekla: „Ano, pak pokračuj doprava.“

Udělal krok…

„Ne ne ne, počkej, zastav se!“ vykřikla Nina. Chase sebou trhl zpátky právě včas. Dlaždice se s bouchnutím propadla.

„Ježíšmarjá!“ vyjekl. „Co se stalo? Myslel jsem, že to máš vyřešené!“

„Promiň, promiň! Stojíme proti sobě – myslela jsem doprava z mého pohledu. Ty musíš doleva.“

Chase se i přes vážnost situace zasmál. „Taková chytrá hlava, a přesto si pleteš pravou a levou ruku?“

„Jo, promiň,“ řekla Nina zakřiknutě. „Takže musíš jít doleva a pak opět doleva a dostaneš se k dalšímu sloupu.“

„Určitě?“

„Ano.“

„Jak už jsem řekl, jen si to ověřuji.“

Podle Nininých rad volil cestu po šachovnici a sesbíral další tři jablka. Pak se vrátil k soše Atlase a klíčovým dírám za ní. Nastrkal jablka jedno po druhém do otvorů. Když otočil posledním, uslyšel cvaknutí nějakého skrytého mechanismu – odemknutí zámku.

Teď už mu zbývalo jen vytlačit těžkou kouli po kolejnicích na horu na Atlasova ramena. Vyžadovalo to značně větší sílu než předtím její rozhýbání, ale po několika pokusech byla koule zpátky na svém místě na Atlasových ramenou. Spínač cvakl, ozvalo se hlasité zadunění a na vzdáleném konci místnosti se propadla jedna světlá dlaždice.

„Jak vám chutnají jablka?“ zavolal Chase triumfálně přes místnost na ostatní členy skupiny, kteří postupovali po bezpečné trase přes šachovnici.

„Jeden úkol splněn,“ řekla Sophia nezaujatě. „Zbývají ještě dva. Hni sebou.“

„Přesně tak se chovala, když jsme byli manželé,“ řekl Chase do mikrofonu. Jeho slova byla určena Nině, ale dobře věděl, že je Sophia uslyší taky. „Až na to, že tehdy chladnokrevně nevraždila.“ Nina se bezděky usmála.

„Nech si své přihlouplé poznámky pro sebe, Eddie,“ řekla Sophia úsečně. Chase pokrčil rameny a vlezl do nově otevřeného průchodu. Komosa chvíli počkal a pak vyrazil za ním.

Následovala další série křižovatek napříč bludištěm. Chase se řídil Nininými pokyny, až se ocitl před vchodem do nové komnaty. Posvítil dovnitř baterkou. „Vidím spousty a spousty ostrých věciček. Co to tu máme za příběh?“

Nina právě dopsala další překlad. „Tohle musí být… Hippolytin pás. Herkules musel přinést kouzelný pás Hippolyty, královny Amazonek. Věděl ale, že kdyby se jí ho pokusil vzít násilím, ostatní Amazonky by ho zabily, než by stihl utéct, proto musel zvolit jiný postup. Co tam vidíš?“

Chase opatrně vstoupil do komnaty. „Takže: Máme tady kruhovou místnost s průměrem asi osm metrů a po celém obvodu stojí sochy žen, které drží kopí a šípy.“ Podíval se pozorněji na nejbližší sochu a všiml si, že kopí, které drží, vede dozadu do otvoru ve zdi. Natáhl před sebe ruku se zdviženým prstem. „Nevím, jestli fungu…“

Dotkl se kopí co nejjemněji, ale okamžitě se vymrštilo z ruky sochy, prolétlo místností a udeřilo do protější zdi. Ostrý křemen se při dopadu rozpadl.

Ve stejný okamžik vylétl z protější strany šíp a letěl přímo na něj.

Chase taktak stačil uskočit, přesto ho hrot škrábl do rukávu bundy. „Do prdele! Beru to zpátky. Vím, že opravdu fungují,“ řekl a vycouval z místnosti. Pasti byly vzájemně propojené, takže je nikdo nemohl zneškodnit tak, že jednoduše spustí jednu po druhé.

Všiml si, že některé šípy a kopí leží rozbité na podlaze, podle všeho časem samy odpadly. Ale i kdyby najednou vystřelily všechny zbývající zbraně, kdokoli uvnitř místnosti by se vmžiku změnil v jehelníček.

Chase obrátil pozornost k soše, která stála sama uprostřed místnosti. „Jak získal Herkules ten pás? Je tu ještě jedna socha a to je určitě ta tvá Hypo něco a… jo, má na sobě pásek, nebo aspoň jeho část.“ Socha ženy byla téměř stejně vysoká jako Atlas. Stála s rozkročenýma nohama a rukama v bok ve zřetelně dominantním postoji. Kolem těla měla pás ze stříbra a bronzu, jehož část se podle všeho dala ze sochy sejmout.

Ale Chase neměl v úmyslu jí ho zatím brát. Ostražitě pozoroval namířené zbraně. Popsal sochu Nině. „Tak co mám dělat?“

„Ten příběh má opět různé verze,“ řekla mu Nina, „ale nejčastěji vyprávěná je ta, že Herkules jednoduše Hippolytu přesvědčil, aby mu pásek dobrovolně dala. V podstatě jí řekl, proč ho potřebuje, a ona souhlasila, že mu ho dá – buď aby se vyhnula boji, který by skončil špatně pro obě strany, nebo protože se do něj zamilovala. Jak říkám, jsou různé verze.“ Na chvíli se zamyslela. „Říkal jsi, že ta socha stojí v dominantní pozici?“

„Jo, má ruce v bok. Stojí jako ty, když se dívám na televizi a ty chceš přestěhovat nábytek.“

„Roztomilé přirovnání. Ale není něco na zemi u jejích nohou? Nebo na jejích nohou?“

Chase namířil baterku dolů a zjistil, že Nina hádala správně „Zdá se, že ta socha umí hýbat nohama, jako by to byly spouštěče nebo něco takového.“ Vrhl nervózní pohled na kopí a šípy. „Co když to spustí všechny najednou?“

„To si nemyslím. Ten příběh je o nutnosti podřídit se: aby Herkules dostal to, co chce, musel se před Hippolytou plazit Ponížit se. Myslím, že to je třeba udělat i tady.“

„Chceš říct…“

„Dolů na kolena, Eddie,“ řekla Sophia přes vysílačku a ani se nepokusila skrýt pobavení. Komosa za dveřmi potlačil smích „Konečně budeš ve správné pozici před ženou. Ale počkej ještě chvilinku, to musím vidět.“

„Jsem rád, že se všichni dobře bavíte,“ vrčel Chase, zatímco se Sophia přihnala tunelem a vyhlédla zpoza vchodu. Klekl si a zjistil, že na zemi mezi jeho koleny je další spouštěč. Zřejmě nepostačí jen pouhé stoupnutí na nohy sochy.

Předklonil se a spustil se do trapně podřízené polohy, aby mohl položit ruce na kamenné nohy. „Dobře,“ vzdychl a zatlačil, „zkusím si ji získat.“

„Myslím, že bys ji měl nahlas oslovit ‚má paní‘,“ zavolala na něj Sophia od vchodu. Chase ji ignoroval a místo toho se podíval nahoru, kde se ozvalo slabé cinknutí kovu. Pásek se trochu po hnul. Chase se zvedl a jemně se ho dotkl. Téměř jistě očekával, že na něj přiletí smršť kopí a propíchá ho…

Nic se nestalo. Ale v tichu komnaty zachytily jeho uši slabý,. ale zřetelný zvuk, jako by někdo napjal tětivu. Rozhlédl se. Z jednoho kopí poblíž se snášela tenká vrstva prachu, setřesená jemnými vibracemi.

Past byla stále nastražená.

Chase si opatrně prohlédl desítky dalších ostří, která na něj mířila, a opožděně si uvědomil, že mu úplně vyschlo v ústech. Polkl a obrátil pozornost zpátky k opasku. Opatrně na něj položil špičky prstů.

Nenásledoval žádný zvuk ani roj letících kopí a šípů. Chase přitlačil a pomalu potáhl pásek k sobě. Kov zaskřípal o kámen. Na zadní straně pásku byly výstupky, které se zachytily o sochu…

Něco zaskřípalo.

Chase ztuhl. Zvuk se ozval po jeho levici. Chase takřka nedýchal, uvolnil sevření prstů na pásku a otočil hlavu. Ze špičky šípu, který mu mířil do obličeje, se snesl další prach.

Chase se zaklonil a zatnul zuby. Udělal vše, co měl. Jestli se past chystala spustit, zdálo se, že není způsob, jak by tomu mohl zabránit. Jedním okem sledoval šíp, opět uchopil pásek a potáhl.

Zahnutý kovový pás se uvolnil. Zbraně, které ho obklopovaly, zůstaly v klidu. Chase ulehčeně vydechl a vstal.

Už předtím si všiml výklenku v zavřených dveřích na opačném konci kruhové komnaty a nijak ho nepřekvapilo, když zjistil, že odpovídá tvaru pásu. Kolíky na zadní straně bronzového opasku přesně zapadly do štěrbin ve dveřích, a když Chase zatlačil, uslyšel cvaknutí zámku. Zatlačil ještě jednou, silněji, a dveře se otevřely a odhalily černý tunel.

Do komnaty vstoupil Komosa, následován Sophií. „Už ti zbývá vykonat jen jeden úkol, Eddie,“ řekla Sophia. „Dej se do toho.“

„A pak přijde co?“ zeptal se Chase. „Zabijete nás hned, jak se dostanete do hrobky?“

Sophia neodpověděla, ale něco v jejím úsměvu Chase varovalo. V tu chvíli věděl, že Sophia jeho ani Ninu nehodlá nechat jen tak jednoduše zemřít. Měla za lubem něco jiného. Ať už to bylo cokoli, zdálo se, že Komosa dobře ví, o čem je řeč, protože měl stejně sadistický výraz očekávání.

Chase vyšel z kruhové místnosti jako první, právě když do ní na opačné straně vstoupila Nina. Začala si prohlížet sochy, které ji obklopovaly, ale když se zastavila a chtěla se podívat pečlivěji, Corvus ji začal popohánět.

Nina však neustoupila a donutila tak skupinu Corvusových mužů, kteří šli za ní, aby se zastavili taky. „Nechte mě na ně aspoň kouknout. Je to neuvěřitelný archeologický nález.“

„Minulost mě nezajímá,“ řekl Corvus povýšeně. „Jen budoucnost. Jdeme,“ řekl svým mužům. Ti se pomalu šourali kolem Hippolytiny sochy.

Ninin hlas se naplnil sarkastickým pohrdáním. „Copak nevíte, že ti, kdo se nepoučí z minulosti, jsou odsouzeni…“

Cvak!

Corpus i Nina poskočili leknutím, když se místností něco mihlo. Následovalo trýznivé zaskučení, klokotavý zvuk a jeden muž padl na kolena. Předtím se nechtěně dotkl kopí, kolem kterého procházel, a past vystřelila a vbodla mu zbraň hluboko do žeber. Zároveň vylétl z protější strany místnosti šíp a zabodl se mu do hrudníku. Muž naposledy zachroptěl a přepadl dopředu Přitom si zabodl šíp hlouběji do těla.

Nina odvrátila pohled a podívala se na Corvuse. „Tady máte příklad. Eddie asi před pěti minutami zjistil, že se tohle nemá dělat.“

Ostatní muži se nervózně otočili ke Corvusovi a jeden se sklonil a chystal se odebrat mrtvému muži vybavení a zbraň. „Nechte ho,“ nařídil Corvus. „Sebereme ho cestou zpátky.“ Skupina se znovu dala do pohybu, teď už s větší opatrností, v bezpečném odstupu od namířených zbraní.

Chase šel vpředu a na každé křižovatce čekal na pokyn od Niny, která za pochodu přepisovala zbývající písmena. Neměl ani ponětí, jaká nebezpečí číhají na konci chodeb. Když ale tunel dospěl ke vchodu do další komnaty, zastavil se a začal o nich přemýšlet.

Poslední Herkulův úkol. Kerberos, strážce podsvětí.

Tato past vypadala svým provedením podobně jako Diomedovy klisny, ale zde stála jen jedna socha, která vyplňovala celou šířku místnosti a čekala, až se bude moci pohnout. To však nebylo to hlavní, co přitáhlo Chasovu pozornost. Nebyl to ani pár obrovských tlap, o nichž předpokládal, že buší v pravidelném rytmu do země a drtí vše, co se k nim dostane příliš blízko.

Byly to hlavy. Hlavy, ne hlava. Kerberos sám o sobě vypadal jako pořádně divoký rotvajler, ale jeho široká ramena podpírala celé tři příšerné vrčící hlavy, z nichž každá byla přes půl metru široká. Na rozdíl od Diomedových klisen měly tyhle bestie čelisti vytesané tak, že zůstávaly pořád dokořán otevřené.

„Ježkovy zraky, tohle je ale mazlíček,“ řekl Chase do vysílačky. „Tak jaký trik platí na ovládání trojhlavých pejsků?“

„Herkules musel s Kerberem zápasit,“ řekla mu Nina. „Jeho úkolem bylo přivést Kerbera z podsvětí, což v podstatě splnil tak, že mu sevřel prostřední hlavu do podpaží a za ni ho vytáhl ven.“

„Mám obavy, že tahle bestie je moc velká na to, aby se dala kamkoli odtáhnout, a Hagrid tady jak na potvoru nikde není, když ho zrovna potřebuju. Mám zkusit napodobit Hulka Hogana?“ Jestli se ty tlapy měly skutečně pohybovat nahoru dolů, zdály se příliš masivní na to, aby se hýbaly s takovou rychlostí jako nohy koní, které zabily Bertillona. Kdyby se mu podařilo na jednu z nich vyskočit, mohl by při jejím pohybu vzhůru popadnout prostřední hlavu… „Dobrá tedy. Jdu vyvenčit pejska.“

Vešel do komnaty. Postupoval krok za krokem a připravoval se na okamžik, kdy došlápne a probudí sochu k životu…

Cvak.

Kamenná deska se pod vahou jeho nohy o kousek propadla. Pod podlahou to zarachotilo. Řetězová reakce dospěla až k soše a sepnula neviditelný mechanismus.

Kerberos se rozkolébal vpřed. Obrovské tlapy se střídavě zvedaly metr a půl do vzduchu a dopadaly na zem silou, pod kterou praskaly dokonce i kamenné podlahové desky. Dveře za Chasem se zavřely a zablokovaly mu východ. Socha se pohybovala pomaleji než Diomedovy klisny, ale přesto mu zbývalo něco málo přes minutu, než ho rozmáčkne o zeď.

Každá tlapa měla pařáty, které se stáčely nahoru jako turecké šavle. Další věc, které se musel obávat. Chytil baterku do levé ruky a pohnul se proti soše. Čekal na správný okamžik, kdy…

Hop!

Skočil na levou tlapu sochy právě v okamžiku, kdy dopadla na podlahu a zvedla mrak prachu. Vzápětí se zase zvedala a nesla ho nahoru k hlavám. Chase se zapřel nohama a chystal se popadnout prostřední hlavu a zkroutit ji. Bylo to jednodušší, než čekal…

Z hlavy nad ním se ozval nový zvuk, připomínající řinčení kameninového nádobí.

Chase byl rázem ve střehu a podíval se nad sebe. Z díry v horním patru psí tlamy vypadla uzavřená kameninová nádoba o velikosti grapefruitu a skončila v otevřené dolní čelisti.

Chase přeskočil z levé tlapy na pravou…

Nádobka se při dopadu rozbila a tekutina, která byla uvnitř, se rozstříkla všude kolem. Chase ucítil, jak několik stříkanců dopadlo na záda jeho kožené bundy. Do nosu mu pronikl štiplavý zápach.

Z kamene pokrytého prachem se zvedly syčící výpary.

Kyselina!

„Panebože!“ Chase si posvítil na záda a zjistil, že žíravá kapalina už spálila nejsvrchnější vrstvu kůže na hnědé skvrny a rychle se propaluje k vrstvám vespod.

A když teď zatížil i druhou tlapu, slyšel, jak se nad ním ozývá další řinčení a další nádoba se chystá vypadnout z tlamy napravo…

„Co to je, co se děje?“ křičela mu Nina do ucha.

„To zasrané zvíře na mě plive kyselinu!“ zakřičel Chase a skočil zpátky na levou tlapu právě ve chvíli, kdy se rozbil druhý kameninový hrnek a v tlamě se objevila pěna.

„Podle legendy plival Kerberos jed!“

„To jsi mi mohla říct dřív!“ Pravá tlapa dopadla na podlahu, zpod ní odlétly kousíčky rozdrcené dlažby. Levá tlapa se začínala zvedat. Chase vzhlédl. Kyselinovou past očividně spouštěla jeho váha na tlapě, což znamenalo, že další se uvolní každou chvilku.

Z tlamy nad ním stále stékala vražedná kapalina a výpary mu dráždily oči a nosní sliznici. Rozkašlal se. Socha už urazila půlku své trasy…

Kerberova prostřední hlava se na něj šklebila. Na rozdíl od vedlejších hlav byla samostatná, oddělená od sochy – její krk zapadal do kulatého otvoru.

Z krku kamenného psa vypadl další kameninový hrnek…

Chase se vrhl na prostřední hlavu. Hrnek se rozbil a tekutina vychrstla jeho směrem.

Chase popadl sochu a přitiskl se k ní co nejblíž, aby mu poskytla aspoň nepatrnou ochranu. Cítil, jak mu kyselina stříkla na paži a na bok. Rozstříknuté kapičky ho pálily na hřbetu levé ruky a na hlavě, ale dobře věděl, že to není nic v porovnání s tím, co ucítí, až se žíravina propálí kůží a zakousne se mu do masa.

Ztratil taky oporu pro nohy a visel za paže omotané kolem Kerberova krku.

Švihl sebou a vykopl proti hrudníku sochy. Podařilo se mu chytit jedno ucho. Plnou vahou se na ně pověsil a pokusil se otočit kamennou hlavou.

Ani se nepohnula.

„Do hajzlu!“ Z rukávu se mu kouřilo. Výpary byly tak silné, že sotva mohl dýchat.

Tři metry od zadní stěny komnaty, dva a půl…

Chase opět vykopl a zhoupl se do nové pozice, aby se dokázal chytit temene psí hlavy levou rukou a otočit jí proti směru hodinových ručiček. Když zvedl ruku nad hlavu, pár kapiček kyseliny mu dopadlo na tvář.

Sevřel prsty kolem druhého ucha. Stěna už byla jen necelé dva metry od něj.

Poslední šance…

Zařval a vší silou škubl za psí hlavu. Nohama škrábal o hrudník sochy a snažil se najít co nejúčinnější oporu.

Jeden metr…

Hlava se pootočila.

Obě psí tlapy dopadly obrovskou silou na podlahu. Jedné z nich se ulomily pařáty a s řinčením dopadly na mřížová vrata. Kerberos se zastavil.

Chase se pustil hlavy, dopadl na zem a okamžitě ze sebe strhal bundu. Stoupaly z ní spirály kouře a na zádech a v rukávu už byly prožrané díry. Zběsile si tričkem utíral popáleniny na hlavě a na rukou. „Sakra! Do prdele! Pálí to jako čert!“

Komosa a další muži zvedli bránu. Hned za prostřední hlavou se o kousek poodsunula jedna kamenná deska. Komosa prošel kolem Chase a kopnutím ji otevřel. Objevil se východ. „Prošli jsme,“ oznámil Sophii a Corvusovi, když vešli do komnaty.

Chase se smutně podíval na kouřící kůži u svých nohou. „Přišel jsem o bundu, přišel jsem i o svou pistoli,“ stěžoval si. „Tohle nebyl dobrý týden.“ Pak se jeho výraz o něco rozjasnil, když uviděl Ninu, která vešla za Sophii. „Ale všechno jsem neztratil,“ řekl jí. Nina se skoro ani nezmohla na úsměv, ale její radost, že ho opět vidí, byla víc než patrná.

Corvus se otočil k Nině. „To je všechno? Tohle byla poslední překážka?“

„Ještě mi chybí přeložit poslední stranu. Ale ano, tohle byl poslední úkol. Herkulova hrobka leží tam.“ Ukázala do nového otvoru.

Corvus tam dychtivě zamířil, ale Sophia ho přidržela za ruku, „Myslím., že bychom měli jako prvního vyslat tadyhle yorkshirského Indiana Jonese. Pro všechny případy.“

Komosa popostrčil Chase pistolí. Chase se unaveně vydal k otvoru.

„Počkejte,“ řekla Nina. „Pošlete místo něj mě.“ Sophia si uštěpačně odfrkla.

Nina se obrátila ke Corvusovi. „Tohle je můj objev. Nebyli byste tu, kdyby mě nebylo. Vůbec byste nevěděli, že tohle místo existuje. Tak mě aspoň nechte, ať ho uvidím jako první.“

Corvus po chvíli váhání přikývl. Sophia k němu vyslala varovný pohled. „René…“

„Jestli se o něco pokusí, zabij Chase,“ nařídil Corvus Komosovi. Nigerijec se na Chase potěšeně zašklebil a podal Nině baterku.

„Hodně štěstí,“ popřál jí Chase, když se sehnula a lezla do díry.

Nízký průchod vedl pod sochou a otevíral se do komory za ní, plné řetězů, čepů a protizávaží, které řídily Kerbera. Teď byly nehybné a ztichlé. Nina si jich nevšímala a namířila světlo baterky na klenutý průchod na protějším konci.

Byl mnohem větší než předchozí. Byl také mnohem zdobenější, vyložený stříbrem, zlatem a drahými kameny.

Nina k němu došla a posvítila si do něj baterkou. Rozzářily se před ní další poklady.

„Myslím, že jsem to našla,“ zavolala, když došla k průchodu – a vstoupila dovnitř.

Tím se Nina stala prvním člověkem, který po tisíciletích vstoupil do Herkulovy hrobky.

23

„Nádhera,“ zašeptala Nina.

Hrobka měla čtvercový půdorys, každá strana měřila takřka padesát metrů. Strop ve tvaru zploštělé kopule se v nejvyšším místě obrovské komnaty zvedal do výšky deseti metrů. Podpíraly ho čtyři široké sloupy rozestavěné kolem ústřední plochy. Od paty každého sloupu se šikmo zvedaly stěny k rohům základny kopule; místnost rozdělovaly velké kamenné klíny.

Ale přední místo v Nininých úvahách nezabírala architektura, její pozornost přitáhlo hlavně to, co se povalovalo u stěn hrobky doslova v hromadách.

Zlato.

A bylo tam toho ještě mnohem víc. Když si ve světle baterky prohlížela celou komnatu, zatřpytily se kolem stříbro, platina, dokonce i načervenalý odstín orichalku, slitiny zlata a mědi, kterou měli v oblibě Atlantiďané. Něco z toho byly jen ingoty, ale většina byla zpracována do téměř nekonečného množství nejrůznějších drahocenností. Všude, kam se Nina podívala, byly sošky, pohárky, štíty, náramky, koruny, talíře, obřadní předměty, pro které jen s obtížemi hledala jméno…

Mezi všemi těmi poklady se blýskaly drahokamy všech možných barev, rozeseté jako sněhové vločky. Zatímco samotná hrobka byla malá, hodnota shromážděných pokladů zastínila dokonce i Poseidonův chrám, který Nina objevila před rokem a půl. Netroufala si ani odhadnout jejich cenu. Určitě to ale byly miliardy dolarů.

Uslyšela za sebou kroky. Otočila se a uviděla Sophii a Corvuse, kteří vešli v čele skupiny do hrobky. Když se trochu rozkoukali, jejich tváře dostaly naprosto užaslý výraz.

„Můj bože,“ vydechl Corvus. „To je víc, než jsem čekal. Podívej se na to!“

Dokonce i Sophia vypadala tentokrát ohromeně. „Skutečný poklad,“ řekla potichu a přistoupila k nejbližší hromadě, aby se podívala zblízka. „Opravdové bohatství.“

„Nino!“ Chase se protlačil kolem Komosy a utíkal k Nině Objala ho a přitáhla k sobě. Chase její gesto opětoval a pevně jí sevřel v náručí. Komosa si je chvíli chladně měřil a pak se podíval na Sophii, ale ta byla tak zaujatá bohatstvím hrobky, že jí bylo úplně jedno, co její bývalý manžel dělá.

„Ó můj bože, panebože!“ vyjekla Nina. „Jak jsi na tom?“

„Trochu popálený, ale na tom nesejde,“ řekl jí Chase. „Hlavní je, že tobě se nic nestalo.“

Nina ho dál objímala a přitom se rozhlédla kolem. Corvusovi muži se rozptýlili po vnitřním prostoru hrobky a nad hromadami zlata poskakovala světla baterek. Nině se rozšířily oči údivem, jak se ze tmy vynořovaly další a další poklady. „Panebože, to je neuvěřitelné!“ Pustila Chase a otočila se, aby viděla na celý prostor a radostným vzrušením téměř nadskakovala. „Můj bože, koukni na to! To je… Tohle prakticky přepisuje antickou historii! Herkulova hrobka, téměř nedotčená. A podívej se na ten poklad! Je pravděpodobně největší, jaký byl kdy nalezen!“

„Ty si ho odnést nemůžeš,“ řekl Chase, „ale Herkules se sakra snažil.“

„Nejspíš o něm ani nevěděl. Jsou to všechno dary, hold vděčných lidí, kteří vzdávali čest svému hrdinovi.“ Zvedla baterku a dovedla Chase k jedné zešikmené zdi. Komosa je s odstupem několika kroků následoval, s pistolí připravenou v ruce. Zeď byla zdobená vlysy poskládanými z malinkých barevných kousíčků do mozaiky, která zobrazovala řadu výjevů. „Koukni, tohle jsou scény znázorňující jeho život a dobrodružství.“

Chase si je prohlédl. „Takže tady vidíme Herkula, jak zabíjí nějakého lotra, tady zabíjí několik lotrů a taky psů, tady je Herkules… uprostřed orgií.“ Podíval se více zblízka a udiveně zvedl obočí. „Vypadá to na orgie gayů.“

„Herkules měl hodně milenek i milenců,“ řekla Nina. „A pravda je, že opravdu zabil nechutné množství lidí, obvykle s naprostým klidem. Sehrál taky velkou roli v dobytí Tróje a masakru jejích obyvatel, a to byla jen jedna z jeho výprav. Legendární hrdina jedné civilizace je z hlediska jiné psychopatický zločinec.“

„Je zajímavé, že tohle se v kreslených filmech nezmiňuje, že?“

„A kde je samotný Herkules?“ zeptal se Corvus Niny, když se mu konečně podařilo odtrhnout pohled od pokladů. „Jestli je tohle jeho hrobka, kde je on?“

Nina ukázala na podstavec uprostřed mezi čtyřmi sloupy. „Podle mě leží tady.“

Na podstavci ležel zlatý sarkofág. V jeho hlavách stála socha muže, opět celá ze zlata.

Herkules.

Mýtický hrdina ve své tělesné podobě, vysoký a svalnatý, s hlavou triumfálně zdviženou. V jedné ruce držel velký kyj a z ramen mu visel plášť. U boku měl pověšený toulec s šípy. Všechny tři předměty byly poseté tisíci drahokamy; na kyji byly uspořádané v pravidelných liniích napodobujících strukturu dřeva, náhodné rozmístění na plášti připomínalo surovou zvířecí kůži. Každý šíp měl hrot z jediného velkého drahokamu zbroušeného do špičky.

Nina si ale také všimla, že to jsou samostatné kusy, které se dají od sochy oddělit…

Podívala se na šikmou zeď. Na jejím horním konci byl v rohu stropu výklenek a v něm se ukrýval nějaký předmět. Vnější strany žebra byly zvednuté, jako by to byla rampa pro něco, co padá dolů.

„Eddie, podívej se nahoru,“ zašeptala a namířila světlo baterky vzhůru. Světelný kruh se na chvíli zastavil na výklenku a pak pokračoval dál – Nina nechtěla ke svému objevu přitáhnout nežádoucí pozornost. Ale i ta chvilka jí stačila. Na okraji výklenku balancovalo tlusté kamenné kolo, které vážilo určitě několik tun.

„Další past?“ zeptal se Chase taky šeptem. Nina lehce přikývla a předstírala, že si prohlíží zlacené dekorace na stropě. Přitom si postupně posvítila na všechny rampy. Na vrcholu každé číhalo stejné těžké kolo.

Zatímco Corvus kráčel k sarkofágu, Nina vsunula poslední stranu Hermokrata pod červenou plastovou složku a opsala poslední písmena, která našla. Když četla poskládaná slova, její pohled se nepatrně rozjasnil. „Připrav se,“ zašeptala Chasovi.

Chase přikývl a nenápadně si ověřil pozice všech lidí v hrobce.

„Tyhle předměty představují Herkulův plášť, šípy a kyj,“ řekla Nina hlasitě, když Corvus došel k podstavci. Všichni se po ní otočili. Nina zamířila ke Corvusovi a pokračovala v přednášce Chase se mezitím pomalu a nenápadně sunul dozadu. „Stejně jako jeho fyzická síla byly symbolem jeho moci. Plášť dokázal odrazit všechny rány, šípy pronikly jakýmkoli brněním a kyj rozdrtil každého nepřítele. Řekla bych, že tyhle tři předměty mají ze všech pokladů v hrobce největší peněžní hodnotu, jednak proto, že jde o mistrovská díla, a také díky použitému materiálu. Když vezmete v úvahu také jejich historickou hodnotu, stál by každý z nich víc než Mona Lisa nebo Tutanchamonova maska.“ Zastavila se kousek od Corvuse. Chase už stál pár metrů vzadu a nedaleko od Komosy. „Představte si, že takovou hodnotu držíte v ruce. To musí být neuvěřitelný pocit.“

Chamtivost v Corvusových očích byla víc než patrná. „To ano,“ souhlasil. Vyšplhal se na podstavec a přešel po sarkofágu Na chvíli se zahleděl do tváře sochy a pak natáhl ruku k jednomu šípu…

Sophiin ostrý příkaz „Stůj!“ a cvaknutí kohoutku pistole, kterou přitiskla k Ninině hlavě, přišly téměř ve stejný okamžik Corvus ztuhl jako přimražený.

Sophia natáhla druhou ruku a vzala Nině zápisník. „Hezký pokus,“ pronesla ledově. „Ale i když jsem řekla, že stará řečtina nebyla moje specializace, neznamená to, že jsem se alespoň něco nenaučila. Slovo ‚past‘ přeložit dokážu.“

Corvus ucukl, jako by dostal zásah elektrickým proudem „Cože?“

Sophia ustoupila od Niny, ale nepřestala na ni mířit. „Tahle mrcha má naprostou pravdu, že jsou to nejhodnotnější předměty v celé hrobce – a to z nich taky dělá skvělou závěrečnou past. Žádný zloděj by jim neodolal… Ale kdo je vezme, spustí poslední past a strhne celou hrobku! Podívejte se nahoru na ty rampy.“ Světla baterek vystřelila vzhůru a ozářila výklenky. „Jestli se ty kamenné disky spustí dolů, podrazí podpůrné sloupy a celá klenba se zřítí.“

Corvus si otřel čelo. „Můj bože! Chtěla nás všechny zabít!“

„Myslím, že spíš doufala, že než se všichni vzpamatujeme, ona a Eddie prchnou k východu. Jen se koukni, jak se Eddie nenápadně přitočil k Joeovi, aby se po něm mohl rozmáchnout.“ Komosa se podíval na Chase a pak s pobouřeným výrazem uskočil zpátky.

Chase nonšalantně pokrčil rameny. „Za pokus to stálo. Možná jsme trochu přestřelili.“

„Přestřelili?“ zavrčel Corvus naštvaně. „Trochu to slovo změním. Zastřelte je. Hned!“

Jeho muži zvedli zbraně…

„René, počkej,“ řekla Sophia se zlomyslným úsměvem a zamávala na střelce, aby přestali. Zarazili se uprostřed pohybu – zbraně měli zvednuté, ale nenamířili. „Nechceš jim ještě říct, proč jsi prošel všemi těmi útrapami, jen abys našel Herkulovu hrobku? Určitě by byli zklamaní, kdyby si až do smrti mysleli, že to bylo jen kvůli penězům.“

Corvus se zamračil. „Nejsem žádný filmový padouch, Sophie,“ řekl. „Nehodlám ztrácet čas a vykládat jim své plány, když je stejně nechám zabít.“

Sophia vylezla na podstavec a svůdně se k němu přitiskla. Objala ho kolem pasu a škádlivě mu položila bradu na rameno. „Ale jdi. Vím, že přímo umíráš touhou někomu to říct. No tak, udělej na ně dojem svou vizí nového uspořádání světa.“ Její hlas přešel do smyslného šepotu. „Vím, jaký dojem to udělalo na mě.“

Chase předstíral, že je mu na zvracení, ale Corvus se usmál. Velmi správně. Ale nejprve uvedu věci do pohybu.“ Pohlédl dolů na jednoho z mužů, kteří stáli u paty podstavce. „Zjistil jsi naši přesnou polohu?“

Muž se podíval na displej počítačového tabletu. „Podle inerčního navigačního systému jsme ušli sto sedmdesát šest metrů západně od vchodu.“

Corvus vypadal překvapeně. „To by nás dovedlo přímo pod opačný konec kopce!“

„Není to kopec,“ vysvětlovala Nina. „Hrobka, labyrint, všechny ty úkoly – stavitelé je nejprve vybudovali a pak je pohřbili. Celý ten kopec je umělý – proto neodpovídá topografii této oblasti.“

Corvus se podíval na strop. „Chcete říct, že ten kopec nad námi je dílem člověka?“

„Ano. Není to žádná zvláštní ukázka technických schopností antických stavitelů – stačilo jim navršit hromadu suti. Nebylo to ani zdaleka tak složité jako stavba pyramid. Tady bylo důležité to, co se ukrývá dole.“

Corvus se obrátil zpátky k muži s počítačem. „Spoj se s venkovním týmem a řekni jim, ať doletí přímo nad tuhle pozici. Jak hluboko jsme pod zemí?“

Muž poklepal dotykovým perem na obrazovku a provedl výpočty. „Mezi stropem hrobky a povrchem zeminy nad ním by neměl být víc než metr. Možná ještě méně.“

„Takže to nebude těžké prorazit výbuchem. Prorazíme otvor ve stropě a pomocí navíjecí plošiny vyzvedneme zlato na povrch.“ Miliardář znovu zaklonil hlavu a zkoumal strop. „Zařiďte vše potřebné. Naložíme do helikoptér tolik, co unesou, a pak se sem pro zbytek vrátíme s velkým nákladním vrtulníkem.“

„Tak co, pane Aurici, co hodláte se vším tím zlatem dělat?“ popíchl Chase Corvuse.

Corvus narážku na Goldfingera zjevně nepochopil, ale postavil se na okraj podstavce a povýšeně shlédl na Chase a Ninu. „Sophia mluvila pravdu – skutečně chci nastolit nový světový pořádek. Chci svět, kde budou moci takoví lidé, jako jsem já – elita lidstva –, vytvářet bohatství a vládnout bez toho, že by je otravovali byrokrati s omezeným myšlením a populističtí sběrači volebních hlasů. Chystám se vytvořit…,“ odmlčel se a pompézně zvedl hlas, „novou Atlantidu.“

Nina a Chase si vyměnili pohled. „To už tady bylo,“ řekla Nina téměř zklamaně.

Corvus se usmál. „Není to žádný šílený plán na etnické očištění světa, doktorko Wildeová. K čemu je obchodní impérium, když jsou tři čtvrtiny potenciálních zákazníků nebo pracovníků mrtvé? Ne, moje Atlantida bude něco naprosto jiného. Nové hlavní město světa.“

„Promiňte,“ řekla Nina a zavrtěla hlavou. „Ale New York se toho titulu nevzdá bez boje.“

„Londýn,“ opravil ji Chase.

„New York!“

„Světu bude vládnout Atlantida,“ řekl Corvus, viditelně podrážděný jejich neshodou. „Bude to úplně nové město, domov nejbohatších a nejmocnějších lidí z celého světa – na základě mého osobního pozvání. Město, odkud bude možno ovládat globální impéria, bez vměšování vlád, bez daní. Tam se bude moci podnikat bez zábran, jak se sluší a patří.“

„Neznám na světě zemi, která by vám dovolila postavit si na svém území samostatný stát,“ podotkla Nina. „Nebo snad máte v plánu koupit si nějaký za tyhle poklady?“ Nina ukázala kolem sebe.

„Moje Atlantida bude stát tam, kde napovídá její jméno,“ řekl Corvus. „V Atlantiku. Přesněji řečeno pod ním. Technologie už byla vyzkoušena v mém domově na Bahamách a na podmořském hotelu v Dubaji. Stačí zvětšit měřítko a vybudovat město, které bude schopno pojmout tisíce lidí. Shromáždí se v něm nejmocnější skupina lidí v historii.“

„Beru svůj výrok zpátky,“ řekl Chase. „Vy nejste Goldfinger. Vy jste Stromberg.“

„

„To nepůjde,“ ušklíbla se Nina. „Vážně si myslíte, že světové vlády nechají největší boháče ufrnknout do nějakého samozvaného městského státu, aby si tam mohli hrát na pány tvorstva a neplatit přitom daně? Vaším prvním návštěvníkem bude americké námořnictvo a jako kolaudační dárek dostanete tunu hlubinných pum!“

„Nezávislost Atlantidy rychle zaručí Spojené národy,“ řekl Corvus samolibě. „Mám k tomu takový šikovný stimul. Yuenovy atomové bombičky, které mi teď patří. Nic nezajistí mezinárodní uznání rychleji než nukleární zastrašovací prostředek. Především uznání Spojených národů.“

Chase se zašklebil. „Jenomže vy máte jen jednu bombu. Trochu jsem vám tu fabriku ve Švýcarsku poopravil.“

„Zničil jste lasery, Chasi. Ne fabriku. Lasery jsou jen náhradní díly, nic víc. Už jsem je nechal vyměnit.“

Chase protáhl obličej. „A do hajzlu. A do prdele taky.“

„Proč ale nejbohatší muž planety potřebuje poklad z Herkulovy hrobky?“ zeptala se Nina.

„Jako záruku finanční nezávislosti,“ vysvětloval Corvus. „Hlavní světové měny jsou teď stěží garantované něčím víc než vládními sliby; dny, kdy se každý papírový dolar vydaný americkou vládou cenou rovnal dolaru ve zlatě, jsou dávno pryč. Nejen že je celá globální ekonomika pouhou bublinou, kterou nafukuje víra v tyto měny, ale vlády mohou a také skutečně využívají svou moc a trhy cenných papírů k útoku na korporace. Když burzovní komise pro cenné papíry zmrazí akcie společnosti, ztráta důvěry okamžitě zlikviduje danou společnost i její akcionáře a miliardy dolarů se rozplynou.“ Rozpřáhl paže a ukázal na nepředstavitelné bohatství, jež ho obklopovalo. „Ale tohle všechno… to bude základ atlantidské měny. Bude podložena fyzickým bohatstvím, zlatem, které si podrží svou hodnotu, i když světová ekonomika zkolabuje.“

Zdálo se, že Nině je z něj zle. „Takže vy jste našel ten největší archeologický poklad v historii lidstva jen proto, abyste z něho udělal mincovní kov?“ Zamračila se. „To znamená, že vy a vaši kamarádíčci miliardáři se můžete obohatit ještě víc, pokud úmyslně vyvoláte ekonomický kolaps tím, že prodáte své akcie a hodnota vašeho fyzického jmění relativně poroste úměrně k tomu, jak budou padat světové trhy. Pak toto jmění použijete jako záruku a nakoupíte spadlé akcie za zlomek původní ceny – bude to ten největší trh s klesajícími akciemi všech dob!“

Chase se zatvářil sklesle. „Nemám ani šajnu o tom, cos to tu zrovna povídala, ale nezní to dobře.“

„To opravdu ne. Je to stav, kdy ‚bohatší ještě víc zbohatnou a chudí ještě víc zchudnou‘, dotažený do extrému – jediný, kdo nebude naprosto zničen pádem akciových trhů, bude Corvus a kdokoli další, koho pozve do svého malého podmořského království.“

„K tomu nedojde,“ řekl Corvus a zavrtěl hlavou. „Koneckonců jsem obchodník. Je v mém zájmu a zájmu těch, které hodlám vyzvat, aby se ke mně připojili v mé nové Atlantidě, abychom kolem sebe měli zdravou a rostoucí světovou ekonomiku, ze které můžeme profitovat všichni. Takovou věc bych neudělal.“

„Ale já ano,“ řekla Sophia, která stála za ním.

Překvapený Corvus se k ní otočil – a vystřelená kulka změnila jeho hrudník v krvavou díru.

24

Nina stačila jen vykřiknout a Corvus se svalil z podstavce a tváří dopadl na kamennou podlahu. Sophia zvedla hlaveň pistole ke rtům a odfoukla kouř. „Na tohle jsem pěkně dlouho čekala. Nadutý starý zvrhlík.“

„Já jsem ho varoval, aby se k tobě neobracel zády,“ řekl Chase. Všiml si, že ostatní muži sebou při nenadálém výstřelu maximálně slabě trhli. Nebyli to Corvusovi lidé, ale Sophiini a věděli o celém jejím plánu. „Dva mrtví manželé během jednoho týdne? Ty trháš rekordy.“

„Za chvíli to budou tři, Eddie,“ řekla mu Sophia jízlivě.

V Komosově tváři se objevil dychtivý výraz. Jeho diamantové zuby zářily stejně jako poklady hrobky. „Znamená to, že už je můžu zabít?“

Sophia zavrtěla hlavou. „Myslím, že vůči Eddiemu bude fér, když tím, kdo ho zabije, budu já. Kvůli starým časům. Ale nejprve práce a až pak zábava – musíme začít nakládat zlato. Eddie, Nino, sedněte si. Chvíli nám to potrvá.“ Seskočila z podstavce. „Joe, hlídej je.“

Komosa se už neusmíval, ale udělal, co mu bylo nakázáno. Přikázal Chasovi a Nině, aby si sedli zády k rampě, vedle jedné hromady s pokladem. „A co s tím vším chceš dělat ty?“ zeptal se Chase Sophie.

„René byl megalomanský idealista,“ řekla Sophia a pohrdavě shlédla na tělo svého manžela, „což je poněkud nepraktická kombinace. Kromě toho jeho plán nemohl vyjít. Tolik arogantních, přehnaně ambiciózních a bezohledně soutěživých lidí na jednom místě – to by byl skvělý recept na katastrofu. Můj plán je trochu realističtější.“

„A jaký je ten váš plán?“ zeptala se Nina.

Sophia se usmála. „Teď budu parafrázovat oba své nedávno zesnulé manžely. Nejsem žádný padouch z bondovek. Takže vám to neřeknu.“ Přistoupila k muži, který držel počítačový tablet a právě mluvil do vysílačky. „Jaká je situace?“

„Helikoptéry zrovna přistávají, madam,“ odpověděl. „Jakmile budou na zemi, použijí pozemní sonar a zjistí, kde je nejlepší místo k proražení.“

„Výborně,“ řekla Sophia spokojeně. Obrátila se k ostatním mužům. „Začněte shromažďovat zlato. Vezměte nejprve ingoty, s nimi bude manipulace nejjednodušší.“ Muži se vydali plnit rozkaz.

„Tohle nedopadne dobře,“ řekl Chase, zatímco pozoroval muže, jak vrší zlaté cihly na podlahu vedle podstavce.

„Ještě jsme neumřeli,“ připomněla mu Nina, zvedla ze země velkou zlatou misku a přečetla řecké znaky vyryté po obvodu „‚Na počest mocnému Héraklovi, našemu zachránci a příteli.‘ Ha. Jaká smůla, že teď nemůže pomoct nám.“ Odložila misku vedle Chase a zvedla diamant. Nebyla sice odborník na diamanty, ale podle jeho velikosti usuzovala, že má přinejmenším pět karátů, a to znamenalo hodnotu desítek tisíc dolarů. „Je to užasné.. On opravdu existoval, i když se z jeho skutků časem staly mýty. A lidé si ho opravdu neuvěřitelně považovali, když mu takovým způsobem vzdávali hold. Je to archeologický objev stejného významu, jako byla Atlantida.“

„Jo, ale nebudeš mít možnost informovat svět ani o tomhle,“ řekl jí Chase smutně. Nina sevřela diamant v pěsti, přitulila se k Chasovi a vzala ho za ruku.

Netrvalo dlouho a nahoře nad nimi se ozvalo tlumené bouchnutí: Vypálili do země malou výbušnou patronu, aby obstarala údaje pro sonar – odražené zvukové vlny informovaly ty nahoře o tloušťce vrstvy z písku a kamenů pokrývající střechu hrobky. Za pár minut dostala Sophia výsledky a muž s počítačem se přesunul na místo několik metrů stranou od podstavce.

„Vykliďte to tu,“ nařídila Sophia. Její muži rychle přemístili poklady, které ležely poblíž, a uvolnili prostor. Pak se všichni uklidili do bezpečné vzdálenosti. Za pár minut se shora ozval mnohem hlasitější výbuch. Ze střechy se uvolnily velké kusy kamene a rozbily se o podlahu. Dírou ve stropě se začal sypat písek. Do hrobky pronikl proud oslňujícího denního světla. Zlato se rozzářilo, jako by je někdo zapálil.

Chvíli se čekalo, než tým na povrchu použije sonary a ověří soudržnost stropní konstrukce. Zřejmě byli s výsledkem spokojeni, protože se pustili do rozšiřování otvoru krumpáči a palicemi. Na podlahu hrobky padaly další a další kameny. Netrvalo dlouho a rozšířili otvor na velikost asi tři krát dva metry. Opět nastala pauza a v paprscích slunečního světla se roztančily stíny mužů, kteří nahoře stavěli těžký navíjecí systém. Pak začali do hrobky spouštět plošinu.

„Dobrá práce, hoši,“ pochválila je Sophia. „Začněte nakládat zlato. Kolik ho ty helikoptéry unesou? Když uvážíme, že v nich poletí o pět lidí méně, samozřejmě.“

„Asi pět tisíc čtyři sta kilo na helikoptéru,“ řekl muž s počítačem po pár vteřinách počítání. „To znamená, že plošina bude muset sjet dolů… třiadvacetkrát.“

„V tom případě bychom měli začít.“ Sledovala nakládání ingotů na plošinu, dokud shora nepřišel výkřik, že plošina dosáhla limitu zatížení. Muži v hrobce začali přemisťovat další zlaté cihly na hromadu připravenou k naložení, zatímco jejich kolegové nahoře překládali náklad z plošiny do helikoptér.

„Ten pohled stál za to,“ řekla Sophia Chasovi a postavila se ke Komosovi. „Dvacet milionů dolarů ve zlatě, které se vejdou na jednu plošinu. A to byl teprve první náklad.“

„Měla sis vzít červenomodrobílé mini coopery,“ řekl Chase nepříliš nadšeně. „A co teď? To je všechno? Zabiješ nás?“

Sophia vytáhla pistoli. „Myslím, že je ten pravý čas, ano. Vstaň.“ Chase se začal zvedat, ale Sophia na něj mávla, ať zůstane sedět. „Ne ne. Ona první.“

Nina vstala a zaťala pěsti. „Nino, nedělej to,“ varoval ji Chase.

„To je v pořádku, Eddie,“ řekla Nina a vzdorně se zahleděla Sophii do očí. „Za žádnou cenu neumřu na kolenou. Ne tady před tou děvkou.“

Sophia zúžila oči. „Jasně jsem ti řekla, co udělám, když mě ještě jednou nazveš děvkou.“

„Jo? Tak se ukaž, děvko!“

Z opačného konce rampy se ozvalo vrčení klesající plošiny Nikdo si jí ale nevšímal, protože Sophia se rozzlobeně otočila ke Komosovi. „Joe, dej mi svůj nůž.“

Nina se bleskově podívala dolů na Chase. Byla to jen chvilinka, ale stačila na to, aby si sdělili, co potřebovali. Chase sotva patrně změnil polohu.

Komosa spustil pohled ze svých vězňů a na chvíli se soustředil na odepínání nože, který mu visel u pasu. Sophia netrpělivě natáhla levou ruku a nevědomky posunula pistoli stranou od Niny. Nina švihla rukou a řízla Sophii přes tvář ostrým kusem diamantu, který držela mezi sevřenými prsty. Sophia vyjekla boleští a přitiskla si levou ruku na krvácející tvář. Oči jí svítily úlekem, který jí chvilkově zatemnil mysl tak, že zapomněla na svou zbraň.

Ale Komosa na svou zbraň nezapomněl. Vymrštil ruku s pistolí a chystal se namířit na Ninu…

Chase vyskočil a hodil zlatou mísou jako diskem.

Ne na Sophii, ani na Komosu, ale přes rampu na sochu Herkula. Mísa zasáhla zlatý kyj, zazvonila jako gong a promáčknutá po nárazu spadla na zem. Kyj se zahoupal… a vypadl soše z ruky.

A pak se rozpoutalo peklo.

Nejprve se ozvalo tlumené cvaknutí, jak se uvolnily klíny, které držely těžké vytesané disky, a zajely do důlků. Pak zaskřípal kámen o kámen. Disky se nezadržitelně začaly koulet dolů po rampách a nabíraly rychlost.

Nina a Chase odstrčili Sophii a Komosu a prchali k východu z hrobky. Jeden disk narazil na zbytky stropu, které spadly na rampu, přepadl přes okraj a dopadl na podlahu hrobky jako kamenná bomba.

Ostatní tři ale dál mířily na sloupy obklopující sarkofág…

Náraz disků rozdrtil paty dvou sloupů a ty se okamžitě zhroutily. Třetí sloup dostal lehčí úder – vychýlil se stranou, ale ještě jakžtakž držel.

Ale ne nadlouho.

Celá část klenby nad zadní stranou podstavce sjela dolů a kamenné desky s tunami volných kamenů a písku narazily do podlahy se silou zemětřesení. Kolem proraženého místa se rozběhly praskliny, otvor se rozšířil, objevily se i další menší díry a do hrobky proniklo více světla.

Komosa se vzpamatoval z chvilkového ohromení a otočil se za Ninou a Chasem, kteří prchali pryč. Zvedl pistoli. Pak si ale všiml, že Sophie co nejrychleji utíká ke spuštěné plošině. Oči se mu rozšířily údivem, když si uvědomil, že ho tam jen tak nechala, a rozběhl se za ní.

Nina a Chase pokračovali v běhu a snažili se vyhnout meteorické bouři padajících kamenů.

Sophia proběhla kolem svých mužů, kteří se předtím většinou vrhli na zem, aby uhnuli rozbitému disku padajícímu z rampy, a vyskočila na plošinu. Na plošině už leželo několik zlatých cihel, Sophia si jich ale nevšímala a bouchla do zeleného tlačítka, aby zapnula naviják.

Plošina začala stoupat. O vteřinu později přeskočil Komosa jednoho ohromeného muže a přistál vedle Sophie. Škaredě se na ni podíval, ale ignorovala ho a místo toho shazovala ingoty z plošiny. Komosovi došlo, proč to dělá, a přidal se k ní. K rachotu dalších kamenů se připojil zvonivý zvuk zlatých cihel dopadajících na podlahu.

Jeden muž se pokusil vyskočit na stoupající plošinu. Podařilo se mu zachytit se na ní horní polovinou těla a hledal, čeho by se přidržel. Sophia a Komosa si vyměnili pohled a pak ho oba najednou kopli do obličeje. Muž vykřikl a spadl zpátky na podlahu hrobky. Plošina, která se zbavila přebytečné váhy, začala stoupat rychleji.

Východ se před Ninou rýsoval jako tmavý obdélník. Chase jí běžel v patách.

Kámen nahoře nad nimi se štípal se zvukem lámaných kostí. Uvolnil se další kus stropu a kamenné desky se řítily dolů jako vodopád.

Poškozený sloup nevydržel a zřítil se. Strop nad ním chvíli držel a pak podlehl zemské přitažlivosti.

Sophia a Komosa ani nečekali, až se plošina dostane úplně na povrch, seskočili z ní a zběsile utíkali po kamenném kopci, zatímco se díry za nimi rozšiřovaly a spojovaly a otevíraly jako tlama, která spolkne všechno kolem sebe.

Plošina zmizela zpátky v zemi, odkud se právě vynořila, a naviják ji následoval. Jednu helikoptéru už také spolkla země – chvíli balancovala na okraji propadliště, až se nakonec nosem napřed zřítila do víru suti a prachu.

Jakmile se zřítila poslední podpěra, zbytek stropu naráz povolil a celý se propadl. Náraz byl tak mohutný, že se další helikoptéra převrátila na bok a lopatky rotoru se polámaly jako tyčinky.

Chase a Nina vběhli do klenuté chodby právě ve chvíli, kdy strop spadl. Veškeré světlo najednou zmizelo, zakryté stovkami tun kamení…

Sophia si sedla. Těžce oddychovala a přimhouřenýma očima se snažila proniknout mrak prachu. Pár centimetrů od jejích nohou zel kráter. Komosa unikl ještě těsněji, holeně mu visely přes okraj díry.

„Panebože!“ vydechla Sophia a její obvyklá vyrovnanost byla tatam. „Ten… ten zasraný maniak!“ Vrávoravě si stoupla a odsunula se do bezpečné vzdálenosti od hranatého kráteru. Pak se rozhlédla kolem sebe. Z hromady suti dole vyčuhoval ocas jedné helikoptéry. Na opačné straně díry se několik jejích mužů, kterým se podařilo dostat včas pryč od padající střechy, shromáždilo kolem té zbývající.

Komosa se k Sophii připojil a oprašoval si obličej a holou hlavu. „Co uděláme teď?“

Sophia se zhluboka nadechla, aby se sebrala. „Pro začátek potřebujeme více helikoptér,“ řekla konečně. Hlas se jí vrátil k obvyklému úsečnému věcnému tónu. „I přes tohle všechno budeme moci hrobku znovu vyhloubit a zlato odvézt, jen nám to zabere trochu více času. A já to zlato nemusím mít u sebe – důležité je, že vím, kde je, a že si ho mohu kdykoli vzít. Budeme ale potřebovat dostat sem co nejdříve tým důvěryhodných kopáčů. Nechci to příliš odkládat.“

Komosa se podíval dolů do jámy. Ze suti a písku vyčuhovaly kusy rozbité klenby a připomínaly napůl zasypanou kostru nějakého velkého zvířete. „A co… oni? Myslíš, že přežili?“

Sophia se zamračila. „I kdyby přežili, o čemž dost silně pochybuji, a kdyby se jim podařilo projít zpátky bludištěm, zůstanou trčet v poušti skoro dvě stě kilometrů od civilizace, bez jídla a bez vody a bez jakéhokoli vybavení pro přežití. Eddie je dobrý, ale není zas tak dobrý.“ Ohlédla se na zničené helikoptéry. „Ale jen pro jistotu, aby naše zlato bylo v bezpečí, se postarej, ať v těch vracích nezůstane nic, co by jim mohlo pomoct.“

Komosa přikývl a začal obcházet jámu. Sophia chvíli nehybně stála a hleděla do kráteru. „Sbohem Eddie,“ řekla nakonec, obrátila se a vydala se za Nigerijcem.

25

Chase otevřel oči… a neviděl nic než tmu.

S jistotou ale věděl, že není mrtvý. Na to ho příliš bolely stehy v noze.

Když střecha spadla, bylo to, jako by za nimi vybouchla bomba. Tlaková vlna ho zvedla a mrštila jím skrz pozlacený klenutý průchod do chodby, kterou předtím přišli. Ještě teď mu zvonilo v uších. Zvedl se do kleku. Vzduch byl plný prachu. Rozkašlal se a rukou si zakryl nos a ústa, aby prach trochu odfiltroval.

Když jeho oči přivykly tmě, uviděl, že zasypaným průchodem mezi kameny a pískem proniká trochu denního světla. Ve slabé záři vířil prach.

Tohle je konec Herkulovy hrobky, pomyslel si. Všechno, co bylo uvnitř, skončilo po zřícení stropu rozmačkané na placku. To se Nině nebude líbit…

„Nino!“

Její jméno z něj vypadlo samovolně a probralo ho k plnému vědomí. Než doběhli k východu, běžela vedle něj – tak kde je teď?

Naslepo tápal po suti, která pokrývala podlahu chodby. Necítil nic jiného než tvrdý kámen a suchý hrubozrnný písek. Světlo, které pronikalo do chodby, bylo tak slabé, že neviděl ani své prsty.

Útroby mu sevřel strach, ledová hrůza ze ztráty. Ten pocit už míval dříve, v boji. Narůstající jistotu, že se někdo z jeho jednotky nevrátí.

Tohle ale nebyl boj. A Nina byla víc než kamarád ve zbrani…

„Nino!“ zakřičel co nejhlasitěji, ale ani tentokrát se nedočkal odpovědi. Pustil se do zběsilého prohledávání kamenů, odhazoval je stranou a pátral po něčem, co není tvrdé a studené…

Prsty se otřely o látku. Ninina košile.

Pod kusem kamene.

„Do hajzlu!“ Chase odtáhl z Niny kus zlomené kamenné desky a odsunul ho stranou. Nic sice neviděl, ale poznal, že Nina leží na zádech.

A nehýbe se.

„Do prdele,“ vydechl nešťastně a sáhl jí na krk, aby nahmatal puls. „Sakra, dělej, no tak…“

Nic…

„No tak!“

Prsty nahmataly puls. Sice slabý, ale byl tam.

Chase ucítil obrovskou úlevu. „Ach bože, ano!“ vykřikl a smetl z Niny zbytek suti a písku. „Nino, no tak, prober se…“

Rychle ji prohmatal. Pátral po vlhkosti, která by prozradila krvácení, nebo vybouleninách naznačujících zlomeninu. Nic nenašel. Sklonil se, aby ověřil, zda ucítí na tváři její dech.

Nic.

Bez světla nedokázal poznat, proč Nina nereaguje. Nevěděl ani, jak dlouho je v bezvědomí, protože než se sám probral, ztratil pojem o čase. Mohly to být jen vteřiny, ale taky víc než minuta…

Začal s oživováním. Dolní část dlaně položil Nině na hrudník a silně zatlačil. Třicet stlačení. Zaklonil jí hlavu, jednou rukou stiskl nos a dvakrát jí vdechl do otevřených úst.

Žádná reakce.

Strach se vrátil. Začal s další masáží hrudníku a hlídal se, aby příliš nespěchal. Deset, dvacet, třicet. Opět jí zaklonil hlavu, následovaly další dva vdechy a úzkostné čekání na nějakou reakci…

Nina sebou několikrát škubla a zalapala po dechu. Chase jí stiskl ruku. „Nino, slyšíš mě? Jsi v pořádku?“

Nina se několikrát zhluboka nadechla a zakašlala. Chase jí stiskl ruku silněji a cítil, jak se jí puls zrychluje. „Eddie…,“ řekla konečně sípavým hlasem.

„Jsi v pořádku?“

„Víš ty co?“ zašeptala.

„Co?“

„To je poprvé po dlouhé době, co jsme se políbili.“

I když jí Chase neviděl do tváře, cítil, že se usmívá. „A tohle bude podruhé,“ řekl a sklonil hlavu.

„A co ty? Jsi v pořádku?“ zeptala se, když se po dlouhé chvíli od sebe oddělili.

„Tak v pořádku, jak nejvíc můžu být,“ ujistil ji. „Počkej, stoupnu si. Můžeš vstát?“

Opatrně zahýbala rukama a nohama. „Myslím, že ano.“

Chase vstal. Prach se trochu usadil, ale slabé světlo, které přicházelo ze zřícené hrobky, nebylo o nic jasnější než dříve. Vzal Ninu za ruku. „Připravená?“ Nina ne zcela přesvědčivě souhlasila. Chase natáhl ruku a přitáhl ji k sobě.

„Au, do prdele, au!“ stěžovala si. „Do háje, pitomá noha! Au, bože, zase mě bolí ten kotník. Sakra!“

„Opři se o mě,“ řekl jí Chase a vzal ji kolem pasu, aby trochu odlehčil jejímu kotníku.

„Dík,“ vydechla Nina. „Au. Ta děvka. Až ji potkám, nakopu jí zadek.“ Rozhlédla se a jediné, co viděla, byl slabý proužek světla v černotě. „Kde jsme? Tohle je denní světlo?“

„Jo,“ potvrdil Chase, „ale před ním leží stovky tun zeminy. Jsme v té místnosti se sochou psa.“

„Takže spadla jen ta hrobka? Ne celý kopec?“

„Pokud vím, tak jen hrobka.“

Nina nadšením až poskočila. „Potom se můžeme dostat ven! Jediné, co musíme udělat, je projít zpátky labyrintem!“

„Jo, to by bylo úplně jednoduché, kdybychom aspoň něco viděli. Ledaže bys měla v kalhotkách ukryté brýle pro noční vidění.“

Nina ho jemně plácla dlaní do prsou. „Nezačínej. Musíme se jen dostat do místnosti s Hippolytou a budeme mít baterku. Když už jsi byl pryč, jeden člověk z Corvusova týmu tam měl menší nehodu. Jeho vybavení tam nechali ležet. Jakmile budeme mít baterku, můžeme se dostat zpátky bludištěm tak, že budeme sledovat stopy, které jsme za sebou nechali cestou sem.“

Teď se pro změnu nadšení zmocnilo Chase. „Měl vysílačku?“

„Myslím, že ano. Ale ta má určitě jen krátký dosah. Ledaže bys chtěl poprosit Sophii, ať nás sveze helikoptérou.“

„Toho se neboj,“ ujistil ji Chase. „Jen si zkus vzpomenout na správnou cestu bludištěm. Nerad bych přežil zřícení hrobky a pak spadl do nějaké pitomé pasti…“



K Chasově velké úlevě je Nina dokázala bez potíží provést zpátky bludištěm.

Když se konečně dostali ven, slunce se sklánělo k horizontu za kopcem. Nad pouští ale stále vládlo spalující horko a nad nekonečnými písečnými dunami se vlnil horký vzduch.

Nina zůstala ve stínu chodby. Chase opatrně vylezl ven. V ruce držel pušku, kterou vzal mrtvému muži v Hippolytině komnatě, pro případ, že by tam na ně na příkaz Sophie čekal někdo s namířenou zbraní. Ale kromě poletujícího hmyzu nebylo nikde živé duše.

„Tak co budeme dělat teď?“ zeptala se Nina. „Do nejbližšího města je to pořádně daleko a tohle,“ zvedla půllitrovou láhev vody, kterou vzala mrtvému muži, „nám moc dlouho nevydrží. Pokud ovšem neznáš nějaké speciální techniky SAS pro přežití v poušti.“

„Znám něco mnohem lepšího,“ řekl Chase s mazaným úsměvem, zapnul vysílačku a naladil speciální frekvenci. Podíval se na oblohu, stiskl tlačítko vysílání a promluvil do mikrofonu. S každým jeho slovem byla Nina zmatenější. „Bravo, Romeo, Delta, Sierra, Whisky, Romeo, Delta. Tady dudy. Opakuji…“ Bizarní hlášení zopakoval ještě dvakrát.

Nina na něj zírala s obočím zdviženým v němém úžasu. „Co je k čertu zase tohle?“

„Tohle,“ řekl Chase, „byl Macův únikový kód. Každý tajný agent jeden má, je to absolutně poslední možnost. ‚Jsem totálně v prdeli, dostaňte mě sakra odtud!‘ Jakmile tohle v MI6 uslyší, udělají vše, co je v jejich silách, aby vyzvedli toho, kdo ten vzkaz poslal. A protože nejsme uprostřed válečné zóny ani v nějaké zemi s důkladnou ostrahou hranic, neměli by mít nijak zvlášť velké potíže s tím, aby nás vyzvedli.“

Nina ukázala na vysílačku. „Jak nás ale uslyší přes tuhle věcičku, se kterou se domluvíš tak leda s někým, kdo stojí za rohem?“

„Oni ne. Ale Národní bezpečnostní agentura ano. Američtí tajní agenti jsou většinou ještě větší tupouni než ti britští, ale jejich technika je zatraceně výkonná – slyší i vrabce, který si upšoukne na druhé straně Atlantiku. Podle satelitu určí, odkud byl signál vyslán, a zjistí, že jde o únikový kód, takže to předají přímo svým kolegům, kteří sídlí ve Vauxhall Cross.“ Přimhouřenýma očima se podíval na oblohu, jako by očekával, že uvidí nad hlavou prolétající satelit. „Budu volat znovu každou hodinu, ale jsem si jistý, že už to dostali. Musíme jen zůstat sedět na zadku a počkat, až se objeví.“

„To si budu pamatovat. Až příště nebudu mít peníze na cestu taxíkem domů,“ řekla Nina.

„Jenomže tenhle kód ti už nepomůže. Je jen na jedno použití. Ale je užitečné to vědět.“ Vrátil se do stínu a sedl si vedle Niny. „Tak. Co teď máme, je spousta času, který musíme nějak zabít. Chceš si o něčem povídat?“

„Myslím, že je něco, o čem si spolu musíme popovídat,“ řekla Nina. Dlouze se na sebe zadívali.

„Vlastně si myslím,“ začal Chase, „že ty nic povídat nemusíš. Zato já mám o čem mluvit. Například o tom, že jsem se několik posledních měsíců choval jako úplný idiot.“

„Neřekla bych, že úplný…“ Opět si vyměnili pohled a pak se oba usmáli. „Já jsem ale taky nebyla zrovna vzorem pochopení. Byla jsem tak posedlá hledáním Herkulovy hrobky, že jsem ničemu jinému nevěnovala pozornost – ani nikomu. A dělala jsem to čistě pro své vlastní uspokojení. Jen proto, že jsem nemohla zveřejnit nalezení Atlantidy, upnula jsem se na hledání něčeho, čím bych se mohla světu pochlubit. A koukni, kam nás to dovedlo.“

„Ale opravdu jsi ji našla,“ připomněl jí Chase.

„Ale za jakou cenu. Měl jsi pravdu, stavěla jsem ji nad všechno ostatní. Omlouvám se a lituju toho. A nejen kvůli celé té záležitosti s ďábelskou exmanželkou, která krade zlato a atomové bomby.“

Chase vzdychl. „Jo. Taky se omlouvám. Celá tahle zpropadená akce je moje vina. Kdybych se nehnal zachraňovat Sophii… Kristepane.“ Uhodil pěstí do skály. „Všechno jen kvůli tomu, že jsem měl pocit, že mi má přítelkyně nevěnuje dostatek pozornosti. Kterýkoli normální chlap by se sebral a zašel si s kamarády do striptýzového baru, ale já ne, já jsem musel rozpoutat třetí světovou válku.“

„Sophia měla pravdu,“ řekla Nina. Chase se na ni nechápavě podíval. „Nekomunikovali jsme spolu. Já jsem žila svou obsesí a ty jsi měl ponorkovou nemoc… A nebylo to proto, že bychom o tom jeden druhému neřekli. Jen jsme jeden druhého neposlouchali.“

„Ale teď poslouchám. Jen doufám, že není příliš pozdě na to, abychom to změnili.“

Ninin tón byl plný naděje: „Já si myslím, že není. A co ty?“

„Já myslím…“ Hlas se mu naplnil těžko ukrývanými emocemi. „Chvíli potom, co spadla ta střecha, jsem si myslel, že jsem tě ztratil. A… myslím, že to byla ta nejhorší chvilka v mém životě.“

„Opravdu?“

Přikývl. „Měli jsme problémy, ale k čertu s nimi. Až se z tohohle dostaneme, postarám se, aby nadobro zmizely. Za každou cenu.“

Položila mu ruku na rameno. „Já taky. Ať už mě to bude stát cokoli. Nechci tě znovu ztratit.“

Políbil ji na čelo. „Výborně. Takže jsme zajedno.“

„Chvíli to trvalo.“

„Na můj vkus moc dlouho. Teď jen musíme vytrvat.“

„Souhlasím.“

Chase se unaveně usmál a pohladil ji po ruce. „Nejdřív se ale musíme odtud dostat, a to rychle. Jen doufám, že v MI6 budou spolehlivější než minule.“

Nina k němu vzhlédla. „Minule?“

Zazubil se. „To je dlouhý příběh.“

Usmála se. „Myslím, že máš dost času vyprávět mi ho.“

Padla noc.

Nina a Chase se k sobě choulili, ukrytí mezi skalami před větrem. Hvězdy nad nimi zářily téměř nepřirozeným jasem, jiskřily jako diamanty rozeseté po Herkulově hrobce. Nina se zavrtěla a zadívala se nahoru na tu nádhernou podívanou. „Měl jsi pravdu.“

„V čem?“

„O tom koukání na hvězdy v alžírské poušti. Je to opravdu úžasné.“

Chase se zasmál a objal ji. „Miluju tě.“

Nina se na něj podívala s výrazem radostného překvapení „Kde se to v tobě najednou vzalo?“

„Říkal jsem si, že ti to dlužím. Měl jsem ti to říct už dávno.“

Pevně ho objala. „Radši pozdě než nikdy. A já tě taky miluju.“

„To rád slyším.“ Chase se usmál a pak si začal třít paže. Horko, které je sužovalo před setměním, bylo pryč a teplota klesla o tolik, že mu naskočila husí kůže. „Bože, jak mi teď chybí ta moje elegantní bundička,“ postěžoval si. „Zažila toho se mnou tolik. Nikdy bych nepomyslel, že mi ji sežere kyselina.“

„Pořídím ti novou,“ ujistila ho Nina.

„To už nebude totéž,“ předstíral zafňukání.

„Bude ještě lepší, slibuji.“

Usmál se. „To má být nějaká metafora nebo co?“

„Možná…“ Náhle ucítila, jak se celý napjal. „Co se děje?“

„Něco slyším.“ Oba vstali. Chase popadl pušku a vyšel z úkrytu.

Také Nina už slyšela vzdálený hluk. „Vrtulník?“

„Zní to tak. Ale nedokážu poznat, odkud letí.“ Ukázal k jihu „Dávej pozor, jestli neuvidíš navigační světla.“

Nina upřeně sledovala obzor, ale neviděla nic jiného než hvězdy. „Co když je to Sophia?“

Zvedl pušku. „Pak mám připravených dvacet kulek, na kterých je vyryto její jméno. A deset dalších pro toho prošpikovaného hajzla.“

Asi po minutě zavolala Nina na Chase, který sledoval oblohu na severu: „Tamhle!“

Přiběhl k ní a uviděl jasná světla nízko nad jihovýchodním horizontem. „Letí přímo k nám, ať už je to kdokoli.“ Pozorně sledoval přilétající helikoptéru, pak zapnul hledáček a namířil na ni.

„Myslíš, že je to dobrý nápad? Jestli je to Sophia, dovedeš ji přímo k nám.“

„Myslím, že to není Sikorsky. Je to moc malé. Počkej ale raději v chodbě, pro všechny případy.“

Následující minuty prožili v narůstajících obavách. Helikoptéra se přiblížila. Když byla necelých čtyři sta metrů od nich, zpomalila a zůstala stát ve vzduchu, otočená bokem k nim, a vířila písek. Chase zafixoval nitkový kříž na pilota, ale z helikoptéry na něj nikdo ničím nemířil. Na palubě seděli pouze dva lidé, a nebyli to Sophia ani Komosa. Muž na sedadle kopilota si prohlížel Chase dalekohledem.

Chase sklonil hlaveň pušky dolů a zamával. Vrtulník se přiblížil. „Vypadá to nadějně,“ zavolal Chase na Ninu, „ale raději ještě zůstaň schovaná.“

Helikoptéra dosedla na zem asi dvě stě metrů od nich. Chase si rukou clonil oči proti poletujícímu písku. Z kabiny vyskočil nějaký muž. Držel hlavu nízko, dokud se nedostal z dosahu roztočených lopatek a rozběhl se ke vchodu do hrobky. „Macu!“ zakřičel. „Macu, jsi to ty?“

„Kristepane,“ zamumlal Chase. Měl pocit, že ten hlas zná, a pohled do zaměřovače – vzbudil v něm pokušení zmáčknout spoušť – mu jeho podezření potvrdil. „Počkej, Alderley! Vysvětli mi, proč ze všech pitomých agentů, které mohli poslat, vyslali zrovna tebe!“

Muž ztuhl. „No nazdar. Eddie Chase.“ Pravou rukou vklouzl za bundu.

„Ani na to nemysli,“ varoval ho Chase, zvedl pušku a přes zaměřovač se podíval na muže středního věku s hubeným obličejem a knírem, který podle Chase připomínal jistou pornohvězdu sedmdesátých let.

Alderley neotálel a zvedl ruce „Víš, Eddie, že zneužití únikového kódu SIS je závažný přečin? Jestli se Mac neschovává někde za tebou, čeká tě spousta problémů.“

„To není nic nového. A Mac je mrtvý.“

„Co?“ Informace Alderleyho zneklidnila, ale pak se v jeho tváři objevilo podezření. „Nezabil jsi ho, že ne?“

„Jasně, že ne, sakra! Udělali to ti parchanti, kteří nás tu taky nechali.“

„Nás?“ Podivil se Alderley a rozhlédl se kolem.

„Nino!“ zavolal Chase. Nina pomalu a obezřetně vyšla z hrobky. „Alderleyi, tohle je doktorka Nina Wildeová, výkonná ředitelka Mezinárodní agentury pro historické dědictví, která je součástí Organizace spojených národů. Nino, tohle je Peter Alderley, agent MI6 a pořádný hajzl.“

„Ahoj,“ řekla Nina a zdvořile mu zamávala. Alderley s předstíranou srdečností její gesto opětoval zdviženou rukou. „Eddie, proč držíš na mušce člověka, který tě přijel zachránit?“ zeptala se Nina.

„Přijel jsem zachránit Maca,“ řekl Alderley. „Ne nějakého prolhaného bývalého vojáka. Měl bych tě tu prostě nechat, Chasi. O nájemné žoldáky se nestarám. Ale…“ Podíval se na Ninu „Nemůžu přece nechat dámu v nesnázích, že ne?“

„Děkuji,“ řekla Nina. „Jsem vám moc vděčná. A Eddie taky,“ dodala. Chase něco zavrčel.

„Tak dobře,“ vzdychl rezignovaně Alderley. „Je to v naprostém rozporu s předpisy, ale protože jsem stejně tady, můžu aspoň udělat svůj dnešní dobrý skutek. Ale musíš se zbavit té pušky, Chasi. Nemíním celou cestu cítit v zádech, jak na mě míří nabitá zbraň.“

Chase po menším zaváhání odhodil pušku stranou. Alderley nejdřív vypadal na to, že sáhne po vlastní pistoli, ale pak si to rozmyslel a spustil ruce. „Co to tady sakra provádíte?“ zeptal se. „Nemá tady být nic jiného než otevřená poušť, ale když jsem se před odletem podíval na nejnovější satelitní mapu, viděl jsem zatraceně velký kouřící kráter a v něm zapíchnutou helikoptéru!“

„Pod kopcem ležela stará nevybuchlá bomba,“ řekla Nina, „Nešťastnou náhodou explodovala.“

Alderley ukázal na Chase. „Dovedu si představit, že v tom měl prsty on.“

Chase vrhl na agenta MI6 rozzlobený pohled. „Když už něco vyhazuju do vzduchu, snažím se minimalizovat vedlejší škody!“

„Dvě minuty,“ řekl Alderley a obrátil oči v sloup. „Žasnu, že to trvalo tak dlouho, než jsi s tím přišel.“

Chase k němu rozzlobeně vykročil, ale Nina ho podržela za paži. „Je mi jedno, co vy dva proti sobě máte, ale mohli byste si to nechat na později? Až nebudeme trčet uprostřed pouště?“

„Řekl bych, že ano,“ prohlásil Chase podrážděně.

„Dobře. Tak co, pane Alderleyi? Můžeme už odletět?“



Alderleyho operační základna ležela za hranicí v jižním Tunisku. Byla to malá vrtná plošina v pusté oblasti kamenité pouště.

„Průzkumný vrt pro těžbu zemního plynu,“ vysvětlil Alderley, když přistáli, a vzal Ninu a Chase do boudy, kde sídlila jeho kancelář. „Ve skutečnosti je to zástěrka, abychom mohli sledovat, co se děje naproti v Libyi, ale legrační na tom je, že jsme docela úspěšní. Vždycky je fajn provádět tajné operace, které se ukážou jako ziskové.“

„Výborně,“ řekl Chase bezvýrazně. „To si budeš moct koupit další kraksnu Ford Capri.“

„Můj starý jaguár je klasika,“ ohradil se Alderley. Jeho reakce připadala Nině jako automatická obrana. Pak se uklidnil, sedl si ke stolu a přihlásil se do počítačového systému. „Oukej. Teď si hezky ověřím to, co jste mi vykládali za letu…“ Předklonil se a jeho prsty se rozeběhly po klávesnici.

Nina a Chase seděli na malém gauči, který už měl nejlepší léta za sebou. „Tak povídej, co s ním máš za problém?“ zeptala se Nina potichu.

Chase se podíval na Alderleyho. „SAS a MI6 někdy účinkují ve společných operacích a tajný agent vykonává funkci jakéhosi dohlížitele. Šli jsme po jednom hajzlovi z al-Káidy, který se ukrýval v jisté pákistánské vesnici. Šlo o tajnou operaci, protože Pákistán považujeme za spojence. Přišli jsme tam a bez potíží toho chlápka chytili, ale pak se tadyhle ten idiot,“ ukázal prstem na Alderleyho, „rozhodl, že zakryje naše stopy, a vyhodil do vzduchu půlku té podělané vesnice!“

„Byla to úplně normální maskovací operace, abychom mohli obvinit al-Káidu z používání bomb mezi civilisty a připravit ji o podporu Pákistánu,“ řekl Alderley povýšeně a ani nevzhlédl od počítače. „A vůbec, nešlo o půlku vesnice, byly to nanejvýš tři domy a jejich obyvatelé beztak sympatizovali s teroristy. Byl jsi v jednotce jediný, kdo protestoval.“

„Jo, a vsadím se, že tě ten nos pořád ještě bolí.“

Alderley si chvíli rozpačitě třel nos a Nina si všimla, že na něm má výrazný hrbolek, památku na starou zlomeninu. „Nicméně,“ řekl po chvilce, „mám pro vás nějaké zprávy.“

Chase se vsedě napřímil. „Nech mě hádat. Dobré zprávy i špatné zprávy?“

„Vlastně ano. Dobrá zpráva je, že Mac žije.“

„Je v pořádku?“ poskočila Nina radostí.

„To záleží na tom, co je podle vás v pořádku. Zřejmě vyskočil z okna těsně před tím, než celý jeho dům vyletěl do povětří. Je v komatu.“

Nina sevřela Chasovi ruku. „Ach ne…“

„A ta špatná zpráva, přinejmenším pro vás dva, je, že jakmile zadám vaše jména do systému, začnou vyskakovat různá varování.“ Opřel se v židli a položil si pravou ruku na prsa, jen malý kousek od koženého pouzdra, které bylo vidět pod rozepnutou bundou. „Docela jste se činili. Krádež diamantů, zabití botswanského ministra obchodu… Mac musel pořádně zatahat za nitky, aby vás dostal zpátky do Anglie. Pak jste mu za to vyhodili do vzduchu dům a zavraždili jste čínsko-amerického miliardáře!“

„Nikoho jsme nezabili!“ vykřikla Nina spontánně. „No dobře, možná pár lidí jo,“ opravila se. „Ale bylo to v sebeobraně a byli to samí lumpové!“

„Za tím vším stojí Sophia Blackwoodová,“ řekl Chase.

Alderley se na něj pochybovačně zamračil „Myslíš lady Sophii Blackwoodovou?“

„Jo“

„Tvou exmanželku?“

„A taky exmanželku Richarda Yuena. A Reného Corvuse, Zrovna jsem viděl, jak schytal kulku do srdce, a to její zásluhou Vsadím se, že to ještě ani nezveřejnila. Dva manželé-miliardáři mrtví během dvou dnů, to už by se některým lidem mohlo zdát podezřelé.“

Alderley se podíval do počítače a zvedl obočí. „Máš pravdu – píše se tu, že se vdala za Corvuse den poté, co byl zavražděn její předchozí manžel. Ale o Corvusově smrti tu není nic.“

„Udělala to proto, aby ovládla jejich společnosti,“ řekla mu Nina. „Yuen používal uran, který tajně těžil v Botswaně, k výrobě atomových bomb a ty chtěl prodávat teroristům. Sophia ho zabila, aby se mohla vdát za Corvuse a on aby mohl začít budovat svůj malý vysněný ostrov vyzbrojený nukleárními zbraněmi…, ale pak ho zabila taky!“

„A teď má jadernou bombu,“ pokračoval Chase. „Problém je, že my nevíme, kam ji vzala a co s ní chce dělat.“

„Bude to mít něco společného s finančními trhy,“ řekla Nina. „Proto chtěl Corvus obsah Herkulovy hrobky, jako finanční krytí. Sophia to chce možná za stejným účelem – ale má jiný motiv.“

„Herkulova hrobka, jo?“ řekl Alderley a pochybovačně stiskl rty. „To je ten řecký bůh?“

„Vlastně je to polobůh, protože po smrti nevstoupil mezi bohy…“

„Myslím, že nemá zájem o přednášku z historie,“ řekl Chase.

Alderley si poklepal prsty po bradě. „Tohle všechno zní šíleně. Uranové doly? Nukleární bomby? Staré hrobky? Herkules?“ Otočil se k Chasovi. „A chceš tvrdit, že za tím vším stojí tvoje bývalá manželka?“

„Mac nám věřil,“ řekl Chase pevně. „Chystal se přesvědčit MI6, aby ten uranový důl prohlédla.“

„Bohužel ale není v takovém stavu, aby to potvrdil. Nebo možná bohudík, soudě z tvého pohledu.“ Agent MI6 opět posunul ruku blíž k pouzdru s pistolí.

„Věřil nám natolik, že nás dostal pryč z Afriky,“ řekla Nina. „A dost na to, aby zařídil Chasovi doklady, které potřeboval na cestu do Švýcarska. Myslím, že si to budete schopen ověřit.“

Alderley jedním okem hlídal Chase a přitom se činil u počítače. „Opravdu to udělal. A musel na oplátku prokázat pár laskavostí, aby to dokázal tak rychle…“

„Mac nám věřil,“ trvala Nina na svém. „Pokud nám uvěříte taky, budeme mít šanci zastavit Sophii, než použije tu jadernou bombu.“

Zdálo se, že v Alderleym probíhá vnitřní boj. Zároveň byl ale naštvaný. „Je to vaše slovo proti jejímu,“ řekl. „A abych řekl pravdu, ona je mnohem důvěryhodnější. Má titul a je pracovnicí státní instituce – a vy jste hledaní pro vraždu!“

„To, že má někdo titul, ještě neznamená, že není prohnaný hajzl,“ připomněl mu Chase. „Znám několik lordů, kteří skončili ve vězení.“

„I když vám budu věřit, nic vám nemůžu slíbit. Nevím, co bych s tím mohl udělat. Jakmile řeknu MI6, že vás mám, okamžitě mi nařídí, abych vás oba zatkl.“

„Tak jim to neříkej,“ řekl Chase. „Jen řekni, že jsi zjistil něco, kvůli čemu by mělo MI6 ověřit, co Sophia provádí v Botswaně a ve Švýcarsku.“

„To nemůžu udělat, aniž bych jim řekl, jak jsem to zjistil,“ trval na svém Alderley. „A jakmile to udělám, nařídí mi, abych vás zatkl, a budeme zpátky tam, kde jsme začali!“

„Musí být přece nějaký způsob, jak nám můžete pomoci,“ řekla Nina.

„Ne, dokud mi svoje tvrzení nedokážete.“

Chase si odfrkl. „Velký kouřící kráter pro tebe není dostatečný důkaz?“

„Pokud pod ním neleží nukleární zbraň, pak ne. Že vám Mac věřil, neznamená, že vám bude věřit i někdo jiný. A zatím jsem od vás slyšel jen samá obviňování – důkaz žádný.“

„Co když vám ten důkaz seženeme?“ zeptala se Nina zamyšleně.

Alderley se opřel. „Vzhledem k vaší momentální nedůvěryhodnosti by tím důkazem, který bych mohl předložit MI6, musela být přinejmenším jaderná bomba posetá otisky jeho exmanželky, a nádavkem hluboká úklona.“

„Seženeme ho,“ řekla Nina.

Chase se na ni udiveně podíval. „Opravdu?“

„Tak dobře, možná bez té úklony. Ale jestli najdeme Sophii, najdeme i tu bombu. Jestli najdeme tu bombu, pak tady pan Alderley udělá, co je třeba.“

„Jak myslíte, že bude cestovat?“ zeptal se Alderley.

„Některým Corvusovým soukromým letadlem.“ Alderley přikývl. „Neměl by být problém vyslídit ho.“

Nina mávla rukou k počítači. „Prosím, zkuste to!“

„Je ve vzduchu,“ řekl Alderley o pár minut později. „Vzlétla před hodinou.“

„Kam míří?“ zeptal se Chase.

„Podle letového plánu… Marsh Harbour. Bahamy.“

„Bahamy?“ Chase se najednou tvářil napjatě. „Tam Corvus testoval své podmořské město a věci s ním spojené.“

Alderley se opět obrátil k počítači. „Téměř všechny Corvusovy obchodní lodě jsou registrované na Bahamách.“ Opět chvíli klikal myší. „A Bahamy jsou taky uvedeny jako jeho hlavní sídlo pro daňové účely.“

„Jestli tam byl Corvus doma, Sophia pravděpodobně míří právě tam,“ vyvodil Chase. „Rozhodně nebude čekat, že nás znovu uvidí. Kdybychom ji tam mohli chytit…“

„Dopravíte nás na Bahamy?“ zeptala se Nina Alderleyho.

Ten se nejprve zmohl jen na užaslé zamrkání. Pak se napřímil. „Éé, cože? To myslíte vážně?“

„Naprosto. Ať chce Sophia dělat na Bahamách cokoli, jsem si jistá, že opalování to nebude.“

„Pokusila se zabít Maca,“ připomněl mu Chase. „A skoro se jí to podařilo.“

Alderley se škrábal v kníru a přemýšlel. „Kdyby nebylo Maca, vůbec bych o tom neuvažoval,“ řekl nakonec. „Ale uvidím, co můžu dělat. Jen mám obavy, že to bude dost dlouho trvat.“

„Poslouchej, Macovi se podařilo zařídit mi falešný pas, letenky a trochu hotovosti během čtyř hodin, a to ani nebyl příslušníkem MI6, byl jen konzultant,“ připomněl Chase.

„Vím, kam míříš,“ řekl Alderley a vypadal trochu dotčeně. „Za tohle mi ale zůstaneš dlužný, Chasi. A jestli se něco zvrtne, řeknu jen, že jste mě k tomu nějak přinutili. Spolehni se, že budou věřit spíš mně než lidem, kteří zabili botswanského ministra obchodu.“

„Nezabili jsme ho!“ zaúpěla Nina.

Chase pokrčil rameny. „Jen pro nás zařiď vše potřebné a já ti seženu všechny díly na Ford Capri, jaké jen budeš potřebovat.“

Alderley se usmál, tentokrát upřímně. „Možná ti to připomenu, Chasi. Náhradní díly jsou dnes neskutečně drahé… Tak dobře. Udělám, co budu moci. Každopádně nebudete ale moct odletět dřív než zítra, takže tady budete muset strávit noc. A tahle pohovka je jediná zdejší náhradní postel. Račte si udělat pohodlí.“

„Zase jsi mě zklamal,“ ušklíbl se Chase. „Chceš nechat dámu spát na pohovce, zatímco tvá postel bude ležet ladem? Nějakou dobu ještě strávíš u počítače, než všechno zařídíš.“

Alderley rezignovaně ukázal na dveře v zadní stěně místnosti. „Dobrá, doktorko Wildeová, má postel je tamhle a je vám k dispozici.“

„Děkuji vám,“ řekla Nina, usmála se a vstala.

Alderleyho její vděčnost potěšila, ale jeho výraz se změnil, když Chase vstal taky. „Kampak máš namířeno ty?“

„Jak už jsem řekl,“ zdůraznil Chase a zašklebil se, „ty budeš ještě chvíli pracovat. Já a moje přítelkyně si musíme vynahradit ztracený čas.“ Objal Ninu kolem pasu.

Nina mu ruku odstrčila. „Dělá si legraci,“ ujistila konsternovaného Alderleyho.

„Jo, správně,“ přisvědčil Chase, ale pokusil se ji opět chytnout.

„Ne, opravdu! Tohle není vhodný čas ani místo.“

„Čas vhodný je!“

„Eddie, no tak! Krom toho ti pan Alderley možná bude chtít položit ještě pár otázek.“

„No tak dobře, sakra,“ podvolil se rozdurděně Chase, vrátil se k pohovce a pokoušel se ignorovat Alderleyův škodolibý úsměv. „Tak kdy tedy bude vhodný čas?“

„Uvidíme – co třeba, až očistíme svá jména, chytíme Sophii a zastavíme všechny její šílené plány, které se chystá uskutečnit?“

Chase zapraskal klouby prstů a hladově se na Ninu zakřenil. „Není nad správnou motivaci.“

„Řekni mi ještě jednu věc,“ pokračovala. „Až se dostaneme na Bahamy, budeš tam mít nějaké kamarádky, které nám pomůžou?“

„Mám tam kamaráda,“ řekl jí. „A toho bych v minisukni viděl opravdu nerad…“

26

Bahamy

Matt Trulli, který seděl na barové stoličce, se zaklonil a nejistě si Ninu i Chase prohlížel. „Takže… vy mi tvrdíte, že můj miliardářský šéf byl něco jako bláznivý megaloman?“

Chase přikývl. „Obávám se, že ano,“ potvrdila Nina.

„Co teď budu dělat?“ řekl Trulli zděšeně a lokl si piva.

„Možná bys měl raději pracovat pro agenturu,“ navrhla Nina. „Plat není sice tak dobrý, ale myslím, že na schůzích se nikdy neprojednávají plány na ovládnutí světa.“

„A teď je mrtvý?“ zeptal se Trulli.

„Jo,“ přikývl Chase. „Má exmanželka ho střelila do zad.“

„Jejda. Buď rád, že jsi ji nikdy tak moc nevytočil, kamaráde.“

„Vytočená bude ažaž, když zjistí, že nejsme mrtví,“ řekla Nina. „A pak ještě víc, až najdeme tu její jadernou bombičku.“

Trulli se málem udusil pivem. „Jadernou bombu?“ zalapal po dechu.

„Potichu, prosím tě,“ řekl Chase varovně a rozhlédl se po baru. Naštěstí jim nikdo z večerních štamgastů nevěnoval pozornost. „Jo, má jadernou bombu. Takže teď musíme najít Sophii, abychom pak našli bombu. Napadá tě, kde by mohla být?“

„Myslíme si, že by mohla být v Corvusově domě,“ dodala Nina.

Trulli se usmál. „Moc dobře vím, kde to je!“

„Byl jsi tam?“

„Postavil jsem ho! Je to testovací dům pro podmořské sídliště – na to si mě René najal. Chtěl po mně modulární podmořské sídliště, které se dá podle potřeby zvětšovat a dokáže fungovat alespoň třicet metrů hluboko. Víte, takováhle věc leží v hlavě každému námořnímu inženýrovi už od chvíle, kdy jako dítě nakreslil první ponorku. A tohle byl projekt, na kterém se nemuselo šetřit a který chtěl mít investor postavený co nejdříve, proto jsem se bez obav pustil do práce. Do roka jsme měli hotový a fungující prototyp.“ Pýcha a radost najednou ochably. „Kdybych ale věděl, na co to chce, možná bych tak nespěchal.“

„Musím se dostat dovnitř,“ řekl Chase. „Brzy. To znamená dnes v noci. Pomůžeš nám?“

Trulli se zatvářil zničeně. „Tvá exmanželka nevypadá jako děvče, které zajímají experimentální ponorky, takže ať už se stane cokoli, jsem nejspíš bez práce. A vůbec se mi nezamlouvá myšlenka na odpálenou jadernou bombu, takže…,“ rychle si lokl piva, „jasně. Co potřebuješ?“

„Člun a potápěčské vybavení. A najít způsob, jak se dostanu dovnitř.“

Trulli se usmál. „Máš to mít. Všechno.“

Trulliho pětimetrový motorový člun měl daleko ke Corvusově jachtě, pokud jde o velikost a luxus, ale stačil na to, aby je přiměřeně rychle dopravil od mola v přístavu Marsh Harbour kus dál na pobřeží ostrova Grand Abaco.

Corvusovo sídlo se nacházelo tři kilometry od pobřeží. Byl to umělý ostrůvek mezi myriádami přírodních útvarů, které tvoří souostroví Bahamy. Podobně jako u ledovce byla většina ostrova pod vodou a část vyčnívající nad hladinu připomínala umělý hřib, který je posledním výkřikem techniky. Jasně osvětlený vršek klobouku byl zploštělý a sloužil jako přistávací místo pro helikoptéry nebo jiné, exotičtější letouny, jak Chase zjistil při pohledu dalekohledem. „No to mě podrž.“

Nina mu netrpělivě poklepala na ruku, chtěla se podívat sama. Chase jí podal dalekohled. „Co je to tam za věc?“ zeptala se.

„Překlopný rotor,“ vysvětlil Chase. Na ploše heliportu stálo letadlo Bell 609 v modrých a červených barvách Corvusovy společnosti. Ačkoli trupem připomínalo normální letadlo, podobnost končila u křídel. Na konci každého z nich byla mohutná otáčivá motorová gondola, která se právě nacházela ve svislé poloze, nad níž se zvedala až komicky velká vrtule. „Je to civilní verze ospreye, něco jako kříženec letadla a helikoptéry. S vrtulemi v téhle poloze může startovat a přistávat kolmo. Když je pak ve vzduchu, vrtule se překlopí dopředu a stroj se chová jako normální letadlo.“

Nina mu vrátila dalekohled. „Jestli je tady, znamená to, že Sophia je tu pravděpodobně taky. Otázka je, na jak dlouho.“

„Třeba na týdny, pokud bude chtít,“ řekl jí Trulli. „Ostrov má vlastní generátory na výrobu energie z větru a vody – testujeme je tu – plus dieselové motory a zařízení na čištění vody. Takže Sophia tam bude moci zůstat, dokud jí vydrží potraviny.“

„Myslím, že nemá v plánu se tu zdržet dlouho,“ řekl Chase a přitáhl si popruhy dýchacího přístroje. „Nevím, k čemu se chystá, ale určitě to chce provést brzy.“

„Určitě?“ zeptala se Nina.

„Byl jsem s ní ženatý. Vím, že chce být se vším rychle hotová.“ Nina a Trulli si vyměnili významné pohledy a rozesmáli se. „Ne, tak jsem to nemyslel, vy prevíti!“ okřikl je Chase, ale smál se taky, přinejmenším dokud se nezahleděl dopředu. Když si prohlížel vzdálený ostrůvek, jeho výraz zvážněl.

Nina si sedla vedle něj. „Je všechno v pořádku?“

„Jo, jsem v pohodě. Rameno mě ještě bolí, ale to mi nebude nijak překážet.“

„Ne, myslela jsem…“ Vzala ho za ruku. „Na Sophii. Možná ji tam potkáš.“

Chase se chladně usmál. „Těším se na to.“

„Ne.“ Nina zavrtěla hlavou. „Netěšíš. Vím, že ne. Eddie, možná…, možná ji budeš muset zabít, abys ji zastavil.“

„Pokusila se mě zabít. Chtěla zabít tebe.“ Chase vytáhl z pouzdra nůž a v měsíčním světle zkoumal jeho ostří. „To z ní udělalo nepřítele.“ Nůž při zajíždění do pouzdra vydal nepříjemný zvuk. „Buď se vzdá, nebo…“

„Eddie, ona není jen tak obyčejná teroristka s pistolí,“ připomněla mu Nina potichu. „Víš najisto, že to dokážeš udělat?“

Chase odvrátil pohled a neodpověděl. Nina chtěla ještě něco dodat, ale vrčení lodního motoru najednou utichlo. Oba se tázavě podívali na Trulliho.

„Co se děje?“ zeptal se Chase.

„Bude bezpečnější, když už dál nepojedeme,“ odpověděl Trulli. „Jsme půl kilometru od nich. Kdybychom jeli blíž, mohli bychom vzbudit jejich zvědavost.“

Chase přikývl a nasadil si potápěčskou masku. Dal si do úst náustek přívodu z kyslíkové bomby a vyzkoušel ho. Spokojeně přikývl a přesunul se k boku lodi.

„Vypadá to daleko,“ řekla Nina a podala mu podvodní digitální fotoaparát. „Zvládneš to?“

„Půl kilometru? V pohodě.“

„Eddie, já…,“ zadrhl se jí hlas.

„No tak.“ Jemně jí přejel rukou po tváři. „Budu hned zpátky.“

„To bys měl. Jinak půjdu za tebou.“ Přitáhla si ho k sobě a dlouze ho políbila. Když ho pustila, zkřivila pusu.

„Co je?“

„Chutnáš po gumě.“

Zazubil se, strčil si do pusy náustek, zamával a překulil se pozpátku přes bok lodi do moře. Chvíli se orientoval a pak odplaval, brzy zmizel pod mírně zvlněnou hladinou.

„Brzy ahoj,“ řekla za ním Nina potichu.

I když se Chase dosud nezotavil ze všech svých ran, netrvalo mu těch pět set metrů dlouho. Plaval kousek pod hladinou. Vynořil se jen jednou, když byl asi sto metrů od cíle, aby si ověřil polohu. Pak opět sestoupil pod hladinu. Mořské dno, na kterém sídlo stálo, bylo podle Trulliho asi pětadvacet metrů pod hladinou. Australan mu udělal náčrtek experimentální základny: Spodních pět metrů tvořily těžké ukotvovací základy z oceli a betonu. Středem probíhala kolmá šachta s výtahem a schodištěm, v níž byly uloženy kanály pro elektrické vedení a všechny ostatní životně důležité instalace.

Pod hladinou byla další tři patra. Na Trulliho náčrtku připomínala koblihy. Trojice kruhovitých poschodí, která stavbu tvořila, připomínala Chasovi spíš vesmírnou stanici než podmořskou základnu. Patra nahoře a nejníž byla stejně veliká. Prostřední mělo o něco větší obvod, ale totéž základní rozvržení. Každé z nich tvořily čtyři obytné části ve tvaru oteklého půlměsíce. Do kruhu je spojovaly další čtyři propojovací moduly, které vybíhaly ze středového jádra jako loukotě.

Provozní patra ale nebyla v popředí Chasova zájmu. Jeho prvotním cílem byl betonový spodek. Ačkoli některé moduly ve druhém patře měly propusti, byly řízené počítačem. Protože druhé patro bylo určené hlavně pro turisty, systém byl navržen tak, aby maximální měrou, odolával omylům. Trulli jim vysvětil, že se nemůže stát, že by „nějaký debil zkoumal ‚K čemu je tohle tlačítko?‘ a zaplavil celou základnu“. Pokus o otevření kterékoli propusti by spustil alarm.

Byla tam ale ještě jedna propust, dvířka pro údržbáře, aby měli přístup ke spodní části. Podle Trulliho se ovládala ručně. A nebyla hlídaná kamerou.

Chase se mezi rejdícími hejny ryb blížil k základně, pokračoval v sestupu dolů k základům. Jak se blížil, zářivé ovály, které vypadaly jako prázdné oči, nabíraly na jasu. Když se dostal tak blízko, že rozeznával detaily, neubránil se úžasu. Trulliho architektonický návrh vycházel vstříc turistům, takže moduly měly ve stěnách spoustu velkých akrylátových oken a ve stropě menší kopule, kterými bylo vidět, jak vypadají místnosti uvnitř.

V jedné z nich si všiml pohybující se postavy. Se směsicí opatrnosti a zvědavosti připlaval blíž a nahlédl střešním oknem dovnitř.

Šlo o řídicí středisko. U počítačového terminálu seděl muž a k jiné počítačové stanici se vracel další a v ruce si nesl hrnek. Chase se opatrně přesunul, aby měl lepší výhled. Podle toho, co viděl, nebyly nikde bezpečnostní kamery – všechny monitory ukazovaly životní systémy stavby: spotřebu energie, přívod vzduchu. Žádné kamery uzavřeného televizního okruhu. Aspoň bude mít uvnitř o starost méně.

Napadlo ho, že má skvělou příležitost prozkoumat celé sídliště. Otočil se a plaval podél vnitřního okruhu horního parta. Postupně nahlížel do všech prosklených kopulí.

Sophii ani bombu nikde neviděl. V dalších modulech v horním patře byly prototypy různého provedení hotelových apartmá. Jakmile Chase zkontroloval hořejšek, sestoupil níž a zopakoval prohlídku ve druhém, největším patře. Moduly zde vypadaly jinak, měly spíš technický účel, a vybíhaly z nich propusti a tubulární doky pro ponorky budoucích návštěvníků. V jedné místnosti viděl dva muže, kteří něco opravovali, ve druhé nebyl nikdo…

Chase ztuhl, když nahlédl přes okraj kopule třetí sekce.

Sophia.

A nejen ona. Byl tam s ní i Komosa… a jaderná bomba.

Původní Corvusovo luxusní apartmá se změnilo ve skladiště bohatství. Podél jedné stěny stály vyrovnané zlaté cihly, které se Sophii podařilo odvézt z Herkulovy hrobky, ale tři obyvatele místnosti – kromě Sophie a Komosy tam byl ještě muž s bradkou, kterého si Chase pamatoval z Yuenovy továrny – se nedívali na ně. Jejich pozornost se upírala na bombu.

Vousatý muž u ní klečel, jako by se modlil, a opatrně vkládal do obdélníkové štěrbiny v široké základně bomby elektronické zařízení. Mělo malý displej a klávesnici.

Časovací roznětka.

Chasovi se rozbušilo srdce a při každém výdechu se mu od úst rozběhly vzduchové bublinky. Měl pravdu. Ať už se Sophia chystá udělat s bombou cokoli, udělá to brzy.

Jeho možnosti se smrskly na jednu jedinou. I kdyby použil podvodní fotoaparát, než by se dostal zpátky na loď a poslal Alderleymu dostatečný důkaz, aby ho přesvědčil, že má neprodleně kontaktovat MI6, Sophia by mohla odjet. Díky letadlu s překlopnými rotory mohla během tří hodin odvézt bombu kamkoli v dosahu tisíce mil.

Musel ji zastavit, hned a sám.

Křivka kopule mu zkreslovala pohled do místnosti dole pod ním, ale přesto viděl, že vousatý muž naťukal na klávesnici nějaký kód, dlouhou řadu čísel, která se objevila na displeji. Spouštěcí kód – bezpečnostní opatření. Dokonce ani teroristé a bojechtivé země by nechtěli, aby jim nějaký podřadný ničema spustil jejich drahou hračku.

Po vložení kódu se muž obrátil k Sophii a na něco se jí zeptal. Jakmile odpověděla, přikývl, otočil se zpět ke klávesnici a vyťukal další číslo.

Tentokrát viděl Chase jasněji. Byl to čas.

08:45. Tři čtvrtě na devět ráno.

Pokud Sophia plánovala odpálit bombu ve městě, bude to v době, kdy je v ulicích nejvíc lidí…, a za předpokladu, že bude odpálena ve stejném časovém pásmu, bude to za necelých jedenáct hodin.

Muž otočil klíčem v odpalovacím mechanismu a obrazovka zčernala. Pak vstal a podal klíč Sophii. Ta si ho chvíli prohlížela a pak řekla něco, co u Komosy vyvolalo úsměv. Pak sevřela klíč v dlani, zamířila ke spojovacímu modulu a tím pádem zmizela Chasovi z očí. Oba muži ji následovali.

Chase věděl, že se musí dostat dovnitř a zneškodnit bombu.

Přece jen však vytáhl fotoaparát a vyfotil místnost pod sebou. Když mu jeho plán nevyjde, bude alespoň moci poslat snímek jako důkaz Alderleymu. Pak se obrátil dolů a zamířil k betonovým základům.

Minul třetí patro a vytáhl z pásku svíticí tyčinku. Ohnul ji a spojil tak fluoreskující chemikálie uvnitř. Slabé oranžové světlo odhalilo konstrukci, která se zvedala v černotě pod ním.

Základy.

Chase rychle našel poklop propusti – byl tam, kde mu Trulli řekl. Odstranil tenký nános písku a otočil předsazeným kolem, aby uvolnil utěsnění. Jakmile poklop uvolnil, komora dole pod ním – stěží dost velká pro jednoho člověka s potápěčským vybavením – se začala automaticky plnit vodou. Chase se do ní spustil.

Jakmile zavřel poklop, podíval se na ovládání propusti. Silná páka byla v horní poloze. Stlačil ji dolů a kolem něj začaly okamžitě vířit vzduchové bublinky. Vzduch čerpaný dovnitř vytlačoval vodu, a ta odtékala pryč. Hlasitý sykot rozléhající se malým prostorem až bodal v uších.

Chase se trpitelsky zašklebil a snášel to, dokud mu voda neklesla ke kotníkům. Pak se otočil k vnitřnímu poklopu, kde ho čekalo další uzavírací kolo. Jakmile přestalo syčení stlačeného vzduchu, otočil kolem, těsnění se uvolnilo a poklop se otevřel.

Ocitl se ve spoře osvětlené betonové chodbě, v níž kapala voda. Nebylo to kvůli netěsnostem – voda na stropě a na stěnách kondenzovala. V chodbě byla zima, protože tato část sídliště nebyla vytápěná. Chase si rychle svlékl potápěčské vybavení a rozložil ho tak, aby ho měl připravené, až bude podmořskou základnu opouštět. Cítil by se jistěji, kdyby měl u sebe pistoli, ale tu mu Trulli nebyl schopen zařídit.

Chodbu lemovaly kovové poklopy vedoucí do postranních místností, ale Chase si jich nevšímal a mířil přímo do té kruhové. Tam narazil na žebřík, který vedl vzhůru k poklopu ve stropě – byl to přístup do centrálního jádra. Chase ze sebe a z potápěčského obleku setřásl co nejvíce vody, pak vylezl po žebříku a opatrně poklop zvedl.

Komora ve tvaru kříže, do které se dostal, mu připomněla vnitřek řídicího střediska – navzdory své funkčnosti byla úhledná a elegantní. Připadal si, jako by se ocitl na vesmírné stanici ze vzdálené budoucnosti. Průlez na konci každého ramene se otvíral do propojovacích chodeb, které vedly k obytným modulům v nejnižším poschodí. Chase věděl, že za dvěma přepážkami ukrývají vedení a vzduchotechniku. Za třetí byl výtah.

Chase zamířil ke čtvrté – s únikovým žebříkem – a opatrně otevřel poklop. Chvíli napjatě poslouchal, jestli shora neuslyší nějaké známky činnosti. Neslyšel nic než rachot strojního zařízení.

Uvnitř stavby bylo alespoň osm lidí – Sophia, Komosa, jaderný technik, čtyři muži, které viděl, a nejspíš také pilot letadla, které zahlédl na heliportu. Možná víc. Jediné, čím se jim mohl postavit, byl nůž a pěsti.

To bude hračka, povzbudil se v duchu a začal stoupat po žebříku.

Centrální komora v dalším patře byla přesnou kopií té předchozí. Chase opatrně prolezl poklopem a potichu šel ke dveřím, které vedly do prostoru sousedícího s Corvusovým sídlem. Vytáhl nůž, pootevřel dveře a vykoukl.

Tubus za nimi byl prázdný. Zatím to šlo dobře.

Chase pospíchal chodbou. Malé okénko na jejím konci hledělo do moře a doprava i doleva vedly dveře. Vešel do těch vpravo, s nožem připraveným k útoku…

Místnost byla prázdná. Zlaté cihly se ve světle stropních svítidel oslnivě leskly.

Ocelový plášť jaderné bomby taky. Až na spouštěcí mechanismus vypadala bomba tak, jak si ji pamatoval ze Švýcarska.

Podíval se do podstavce, mezi tři ocelové vzpěry, které podpíraly hlavici. U dna slabě světélkovala stříbrošedá hmota. Uran. To byl kus, který bude vymrštěn proti tomu druhému, většímu, umístěnému v hlavici. Momentálně ho blokovaly dva silné ocelové klíny. Bylo to bezpečnostní opatření, které mělo zabránit tomu, aby se dolní uranová masa během transportu a manipulace nedostala příliš blízko té druhé; nevyvolalo by to sice jadernou explozi, ale uvolnila by se smrtící dávka radiace. Klíny se pravděpodobně vytáhnou až těsně před výbuchem.

Bomba byla zkonstruována tak, aby se s ní co nejsnáze zacházelo. Jak ji co nejúčinněji zničit?

Odpověď ho napadla téměř okamžitě. Byla hrubá a primitivní jako sama bomba: Rozmlátit ten podělaný detonátor.

Přiložil špičku nože k displeji časového spínače a chystal se ho vypáčit a vytrhnout všechny dráty, které najde…

Dveře, kterými předtím vešel, se rozlétly.

Chase vyskočil. Vrhli se na něj dva muži. Jeden měl brýle s černými obroučkami a v ruce páčidlo, druhý přišel neozbrojený.

Chase se na ně vrhl se zdviženým nožem.

„Jdi po něm, Gordone!“ křikl neozbrojený muž. Muž s páčidlem se rozmáchl – a nechal celou dolní část těla odkrytou úderu.

Chase toho hned využil, a kopl ho patou do kolena. Zapraskala chrupavka. Muž vykřikl a rázem zapomněl na páčidlo.

Chase ho ignoroval a vmžiku se obrátil proti druhému útočníkovi. Ten prošel lepším tréninkem v boji zblízka než jeho kolega a pružil na mírně rozkročených nohou, připravený uskočit před výkopem. Ruce měl zdvižené a chystal se odrazit případnou ránu nožem.

Chase bodl proti jeho obličeji. Byl to hrubý a přímý útok. Muž téměř výsměšně máchl předloktím, aby ránu odrazil – a Chasova druhá ruka se vymrštila jako útočící kobra, popadla ho za zápěstí a přitáhla ho k sobě.

Než měl muž šanci uvědomit si, co se děje, vjelo mu do paže ostří nože, prošlo mezi kostmi a v gejzíru krve vyjelo rukávem na druhé straně. Když Chase nůž vytahoval, otočil jím, a tak potrhal okolní svaly, šlachy i tepny. Z ran se vyvalila krev.

Než muž stačil vykřiknout, Chase se ohnal a praštil toho prvního loktem do obličeje. Rozbil mu brýle a rozdrtil nos na kaši. Muž narazil do stěny, svezl se bezvládně na podlahu a zanechal po sobě krvavou šmouhu.

Jeho kolega si zoufale tiskl paži, aby zastavil proudy krve, a skučel bolestí. Chase na to nedbal, plynule se otočil a zabodl mu nůž do hrdla. Skučení rázem přestalo. Chase bez emocí a skoro až přezíravě otočil nožem a protrhl muži krční tepnu; podílel se na pokusu odpálit jadernou bombu, dostal tudíž, co si zasloužil

Vytáhl zakrvácený nůž. Muž spadl na podlahu, škubal sebou a chroptěl.

Celý boj trval jen pár vteřin. Chase doufal, že snad ještě bude mít čas zničit odpalovací zařízení, než se seběhne zbývající osazenstvo základny…

Tlesk, tlesk, tlesk.

„Ach, Eddie,“ ozval se Sophiin naoko lítostivý hlas ze druhých dveří místnosti. „Měl jen dva dny do důchodu!“

Chase se prudce otočil a viděl ji, jak mu pomalu tleská. Vedle ní stál Komosa, v ruce pistoli, a mířil na něj. Za nimi stál jaderny technik.

Chase ještě svíral v ruce nůž. Možná, že kdyby ho hodil…

„Nedělej to,“ varoval ho Komosa, který odhadl jeho myšlenku dřív, než ji Chase stačil uskutečnit. Blikl laserový zaměřovač a Chasovi přeběhla po obličeji červená tečka. Váhavě pustil nůž na zem.

„Zkontroluj bombu,“ nařídila Sophia technikovi a vešla do místnosti. „Musím uznat, Eddie, že jsem opravdu překvapená, řekla bych dokonce ohromená, že tě opět vidím. Nina přežila taky?“

„Má se dobře,“ řekl Chase chladně.

„To je škoda. Ale aspoň z toho pro mě plyne ponaučení – příště si nebudu myslet, že jsi mrtvý, dokud na vlastní oči neuvidím tvé tělo.“

„Žádné příště už nebude, Sophie. Je po všem.“

„Po tobě taky,“ řekl Komosa. Laserový bod sklouzl na Chasův hrudník, pak zpátky na obličej. „Na tohle jsem se opravdu těšil, Chasi. Kam to chceš?“

„Patří mezi možnosti i malíček na noze?“

Komosa si odfrkl a ustálil laser Chasovi mezi očima…

„Ještě ne,“ řekla Sophia.

Komosa se na ni nevěřícně podíval. „Sophie!“

„Nemůžeš beze mě žít?“ neodpustil si Chase jedovatou poznámku.

Sophia zavrtěla hlavou. „Kdeže. Nic si nepřeju víc než tě konečně vidět mrtvého, ale něco mi vrtá hlavou. Když jsem tě viděla naposledy, neměl jsi žádný dopravní prostředek, pas ani tušení, kam jedu. A o čtyřiadvacet hodin později jsi tu.“ Měřila si ho ledovým pohledem. „Někdo ti pomohl. Máš podporu nějaké vlády. Kdo ještě ví, že jsi tady, Eddie?“

„Ále, jen MI6, CIA, NSA, KLF a taky RSPCA. Asi za pět minut se tu osobně ukážou.“

„To si nemyslím,“ řekla Sophia a zkřížila paže na prsou. „Kdyby věděli, že je tady tohle,“ ukázala na bombu, „už bychom měli na krku Američany. Ale někomu jsi to řekl. Kdo je to, Eddie?“

Chase jen pokrčil rameny. Komosa sklonil pistoli a namířil laserový paprsek Chasovi do rozkroku. „Přinutím ho mluvit.“

„Nemáme čas,“ rozhodla Sophia. Podívala se na technika. „Heinrichu! Je všechno v pořádku?“

„Pokud mohu posoudit, tak ano,“ odpověděl.

„Jen čistě ze zájmu,“ ozval se Chase, kterému šlo o čas. „Jak jsi věděla, že jsem tady?“

Sophia se usmála. „Tohle podmořské obydlí má velice sofistikovaný vzduchový systém, který varuje operační středisko před neočekávaným výskytem oxidu uhličitého. Jakmile jsi uvnitř poprvé vydechl, věděli jsme, že máme na palubě dalšího hosta.“

„Příště zadržím dech.“

„Jak už jsi sám říkal, žádné příště už nebude. Ale potřebuji vědět, komu jsi řekl o té bombě.“ Chase mlčel. Sophia vzdychla a sáhla si za záda pro něco, co měla zastrčené za páskem kalhot. „Tvá tvrdohlavost mi vždycky lezla na nervy, Eddie. Ale protože jsi mě donutil uspíšit plán, budeme v tomhle rozhovoru pokračovat později.“ Vytáhla ruku zpoza zad. Držela v ní pistoli zvláštního provedení.

„Hej, počkej…,“ stačil říct Chase, než se mu do břicha bolestivě zapíchla šipka. „Au, sakra…“

Pak ho pohltila tma.

„Něco se děje,“ řekla Nina a vsedě se napřímila, když uviděla přes dalekohled pohyb. Na přistávací plošině se objevili nějací lidé. Jakmile na ně dopadlo světlo reflektorů, Nina okamžitě viděla, o koho jde. „Do háje, to je Sophia! Nasedá do letadla!“

Upřeně pozorovala, jak se objevují další lidé. Dva nesli mezi sebou něco malého, ale těžkého. „Do prdele! Myslím, že je to ta bomba!“

Člun se rozkýval, jak se Trulli snažil dostat co nejrychleji dopředu. „Víš to jistě?“

„Eddie mi popsal, jak vypadá. Určitě je to ona.“

Trulli se nervózně rozhlédl po hladině. „Panebože, doufám, že se v pořádku dostal ven…“

Nině ztuhla krev v žilách. „Ne, nedostal,“ vydechla. Dalekohledem viděla vysokou Komosovu postavu, která se zřetelně tyčila mezi ostatními – a taky dobře znala muže, který bezvládně visel Komosovi přes rameno. „Ó můj bože, dostali ho!“

Sledovala, jak Komosa donesl Chase k letadlu, nenuceně ho hodil do kabiny a vlezl za ním. Sophia, bomba a dva muži, kteří ji nesli, už byli uvnitř. Za necelou minutu se zavřela dvířka, přistávací plošina byla vyklizená a vrtule se začaly otáčet.

Nina nemohla dělat nic jiného než bezmocně přihlížet, jak se letoun zvedá z plošiny a stoupá k noční obloze. Pak se rotory natočily vpřed a letadlo odletělo severním směrem. Za chvíli z něj byla jen další hvězda mezi tisíci dalšími.

„Ježíšikriste…,“ zašeptala Nina. „Zase jsem ho ztratila.“

27

Trulli hnal auto podél pobřeží od přístavu Marsh Harbour. „Opravdu si myslíš, že budeš moci zjistit, kam vzali Eddieho?“ zeptala se Nina.

„Docela jistě,“ odpověděl Trulli. „Všechny Corvusovy nákladní lodě mají GPS sledování. Doufám, že jeho letadla taky.“

„A co když nemají?“

Na to jí Australan neodpověděl. Místo toho zabočil ke skupině průmyslových budov, které stály podél břehu. Cestu před nimi blokovala závora se strážní budkou. „Snaž se tvářit pěkně uvolněně. Možná i trochu opile.“

„Jak se mám tvářit uvolněně?“

Trulli zastavil před závorou. Ze strážní budky vyšel uniformovaný člen ochranky.

„Dobrý večer, Barney,“ řekl Trulli a dal si záležet, aby to znělo jakoby nic. „Jak se vede?“

„Fajn, pane Trulli,“ řekl strážce. Netvářil se podezřívavě, jen zvědavě. „Co vás sem přivádí takhle v noci?“

„Už jsem se chystal domů tadyhle s kamarádkou,“ ukázal Trulli na Ninu, „a vtom jsem zjistil, že jsem nechal v kanceláři ten zpropadený klíč!“

Strážce nahlédl okénkem dovnitř a podíval se na Ninu. Nina se řídila Trulliho radou a apaticky mu zamávala. „Ahoj.“

Chápavě přikývl a pak se obrátil zpátky k Trullimu. „Nebude vám to trvat dlouho, že ne?“

„Ne, kamaráde! Jen co najdu ten klíč. Jen pár minut.“

Barney jeho slova zvažoval. „Ona by se měla zapsat, ale…, dobře, pokud budete rychle zpátky.“

„Jsi supr chlap,“ řekl mu Trulli. Strážce se usmál a vrátil se do budky, závora se zvedla a Trulli projel.

Zastavili u velké budovy na konci doku. Trulli vyskočil z auta a pospíchal k postrannímu vchodu. Nina ho následovala dovnitř.

I přes naléhavost situace si nemohla pomoci a překvapeně se zastavila, když Trulli rozsvítil světla. Celá budova sloužila jako krytý dok. Obrovské roletové dveře zakrývaly výjezd na straně přivrácené k moři a zařezávaly se do vodní hladiny. Vnitřní bazén, izolovaný od venkovních vln, byl hladký jako zrcadlo.

Nina ale nezašla nad bazénem. Překvapeně hleděla na ponorku, zavěšenou na kabelech nad vodou. S takovým designem se nikdy předtím nesetkala. Napadlo ji, že takové plavidlo by měl pilotovat někdo z Hvězdných válek nebo Star Treku.

Trulli se na ponorku ani nepodíval; byla pro něj součástí jeho pracoviště stejně jako třeba židle. „Tudy nahoru,“ řekl Nině a vyběhl po drnčivém schodišti do vyvýšené místnosti shlížející na dok. Nina ho následovala do neuklizené kanceláře, které dominovalo velké rýsovací prkno, pokryté nákresy s četnými poznámkami. „Omlouvám se za ten binec,“ řekl Trulli téměř stydlivě, a zatímco se počítač probouzel k životu, odmetl prázdné papírové kelímky od kávy, nakupené na stolku.

„Co je to?“ zeptala se Nina na ponorku, která byla vidět z oken kanceláře.

„Cože? Aha, to je můj současný projekt. Wobblebug. Třasořitka.“

Nina málem vyprskla smíchy. „Cože?“

„Tedy, není to zrovna oficiální název. René chce, aby se jmenovala Nautilus, ale takové jméno pro ponorku je už skoro klišé. Ale když je teď mrtvý, je to vlastně jedno… Jinak je to ale superkavitátor.“

„Super-co?“

„Pluje proklatě rychle,“ vysvětlil Trulli zjednodušeně a obrátil pozornost zpátky k počítači. „Oukej, teď se přihlásím… Výborně, a jsem v síti GPS.“ Následovalo několik kliknutí myší a na obrazovce se objevil seznam Corvusových lodí a letadel. „Pamatuješ si, jaké číslo mělo to letadlo na ocase?“

Nina si číslo pamatovala dobře. Trulli ho zadal do políčka pro vyhledávání a potvrdil požadavek. „Výborně, sledování má.“

Seznam vystřídala mapa. Nina rozpoznala obrysy Baham a jižní polovinu východního pobřeží Spojených států, od Floridy po Virginii. Od ostrovů Great Abaco vedla čára severně k bodu vzdálenému asi dvě stě kilometrů od pobřeží Jižní Karolíny. Ve žlutém trojúhelníčku na jejím severním konci stálo registrační číslo letadla, které hledali.

„Tady,“ ukázal Trulli. „Směr nula-osm stupňů, rychlost dvě stě sedmdesát uzlů, výška tři kilometry.“

„Kam letí?“ zeptala se Nina. „Zmenši to a ukaž větší kus mapy.“

Trulli jí vyhověl. Obrazovka teď ukazovala celé východní pobřeží Ameriky.

Ninu zamrazilo, když si uvědomila, kam s největší pravděpodobností vede kurs letadla. „O můj bože,“ zašeptala a začala prohrabávat hromady papírů na Trulliho stole, dokud nenašla pravítko. To pak přiložila k obrazovce a protáhla kurs až k úplnému cíli.

Mrazení zesílilo. Měla pravdu. „O můj bože,“ zopakovala, tentokrát hlasitěji.

„Ježíši,“ vyjekl Trulli, když to taky uviděl. Pravítko mířilo přímo na New York. Na její domov.

„Sophia letí do New Yorku,“ řekla Nina nevěřícně. „Ona veze tu zatracenou jadernou bombu do New Yorku!“

Trulli zadal pár rychlých příkazů a objevilo se okno s dalšími informacemi o letadle. „Ne, to není možné. Bell 609 nemá takový dolet, ani kdyby měl přídavné nádrže. Míří někam jinam.“

„Ale kam?“ Nina se znovu podívala na mapu. „Jediné místo, ke kterému se při tomhle kursu dostane blízko, je Atlantic City. Ale proč by útočila na New Jersey? Vždyť by tomu nikdo ani nevěnoval pozornost!“ Mozek jí pracoval na plné obrátky. Hleděla na žlutý trojúhelníček zachycující současnou polohu Sophie a Chase. „Můžeš mi taky ukázat polohy Corvusových lodí?“

„Kterých lodí?“

„Všech!“

Zmatený Trulli udělal, co chtěla. Po několika vteřinách se objevilo několik desítek nových značek. Několik u Bahamských ostrovů, kde měly domovský přístav, další v přístavech na východním pobřeží nebo blízko nich…

A jedna jediná u pobřeží Virginie. Sledovala stejný kurs jako letadlo.

Nina na ni ukázala prstem. „Tahle! Která to je?“

Trulli zvětšil zobrazení. „Je to Ocean Emperor!“

Nininy myšlenky zalétly zpátky k večírku, na kterém se poprvé setkala se Sophii. „Corvusova jachta?“

„Jo. Míří do New Yorku rychlostí třiadvacet uzlů, a jestli jí tahle rychlost vydrží, bude tam zítra kolem devíti ráno.“

„Má heliport,“ vzpomněla si Nina. „Je v dosahu Sophiina letadla?“

Trulli si to ověřil. „Ano.“

„Tak tohle chce udělat. Kdyby se pokusila přeletět přes město, protivzdušná obrana by ji zachytila a na silnicích jsou detektory jaderných zařízení – ale ona může přistát na jachtě a doplout s bombou do newyorského přístavu, aniž by kdokoli cokoli tušil, dokud nebude pozdě!“

„Ježíši,“ vydechl Trulli ohromeně. „Co ale uděláme? Musíme to někomu říct!“

„Jo, ale komu? Nemůžu se obrátit na úřady – hledají mě pro vraždu!“

Trulli byl v šoku. „Cože?“

„Neudělala jsem to! Ale nemůžeme jen tak zavolat na ministerstvo pro národní bezpečnost – Corvus měl přátele ve vládě, nepošlou Pobřežní stráž, aby mu zkontrolovala loď, jen na základě anonymního oznámení.“

„Corvus je mrtvý,“ připomněl jí Trulli.

„Jo, ale to oni nevědí. Kromě toho, jestli je zastaví…, Sophia zabije Eddieho. Vím to.“ Odvrátila zrak od počítače a podívala se z okna kanceláře. „Musím se dostat na tu loď.“

„I kdybychom měli vrtulník, což nemáme, tak daleko by nedoletěl,“ protestoval Trulli. „Nemůžeme je chytit.“

„A co tímhle?“ Nina ukázala na ponorku vznášející se nad hladinou.

„Čím?“

„Tímhle. Říkal jsi, že je to hodně rychlé – jak rychlé?“

„Teoreticky až čtyři sta uzlů, ale…“ Trulli ztuhl, když si uvědomil, na co Nina myslí. „V žádném případě, je to zatím jen experiment! Nikdy jsme ji nezkoušeli na plný výkon!“

„Tak teď je k tomu ta pravá příležitost,“ řekla Nina pevně.



„Tohle je opravdu špatný nápad,“ řekl Trulli, zatímco manipuloval s elektrickým ovládáním navijáku. Třasořitka pomalu klesala do klidné vody doku. Hladina se kolem oblého trupu vlnila.

„Beru na vědomí,“ řekla mu Nina. „Jestli se potopíme, můžeš tvrdit, žes mě varoval.“

„Nemám strach, že se potopí. Bojím se výbuchu.“

Nina se na ponorku podívala pozorněji. Trochu jí připomínala stíhačku bez křídel. Dva přívody kousek od přídě, teď uzavřené kovovými žaluziemi, vedly dozadu a končily na zádi jako mnohem užší trysky. Příď měla v místě, kde by měla být zašpičatělá, podivný tupý tvar. Jako by ji někdo uřízl. „Co tím výbuchem myslíš?“

„Proto se jmenuje Wobblebug. Tak se kdysi říkalo autům poháněným parou.“

„Tohle jezdí na páru?“ Nina nevěřila vlastním uším.

„Jo. Ale neznamená to, že se v ní musí topit koksem!“ Ukázal na přívody. „Vepředu se nasává mořská voda a pomocí elektřiny se z ní vyrábí přehřátá pára. Ta tryská zadem ven – je to jako raketový motor. Většinu trupu zabírají polymerové polypyrolové baterie – je to jediný způsob, jak si opatřit dostatek energie bez nutnosti použít jaderný pohon.“

„Chceš říct, že tahle věc dosáhne čtyř set uzlů jen pomocí páry? Proč to tak nedělají všichni? Myslela jsem si, že ponorky jsou dost pomalé.“

„To jsou.“ Trulli zastavil naviják. Třasořitka už plula na vodě. Trulli na ni přeskočil a odpojoval kabely. „Ale jestliže dáš nosu správný tvar, pak při získání určité rychlosti dosáhneš superkavitace – vzduchové bublinky kolem trupu sníží odpor vody téměř na nulu. Je to jakýsi podvodní spojler. Rusové mají superkavitační torpéda už skoro celé desetiletí a ta bez problémů dosahují dvě stě padesát uzlů.“ Odpojil kabely na zádi a balancoval dopředu po rozhoupaném trupu s lehkostí provazochodce. „Důvod, proč nikdo nepoužívá tuhle technologii u člověkem řízených ponorek, je ten, že není vůbec jednoduché dosáhnout toho správného tvaru.“

„Až dosud.“

„To se teprve uvidí,“ řekl Trulli kousavě. Odpoutal poslední kabel a skočil zpátky k navijáku, aby odstranil z dráhy ponorky ocelová lana.

Nina si plavidlo prohlížela.

„Ale za předpokladu, že bude fungovat…“

„Což je ovšem pouhý předpoklad…“

„…bychom měli být schopni dojet Ocean Emperor dlouho předtím, než se dostane do New Yorku, je to tak?“

„Měli bychom. Je tu ovšem pár problémů. Za prvé: budeš se muset dostat z Třasořitky na palubu jachty.“

Nina se zadívala na skladovací boxy pod Trulliho kanceláří, ve kterých byla uložena stočená lana. „Něco vymyslíme.“

„Když to říkáš… Druhý problém je, že ta cesta povede pouze jedním směrem. Jestli Ocean Emperor nebude tam, kde ho očekáváme, jsme v háji. Není cesty zpět.“

„Proč ne?“

„Než začne působit superkavitace, potřebuješ mít určitou rychlost. A té dosáhneš jedině pomocí rakety. Skutečné rakety, ne takové, kterou pohání pára.“

Nina se ohlédla na záď ponorky. Až teď si všimla, že mezi dvěma parními tryskami je ještě třetí, širší než obě sousední. „Raketa?“

„Jo. Je to raketa s tuhým palivem, podobná jako se používá k navádění střel vypálených z ponorek. Jakmile dojde ke vznícení, nelze ji zastavit – a zážeh trvá jen třicet sekund. Když pak ponorka zpomalí pod superkavitační rychlost, je konec. Už nemůže zrychlit. Má sice záložní trysky, pomocí kterých může manévrovat, ale pohybuje se maximálně rychlostí dvacet uzlů. Dvacet pět, pokud nemáš obavy, že vyhoří.“

„Momentálně si dělám starosti jen s tím, jak zachránit Eddieho a zabránit tomu, aby můj domov zničila jaderná bomba,“ řekla Nina.

„Souhlasím.“ Trulli vypnul naviják, chytil konec elektrického kabelu smotaného do kotouče a začal ho odvinovat. Přeskočil s ním zpátky na ponorku a otevřel horní poklop. „Oukej, všechno připravím a…“

„Pane Trulli!“ Ohlédli se a uviděli, že se k nim blíží hlídač Barney. „Je všechno v pořádku?“

„Ale jo, kamaráde,“ řekl Trulli nepřesvědčivě. „Bez obav. Já jen…“ Podíval se do otevřeného průlezu. „Myslím, že by ty klíče mohly být tady.“

Barney si podezřívavě změřil Ninu, pak prošel kolem ní a zastavil se na okraji doku. „Spíš mi připadá, že plánujete odjet s touhle věcí.“

Trulli se strojeně usmál. „Nevím, proč si to myslíš.“

„Víte přece, že každé vyplutí musí osobně schválit pan Corvus.“ Barney posunul ruku k pouzdru s pistolí. „Myslím, že byste měl vylézt na břeh a…“

Větu už nedopověděl. Zavrávoral a spadl na zem. Hasicí přístroj, kterým ho Nina právě uhodila, dopadl s hlasitým bouchnutím vedle něj. Nina si dala ruce v bok a obrátila se k Trullimu. „Tak, Matte. Můžeme jet?“

„Hodně ses změnila od doby, co jsem tě poznal,“ zamumlal Trulli a spustil se od otvoru. Kabel táhl za sebou.

O patnáct minut později ležel Barney svázaný a zamčený v jedné skladovací kleci a velká vrata na konci doku byla zdvižená. Od moře zavanul dovnitř chladný vítr. Předtím klidná hladina se zvlnila a Třasořitka drhla o baňaté gumové nárazníky, které visely z břehu doku.

Trulli vystrčil hlavu z otvoru. „Tak jo, jsme připraveni. V rámci možností, abych tak řekl. Připojil jsem k palubnímu počítači přijímač GPS, ale ten bude fungovat, teprve až se vynoříme, takže jestli Ocean Emperor změní kurz, zatímco budeme pod vodou, jsme v háji.“

„Musíme to risknout.“

Trulli se tvářil hodně nejistě, ale přesto podal Nině ruku. „Tak dobrá. Naskoč si. Ale varuju tě, budeme tam jak sardinky.“

Nina se ho chytla za ruku a nastoupila na trup Třasořitky. Ponorka se pod další vahou rozkolébala. Jakmile měl Trulli jistotu, že Nina nesklouzne, vlezl zpátky do kabiny. Nina se opatrně nohama napřed spustila za ním.

„Jejda, ty sis nedělal legraci,“ řekla. Kabina byla stěží dost velká pro jednoho člověka, natož pro dva. Malé sedadlo bylo přitlačené takřka až na řídicí panel. Řídicí knipl podobně jako u ultralehkého letadla trčel z přístrojového panelu, který na první pohled sestával z nepřehledného množství měřidel a spínačů, s nimiž sousedil LCD monitor se zabudovanou klávesnicí. Trulli už se usadil na sedadle, takže Nina se musela přikrčit do mezery vedle něj. „Kam se mám nacpat?“

„Obávám se, že přesně tam, kde jsi. Budeš si muset lehnout a nějak se omotat kolem sedadla, zády k zadní přepážce.“

„No skvěle.“

„Pořád se do toho chceš pustit?“

Nina se vměstnala do stísněného prostoru. „Nechci, ale musím.“

„Myslel jsem si, že to řekneš.“ Trulli zapnul spínače a překontroloval různé přístroje. „Fajn, baterie jsou plně nabité a pohonná raketa je připravena vystřelit. Máš poslední šanci vystoupit.“ Nina se na něj zamračila. „Jo, zase jsem si to myslel.“

Zavřel poklop. Jakmile ho zajistil, vyťukal na klávesnici příkaz a na obrazovce se objevila část doku před přídí. „Pro periskop tu už nezbylo místo,“ vysvětlil a jediným pohybem zatlačil páku vpřed. Kabinu roztřásly jemné vibrace a vrčení oznámilo, že motory jsou v chodu. Stěny doku na obrazovce sklouzly dozadu. Během třiceti vteřin byla Třasořitka na otevřené vodě.

Trulli zatlačil ovládací páčky vpřed, čímž zvýšil rychlost. Když Nina ucítila, že ponorka klesá, pevněji se chytla sedadla. Trup hrozivě zapraskal. „Jak hluboko se ponoříme?“ zeptala se a náhle znervózněla.

„Superkavitace funguje nejlépe, když je objekt dostatečně daleko od povrchových turbulencí, takže asi deset, dvacet metrů. To záleží na vnějších podmínkách.“

„Už jsi s ní byl někdy předtím tak hluboko?“

Trulli zaváhal, než odpověděl. „Cítila by ses lépe, kdybych řekl, že ano?“

„Panebože.“

V rychlém sledu otevřel na obrazovce několik oken. „Oukej, inerciální navigace je nastavena, naprogramoval jsem cestu. Pevně se drž, bude to drncat.“

„Jak moc to bude drncat?“

„Už jsi někdy jela na velké horské dráze?“

„Cože?“

Věnoval jí nepříliš sebejistý úsměv a zvedl ochranný kovový kryt nad samostatným tlačítkem. „Tohle bude drncat o hodně víc. Připrav se. Tři!“

Nina se chytla sedadla ještě pevněji.

„Dva!“

Zády se zapřela o přepážku.

„Jedna!“

A schoulila se…

„Teď to rozpálíme!“ vykřikl Trulli a stiskl tlačítko. Odezva přišla okamžitě.

Kabinu naplnil hromový řev. Prudké zrychlení vtlačilo Trulliho do sedadla. Nina vykřikla.

Třasořitka se divoce třásla a řítila se vpřed. Nina neměla ponětí, jak rychle se pohybují, ale i přes řev raketového motoru slyšela šum vody kolem trupu.

„Teď přichází ten ošidný moment!“ zakřičel Trulli.

„Co tím myslíš?“ Nina se snažila překřičet hluk. Zoufale toužila zakrýt si dlaněmi uši, ale kdyby se pustila, odlétla by na zadní stěnu jako kulička v píšťalce.

„Musím všechno správně načasovat! Raketa má palivo pouze na třicet sekund, ale jestli otevřu přívod mořské vody příliš brzy, nebude dosažen potřebný tlak a motory se zahltí!“

„Příliš brzy? A co se stane, když je otevřeš příliš pozdě?“

„Topné články se roztaví a ponorka vybouchne!“

„Skvěle!“ zakvílela Nina. Přístroje se třásly tak silně, že nedokázala rozeznat jediný detail, ale viděla, jak se postupně rozsvěcí řada barevných kontrolek.

Postupovaly od modré k oranžové zóně. Světlo se blížilo k jediné zelené kontrolce. Za ní už byla rovnou červená, zastoupená pouze jednou kontrolkou.

Na rozsvícení další červené kontrolky by už patrně nebyl čas. Předtím by došlo k explozi.

„Už to bude!“ Trulli sevřel páku.

Oranžová, oranžová…

Nina se opět schoulila.

Zelená.

Trulli vší silou trhl pákou zpět.

Nina uslyšela klepnutí, jak se otevřely kovové žaluzie na přívodech, a mořská voda vtrhla pod tlakem dovnitř a narazila na topné články. Následoval ohlušující syčivý jekot, jako by vedle ní kvílel chór divoženek…

Třasořitka opět poskočila a další prudké zrychlení vtlačilo Ninu hlouběji do stísněného prostoru. Dokonce i Trulli vykřikl.

Řev raketového motoru se zadrhl a pak s téměř děsivou náhlostí ztichl. Pronikavé syčení páry ale pokračovalo. Tlak způsobený zrychlením pomalu slábl, jak se rychlost ponorky postupně stabilizovala.

Nina otevřela oči a s úlevou zjistila, že je celá. „Jak… jak jsme na tom?“ zeptala se roztřeseným hlasem.

„Vydrž vteřinku,“ řekl Trulli, z jehož hlasu bylo patrné radostné překvapení, že se nezměnili v krmivo pro mořské ryby. Ponorka se dosud otřásala, ale zdaleka ne tolik, jako předtím. „Svatá prostoto, dokázali jsme to. Zvládli jsme to!“ Radostí zavýskl. „Děláme téměř tři sta padesát uzlů! Jděte se vycpat, Rusové! Rekord teď drží Austrálie!“

„Pracuje všechno tak, jak má?“

Trulliho rozjaření trochu opadlo. „Baterie se vyčerpává rychleji, než jsem čekal – je to určitě kvůli dvěma lidem na palubě. Zásobování vzduchem bere více energie.“

„Podaří se nám dostihnout Ocean Emperor!“

„Myslím, že ano.“ Překontroloval údaje na obrazovce. „Doufám, že ano,“ opravil se.

„Já taky,“ řekla Nina potichu.

28

Atlantský oceán

Ještě než Chase otevřel oči, poznal podle rytmického kolébání, že je na lodi. Věděl taky, že je tam s ním ještě někdo. „Ahoj, Sophie,“ zasténal.

„Zase jsi na mě udělal dojem,“ řekla Sophia, zatímco se Chase pokoušel zvednout těžká víčka, zaostřit pohled a překonat nucení na zvracení vyvolané uspávacím prostředkem ze šipky. Sophia stála kousek od něj a shlížela na něj. Pokusil se vstát, ale zjistil, že má ruce spoutané před sebou kolem trubky, která vedla od podlahy až ke stropu. „Jak jsi věděl, že jsem tady?“

„Podle tvého parfému. Chanel. Ten byl vždycky tvůj oblíbený.“

„Hmm.“ Sophia poklepala podpatkem kozačky o podlahu. „Mimochodem, vítej na palubě Ocean Emperoru. Zdá se, že jsem ho zdědila po Reném. Škoda jen, že si ho nebudu moci užívat dlouho, ale je to třeba.“

Chasovi se její slova nelíbila. „Kde je bomba?“

„Blízko odtud. Neboj se, zanedlouho bude ještě blíž.“

To se mu líbilo ještě méně. „Co máš vlastně v plánu, Sophie? Na co chceš použít jadernou bombu? A proč?“

Sophia překvapeně zvedla perfektně upravené obočí. „Otázky tady budu klást já, ne ty. Kdo ti pomohl dostat se z Alžírska? Mohl bys mi to říct – už sis určitě uvědomil, že není čas, aby mě někdo zastavil.“

Chase posunul ruku kolem potrubí a podíval se na hodinky. Bylo už dlouho po jedné hodině – zbývalo jen něco přes sedm hodin, než bomba vybuchne. „Ne, ještě je čas.“

Sophia si vzdychla. „Tvrdohlavý…, až do konce. Víš, Eddie, Joe tu trubku pořádně zkontroloval, než tě k ní připoutal. Je pevná jako skála. Mohl by ses osvobodit jedině tak, že by sis ukousl ruku. Kdo ti pomohl?“

Chase ji ignoroval, sevřel trubku, zapřel se nohama a potáhl za ni. Sophia měla pravdu, trubka držela pevně na místě, dokonce ani nezadrnčela. Chase to zkusil ještě jednou, ale se stejným výsledkem. Sophia doprovodila jeho snažení pohrdavým „Tsss!“ Poražený Chase pustil trubku a svezl se zpátky na podlahu. „Ten mrtvý chlápek, kterého jste nechali v místnosti s oštěpy, měl u sebe vysílačku,“ přiznal. „Zavolal jsem MI6.“

Sophia se zatvářila udiveně. „Tahle vysílačka ale nemá takový dosah, aby… Ach, už vím. Jeden z Macových triků, předpokládám. Jenomže jsi nedostal pomoc z výše postavených míst, protože ti by už podnikli nějakou protiakci.“

„Ještě pořád můžou.“

„Ne, nemůžou.“ Sophia ho pomalu obcházela a vítězoslavně se usmívala. „Pořád zapomínáš, Eddie, že tě znám. Klamání a lži nejsou tvá silná stránka.“

„Zato tvoje ano,“ opáčil Chase.

„Je to užitečné nadání, věř mi. Ani jeden z mých exmanželů si neuvědomil, že je využívám pro své cíle – včetně tebe.“

„A jaké jsou tvé cíle? Řekl jsem ti, co jsi chtěla vědět, tak teď mi to můžeš říct – aspoň tolik mi dlužíš.“

Sophia zúžila oči do úzkých štěrbin. „Nic ti nedlužím.“

„Kromě svého života.“

Ačkoli se to Sophia pokoušela skrýt, bylo vidět, že Chase uhodil hřebík na hlavičku. Dokončila kruh a vrátila se k Chasovi. „Dobře, když to chceš opravdu vědět, řeknu ti to. Bude to koneckonců férové, protože ty za to přinejmenším částečně můžeš, to za prvé.“

„Co to sakra meleš? Jak to, že za to můžu já?“

Přikrčila se a zadívala se mu upřeně do očí. Z jejího pohledu čišela zášť. „Protože kvůli tobě, Eddie, ztratila má rodina všechno, co měla. Jediné, co mi zůstalo, je titul. Kvůli tobě.“

Chase se snažil přijít na to, o čem Sophia mluví, ale nic ho nenapadlo. „Asi dost dobře nechápu. Můžeš to trochu rozvést?“

„Můj otec byl kategoricky proti tomu, abych si tě vzala.“

„Jo, to mi došlo docela brzy. Asi tak pět vteřin po našem prvním setkání.“

„Ne,“ zasyčela. „Ty o tom nemáš ani ponětí. Nenáviděl tě, opovrhoval tebou, nebyl jsi pro něj nic víc než chamraď.“

Chase si odfrkl. „Konečně se můžu zbavit pocitu viny, že jsem mu tehdy na Vánoce dal jen ty levné manžetové knoflíčky.“

Sophia vyskočila. „To není vůbec směšné, Eddie!“ Chase měl chvíli pocit, že se ho chystá kopnout, ale byla příliš chytrá na to, aby se přiblížila na dosah jeho rukou a nohou, i když byl připoutaný k trubce. „Nikdy jsem ti to neřekla, ale zatímco jsem byla s tebou, otec mě prakticky odvrhl, odřízl mi přístup k financím. Ty sis toho ani nevšiml, protože jsi byl tak zvyklý na laciný život, že ti nikdy nedošlo, jak moc mě to postihlo.“

„Tak o tom to všechno je?“ ušklíbl se Chase. „Ubohá bohatá holčička, které tatíček zablokoval kreditní karty?“

Opět se zdálo, že ho Sophia praští, ale pak její inteligence zvítězila nad vztekem. „Nikdy jsi mou rodinu opravdu nepochopil, nechápal jsi, co děláme. Naši práci, naše bohatství budované po několik generací pracovitostí, vytrvalostí a reputací. Zasloužili jsme si to, bylo to naše právo. Ale pak…“ Zkřivila tvář odporem. „Svět se změnil. Reputace a právo najednou nic neznamenaly. Všechno nahradila chamtivost, jen peníze, čísla poletující sem tam mezi počítači. Celá dědictví se obracela vniveč kvůli takové prkotině jako čtvrtletní výkaz zisku.“

„Například dědictví tvého otce, chceš říct.“

„Byl nemocný!“ vykřikla Sophia. „Nemyslelo mu to jasně, dělal chyby. Chyby, které by nikdy neudělal, kdybych byla s ním! Jenomže já jsem byla s tebou a on byl příliš hrdý, než aby mě požádal o pomoc. A když ty hyeny ze City a Wall Street vycítily slabost, sežraly ho! Ti finanční vlkodlaci rozbili jeho podnik, roztrhali ho na kusy a rozprodali kousek po kousku a banky, akcionáři a právníci si mezi sebou rozdělili zisk – a jemu nenechali nic! Mně nenechali nic!“

„A ty si myslíš, že odpálení jaderné bomby všechno napraví?“ zeptal se Chase. „Čeho si sakra myslíš, že dosáhneš?“

„Já ti přesně povím, čeho si myslím, že dosáhnu,“ řekla a vlnu emocí nahradil vypočítavý chlad. „Bohatství lidí, kteří zničili mého otce, je klam, iluze založená na pouhé důvěře, že jejich systémy pracují. Hodlám tou iluzí otřást, porazit ten systém. Mým cílem je New York, Eddie.“

„Ježíši!“

Sophia se chvíli kochala jeho zděšením a pak pokračovala: „Především pak finanční čtvrť. V osm čtyřicet pět, těsně předtím, než začne obchodování, bude Ocean Emperor na East River u konce Wall Street. Až bomba vybuchne, zlikviduje dolní Manhattan – a kompletně zničí centrum světových finančních trhů. Finanční krize po jedenáctém září bude nic v porovnání s tím, co nastane dnes. Americký trh totálně zkolabuje a strhne s sebou zbytek světového trhu cenných papírů. A lidem, jejichž bohatství a moc jsou založeny pouze na zárukách, na kusech papíru a číslech v počítači, nezbude absolutně nic. Budou na tom tak, jak nechali dopadnout mého otce.“

„Zatímco ty budeš mít zlato z Herkulovy hrobky,“ uvědomil si Chase.

Sophia přikývla. „Právě teď tam mám další lidi, kteří všechno vytěží. Nina měla naprostou pravdu – hodnota materiálního bohatství se po finančním zhroucení enormně znásobí. A já dostanu zpátky to, co mi právem náleží – rodinné bohatství a status.“

„A všechny ostatní pošleš do prdele, že jo?“ zavrčel Chase. „Nejenže se chystáš zabít nevím kolik desítek tisíc lidí, až bomba vybuchne, ale taky miliony dalších připravit o všechno? Nejen ty vyžrané kocoury, ale taky obyčejné lidi?“

„Proč by mě měli zajímat?“ odfrkla Sophia. „Jsou to jen malí bezvýznamní človíčci.“

„A co já? Nic víc jsem pro tebe nebyl?“ Sophia neodpověděla, nedokázala se mu podívat do očí. „Co se to s tebou stalo, Sophie?“ řekl Chase zoufale. „Ježíšikriste, chladnokrevně jsi zabila několik lidí a teď se chystáš odpálit zasranou nukleární bombu! Jak se z tebe mohlo stát takové monstrum?“

Teď už se na něj podívala. „Za to můžu poděkovat tobě, Eddie,“ řekla. „A opravdu ti za to upřímně děkuji. Jestli jsem se od tebe něco naučila, je to právě tohle.“

„Co? O čem to sakra mluvíš?“

Sophia přistoupila blíž, těsně mimo dosah jeho nohou, a dřepla si. „Má rodina měla vždycky moc, Eddie, ale ta moc pocházela z bohatství a vlivu. Když jsem ale poznala tebe, když jsi mě zachránil z toho tábora teroristů…, ukázal jsi mi jiný druh moci. Moc života a smrti.“

Chase se nezmohl na odpověď, nedokázal nic víc než jen s hrůzou naslouchat Sophiiným zvráceným teoriím. „Když jsi zlikvidoval členy Zlaté cesty, naučil jsi mě, jak doopravdy používat moc. Jak neochvějně sledovat cíl, bez nejmenších výčitek svědomí. Každý, kdo stojí mému cíli v cestě, musí být zničen.“

„Ty jsi padlá na hlavu,“ zmohl se Chase konečně na reakci. „Jel jsem tě zachránit. Zabíjel jsem jen lidi, kteří chtěli zabít nás.“

„Neoklameš sám sebe, stejně jako jsi neoklamal mě,“ vyštěkla Sophia. „Měl jsi nařízeno je vyhladit, Eddie. Ne utéct jim nebo je zajmout, ale zničit je. Byl jsi úkladný vrah, zabiják. Nic jsi necítil, když jsi někoho zastřelil, probodl nebo mu podřízl hrdlo. Viděla jsem tě v akci. Nikdy na to nezapomenu, protože mě to naučilo, že musím být jako ty. Šel jsi za svým cílem, používal jsi moc. Přesně tak, jako to teď dělám já.“

„Byl jsem na vojenské misi, abych zachránil britské občany z rukou teroristů,“ oponoval Chase. „To, co se chystáš udělat ty, je masová vražda sledující osobní cíl… a zasraná dětinská pomsta!“

„Říkej si, co chceš!“ řekla Sophia a vstala. Její hlas přešel v nepříjemný vřeštivý tón. „To, co jsem, jsi ze mě udělal ty! Tohle všechno se děje jen kvůli tobě!“ Otočila se a rázovala ke dveřím. Klapot jejích jehlových podpatků zněl jako výstřely. „Joe!“ zaječela. „Přineste ji sem!“

„Nedělej to, Sophie,“ varoval ji Chase a přitáhl se do stoje. Ruce připoutané k trubce mu dovolovaly jen omezený pohyb.

„Všechno tohle jsi začal v okamžiku, kdy jsme se poprvé setkali,“ vyštěkla Sophia nenávistně. „Je jen na místě, abys u toho byl až do samého konce.“ Za ní se objevili Komosa a technik. Vnesli dovnitř jadernou bombu. Sophia ukázala na místo u stěny, které bylo dostatečně vzdálené z Chasova dosahu. „Dejte ji tam.“

Oba muži s velkou opatrností položili bombu na zem. Komosa měl přes rameno pověšené něco na řemínku. Chase si nejprve myslel, že je to další puška, ale pak zjistil, že se Komosa tentokrát vyzbrojil nastřelovací pistolí se zásobníkem naplněným šestipalcovými hřeby. Po obvodu kovového podstavce bomby byly v pravidelných odstupech vyvrtané tři díry. Komosa vložil ústí pistole do první díry a zmáčkl spoušť. Ozvalo se ostré prásknutí stlačeného vzduchu a první šroub se s pronikavým třesknutím zabodl do paluby. Následovaly dvě další rány a bomba se ocitla pevně připevněná k palubě lodi. Komosa vedle ní na zem odložil nastřelovací pistoli.

Sophia přistoupila k bombě a vytáhla z kapsy spouštěcí klíč. Vsunula ho na místo a s přezíravým pohledem na Chase jím otočila. Obrazovka se rozsvítila a ukázala čas výbuchu: 08:45. Sophia stiskla tlačítko a čas se změnil v odpočet…

Sedm hodin, dvě minuty, sedmnáct vteřin.

Šestnáct.

Patnáct…

Sophia vytáhla klíč, ale displej zůstal podsvícený a vteřiny dál ubývaly. „Myslím, že si teď skočím na palubu a hodím klíč do moře,“ dráždila Chase, ukázala mu klíč a zamířila ke dveřím. Oba muži ji následovali. „Ještě něco, Eddie, ten časovač má ochranný mechanismus proti sabotáži. Jestli se ho někdo pokusí zastavit, bomba okamžitě exploduje. Usoudila jsem, že bys to měl vědět.“

„Sbohem, Chasi,“ řekl Komosa a roztáhl rty v diamantovém úsměvu. „Užij si posmrtný život.“

Dveře se za nimi s bouchnutím zavřely.

Chase začal tahat za pouta a kopat do trubky, ale o nic úspěšněji než předtím. Pak přitáhl paže tak, aby byl řetěz pout napnutý kolem kovové trubky, a vší silou škubl. Ze zápěstí mu vytryskla krev, ale kovové náramky byly příliš těsné, než aby jimi protáhl ruce.

Ale zkoušel to dál. Nic jiného mu nezbývalo.

„Už jsme skoro tam,“ řekl Trulli hlasitě, aby přehlušil konstantní hukot motorů. „Aspoň myslím.“

Nina, která byla celá ztuhlá a rozbolavělá z toho, jak už přes dvě hodiny ležela zkroucená ve stísněném prostoru, se namáhavě pootočila a vzhlédla k němu. „Jak to? Ty to nevíš určitě?“

„Inerciální navigační systém není tak přesný jako GPS. Obzvlášť pokud je cesta poněkud kodrcavá – ruší ho to. V nejhorším případě můžeme být deset kilometrů od místa, kde si myslím, že jsme.“

Nina se dotkla svého přívěsku. „Pojďme raději doufat v ten nejlepší případ. Co se bude dít teď?“

Trulli zkoumal údaje na přístrojích. „Nejprve nás musím zbavit superkavitace, aniž bychom skončili rozmačkaní jako ropucha pod koly rychlíku!“

Nina hrůzou vytřeštila oči. „Počkej, co to říkáš, rozmačkaní? Předtím jsi o rozmačkání nic neříkal!“

„Takhle rychle jsem nikdy předtím nejel!“ vysvětloval Trulli. „Nemůžu jen tak zastavit motory, protože když se superkavitační vlna zhroutí, bylo by to, jako kdybychom s ponorkou narazili do cihlové zdi. Musím opatrně ubírat a dostat nás na bezpečnou rychlost, než zastavím páru.“ Změnil nastavení na několika ovladačích a pak pevně popadl páku plynu. „Oukej, tak to zkusíme.

Nina se chytla sedadla a pevně se zapřela.

Trulli jemně přitáhl páku. Nině se nezdálo, že by se zvuk motorů nějak změnil, ale změnily se vibrace celé ponorky – jako by začala kličkovat.

„Je to zlé?“ zeptala se Nina.

„Doufám, že ne!“ Trulli znovu pohnul pákou. Tentokrát se jekot motorů o něco ztišil. Ale chvění pokračovalo a plavidlo kličkovalo čím dál víc. „Už jsme klesli na tři sta uzlů. Funguje to!“

„A proč se tak třeseme?“ Z houpání ponorky dostávala Nina mořskou nemoc, ale uvědomovala si, že žaludeční nevolnost je momentálně ten nejmenší problém.

„Nevím – musíme doufat, že to samo přestane!“ Znovu potáhl za páku. „Dvě stě osmdesát, dvě stě sedmdesát… No tak, broučku! Dvě stě padesát…“

Záď ponorky najednou ustřelila do strany, jako by ji někdo odkopl. A tam jako by dostala další náraz, který ji odhodil nazpátek.

A další náraz, a další…

Nina, se kterou to házelo sem a tam, se zoufale držela sedadla. Trulli zápasil s ovládáním, ale záď ponorky sebou tloukla ze strany na stranu jako srdce uvnitř zvonu. „Plácáme ocasem!“ zakřičel.

„Co?“

„Zadní konec ponorky se odráží uvnitř tlakové vlny! Jestli se mi nepodaří dostat ten pohyb pod kontrolu, rozbije se!“

Trulli zápasil s řízením a pokoušel se přimět ponorku k přímé jízdě. Divoce se kymácela ve víru, který ji obklopoval, než se po několika dalších nárazech její pohyb začal uklidňovat.

Trulli opět nepatrně ubral plyn. „Myslím, že už…“

Uslyšeli zvuk, jako by se něco trhalo.

Vpředu se uvolnil nějaký předmět, křísl o bok ponorky a zmizel ve vodě za nimi.

„Co zas bylo tohle, sakra?“ vykřikla Nina.

„Ztratili jsme ploutev!“ Knipl poskakoval Trullimu v rukách. „Musím risknout brzdění zpětným tokem – za žádnou cenu se nepouštěj!“

Nina neměla ani ponětí, co chce Trulli udělat, ale varovný tón jeho hlasu jí napověděl, že je to téměř stejně nebezpečné jako rozpad tlakové vlny. Chytila se sedadla jako klíště a Trulli stlačil páku…

Žaluzie na přívodu mořské vody se zavřely. Hluk motorů na chvíli téměř ustal, protože se zastavil přítok vody na rozpálené topné články. Zbytek přehřáté páry vyrazil tryskami ven. Vzápětí se nasály dovnitř zpěněné bublinky z tlakové vlny, jak v tryskách prudce poklesl tlak.

Bez vody, která by odváděla přebytečné teplo, teplota parních článků vystřelila nahoru. Zpěněné bublinky narazily na rozpálený kov a okamžitě se změnily v přehřátou páru…

Trulli znovu potáhl za páku.

Žaluzie na přívodu vody se prudce otevřely a pára se vyvalila ven. Dvěma tryskajícími proudy prorazila superkavitační vlnu vytvořenou tupým nosem ponorky. Ta se okamžitě rozpadla, ale Třasořitka projela do vířící vodní masy kolem; rozbouřená voda zafungovala jako nárazníková zóna, takže ponorku zpomalila, místo aby ji rozdrtila při prudkém nárazu.

Cesta tlumící vrstvou ale netrvala víc než vteřinu…

I když měl Trulli zapnutý pás, střet ponorky s hustou mořskou vodou jím mrštil na knipl. Kdyby se Nina nedržela sedadla zuby nehty, setrvačná síla by ji hodila na přední přepážku. Ze stěny kabiny se něco uvolnilo a dopadlo na přístrojovou desku. Světla zablikala, do trupu udeřily úlomky kovu…

Ponorka zpomalila.

Trulli se pokusil zvednout ruku k řízení a vyjekl bolestí. „Au, do prdele! Nino, pomoz mi, rychle!“

Nina se opřela o rozbolavělé paže a zvedla se do sedu. „Co se děje?“

Australan zkřivil tvář bolestí. „Myslím, že mám zlomené žebro! Nemůžu dosáhnout na plyn – stáhni ho dolů, zavři páru!“

Nina spěšně udělala, co říkal. Sykot páry z motorů utichl a ustaly i poslední vibrace. Třasořitka se uklidnila.

„Díky,“ vydechl Trulli. „Tak. Zastavili jsme a zůstali jsme víceméně vcelku. Tomu říkám úspěch.“ Očima přimhouřenýma bolestí zkoumal přístroje. „Ale myslím, že už daleko nedojedeme. Oba přívody jsou rozbité a nemáme už skoro žádnou energii.“

„Jak moc jsi zraněný?“ starala se Nina.

Trulli se zašklebil. „Asi si chvíli nezahraju tenis. Musím si ověřit naši polohu, zapnout GPS. Vidíš tam tu páku?“ Ukázal na jednu páčku ve stropě kabiny. Nina přikývla. „Zatáhni za ni. Přídavné nádrže se naplní vzduchem a vynesou nás na hladinu.“

Nina se pevně opřela a zatáhla. Ponorka se otřásla, jak stlačený vzduch vytlačil vodu z nádrží a naplnil je. Netrvalo to ani minutu a houpavý pohyb se změnil – trup ponorky omývaly vlny na hladině Atlantského oceánu.

Trulli neohrabaně ťukal do klávesnice jednou rukou, protože bolest v hrudníku mu znemožňovala použít i druhou. „Oukej, GPS signál přichází… Mám to. Sláva, nejsme vůbec daleko.“

Nina se podívala na obrazovku, na které se právě objevila mapa. „Kde jsme?“

„U pobřeží Marylandu. Asi dvě stě devadesát kilometrů od New Yorku.“

„Kde je Ocean Emperor!“

„Dej mi chvilku, musím zjistit, jestli funguje satelitní připojení. To víš, s wi-fi připojením by to šlo líp…“

Nina dychtivě čekala, až se počítač připojí do Corvusovy sítě a až se Trulli přihlásí. V porovnání s počítačem v jeho kanceláři bylo satelitní spojení nesnesitelně pomalé.

„Mám ho!“ řekl Trulli konečně. Na obrazovce se objevil žlutý trojúhelníček ukazující polohu hledané lodi. „Je kousek za námi a o něco dále od pobřeží. Má stejný kurs jako předtím a pořád pluje rychlostí dvacet tři uzly.“

„Můžeme ho chytit?“

„Jestli se čerpadla a trysky úplně nepodělaly, pak jo. Pokud sebou ovšem hodíme.“ Ukázal na jedno měřidlo. „Baterie už jsou skoro prázdné. Zbývá nám energie tak na deset minut. Ale budu potřebovat tvou pomoc při řízení ponorky. Jednou rukou to nesvedu.“

Nina hleděla na trojúhelníček na mapě, který byl tak blízko jejich poloze. Eddie…

Odhodlaně stiskla zuby. „Řekni mi, co mám dělat.“

29

Sophia stála na můstku Ocean Emperoru a pozorovala vodu před sebou. Vnitřní osvětlení lodi bylo ztlumené na noční provoz, ale vlastně nebylo nač se dívat. Loď teď plula asi čtyřicet kilometrů od pobřeží a kolem byly jen inkoustově černé vody Atlantiku a nad nimi hvězdná obloha.

Obrátila se k muži, který stál vedle ní, kapitánu Lenardovi. Normální posádku čítající čtyřicet lidí pro poslední plavbu zredukovali na minimum, pouhých pět členů. Ostatní byli evakuováni letadlem s překlopným rotorem, které přistálo na heliportu chvíli předtím, než loď dojela k Manhattanu. „Už se to neobjevilo?“

„Ne, madam,“ řekl Lenard, Francouz s tvrdým pohledem. „Ať to bylo cokoli, zdá se, že je to pryč.“

Sophia se s podezřením podívala na obrazovky radaru a pak zpátky z okna. Asi před pěti minutami se na radaru lodi objevil nějaký předmět, plující kousek před přídí, a pak opět zmizel. Byl příliš velký na to, aby šlo o nějaké plovoucí haraburdí, a vzhledem k cíli, který jachta sledovala, se cokoli, co se vymykalo normálu, muselo považovat za hrozbu.

Kdyby to ale byla loď, byla by pořád na radaru a Lenard už vyloučil možnost, že mohlo jít o periskop ponorky…

„Pokračuj v pozorování,“ nařídila nakonec. „Jestli se to objeví znovu, okamžitě mě zavolej. Budu v salonku.“

„Ano, madam.“ Lenard vyslal žárlivý pohled ke Komosovi, který stál v zadní části můstku a kterému Sophia pokynula, aby ji následoval. Pak obrátil pozornost zpátky k radaru.

Předmět, který Ocean Emperor zachytil na radaru, byl teď mnohem blíž, než by kapitán věřil. Trulli s Nininou pomocí ponořil Třasořitku do hloubky asi dvou metrů a navedl ji na kurs, aby neztratila jachtu. Když se teď u řízení pohybovali oba, vyvolával stísněný prostor kabiny ještě větší klaustrofobii.

„Promiň,“ řekla Nina, když opět nechtěně strčila do Trulliho loktem.

„V pohodě. Tentokrát ses mi aspoň nestrefila do žeber.“ Trulli zkontroloval obrazovku monitoru. V tak malé hloubce dokázal počítač přijímat přerušovaný signál GPS a mapa ukázala, že Třasořitka a Ocean Emperor jsou od sebe necelých dvě stě metrů. Třasořitka plula téměř přímo v dráze velké jachty, mířila stejným směrem, ale rychle ztrácela náskok. „Je skoro u nás. Přesuneme se na její levobok a pak se vynoříme a zkusíme s ní srovnat rychlost.“

„Kolik času budeme mít?“

„Moc ne. Ponorky se na hladině pohybují pomaleji a já budu muset zvýšit výkon trysek, abychom lodi stačili. I když nevyhoří, dojde jim velice rychle šťáva. A je tu ještě něco.“

„Panebože, co ještě?“

„Čelní vlna bude při rychlosti třiadvaceti uzlů tak velká, že se voda dostane horním poklopem dovnitř. Spousta vody.“

„Počkej, chceš říct, že se ponorka potopí?“

„Tak jako tak už domů nedojede,“ řekl Trulli smutně. „Ale co. Aspoň nám umožnila pěknou projíždku.“

Nina se na něj podívala s obavami. „Ale co ty?“

„O mě se neboj. Jakmile budeš nahoře, nějak se dostanu ven.“

„Se zlomeným žebrem?“

„Život by byl samá nuda, kdyby člověk občas nemusel překonávat překážky.“ Stiskl jí ruku. „Jen se dostaň na loď, dobře? Najdi Eddieho, zneškodněte bombu a zastavte tu šílenou maniačku!“

Nina se v těsném prostoru otočila, jak to nejvíc šlo, a dala Trullimu pusu na čelo. „Díky, Matte.“

„Žádný problém. Jestli se z toho dostanu, budeš na mě pamatovat s tou pracovní nabídkou?“

Nina se usmála. „Jsi první na seznamu.“

Symboly na obrazovce, představující Třasořitku a Ocean Emperor, se takřka překrývaly a Nina kromě trysek a proudu zvířené vody uslyšela další zvuk – nízkofrekvenční dunění, které se neslo vodou.

Hluk silných dieselových motorů. Jachta byla u nich.

Trulli se vynořil s ponorkou blíž k hladině. „Tak to bychom měli. Začni otevírat poklop, ale ne úplně, dokud ti neřeknu.“

Nina otočila zajišťovacím kolem a Trulli přiblížil ponorku k lodi. Pak přepnul monitor na kameru na trupu. Obraz byl takřka úplně tmavý a silně zrnitý, ale skrz zvířenou vodu byly vpravo vidět jasné body.

Okna. Třasořitka plula podél lodi a zvuk motorů zněl jako vrnění obrovské kočky.

Ponorka poskočila, jak se dostala do vody zvířené lodní přídí. Nina se chytila poklopu, protože málem spadla. Trulli jednou rukou bojoval s řízením. Minuli další okna…

„Dělej, otevři ho!“ zakřičel.

Nina odtlačila poklop. Dovnitř okamžitě šplíchla ledová voda a zmáčela je. Třasořitka poskakovala na vodě a s každou další vlnou, do které vjela, tekla dovnitř další voda.

Nina popadla stočené lano, které předtím pověsili vedle poklopu, vydrápala se ven a sedla si na okraj trupu. Při rychlosti přes dvacet uzlů se do ní opíral ledový vítr a zařezával se jí do promočeného oblečení jako ledový nůž.

Ocean Emperor se nad nimi tyčil jako kovový útes. Zadní paluba byla níž k vodě, ale i tak byla víc než tři metry nad hladinou.

Nina se jednou rukou držela otevřeného poklopu a druhou si chystala lano. Na jeho konci byl připevněný hák. Jestli bude mít štěstí, podaří se jí ho zachytit o zábradlí zadní paluby.

Jestli bude mít štěstí…

Přelila se přes ni další vlna a promočila ji až na kost. Voda vtrhla do kabiny. Světla zablikala.

„Ztrácím ji!“ varoval Trulli. „Trysky se přehřívají a voda všechno zhoršuje!“

„Dostaň ji blíž,“ zavolala na něj Nina. Chytila hák a chystala se ho hodit.

Ponorka se přiblížila k lodi. Vodní brázda ji divoce rozhoupala, takže vyjížděla vysoko nad hladinu a dopadala do údolí mezi vlnami. Nina, která se držela poklopu a nohama svírala okraj otvoru, měla co dělat, aby se udržela.

Jachta je rychle předjížděla, zadní paluba se blížila.

Nina zapažila. Při rychlosti, jakou loď pluje, bude mít jen jeden pokus…

Hodila hák.

Opsal oblouk vzduchem a mířil k zadní palubě. Za ním se odvíjelo lano…

Hák se odrazil od zábradlí a spadl do zvířené vody mezi oběma plavidly.

Nina s hrůzou sledovala jeho pád a pak začala zběsile lano přitahovat k sobě. Hák udeřil do trupu ponorky. Přes ponorku se přelila další vlna a otvor se změnil v kruhový vodopád. Voda rychle plnila kabinu. Motory Třasoňtky utichaly, ponorka zpomalovala a Oceán Emperor se rychle sunul kolem ní dopředu.

Nina znovu popadla hák, vylezla z otvoru a nejistě balancovala na hladkém oblém trupu. Dole pod ní se Trulli pokoušel dostat ze sedadla, zatímco ho zalévaly nové a nové proudy vody.

Ninu minula lodní záď. Uviděla vodu zpěněnou lodními šrouby, vzdouvající se a připravenou pohltit je. Podtlak vytvořený lodní brázdou se chystal vtáhnout ponorku pod vodu…

Hodila podruhé.

Tentokrát hák zasáhl palubu, poskakoval po ní a klouzal zpět, zatímco se Ocean Emperor vzdaloval.

Příď ponorky se zapíchla do zpěněné vody…

Lano se zachytilo.

Nina se taktak stihla pořádně chytit. Lano ji strhlo z ponorky a vtáhlo do vody za obrovskou jachtou.

Trulli už byl napůl venku z ponorky, když vtom se Třasořitka sklonila přídí dolů, její ocas se zvedl do vzduchu a pak se celá ponořila pod hladinu, tažená ke dnu váhou vody, která zaplnila kabinu. Zpod vln vyšlehly modré záblesky ze zkratovaných masivních baterií a pak moře znovu zčernalo.

Nina neměla čas přemýšlet o Australanově osudu. Zalykala se a dusila ledovou vodní tříští, která ji šlehala do obličeje, a snažila se pomalým ručkováním přitáhnout po laně k lodi. Při nárazu každé další vlny hrozilo, že se lana neudrží, pustí se a pohltí ji studený černý oceán.

Jedna ruka. Druhá ruka.

Kousek po kousku se dostávala k zádi jachty. Pokaždé, když se ponořila do zpěněné vody, cítila dole pod sebou hladové víření lodních šroubů.

Chlad jí ochromoval ruce a jediný pocit, který jí ještě zůstal, byla bolest.

Ještě kousek…

Nina zalapala po vzduchu, jak ji zalil další gejzír, a pokoušela se setřást slanou vodu z pálících očí. Záď jachty se nad ní tyčila jako strmá hladká stěna z bíle lakované oceli.

Ale kousek od ní něco bylo, něco, co začínalo kousek nad hladinou…

Žebřík!

Zajišťoval přístup na plaveckou plošinu, která se dala spustit, když loď stála. Nině však byl účel žebříku naprosto ukradený, hlavně že tam byl a že byl v jejím dosahu.

Pokud vydrží.

S novým přívalem energie se přitahovala po napnutém laně, až se konečně dostala k trupu. Ramenem se uhodila o tvrdý kov. Svaly ji nesnesitelně pálily, ale podařilo se jí vytáhnout nohy z vody. Vykopla, odrazila se od zádi a zhoupla se k žebříku.

Byla příliš nízko. Nohama dopadla zpátky do vody. Vlny po ní chňaply jako pařáty hladového zvířete a snažily se ji stáhnout dolů do záhuby. S výkřikem se přitáhla výš a zkusila to znovu.

Tentokrát uhnula zpěněné brázdě o centimetry. Nohy jí klouzaly po hladkém kovu, ale pomalu a namáhavě se posunovala po zádi k žebříku. Lano se jí zařezávalo do dlaní. Žebřík byl jen kousek od ní a s každým dopadem nohou na vlhký povrch byl blíž a blíž…

Nina se jednou rukou pustila lana a chňapla po žebříku. Byl stejně mokrý a kluzký jako trup lodi a její ochromené prsty se nedokázaly udržet. Ještě chvíli a neudrží se už ani lana…

Naposledy se nohama odrazila od trupu, vykřikla strachem a vzteky…

Její prsty se sevřely kolem příčky.

Nina tomu v prvním okamžiku nemohla uvěřit. Pak se v ní vzedmula vlna odhodlání. Zhoupla se pod žebřík. Nohama dopadla zpátky do vody, ale podařilo se jí přitáhnout nahoru a zahákla paži za další příčku.

Celá se třásla. Visela tak téměř minutu a čekala, dokud se jí do prokřehlých prstů nevrátí aspoň kousek citu. Nakonec sebrala síly a začala šplhat nahoru, bolestivě pomalu, jednu příčku za druhou.

Nahoře se překulila na týkovou palubu. Z oblečení i z vlasů jí crčela voda. Kdyby se tam teď někdo objevil, vůbec by se nedokázala bránit.

Ale paluba byla prázdná. Nina pomalu zvedla hlavu. Nad sebou uviděla kabinu a ocas letadla, který trčel přes okraj heliportu.

Ten pohled jí dodal energii. Poznala to letadlo. Jestli přistálo na jachtě, znamená to, že je tam také Sophia.

A Chase.

Nina namáhavě vstala. Nohy se jí třásly. Matně si uvědomovala ironii situace – stála téměř přesně na místě, kde se na Corvusově večírku s Chasem hádala. Připadalo jí, že už to musí být celé věky. Teď tady ale nebyla proto, aby se s ním hádala, ale proto, aby ho zachránila.

Přejela si rukama po oblečení a pak si vyždímala vlasy, aby se co nejvíce zbavila vody, kterou byla nasáklá. Zadní paluba byla sice prázdná, ale na lodi je posádka a mokrá stopa v podpalubí by vzbudila podezření i u toho nejtupějšího námořníka.

Když se co nejvíce vysušila, zamířila k nejbližším dveřím a pokoušela se vybavit si vnitřní uspořádání lodi. Vzpomněla si, že někdo říkal, že je dlouhá sto pět metrů a má šest palub. Měla dost kabin pro více než čtyřicet pasažérů na okružní plavbě plus ubikace posádky.

To znamenalo spoustu míst, které je třeba prohledat.

Nina si najednou vzpomněla na Trulliho a zadívala se na vodu za zádí. Vůbec netušila, jestli se mu podařilo uniknout z ponorky, než se potopila. Na okamžik se jí zdálo, že v nekonečně mořské temnotě zahlédla slabý záblesk světla, ale zmizel dřív, než se stačila podívat pozorněji.

„Doufám, že jsi to dokázal, Matte,“ zašeptala a sevřela v dlani přívěsek. Pak opatrně otevřela dveře a nahlédla dovnitř.

Byla v salonku, zařízeném krémově hnědými koženými křesly a barovým pultem. Byl prázdný. Nina se vkradla dovnitř. V útulném teple místnosti si připomněla, jaká strašná zima jí byla ve vodě. Zachvěla se, začala si třít paže a na chvíli se zastavila, aby si promyslela další postup.

Nejvyšší prioritou bylo najít Chase. Jakmile ho osvobodí, společně se postarají o další záležitosti – najdou a zneškodní bombu a pak vyřídí Sophii a všechny, kdo jí pomáhají.

Kde ale může Chase být? Vězní ho, takže bude nejpravděpodobněji v nějaké místnosti, která se dá zamknout. To vylučovalo salonky, jejichž zavírání bylo stejné jako u hotelových pokojů, takže se daly kdykoli kýmkoli zevnitř otevřít. Že by byl v některém skladovacím prostoru?

Někde musela začít. Rozhodla se, že začne na dolní palubě a bude postupovat nahoru. Plánek paluby, který visel za barem, ukazoval únikové cesty a umístění schodiště. Nina rychle došla ke dveřím na předním konci salonku. Chodba za nimi byla prázdná.

Vydala se chodbou a pozorně naslouchala, zda zepředu neuslyší nějaký pohyb. Došla ke schodišti a chystala se sejít, když vtom uslyšela přes vzdálený hluk dieselových motorů nějaký jiný zvuk.

Sténání?

Přicházelo z hořejší paluby. Nina potichu vystoupala do poloviny schodiště, zastavila se a poslouchala. Znělo jí to jako hlas muže, který má zřejmě bolesti. Chase?

Zůstala potichu stát a čekala, jestli se zvuk ozve znovu.

Ozval.

„No to snad…,“ ulevila si Nina popuzeně, jakmile si uvědomila, co slyší. Bylo to sténání, ale ne vyvolané bolestí. Teď se k němu přidal další zvuk, žena na vrcholu extáze. Sophia. A muž, kterého slyšela, byl Komosa. „Doufám, že oba dostanete kapavku!“

Nina usoudila, že Sophia nejspíš nebude Chase nutit, aby se díval, a sešla po schodech dolů. Pohled na další evakuační schéma jí potvrdil, že je na nejnižší palubě, kde se na zádi nachází strojovna s motory a na přídi skladiště.

Předpokládala, že ve strojovně se určitě vyskytuje někdo z posádky, a rozběhla se opačným směrem s cílem prozkoumat všechny dveře, které do chodby vedou. Za prvními nebylo nic jiného než sklad čisticích prostředků a úklidových pomůcek. Druhé dveře ukrývaly tmavou, ale prázdnou prádelnu. Ninu první neúspěch neodradil, zkoušela štěstí dveře od dveří po celé délce lodi téměř až na příď, až se dostala do úzké spojovací chodby, která vedla podél pravoboku zpátky. Sklady plné naskládaných zapečetěných kartonů, průchozí mrazák…

Jedny dveře byly zamčené. Ztuhla, jako by jejich zarachocení mohlo někoho vyplašit. Ale dál se ozývalo jen neutuchající vrnění motorů. Nina znovu vzala za kliku, jenže dveře byly opravdu zamčené. Potichu zaklepala. „Eddie!“ řekla tak hlasitě, jak se odvážila. „Eddie, jsi tam?“

Ticho. Pak přišla naštvaná odpověď. „Jasně, že jsem tady, Sophie. Připoutala jsi mě přece k té zasrané trubce!“

Nina ulehčením vydechla. Chase je naživu! „Ne, to jsem já, Nina!“

Zase bylo chvíli ticho. Pak Chase znovu promluvil a vztek v jeho hlase vystřídala ohromená nevíra. „Jak ses sem sakra dostala?“

„To ti vysvětlím později.“ Vzpomněla si, že v jednom ze skladů, které minula, byly různé nástroje. Rozběhla se tam a našla páčidlo. Vrátila se k zamčeným dveřím. „Jsi v pořádku?“

„Brzy se asi počůrám, ale kromě toho…“

„Takže jsi v pořádku,“ zamumlala si Nina pro sebe, strčila konec páčidla do škvíry dveří a zapáčila. Dřevo zapraskalo a odlétly třísky, pak se uvnitř něco zlomilo a dveře se rozlétly.

Nina téměř vpadla dovnitř. Hned uviděla Chase, který stál u protější stěny a ruce měl spoutané kolem trubky. Nedokázal potlačit radost, že ji vidí. „Ježkovy zraky, opravdu jsi to ty!“

„Říkala jsem ti přece, že půjdu za tebou,“ řekla Nina se srdečným úsměvem. Objali se i přes trubku, která mezi nimi stála.

Chase zvedl zápěstí. „Sundej mi ty náramky a pokusíme se vyřídit bombu.“

„Víš, kde je?“ zeptala se Nina a Chase ukázal na opačný konec místnosti. Nina se ohlédla a rychle couvla, když uviděla, že od bomby stojí ani ne tři metry. „Proboha!“

„Vůbec se k ní nepřibližuj – Sophia říkala, že jakákoli manipulace se spouštěčem ji okamžitě odpálí, a já mám dojem, že tentokrát mluví pravdu.“

Nina zvedla páčidlo a pokoušela se najít nejlepší polohu, jak ho zapřít a roztrhnout řetěz. „Nestačilo by ji hodit přes palubu?“

„Co by na to asi řekly ubohé ryby,“ ozvala se od dveří Sophia.

Nina se otočila a zvedla na obranu páčidlo – ale hned viděla, že Sophia, která měla rozcuchané vlasy a zardělé tváře, drží pistoli a míří na ni. Vedle ní stál Komosa, oblečený pouze v kožených kalhotách. Byl taky ozbrojený, stejně jako starší muž v bílé uniformě. „A do háje.“

„Musím připustit, Nino, že jsem dokonce ještě více překvapená, ba dokonce ohromená, že tě tady vidím. Ještě překvapenější, než když jsem přistihla Eddieho, jak šmejdí po mé podmořské základně.“ Sophia se zarazila a zatvářila se zamyšleně. „Hmm. Má podmořská základna. To zní jako z bondovky, že ano?“

„Jak jste zjistili, že jsem tady?“ zeptala se Nina věcně.

„Před pár minutami jsme zachytili nouzový světelný signál, těsně za námi. Lodní počítač nám sdělil, že je to jedno z našich – tedy spíš Reného – plavidel: taková směšná ponorka, na kterou jen plýtval penězi.“

„No, nevím, jestli plýtval,“ řekla Nina. „Ukázalo se, že to byla dost dobrá investice. Dostala mě až sem.“

„Jo, do mých rukou,“ odpověděla Sophia. Vstoupila do skladu. Komosa ji následoval a pistolí Nině naznačil, ať odhodí páčidlo. Nina zdráhavě poslechla a zvedla ruce. „Jakmile jsme si uvědomili, co to je, věděla jsem, že jsi to určitě ty. Nikoho jiného by nenapadla taková zoufalá pitomost. Pak jeden člen posádky objevil mokré stopy na koberci v zadním salonku a my jsme je jednoduše sledovali.“

Nina si odfrkla. „Výborně, Sherlocku.“ Podívala se na Komosu a všimla si, že se mu na nahém hrudníku a na kovových kroužcích leskne pot, pak obrátila pozornost k Sophiinu narychlo upravenému oblečení. „Škoda, že jste kvůli tomu museli přerušit soulož.“

„Fuj, tak tohle jsem zrovna slyšet nemusel,“ protestoval Chase.

Sophia se usmála. „To je jedno, Eddie. Víš, jak jsi pořád mlel o boji až do konce, tak ten konec máš konečně tady. Připoutejte ji,“ nakázala Lenardovi a ukázala na Ninu. Lenard vytáhl z kapsy pouta a chystal se připoutat Ninu vedle Chase, ale Sophia ho zarazila. „Ne, k němu ne. Tam.“ Ukázala na jinou trubku, která vedla od podlahy až ke stropu na opačném konci skladu.

„Nemůžeme je prostě zabít?“ zavrčel Komosa nespokojeně.

Sophia mu přejela rukou po hrudníku. „Ale no tak, Joe. Vím, že ses na to těšil, ale já chci mít ten pocit zadostiučinění a vědět, že první, koho bomba zabije, bude můj exmanžel a… ta jeho zkurvená přítelkyně.“

„Poslyš,“ řekl Chase, který sledoval, jak Lenard poutá Nině ruce kolem trubky. „Normální zahořklé exmanželky se spokojí s tím, že rozřežou svým bývalým obleky nebo něco podobného, ale nevyhazují do povětří celé město!“

„Sbohem, Eddie,“ ušklíbla se Sophia a otočila se ke dveřím. Lenard sebral z podlahy páčidlo a následoval ji.

Komosa počkal, až odejdou, a pak přistoupil k Chasovi a tvrdou ranou do obličeje ho srazil na zem. „To je můj dárek na rozloučenou,“ řekl a odešel.

„Bolelo to moc?“ zeptala se Nina.

Chase vyplivl krvavou slinu – a taky zub, stoličku, která se mu uvolnila už v Botswaně. „Aspoň mi ušetřil cestu k zubaři. To je dárek přinejmenším za dvě stě dolarů.“

„Ó bože,“ zaúpěla Nina potichu. Svezla se na podlahu. Mokré oblečení se na ni lepilo, ale ona ho nevnímala. Podívala se na bombu. „Ona to fakt udělá, že jo? Vyhodí New York do vzduchu.“

„Ještě není po všem,“ řekl Chase. „Ať si Sophia říká, co chce, tohle není konec. Ještě máme čas něco udělat. Ještě musíme bojovat.“

Nina zachrastila pouty o trubku. „Máš nějaký návrh?“

„Já…“ Chase si prohlédl svou trubku. Předtím už zkusil všechno, co ho napadlo, aby se osvobodil – bez sebemenšího úspěchu. Trubka držela příliš pevně a pouta byla příliš dobře vyrobená. „Vlastně ani ne. A ty?“

Nina nešťastně zavrtěla hlavou a pak se pokusila přiblížit k Chasovi. Chase se pokusil o totéž, ale jejich připoutané ruce jim nedovolily dotknout se ani špičkou nohy. „Ne,“ řekla Nina a najednou do ní vjela zlost. „Ne, sakra, ne!“ Škubala sebou a všemožně se pokoušela o jakýkoli dotek, ale marně. Nedosáhla na něj. „Do prdele!“ Vzdala to. Odtáhla se a schoulila se kolem trubky. Pokoušela se ukrýt slzy.

„Nino…,“ zašeptal Chase smutně. V tu chvíli si přál jediné – držet jí a utěšit ji, ale i to mu bylo odepřeno.

Otočil se k bombě. Odpočítávací zařízení neúnavně tikalo.

Do výbuchu už zbývalo necelých sedm hodin…

30

New York City

Začínal krásný den.

Slunce vystoupalo nad východní obzor, a zatímco stoupalo, bezmračná červená obloha rozbřesku postupně modrala. Čtvrtěmi velkoměsta se rozlézaly ostré ranní stíny a východní strany mrakodrapů v jeho srdci odrážely zlatou záři.

New York už byl úplně vzhůru. Do půl osmé ráno se ulice zaplnily taxíky a auty. Ranním chórem Manhattanu nebyl ptačí zpěv, ale troubení klaksonů. Lidé zaplavovali ostrov a zaplňovali každé patro každého mrakodrapu. Kola centrály světových financí se roztáčela do dalšího rušného pracovního dne.

Deset kilometrů jižně od Manhattanu se přes vodu klenul masivní most Verrazano Narrows Bridge, spojující Brooklyn a Staten Island. Tvořil zároveň předěl mezi Atlantikem a newyorským přístavem. Denně pod ním projížděly desítky lodí a jen málokterá přitáhla víc než jen letmý pohled.

Jednou z nich byl Ocean Emperor.

Sophia stála znovu na lodním můstku a sledovala okolí. Jachta za mostem obeplula brooklynskou čtvrť Bay Ridge. Před nimi ležel Guvernérský ostrov – a za ním se zvedaly zářící věže Manhattanu, zalité ranním sluncem.

„Vypadají, jako by hořely, že?“ řekl Komosa a v jeho hlase byla patrná úcta.

Sophia se usmála. „Brzy budou hořet doopravdy.“

Lenard, který stál u řídicího pultu, se k ní obrátil. „Autopilot je nastavený a zablokovaný, madam. Loď bude podle GPS sledovat trasu na East River a pak zatočí ke břehu těsně před tím, než bomba vybuchne. I přes odliv nebude od země dál než padesát metrů.

„Výborně,“ řekla Sophia. „Čím blíž, tím líp.“ Otočila se od okna. „Myslím, že je čas odjet. Kapitáne, vezměte posádku do letadla. Joe,“ usmála se, „změnila jsem názor. Jdi dolů a zabij Eddieho.“

Komosa se zlomyslně ušklíbl. „S velkou radostí. Co ta ženská?“

„Tu nech být.“

Komosa se na ni překvapeně podíval. „Opravdu?“

„Chci, ať Eddie umře co nejrychleji a nejčistěji,“ řekla mu. „Dlužím mu to. Aspoň tohle. Ale ona… Chci, ať trpí.“ Zvedla ruku k hlubokému škrábanci, který se jí táhl přes obličej. „Poslední minuty svého života může strávit koukáním na mrtvolu svého milovaného. Dlužím jí to.“

Komosa sáhl za pásek kožených kalhot a vytáhl stříbrný browning. „Ber to jako hotovou věc.“

„Rychle a čistě,“ připomněla mu Sophia, když odcházel z můstku a jeho hrudník, posetý piercingy, zářil ve slunci jako manhattanské mrakodrapy. „Jakmile bude letadlo připravené, odlétáme. Neopozdi se.“

„Neopozdím,“ ujistil ji svým diamantovým úsměvem.

Displej časovače dosáhl 00:10:00 a pokračoval v odpočítávání.

„Myslím, že je čas na geniální nápad v poslední chvíli,“ řekl Chase.

„Obávám se, že nápady mi došly,“ řekla Nina nevrle. Vyzkoušeli už všechno, co je napadlo, aby se osvobodili ze svých pout, ale jediným výsledkem byla poraněná a krvácející zápěstí.

Chase zachřestil pouty o trubku. „Začínám si přát, abych byl býval zkusil Sophiin návrh.“

„A ten byl?“

„Ukousnout si ruku.“

Nině se podařilo pousmát. „Poněkud extrémní řešení.“

„Je to extrémní situace.“

„Extrémních situací jsme zažili docela dost, že?“

Přikývl. „Jo. Dost jsme toho spolu prožili, že jo? Ale…“

Něco v jeho hlase, snad tón jako u zpovědi, Ninu přimělo, aby se napřímila. „Chceš mi něco říct?“ zeptala se potichu.

„Teď je k tomu vhodná chvíle, nemyslíš?“ Ukázal rukou na bombu. „Jen jsem si říkal, i když jsme měli problémy…, že ten minulý rok a půl bylo nejlepší období mého života. Měl jsem si toho víc vážit, a ne se chovat jako sobecké hovado.“

„Ach, Eddie…“ Vyslala k němu smutný, účastný pohled. „Nebyl jsi jediný, kdo se choval sobecky. Mám si taky co vyčítat. Ale bylo nám spolu i hezky, nemyslíš?“

„Jo. Tvořili jsme dobrý tým.“

„Dobře jsme se k sobě hodili.“

„Naprosto skvěle.“

Chvíli se na sebe dívali. „Já, eh…,“ začal Chase.

„Co?“ zeptala se Nina.

„Ale nic.“

„Ne, pokračuj. Jak už jsi říkal, teď je vhodná chvíle.“

„Máš pravdu.“ Chase se odmlčel, aby si uspořádal myšlenky a našel vhodná slova. „Už nějakou dobu si říkám, že bych se tě měl zeptat na jednu věc.“

Nina tušila na jakou. „Od té doby, co jsme se dali znovu dohromady?“

„Ne, už před tím. Tedy ne, když jsme se zrovna hádali nebo spolu nemluvili. Ale nějakou dobu na to už myslím.“

„Tak… do toho. Zeptej se mě.“

Chase znovu ukázal na bombu. „Jenomže teď to nějak nemá smysl, že?“

„Asi ne,“ vzdychla Nina. „Ale…“

„Co?“

„Myslím, že tušíš, jaká by byla má odpověď.“

„Asi ano.“ Zvlnil rty do úsměvu a pak se krátce zasmál.

„Co je na tom tak legrační?“

„Jen jsem si představil, jak ti říkají doktorko Chasová. Nikdy jsem si nemyslel, že by moje příjmení mohlo mít před sebou titul.“

„To tě napadlo až teď?“ Nina se zasmála taky. „Já jsem si to představovala vždycky, když sis z mého titulu dělal legraci. Poprvé asi před rokem a půl.“

Chase překvapeně zvedl obočí. „Ty jsi na to myslela už od chvíle, kdy jsme se poprvé setkali?“

„Napadlo mě to!“ Oba se rozesmáli.

A vtom se otevřely dveře.

Chase i Nina vyskočili na nohy, když dovnitř vrazil Komosa se zbraní v ruce. „Smích jsem tady zrovna nečekal,“ řekl s předstíraným pohoršením. „Ale to dám brzy do pořádku.“

„Ty jsi ještě tady, gigolo?“ zeptal se Chase. „Sophia se tě už zbavila, že?“

„Vlastně mě požádala, abych ulevil jejímu svědomí,“ řekl Komosa a postavil se mezi Chase a Ninu tak, aby na něj ani jeden z nich nedosáhl. „Asi za minutu s ní odlétám. Našla pěkné vyhlídkové místo na Staten Islandu.“

„Jo, odtamtud budete mít pěkný výhled na nejhezčí skládky odpadů,“ řekla Nina sarkasticky.

„Tak co, Sophii začalo hryzat svědomí a poslala tě, ať nás zabiješ?“ řekl Chase.

„Ne,“ odpověděl Komosa a namířil na Chase. „Jen tebe. Chce, aby doktorka Wildeová prožívala ve svých posledních minutách ještě větší smutek.“

Ninin vzdor rázem zmizel s vlnou ledové hrůzy, která se jí při té představě zmocnila, ale než stačila reagovat, Komosa pokračoval: „Ale já mám lepší nápad. Já totiž chci, ať trpíte oba – a hlavně ty, Chasi. Proto tě střelím do břicha. Poslední minuty života strávíš v nesnesitelných bolestech – a ty,“ dodal a obrátil se k Nině, „ty tam jen budeš stát a dívat se.“ Namířil pistoli na Chasovo břicho.

„Mám nárok na pamětihodná poslední slova?“ zabručel Chase.

Komosa se ušklíbl. „Jo, můžeš říct ‚au‘!“ Potáhl úderník pistole a…

Chase zaútočil – vykopl nohama, protože řetízek mu poutal ruce k trubce. Komosa to nečekal a překvapeně uskočil, aby se dostal z dosahu.

Nabral ztracenou rovnováhu, znovu zamířil, usmál se – a zapotácel se dopředu, jak ho Nina oběma nohama prudce kopla do zad.

Dopadla tvrdě naznak na podlahu, se spoutanýma rukama za hlavou. Komosa vrávoral dopředu, než se mu podařilo znovu získat rovnováhu…

Prásk!

Chase vyskočil a brutálně ho praštil hlavou do brady. Komosova dolní čelist se mezi jeho předními zuby rozštípla a ostrý konec kosti mu prořízl dáseň a ret.

Nigerijec zavřeštěl a ústa se mu naplnila krví. Chase znovu vyrazil dopředu, tentokrát hlavou proti jeho hrudníku.

Sevřel zuby kolem kroužku propíchnutého skrz Komosovu bradavku a vší silou trhl hlavou zpět a táhl Komosu k trubce, dokud kroužek nevytrhl i s krvavým cárem kůže.

Potom Chase, který sám krvácel z hluboké rány na čele, vyplivl krvavý šperk, otočil se kolem trubky, spoutanýma rukama popadl Komosovu pistoli, odvrátil hlaveň stranou a pokusil se mu ji vykroutit.

Komosa se ale navzdory bolesti rychle vzpamatovával. Ústa mu zela dokořán a děrami po vyražených zubech mu kapala odporná směs krve a slin. Přesto zvedl ruku…

A zvedal ji výš a výš…

Chase oběma rukama visel na pistoli, ale nedokázal zabránit tomu, aby ho černoch i s ní nezvedl do vzduchu; hrudníkem narazil do trubky a jeho nohy ztratily kontakt se zemí. Obrovi se na paži pod kůží rýsovaly napjaté šlachy jako ocelová lana mezi provázky naběhlých žil a napůl nepříčetný vrčel vzteky.

Zvedl druhou ruku k úderu…

Chase si uvědomil, že nemá šanci vykroutit pistoli Komosovi z ruky – svíral ji příliš silně, jako v ocelovém svěráku.

Místo toho ji chytil jinak. Strčil levý palec do lučíku spouště, na Komosův ukazováček. Když měl zápěstí u sebe, řetízek spojující pouta visel volně dolů. Chase ho palcem druhé ruky zvedl a zároveň přitlačil Komosův ukazováček na spoušť…

Bum!

Kulka roztrhla řetízek a po skladu se rozlétly kousky kovu. I když už měl Chase volné ruce, svíral pistoli dál – jakmile by ji pustil, Komosa by ho okamžitě zastřelil. Jelikož stále visel Komosovi na ruce, vykopl kolenem nahoru do černochova rozkroku.

Komosa uskočil a Chase, kterému bránila v pohybu trubka, zasadil jen lehkou ránu. Černoch se konečně dostal k úderu druhou rukou. Chase se mu pokusil vyhnout, ale klouby Komosových zaťatých prstů mu vrazily do žaludku silou rozjetého vlaku.

Zasténal. Omračující úder mu vyrazil dech; pravačkou pustil pistoli. Komosa prudce couvl a Chase se při tom pohybu bezmocně zhoupl…

Udeřil se hlavou o trubku, až to zadunělo. Před očima se mu roztančily tisíce barevných hvězdiček a hlavou mu projela neskutečná bolest.

Opět sevřel levý palec…

Sophia netrpělivě vyčkávala na heliportu vedle letadla připraveného k odletu. Když zdola uslyšela další tlumený výstřel, divoce se rozhlédla kolem sebe a naskočila do kabiny. „Odlétáme! Rychle!“

Muži usazení na palubě se na ni překvapeně podívali. „A co pan Komosa?“ zeptal se pilot.

„Leť! Dostaň nás odsud rychle pryč!“

Existoval jediný důvod, proč by měl padnout další výstřel – něco se zvrtlo…

Kulka narazila do zdi. K Chasově ochromující závrati, ze které se mu zvedal žaludek, se přidalo zvonění v uších. Když mu Komosa udeřil levým zápěstím o trubku, ve snaze vyrvat mu zbraň a srazit ho na podlahu, nezmohl se na odpor.

Následoval další úder. Něco prasklo. Chasovi klouzaly prsty…

Skrz bolest, která mu zatemňovala smysly, uviděl Komosův zkrvavený obličej. Jdi mu po očích, radil mu výcvik a instinkt.

Jenomže ty byly příliš daleko. Komosa měl delší ruce než on.

Takže už zbývalo jen jedno…

V zoufalství sebral poslední síly, vymrštil pravou ruku a bodl palcem do pistole.

Nesměřoval úder na spoušť, ale na knoflík uvolňující zásobník.

Zásobník dopadl s cinknutím na zem. Teprve pak šel Chase po spoušti. Levým palcem potřetí a naposled přitlačil na Komosův ukazováček a vystřelil zbývající kulku. Závěr browningu zůstal viset.

Než zásobník dopadl na zem, Chase vykopl a obloukem jej poslal na druhý konec místnosti. Dopadl na zeď kousek od Niny a sklouzl na podlahu.

Komosa vypoulil oči vzteky. Znovu praštil Chasovým zápěstím o trubku. Tentokrát už byla bolest tak silná, že Chase uvolnil sevření a spadl naznak na podlahu.

Nebyl už připoutaný k trubce, ale to mu nijak zvlášť neprospělo, protože Komosa, nepříčetný vzteky, se po něm vrhl.

Pažba pistole mu mířila na hlavu. Chase taktak stihl zvednout ruce a odrazit ho, ale Komosa udeřil znovu a znovu, dokud kov konečně nedopadl na lebku. Chasova hlava zaduněla o podlahu.

Zasténal. Zamlženým zrakem rozeznal bombu, která stála asi dva metry od něj a dosud odpočítávala svůj zbývající čas. Zvenku k němu dolehl řev motorů: překlopné rotory nabraly rychlost, letoun se zvedl do vzduchu a odletěl.

Komosa vstal a rozhlédl se po zásobníku. Uviděl ho a vrávoral k Nině.

Nina viděla, že se Chase překulil na bok a pomalu, s tváří zkřivenou bolestí, se plazí k bombě. Netušila, co má v úmyslu, ale věděla, že pro něj musí získat čas.

Spoutanýma rukama nedokázala dosáhnout na odkopnutý zásobník. Ale nohama by mohla…

Použila trubku jako oporu, otočila se a kopla do zásobníku zrovna v okamžiku, kdy pro něj Komosa sahal. Zásobník se roztočil a sklouzl k protější zdi. Komosa něco nesouvislého zasyčel, na rozbitých rtech se mu nafoukly krvavé bublinky. Pak tvrdě kopl Ninu do břicha a odbelhal se pro svůj zásobník.

Chase dolezl k bombě. Chytil se svislých kolejnic a přitáhl se dopředu.

Komosa popadl zásobník a vrazil ho na místo. Závěr se vymrštil dopředu a nabil do komory další kulku. Komosa se otočil a chtěl namířit na Chase – a zjistil, že Chase míří na něj.

„Smrt piercingům!“ zavrčel Chase a stiskl spoušť nastřelovací pistole.

Pistole s hlasitým prásknutím vyplivla šestipalcový hřeb a poslala ho napříč místností. Hřeb, který byl konstruován tak, aby pronikl kovem, se nesetkal s téměř žádným odporem; prolétl Komosovi hrudním košem, srdcem, vylétl zády a zabodl se do stěny. Komosa, připíchnutý ke zdi jako motýl, na Chase chvíli zíral v němém šoku. Pak se mu z úst vyvalila krvavá pěna, hlava mu klesla na prsa a kapky krve z rozbitých úst se připojily k pramínku, který mu vytékal z hrudníku. Pistole dopadla na zem vedle bezvládných nohou.

„To byla hrůza,“ vyjekla Nina.

„Ten hajzl si to zasloužil,“ řekl Chase unaveně, pustil prázdnou nastřelovací pistoli na podlahu a dolezl k Nině. „Jsi v pořádku?“

„Zapomeň na mě, co ta bomba?“ Přimhouřenýma očima se pokoušela přečíst číslice na displeji. „O můj bože! Zbývá už jen šest minut!“

Chase změnil směr, bůhvíjak sebral zbytky sil a zvedl se na nohy. Dopotácel se ke Komosovi a zvedl pistoli. „Musíš se dostat na můstek a vyslat nouzový signál – kanál šestnáct. Pak otoč loď a snaž se ji dostat co nejdále od pevniny.“

„A co ty?“

„Pokusím se nějak zabránit tomu, aby bomba vybuchla. Natáhni ten řetízek kolem trubky!“

Poslechla ho. „Říkal jsi přece, že má nástrahu proti zničení!“

Chase přiložil roztřesenou rukou hlaveň pistole k řetízku a nasměroval ji co nejdál od Nininých rukou. „Něco udělat musím!“ Vystřelil. Řetízek se roztrhl a Ninina zápěstí od sebe odskočila jako na pružince. „Běž, hoď sebou!“

Nina se znepokojeně podívala na jeho zakrvácený obličej, ale pak rychle vyběhla ze skladu. Chase se dopotácel k bombě. „Oukej, tak copak to tu máme?“ Hodiny ukazovaly 00:05:22. „Mám pět minut na zastavení odpočtu. To dokážu. Jo.“

Opřel se o hlavici a podíval se do útrob ocelového podstavce. Silné klíny, které držely dole blok uranu, byly zatažené. Chase sáhl dovnitř v naději, že bude moci nálož vytáhnout, ale zapadala do něj tak přesně, že nebyl schopen zachytit její okraj ani nehtem.

Přemáhal závrať, která se ho zmocňovala, a v duchu si dával dohromady střípky informací ze školení SAS. U bomby tohoto typu musely být ty dva kusy uranu od sebe alespoň pětadvacet centimetrů, aby na sebe nezareagovaly a neuvolnila se radiace. To vysvětlovalo mezeru oddělující podstavec a hlavici.

Kdyby se mu podařilo nějak tu mezeru ucpat…



Když Nina doběhla na můstek, sotva popadala dech.

Můstek byl prázdný, přesně jak očekávala. Všichni, kdo prve byli na palubě, už loď opustili letadlem. Když se Nina podívala před sebe, s hrůzou zjistila, že výhled z okna zabírá známý obrys dolního Manhattanu: nalevo zelený pás Battery Parku a skleněný blok Freedom Tower zvedající se nad staršími budovami, napravo terminál trajektu a čtvrť South Street Seaport – a v pozadí anonymní mrakodrapy finanční čtvrti jako sluncem zalitá stěna nad okrajem vody. Jachta se pomalu otáčela a mířila proti proudu East River.

Nina se rozběhla ke kormidlu. Bylo jasné, že loď řídí autopilot – jestli se jí ho podaří vyřadit a otočit loď zpátky do přístavu…

Kormidlo se jí v rukou pohybovalo, ale loď se otáčela dál. Řízení bylo ovládáno elektronicky, nebylo přímo napojené na kormidlo, a počítač se nemínil vzdát kontroly.

„Sakra!“ Rozhlédla se, jestli neuvidí, jak vypnout autopilota. Nikde nic – jen řady nerozluštitelných obrazovek.

Rádio…

Alespoň to našla snadno a zdálo se, že ovládání nebude složité… Otáčela jednou stupnicí, až se na displeji objevilo číslo 16. Pak vzala do ruky mikrofon. „Mayday, Mayday, Mayday! Tady Ocean Emperor. Jsme kousek od dolního Manhattanu a máme na palubě jadernou bombu! Opakuji, tady je plavidlo Ocean Emperor, hlásím Mayday, na palubě je jaderná bomba, která za čtyři minuty exploduje!“

Čekala na odezvu. Uplynulo několik vteřin a v rádiu to ani nezapraskalo. Chystala se opakovat volání, ale z reproduktoru se ozval rozzlobený mužský hlas. „Lodi Ocean Emperor. Tady Pobřežní stráž. Musím vás informovat, že falešné volání o pomoc je federální zločin, trestaný až šestiletým vězením a pokutou dvě stě padesát tisíc dolarů.“

„Fajn, jak myslíte,“ vyštěkla Nina. „Hněte zadkem a za-tkněte mě – ale rychle, protože já tuhle loď nedokážu zastavit!“

Nastala další pauza.

„Říkala jste… jaderná bomba?“ zeptal se muž.

„Jo! Jaderná, nukleární, atomová bomba. BOMBA! Máme na krku Hirošimu a nedokážeme ji zastavit! Zavolejte ministerstvo národní bezpečnosti, zavolejte prezidentovi, zavolejte, komu chcete, ale udělejte to do čtyř minut!“

V pozadí uslyšela ještě jeden hlas a pak se spojení přerušilo. Nina netrpělivě přešlápla z nohy na nohu. „No tak, no tak, udělejte něco…“

Nakonec se dočkala odpovědi. „Lodi Ocean Emperor, vyhlašujeme plnou pohotovost,“ řekl muž. „Díkybohu!“

„Ale pokud říkáte pravdu…, za čtyři minuty nic nestihneme. Musíte to zarazit vy.“

Nina zírala na reproduktor. „Tak to nám pomůže. Moc děkujeme.“ Hodila mikrofon na pult a rozběhla se ke schodům. „Eddie! Máme problém!“

Chase uslyšel vzdálený křik. „Copak je asi nového?“ zeptal se sám sebe.

Sebral předměty, které ve skladu našel – Komosovu pistoli, nastřelovací pistoli – a pokusil se je vklínit mezi vodicí lišty, aby zablokoval pohyb uranové masy. To ale nestačilo. Dokázaly by sice zabránit náloži, aby udeřila do hlavice a vytvořila nadkritické množství, ale přesto by se oba kusy uranu dostaly tak blízko k sobě, že by vzniklo obrovské množství radiace. Zabila by ho, zamořila celou jachtu a smrtící radioaktivní mrak by plul k pobřeží jednoho z nejhustěji osídlených měst na světě. Radiace by pravděpodobně byla natolik silná, že by zasáhla i lidi na pevnině.

Potřeboval něco víc, jenže sklad byl prázdný. Byl v něm jen on a bomba.

A Komosovo tělo…

Chase se podíval na odpočet času. Tři minuty.

Necelé.

Chase vstal. Hlava mu třeštila. Nejistým krokem se vydal přes sklad. Měl pocit, jako by kráčel po houpavé gumové plachtě, po povolené trampolíně. Měl podezření, že utrpěl otřes mozku, ale nemohl si dovolit na to myslet. Místo toho se natáhl, vzal Komosu za ramena a pokoušel se ho stáhnout z hřebu, který ho držel připíchnutého ke zdi.

Z rány v Komosově hrudníku neustále vytékala tmavá lepkavá krev. Chase potáhl, ale tělo se pohnulo jen o kousek. Hřeb pevně držel uvnitř hrudního koše.

Do skladu vešla Nina. „Eddie!“ vyjekla, když uviděla, jak Chase škube Komosovým trupem. „Co to děláš?“

„Pomoz mi s ním dolů,“ řek Chase.

„Na co…?“ začala Nina, ale pak si všimla zbraní nastrkaných do bomby a uvědomila si, co chce Chase udělat. „Počkej, ty chceš ucpat tu bombu jeho tělem? Kde jsme, ve Víkendu u Bernieho?“

„Nic jiného nemáme! Honem, pomoz mi! Kolik času ještě zbývá?“

Nina přečetla údaj na odpočtu. „Dvě minuty!“

Přeběhla místnost a připojila se k Chasovi. Potlačila znechucení a popadla jednu Komosovu paži, Chase druhou. „Oukej,“ řekl. „Připravit, teď!“

Oba se nohama zapřeli o stěnu, zaklonili se a vší silou potáhli. Komosova hlava s ústy dokořán se zahoupala. Zevnitř jeho hrudníku se ozval nepříjemný vrzavý zvuk, ale tělo zůstalo přibodnuté ke zdi.

„Ten chlap dělá potíže i po smrti!“ vykřikl Chase. „Tak ještě jednou. Teď!“

Znovu potáhli tělo za ruce a snažili se ho uvolnit. Opět se ozval nepříjemný zvuk, tentokrát doprovázený prasknutím. „No tak!“ zařval Chase na tělo. „Uvolni se, ty zasraná velká…“

Praskla kost a žebro, probodnuté hřebem, povolilo, Komosovo tělo se uvolnilo ze zdi a převrátilo se. Nina i Chase ztratili rovnováhu a spadli spolu s ním. Nina vykřikla, když na ni obr dopadl a jeho ruka se jí rozplácla na obličeji jako obrovský masitý pavouk.

Chase ze sebe mrtvolu skopl a pak ji zvedl z Niny. „Rychle, máme jen…“ Podíval se na hodiny. „Do hajzlu! Máme už jen minutu!“

Oba popadli Komosu za zápěstí a táhli ho napříč skladem. Šlo to příliš pomalu. Se svými dvěma metry vypracovaných svalů a těžkých kostí nepatřil mezi lehké váhy. Nina se ohlédla na hodiny.

Padesát vteřin…

„Ty jeho piercingy… jsou snad… z olova,“ vrčel Chase mezi každým mučivě pomalým krokem. K bombě zbývaly dva metry, metr a půl, metr…

Čtyřicet vteřin…

„Fajn!“ vydechl Chase, když tělo konečně dopadlo na podstavec bomby. „Musíme tam nacpat jeho paže, chybí nám ucpat ještě aspoň třicet centimetrů!“ Přikrčil se, popadl Komosovu ruku a cpal ji dovnitř. Nina udělala totéž s druhou rukou.

Třicet…

Chase sáhl za bombu, popadl Komosovy prsty z opačné strany a snažil se vytáhnout ruku druhou stranou ven.

Ani se nehnula.

Nigerijcova předloktí byla příliš tlustá a dovnitř se nevešla.

„Zpropadeně!“ zasténal Chase. Posunul se, popadl Komosu za loket a snažil se natlačit jeho ruku dál do mezery. Nina pustila Komosovu druhou paži a pomáhala mu.

Bezúspěšně. Dovnitř se dostala jen část Komosova zápěstí, kulturistické svaly se zaklínily v oceli.

Dvacet…

Nina se vrátila ke druhé paži a podařilo se jí dostat dovnitř dlaň a zápěstí – ale nic víc. Odskočila a zoufale kopla do Komosova lokte. Zkoušela tak zarazit ruku hlouběji, ale ta nepovolila.

Deset…

„Do prdele! Sakra!“ vykřikl Chase, když na časovači naskočila další nula a začala se měnit už jen poslední číslice. Obě pistole a Komosovy dlaně nestačily na to, aby se kusy uranu nepřiblížily na kritickou vzdálenost. Potřeboval ještě něco – něco, co je aspoň deset centimetrů tlusté.

Jenže nic tu nebylo.

Kromě…

Pět…

„Jdi pryč!“ křikl Chase na Ninu a odstrčil ji od bomby. Tři, dva…

Chase zařval a vrazil do mezery svou levou ruku.

Jedna… Nula.

Výbušnina pod uranovou náloží detonovala. Válec s obohaceným uranem U-235, velký jako plechovka, vyrazil mezi vodícími lištami vzhůru jako dělová koule a chrlil za sebou oheň. Nad podstavcem narazil do nastřelovací pistole, pak do browningu a vzal je s sebou nahoru.

Narazily do Komosových mrtvých dlaní a síla toho střetu v nich polámala kosti.

A nálož se řítila vzhůru…

K Chasově paži.

Chase ještě pořád řval; napnul každičký sval a připravil se na bolest, o které věděl, že přijde – ale byla daleko horší, než si vůbec dokázal představit. Válec s uranem mu přirazil ruku ke spodní části hlavice. I když Komosovy dlaně náraz trochu ztlumily, byl tak silný, že Chasovi praskly obě kosti v předloktí, a uranová nálož se řítila vzhůru vstříc té druhé, aby s ní vytvořila nadkritické množství…

A náhle se zastavila.

Maličko přes pětadvacet centimetrů od hlavice.

Chvíli tam setrvala a pak spadla dolů, dosud kouřící. Za ní spadla zprohýbaná nastřelovací pistole a vyklouzla na podlahu. Ani kvalitní ocel nevydržela silný náraz a ohnula se.

Komosovy dlaně, změněné v krvavé placky, pleskly dolů na rozbitou pistoli. Zbýval Chase.

Nina k němu dolezla po čtyřech, s očima uslzenýma od kouře. „Eddie! Ježíšikriste, Eddie! Jsi v pořádku?“

Chase byl v obličeji bílý jako křída. Pomalu a opatrně vsunul mezi drážky pravou ruku, aby si podepřel levé předloktí, a pak s ještě větší opatrností vytáhl obě ruce ven. Nina si hrůzou přitiskla dlaně na ústa, když uviděla jeho levačku. Z pomačkané šarlatové kůže trčel úštěpek zlomené kosti a z rány crčela krev.

Něco zašeptal, ale Nina mu nerozuměla. „Jsem tady, jsem tady s tebou, Eddie,“ ujišťovala ho a pomáhala mu podepřít zraněnou ruku. „Co říkáš?“

Chase opět zašeptal, jen tak nahlas, aby ho slyšela. „Teď… když jsme to… zvládli…, myslím, že si… na chvilku zdřímnu,“ řekl, zavřel oči a jeho napjaté tělo ochablo.

Nina ho dál držela a chránila mu ruku. „Zvládl jsi to,“ zašeptala a políbila ho na tvář.

A zůstala tak, dokud na loď a vzápětí do skladu konečně nedorazil pohotovostní pátrací tým ve žlutých protiradiačních oblecích.

31

„Musím říct,“ řekl Chase, kterému Nina právě pomáhala do dveří, „že je fajn být zase doma.“

„Myslela jsem, že se ti tenhle byt nelíbí,“ rýpla si Nina škodolibě.

„Víš ty co? Pokud jsi se mnou, můžeme žít třeba v jeskyni, je mi to jedno.“

„Jo, správně. Pokud do ní ovšem bude zavedena kabelová televize, že ano? Jen tak mimochodem…“ Ukázala na věšák za dveřmi.

Chasův pohmožděný obličej se roztáhl v potěšeném úsměvu. „Do prdele, sakra, co to říkám, jé, to je paráda!“ vykřikl, když viděl, že tam visí nová kožená bunda. Samou radostí vlepil Nině pusu. „Děkuju ti. Škoda jen, že ji nebudu moc nějakou dobu nosit…“ Zvedl levou ruku, obalenou tlustou sádrou a pověšenou na pásce.

„Počká tu na tebe.“

„To je fantastické. Předpokládám, že novou bouchačku jsi mi nepořídila?“ ,

Nina se usmála. „Člověk ti podá prst a ty chceš hned celou ruku.“

„Nejsem žádný troškař.“

Nina ho s úsměvem doprovodila ke gauči.

Uplynulo šest dnů od chvíle, kdy byli zachráněni z Ocean Emperoru, šest dnů lékařských vyšetření, ošetření a testů vystavení radiaci, které naštěstí ukázaly negativní výsledky…, a šest dnů intenzivních výslechů na ministerstvu národní bezpečnosti a FBI. Všichni ti agenti došli nakonec přece jen k přesvědčení, že Chase a Nina zabránili chystanému bombovému útoku a opravdu nebyli jeho součástí, a konečně je pustili.

Dověděli se, že úřady navázaly kontakt s vládami Švýcarska i Alžírska a rozjelo se zkoumání Yuenovy továrny a zbytků Herkulovy hrobky. Oslovily i botswanskou vládu, částečně proto, aby byl uranový důl zapečetěn, než ho začnou prošetřovat Spojené národy, ale také – k velké Ninině i Chasově úlevě – kvůli ověření, že byla stažena obvinění z vraždy.

Další úlevou pro Ninu bylo, když zjistila, že se Mattovi Trullimu podařilo zachránit se. Než se ponorka potopila, Australan stihl vypustit nouzovou světlici, vyšplhat se ze zatopeného otvoru a navléct si záchrannou vestu. Pak strávil několik hodin na hladině Atlantiku, až ho nakonec lokalizovala helikoptéra Pobřežní stráže. Byl podchlazený, měl zlomené žebro, ale dalo se očekávat, že se zotaví bez následků.

Jedinou neukončenou záležitostí zůstávala Sophia. Když letadlo opustilo jachtu, přistálo na Staten Islandu, kousek od Verrazano Narrows Bridge, aby mohla z bezpečné vzdálenost sledovat výbuch. Když se ale utvrdila v tom, že žádný výbuch nenastane, letadlo opět vzlétlo a zamířilo k letišti JFK. Jeho neobvyklé chování a chybějící letový plán však vyvolaly poplach v řízení letového provozu, proto spěšně přistálo na prázdné ploše kousek od letiště JFK, na okraji správního obvodu Queens. Jeho pasažéři ho rychle opustili a rozprchli se. Dva z nich byli později zadrženi v ukradeném autě, ale po ostatních – včetně Sophie – se slehla zem.

Sophia teď byla objektem největšího celosvětového honu na člověka po Usámovi bin Ládinovi. Organizování jaderného útoku na New York, který se jí málem vydařil, z ní udělalo nejhledanější osobu ve Spojených státech.

Chase začal zvedat nohy na konferenční stolek, ale pak si to rozmyslel a podíval se na Ninu. Usmála se. „Ne, jen si posluž. Nebudu nic namítat. Protentokrát. Když jsi zachránil New York a tak.“

Chase se podíval na svou znehybněnou ruku. „Jo, měl bych si nechat ušít speciální tričko s nápisem ‚Zachránil jsem New York a jediné, co jsem za to dostal, je tahle ošklivá sádra‘…“

Nina ho políbila a odešla do kuchyně. „Určitě dostaneš něco víc, jakmile bude zrušeno utajení. Dáš si něco?“

„Pinta piva by neškodila. Ale pokud nemáš, rád se spokojím s kávou.“

„Hned to bude,“ řekla Nina a vytáhla z ledničky pytlík se zrnkovou kávou.

„Když už mluvíme o utajení, co se bude dít s Herkulovou hrobkou? Neřekli ti, jestli si pak budeš moct připsat zásluhy za její objevení?“

„To bych si vyprosila! Ale myslím, že bude chvíli trvat, než se všechno vyřeší.“ Nasypala zrnka do mlýnku. „Pro začátek je tu alžírská vláda a ta se dožaduje plných pravomocí. Vsadím se, že třeštili oči jako králíček Bugs Bunny, když uslyšeli, že mají na svém území poklad za miliardy dolarů. Agentura bude mít co dělat, aby je přesvědčila, že to místo mají otevřít.“

„Aspoň že se tím nemusíš zabývat,“ řekl Chase, ale pak se na ni nejistě podíval. „Nebo snad ano?“

Nina se na něj usmála a zapnula kávomlýnek. „Ani náhodou. Teď mám dovolenou. A ty taky. A je to z oficiálního rozhodnutí agentury.“

„To rád slyším.“ Chase se natáhl a chystal se dát nohy na stolek, ale vyrušilo ho zaklepání na dveře. „Sakra, kdo to zase je? Člověk nemá chvilku klidu.“

„Vyřídím to,“ nabídla se Nina.

„Ne, to je v pořádku,“ řekl Chase a vstal. „Zbavím se jich.“

Došel ke dveřím a otevřel je…

V chodbě stála Sophia a v ruce držela pistoli.

Než Chase stačil reagovat, vystřelila.

Kovová šipka se mu zabodla do prsou. Vyjekl bolestí, vytáhl šipku… a roztřesená ruka mu zůstala viset uprostřed pohybu, jak se mu paralyzující toxin rozšířil po těle. V křečích spadl na podlahu. Rukou v sádře bouchl o podlahu, v té druhé stále svíral šipku.

Sophia odhodila narkotizační pistoli a vytáhla ze saka černou automatickou zbraň. S prásknutím za sebou zavřela dveře. „Ahoj, Eddie,“ řekla a překročila ho. „Ahoj Nino! Omlouvám se, ale nemůžu říct, že tě ráda vidím…, ale bude to jen minutka.“ Namířila na Ninu a naznačila jí, ať vyjde z kuchyňského koutu.

Nině se rozbušilo srdce. Pohlédla na kuchyňský nůž na kuchyňském pultu, který míjela. „Ani na to nemysli,“ varovala ji Sophia a přistoupila k ní blíž.

„Co jsi udělala Eddiemu?“ vyhrkla Nina, když uviděla Chase ležet na podlaze.

„Neměj obavy, žije – a ještě aspoň pár minut bude. Chtěla jsem, ať se dívá.“

Nina došla doprostřed obývacího pokoje. „Ať se dívá na co?“

Sophia se k ní pomalu blížila. „Samozřejmě na to, jak konečně chcípneš. Bože!“ Zastavila se kousek od ní a pohrdavě se rozhlédla po bytě. „Nemáš ani ponětí, jak moc tě nenávidím, ty sprostá bezvýznamná americká děvko. Dokážu pochopit, že ses do Eddieho zamilovala jako do uctívaného hrdiny, ale absolutně nechápu, co vidí on na tobě. Dokonce i takový buran, jako je on, si zaslouží někoho lepšího.“

„Nemiluji Eddieho proto, že je hrdina,“ oponovala Nina. „Miluju ho proto, že je takový, jaký je. Ale to ty nedokážeš pochopit.“

„Zavři hubu,“ zavrčela Sophia a zvedla pistoli Nině k obličeji. „Eddie, doufám, že se díváš. Právě se chystám zabít tu tvou americkou couru. Co na to říkáš?“ Na nepatrný okamžik sklouzla pohledem z Niny a podívala se stranou na Chase…

Nina se vrhla vpřed.

Jednou rukou popadla Sophiinu ruku s pistolí a zkroutila ji bokem. Druhou jí pak vyrazila pistoli ze sevření. Pistole dopadla na podlahu, ostrým okrajem odštípla kousek lakovaného dřeva a zaletěla pod konferenční stolek.

Sophia na okamžik ohromeně ztuhla a pak se ohlédla na Ninu. Posměšně se ušklíbla. „Ó, cvičila jsi s Eddiem, že ano?“ Druhou rukou popadla Nininu ruku a stiskla ji. „Ale já taky,“ zasyčela, přitáhla Ninu k sobě a podrazila jí nohy.

Nina zakopla a spadla na podlahu. Dopadla tvrdě na lokty, hned vedle sochy Afričana. Staré rány se ozvaly novou bolestí. Podívala se na Chase, který ležel na opačné straně pokoje. Sledoval ji pohledem, ale nedokázal jí pomoci.

Sophia doběhla ke stolku a sehnula se pro pistoli.

Nina vyskočila a rozhlédla se. Potřebovala nějakou zbraň. Jednu našla…

Sophia sevřela pistoli v dlani a otočila se – a na záda jí dopadla dřevěná socha, kterou se Nina rozmáchla jako baseballovou pálkou. Náraz byl tak tvrdý, že soše upadla hlava a odskákala jako míč na druhý konec pokoje. Než Sophia stačila udělat cokoli víc než vykřiknout bolestí, Nina se opět rozmáchla dřevořezbou a tentokrát uhodila Sophii do ramene. Sophia zavrávorala, upadla a pistole jí vypadla z ruky.

Nina zvedla sochu potřetí a chystala se praštit Sophii do hlavy…

Sophia vykopla, zasáhla Ninu pod kolenem a odkopla ji dozadu. Nina pozpátku vrávorala, narazila lýtky do hrany konferenčního stolku a spadla na sklo. To pod ní prasklo a Nina taktak stačila roztáhnout paže a zabrzdit svůj pád o rám stolu, aby nedopadla do střepů na podlaze.

Sophia se chytla za zhmožděné rameno, vstala a rozhlédla se po pistoli. Ležela na druhé straně pokoje, kousek od balkónových dveří. Sophia se k ní vrhla.

Nina se namáhavě překulila přes boční rám stolku a padla na kolena mezi rozbité sklo; z pořezaných zad jí crčela krev. Rozhlédla se, kde je Sophia…

Stála a mířila na ni pistolí!

Nina skočila za kuchyňský pult právě v okamžiku, kdy Sophia vystřelila. Kuchyňskou desku zasáhly tři kulky a vyštíply kousky mramoru. Nina narazila do skříněk u zadní stěny. Jedna se otevřela a vysypaly se z ní čisticí prostředky.

Nina popadla plastovou láhev s rozstřikovačem a začala zoufale odšroubovávat uzávěr…

Sophia se s připravenou zbraní blížila k pultu. Zahlédla pohyb, otočila se a chtěla vystřelit…

Nina máchla lahví. Z otevřeného hrdla vystříkl louh a rozstříkl se Sophii po hrudníku. Sophii se podařilo zvednout ruku a ochránit si obličej, ale i když byla chemikálie zředěná, aby se dala používat jako kuchyňský čistič, vydávala ostrý dusivý zápach, který byl natolik silný, že jí spálil nosní dutiny a začal ji dusit. Sophia zavrávorala, rozkašlala se a utírala si oči.

Nina vyskočila a hledala další zbraň. Její zrak padl na Chasovu figurínu Fidela Castra a napadlo ji, že ji po Sophii hodí, ale pak se rozhodla jinak – vytrhla ze zdi šňůru kávomlýnku a mrskla jím přes pult. Víko se otevřelo a Sophii zasypal jemný kávový prášek. Mlýnek ji udeřil přes ruku, vyrazil jí pistoli a odhodil Sophii dozadu ke křeslu.

Nina popadla velký kuchyňský nůž, vytáhla ho z dřevěného kvádru, a vyběhla zpoza pultu. Kdyby se jí podařilo dosáhnout na pistoli…

Sophia i přes zarudlé pálící a uslzené oči viděla, že se Nina blíží. Popadla kožený polštář, který ležel na křesle, a zvedla ho před sebe jako štít právě v okamžiku, kdy po ní Nina máchla nožem. Z rozťáté kůže se vyhrnuly kousky žlutého molitanu jako tuk při chirurgickém řezu.

Pistole ležela na zemi mezi nimi. Sophia uhodila polštářem Ninu do obličeje a hrudi a donutila ji o krok ucouvnout. Pak si dřepla a natáhla ruku.

Nina divoce kopla do pistole. Ta sklouzla po dřevěné podlaze a zastavila se kousek od Chase.

Jenže ani ten ji nemohl sebrat, nedokázal pohnout ničím jiným než očima…

Sophia udeřila Ninu pěstí do žaludku a vrhla jí roztržený kožený polštář vší silou do obličeje. Nina po ní naslepo bodla nožem, ale Sophia ránu odrazila a sevřela jí zápěstí. Druhou rukou ji popadla za prsty a ohnula je dozadu.

Nina vykřikla. Prsty se jí vyvrátily z kloubů a nervová zakončení v nich explodovala bolestí. Nůž jí vypadl z ruky.

Sophia dál lámala Nině prsty a přitom ji dvakrát tvrdě udeřila loktem do spánkové kosti. Napůl omráčená Nina sklesla na židli.

Sophia se podívala po noži, ale ten dopadl mezi rozbité sklo stolu. Raději se rozběhla pro pistoli.

Nina se posadila. Točila se jí hlava. Omráčeně se dívala, jak Sophia utíká směrem od ní.

A za Sophii byl Chase. Jejich oči se setkaly, jen na zlomek vteřiny. Pak se Chase podíval stranou, ne na Sophii…

Ale na svou nataženou ruku.

Nina okamžitě věděla, co po ní Chase chce.

Vrhla se přes pokoj za Sophii. Dostihla ji právě v okamžiku, kdy sebrala pistoli a otočila se, připravená vystřelit…

Nina ji kopla do holeně. Sophia zavrávorala, ztratila rovnováhu a dopadla naznak na Chasovu nataženou ruku – a na šipku, kterou svíral.

Vytřeštila oči, když ucítila, jak se jí kovový hrot zabodl do zad. Věděla, co to je a co s ní bude. „Ne!“ vykřikla. Výkřik se změnil v přiškrcené zasípání, protože toxin začal okamžitě účinkovat.

Nina jí vytáhla pistoli z roztřesené ruky a odhodila ji stranou. Pak se podívala do Sophiiny tváře, zkřivené hrůzou.

„Pomoz mi…,“ podařilo se Sophii zašeptat. „Prosím… injekce…“

„Existuje protilátka?“

„Ano… Tam… v pistoli…“ Očima ukázala na odhozenou zbraň.

Nina ji zvedla ze země a prohlédla. Pod hlavní byla malá kovová rourka. Nina odklopila víčko a vyklepla si obsah do dlaně. Byla to malá injekční stříkačka.

Sophia na ni prosebně hleděla, její oči žebronily o pomoc, ale Nina jí věnovala jen dlouhý, chladný pohled. „Modli se, ať je tam dost pro dva lidi,“ řekla a zvedla stříkačku. „Protože pokud ne, budu tady sedět a dívat se, jak umíráš…, couro.“

„Páni,“ řekl Chase, který seděl na gauči a obhlížel pokoj. „Byt je pořádně zřízený.“

„Víš ty co?“ Nina se stulila vedle něj. „Měl jsi pravdu. Není to náš styl. Najdeme si něco pěknějšího. A levnějšího.“

„Ale tady pravděpodobně přijdeme o zálohu.“

Nina se podívala na stěnu nad pultem, ozdobenou dírami po kulkách. „Myslíš?“

Protilátka zabrala. Po třiceti vteřinách se mohl Chase znovu hýbat. Nina měla sto chutí nedat Sophii zbytek protilátky, ale Chase ji přesvědčil, ať to udělá. Předtím ale odstranil ze Sophiina dosahu všechny zbraně.

Soused, vyburcovaný hlukem zápasu a střelbou, mezitím zavolal policii a policisté na sebe nenechali dlouho čekat. Našli Sophii spoutanou na gauči a Ninu, jak na ni triumfálně míří pistolí. Pak došlo k menším kompetenčním neshodám, když se o něco později dostavila FBI a agenti ministerstva národní bezpečnosti a nemohli se dohodnout, kdo má na státem nejhledanější teroristku uvalit vazbu, ale pak se rychle shodli na tom, že se domluví, až bude Sophia bezpečně zamčená v cele. Když jí policisté nasazovali pouta a strkali ji ven ze dveří, věnovala Nině a Chasovi poslední nenávistný pohled. Pak se rozruch zklidnil a Nina a Chase osaměli se svými úvahami o zničeném bytě.

„Tak,“ řekl Chase a objal Ninu kolem ramen. „Myslíš, že bych teď mohl dostat to kafe?“ Nina ukázala na rozbitý kávomlýnek a kávu rozsypanou na podlaze. „Aha, asi ne,“ připustil. „Proč jsi po ní nehodila Fidela? Konečně ses mohla toho hnusného kýče zbavit.“

„Není tak špatný. Myslím, že mu dám druhou šanci.“

Chase pochopil, co tím myslí. „To je fajn. Beztak nemůžu po kávě celou noc spát.“

„Vím o něčem jiném, co tě udrží celou noc vzhůru,“ řekla mu Nina s potutelným úsměvem.

Chase chabě pozvedl zlomenou ruku. „Cože, v tomhle stavu?“

„Stačí, když budeš jen ležet a já odvedu všechnu práci. Chápeš? Je třeba zkoušet nové věci.“

Podívali se na sebe a pak vybuchli smíchy. Napětí konečně povolilo. „Panebože,“ řekl Chase, když se trochu uklidnili. „Nemůžu uvěřit, že jsme to dokázali. Že jsme po tom všem, co se stalo, ještě naživu. Pořád jsme tady.“

„Pořád spolu.“

Podíval se jí do očí a usmál se. „Jo, pořád spolu. Zase spolu.“

Zdálo se, že Nina chce něco říct, ale zarazila se. „Copak?“ zeptal se Chase.

„Jen jsem myslela…“

„Na co?“

„Na tu tvou otázku. Když jsme byli na lodi, říkal jsi, že nemá moc smysl se na to ptát.“

„Ano…?“

„Já jen…, že už na té lodi nejsme.“

„Oba ale víme, jaká bude odpověď,“ řekl Chase s uličnickým úsměvem.

„Já vím! Ale…“ Nina mu úsměv vrátila, „jen chci slyšet, jak se mě na to ptáš.“

„Opravdu?“

„Ano.“

„Víš to jistě?“

„Naprosto.“

„Tak tedy ano.“ Chase pomalu a strnule vstal a pak si před Ninou opatrně klekl na koleno. Škubl sebou, když se ozvaly nesčetné modřiny a šrámy, které si odnesl z posledních bojů. „Au, do hajzlu a do prdele, to bolí.“

Nina pobaveně zvedla obočí. „Tohle nejsou přesně ta pravá slova, která bych si přála slyšet od muže, kterého miluji a který přede mnou klečí…“

„A co tahle? Nino Wildeová…,“ vzal ji za ruku, podíval se jí do očí a jeho obličej i hlas byly najednou naprosto vážné, upřímné a vroucí. „Vezmeš si mě?“

Nina se usmála a chvilinku dělala, že jeho otázku zvažuje. Ale Chase měl pravdu.

Oba už její odpověď znali.

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai