Tajemství Excaliburu

Andy McDermott

(2009)

Hodnocení:

***

Štítky:

Romány, Literatura světová

Excalibur. Meč, kterému je artušovskou legendou připisována obrovská moc. Jeho majiteli má zajistit neporazitelnost v každé bitvě, ale před více než tisíci lety se po něm slehla zem. To se však může brzy změnit. Archeoložka Nina Wildeová dostala šifrovaný vzkaz od historika Bernda Rusta, který se domnívá, že dokáže bájný Excalibur nalézt, a co víc – že Artušova zbraň stále skýtá zdroj obrovské síly. Nina se zdráhá uvěřit, ale když ji a Rusta přepadnou profesionální zabijáci a dožadují se výsledků historikova bádání, skepse mizí a místo ní nastupuje ostražitost a nezdolné rozhodnutí Excalibur najít. Netrvá dlouho a Nina spolu s Eddiem Chasem se stávají aktéry nebezpečného závodu o čas, který je zavede do syrské pouště i na sibiřské pláně. Pokud se totiž Excaliburu zmocní jejich nepřítel, už nic nezastaví jeho zlovolný plán: za pomoci magické síly, kterou meč skrývá, uvrhnout svět do nové války…

Copyright © 2008 by Andy McDermott

Translation © 2009 by Dalibor Míček

Cover design © 2009 by DOMINO

Veškerá práva vyhrazena. Žádná část tohoto díla nesmí být reprodukována ani elektronicky přenášena bez předchozího písemného souhlasu majitele autorských práv.

Z anglického originálu THE SECRET OF EXCALIBUR,

vydaného nakladatelstvím Headline, Londýn 2008,

přeložil Dalibor Míček

Odpovědná redaktorka: Karin Lednická

Jazyková redakce: Lukáš Foldyna

Korektura: Lea Petrovská

Technický redaktor: Martin Pěch

Sazba a obálka: Dušan Žárský

Vytiskla tiskárna Finidr Český Těšín

Vydání první

Vydalo nakladatelství DOMINO, Na Hradbách 3, Ostrava 1,

v listopadu 2009

ISBN 978-80-7303-486-3

Věnováno mé rodině a mým přátelům

PROLOG

Sicílie

Kostelík shlížel na vesnici San Maggiori stejně jako za každého soumraku již po sedm století. Od vesnice k němu vedla příkrá polní cesta samá zatáčka, ale místní věřící byli natolik pyšní na svůj svatostánek a jeho bohatou historii, že si na stoupání nestěžovali. Alespoň ne příliš často.

Otec Lorenzo Cardella byl na kostel pyšný nejvíc. Věděl, že technicky vzato je pýcha hřích, ale toto místo patřilo Bohu a Stvořitel sám by si jistě našel chvíli, aby je ocenil. Skromný ve své velikosti a zevnějšku přečkal počasí a války, nájezdníky a povstalce již od dob Svaté říše římské. Bůh, rozjímal kněz, ho měl dostatečně rád na to, aby jej zachoval.

Naposled ocenil nádheru zapadajícího slunce a otočil se k větrem ošlehaným dubovým kostelním dveřím. Chystal se je zrovna zamknout, když uslyšel zaskřípění pneumatik auta, které právě projíždělo poslední serpentinou. Velké černé SUV se prodíralo zatáčkou a pneumatiky prokluzovaly navzdory náhonu na všechna čtyři kola.

Potlačil povzdech. Auto – americké, jak hádal z obrovského množství křiklavého chromu – mělo zahraniční registrační značku. Představa, že kostely mají stejnou otvírací dobu jako kterékoliv nákupní středisko, byla vždy vlastní turistům, kteří brali svět jako svůj soukromý zábavní park. Co se dá dělat, tato skupinka odjede zklamaná.

Automobil dorachotil a zastavil. Otec Cardella nasadil zdvořilý výraz a čekal, až se cestující ukážou. Okna byla tak tmavá, že ani neviděl, kolik lidí přijelo. Potlačil další povzdech. Kdo si myslí, že jsou? Hollywoodské hvězdy?

Dveře se otevřely.

Hollywoodské hvězdy tedy v žádném případě. I když otec Cardella nechtěl být krutý, nemohl nepomyslet na to, že ještě nikdy nespatřil takovou koncentraci ohyzdnosti. První vystoupil řidič, holohlavý muž s pokožkou zažloutlou tak, až působila odporně. Vypadal jako voják – nebo jako trestanec. Na druhé straně se vynořil obr, hromada svalů, která se s problémy vysoukala z obrovského interiéru auta. Jeho drátovitá bradka nemohla zamaskovat obličej pokrytý jizvami, z nichž největší tvořila sukovitý uzel přesně uprostřed čela. Ať už zranění, které to způsobilo, bylo jakékoliv, měl velké štěstí, že vůbec přežil.

Třetí osoba, jež vystoupila, byla žena, kterou by otec Cardella považoval za atraktivní, nebýt jejího tvrdého, nasupeného výrazu a odpuzujících namodro obarvených vlasů, které vypadaly, že si je zkracuje sama pomocí tupého nože bez použití zrcadla. Rychle se otočila kolem dokola a očima prozkoumala okolí, až její zrak s nepříjemnou intenzitou spočinul na knězi.

Chvíli všichni tři stáli v klidu a pozorovali jej. Potom žena dvakrát klepla na okénko auta a vystoupil poslední cestující.

Byl starší než ostatní, šedivé vlasy zastřižené nakrátko, ale měl v sobě stejnou tvrdost, brnění vytvořené brutálním životem. Otec Cardella měl pocit, že tento muž zachází se svými bližními stejně, jak jiní zacházeli s ním. Jeho nervozita ještě stoupla, když se muž vydal směrem k němu, následován ostatními o krok pozadu jako na nějaké vojenské přehlídce. Ustoupil a položil ruku na kliku dveří. „Přejete… přejete si něco?“

Vůdcova široká, žábě podobná ústa se nečekaně roztáhla do úsměvu, i když jeho pichlavé modré oči zůstaly chladné jako předtím. „Dobrý večer. Toto je kostel San Maggiori, že?“ Jeho italština byla na slušné úrovni, ale mluvil se silným přízvukem – s ruským, pomyslel si kněz.

„Ano, je.“

„Dobře,“ přikývl muž. „Jmenuju se Alexej Kruglov. Přišli jsme si prohlédnout vaši…“ Na chvíli se zarazil, jak hledal správné slovo. „Váš relikviář.“

„Je mi líto, ale kostel je pro dnešek zavřený,“ odpověděl mu otec Cardella, jednu ruku stále položenou na klice. „Otevíráme znovu zítra ráno v deset. Potom vás provedu, jestli budete chtít.“

Znovu ten vážný úsměv. „To se nám nehodí. Chceme jej vidět hned teď.“

Otec Cardella zamaskoval rostoucí obavy odevzdaným povzdechem, otevřel dveře a protáhl se jimi. „Je mi to líto, ale kostel je již zavřený. Leda že byste se chtěl vyzpovídat,“ dodal a jeho slova doprovodil neúspěšný pokus o lehkovážný tón.

K jeho zděšení se Kruglovův úsměv stal upřímným, ovšem se sadistickým nádechem. „Promiňte, otče, ale i samotný Bůh by byl šokován tím, z čeho se já musím zpovídat.“ Jeho ruka vystřelila vpřed a dala signál k akci.

Otec Cardella přibouchl dveře a zasunul závoru přesně ve chvíli, kdy někdo udeřil do dřeva. Opřel se o dub, aby udržel dveře zavřené, bojoval s rostoucí panikou a pokoušel se přemýšlet. V malé pracovně v zadní části kostela měl mobilní telefon a pomoc z vesnice by mohla dorazit během několika minut…

Další rána do dveří, tentokrát tak silná, že otce Cardellu odhodila na zem a rozlomila závoru napůl. Sukovitá, jako talíř veliká ruka vrazila dovnitř a otevírala dveře stále více.

Otec Cardella vší silou kopl. Dveře přirazily ruku proti rámu a ozval se tichý sten, krátké nadechnutí. Čekal výkřik bolesti.

Neozval se. Místo toho uslyšel smích.

Vydrápal se do vzpřímené polohy. Klopýtal chrámovou lodí, a když se otočil, spatřil obrovského muže, jak skoro vyplňuje celý prostor dveří. Odhalené zuby se mu blýskaly v šíleném úšklebku.

Venku mezitím žena něco rusky křičela. Otec Cardella se zoufale rozběhl do své pracovny.

„Uhni z cesty, Buldozere!“ volala modrovlasá žena. „A přestaň se smát, ty debile!“

„To bylo příjemné,“ zabručel obr a ignoroval její urážku. Couvl a prohlížel si ruku. Na hřbetu měl sedřený kus kůže a krev, která vytékala z rány, ulpívala na hustých chlupech. „Ten staroch kope jak osel!“

Kruglov si netrpělivě promnul prsty. „Dominiko, Josarine, přiveďte mi kněze.“ Ukázal na obra: „Maximove, ty pojď se mnou.“ Žena a holohlavý muž přikývli a poslušně se rozběhli do kostela.

Maximov si s posledním slastným zavrčením setřel z ruky krev. „Kam půjdeme, šéfe?“

„Do relikviáře. Jestli se ten Němec ve svých závěrech nemýlil, bude to, co chceme, právě tam,“ mávnul rukou ke dveřím. Maximov znovu zavrčel, tentokrát na znamení souhlasu, sehnul se a překročil práh. Kruglov jej následoval.

Kněz dorazil ke dveřím na druhém konci kostela a s prásknutím je zavřel. Kruglov se zamračil. Buď se chtěl vevnitř zabarikádovat do doby, než dorazí pomoc, nebo… „Dominiko, jestli vyleze, zastav ho,“ zavolal a horečně uvažoval o dalším postupu. „Maximove, vyraz ty dveře.“

Když Josarin dorazil ke dveřím, Dominika se otočila a běžela stejnou cestou zpátky. Jak Kruglov předpokládal, bylo zamčeno zevnitř. Maximov se prudce rozběhl přes chrámovou loď a narazil ramenem do dřevěné výplně. Byla mnohem slabší než statný dub hlavního vchodu a síla nárazu vyrazila křídlo z pantů. Obr i s dveřmi naletěl na pracovní stůl otce Cardelly, převrátil jej a jeho obsah se rozletěl po podlaze.

Josarin vběhl dovnitř hned za ním, právě včas, aby zahlédl vyděšeného kněze vybíhat dalšími dveřmi na opačném konci pracovny. „Utíká zadem,“ varoval Kruglova.

„Jdi po něm!“

Josarin vystartoval a proběhl kolem Maximova, který se snažil vyprostit z trosek stolu. „Chcete, abych šel taky, šéfe?“ zeptal se.

„Ne,“ odmítl Kruglov. „Pojďme si vzít, pro co jsme přišli.“

Otec Cardella svíral telefon pevně v ruce, ale nemohl ztratit ani tu vteřinu, kterou by potřeboval, aby se na něj podíval a vyťukal číslo. Běžel úzkou pěšinou lemovanou z jedné strany zadní zdí kostela a z druhé prudkým skalnatým srázem.

Uslyšel ránu – to se za ním prudce otevřely dveře. Jdou po něm.

Kdo vlastně jsou? A co chtějí? Relikviář, jak prohlásil vůdce té bandy. Chtějí něco z kostelní schránky na relikvie. Ale proč? Věci tam uložené měly význam pouze v souvislosti s historií kostela a postrádaly peněžní hodnotu. Jejich cena? Maximálně pár tisíc eur.

Nic, za co by stálo vážit dlouhou cestu až z Ruska a ukrást…

Vynořil se zpoza kostela a riskoval krátké ohlédnutí přes rameno. Pěšina se rozšiřovala. Holohlavý muž jej pronásledoval, jeho ruce a nohy pumpovaly jako vahadla stroje. Na konci cesty spatřil černý automobil. Žena s obarvenými vlasy právě otevírala zadní dveře a vytahovala dlouhý válcovitý předmět.

Tato úniková cesta byla tedy zablokovaná, ale zbývala ještě jedna. Stará prudká stezka vinoucí se strmě dolů lesem do vesnice…

S tlukoucím srdcem zamířil do mezery mezi zakrslými keři, která označovala začátek pěšiny. Uplynula již řada let od chvíle, kdy ji naposledy použil, ale znal cestu velmi dobře, a pokud člověk, který jej pronásleduje, není hbitý jako stepní koza, měl docela slušnou šanci. Otec Cardella potřeboval získat pár vteřin, jen tolik, aby si stihl zavolat, jeden hovor by mu přivedl na pomoc celou vesnici. Obyvatelé San Maggiori nemají v lásce cizince, kteří ohrožují jejich kněze.

Dorazil ke křoví. Pod ním se otevřela stráň.

Kroky za ním, stále blíže.

Otec Cardella přeskočil okraj, černé roucho za ním vlálo jako závoj. Jeho nohy dopadly mezi kamení a kořeny. Stezku viděl rozmazaně, spoléhal pouze na svoji paměť. Mával rukama a snažil se přibrzdit střemhlavý sestup.

Za ním se ozval výkřik, zaklení v cizím jazyce doprovázené hlasitým lámáním větví. Otec Cardella se nemusel otáčet, aby zjistil, co se stalo. Pronásledovatel uklouzl a spadl do křoví.

Pár vteřin, které potřeboval.

Vytáhl telefon a zabodl do něj prst, aby vyvolal adresář. Stačil mu kdokoliv z vesnice. Vybral jedno jméno a stiskl další tlačítko. Nápis na displeji hlásil, že číslo se vytáčí. Pár sekund na spojení, dalších pár na odpověď…

Stále si přidržoval telefon u ucha a ohlédl se nahoru po svahu. Telefon vyzváněl. Holohlavý Rus stále vězel zamotaný ve křoví.

No tak, zvedni to…

Nahoře se proti západu slunce vynořil obrys další lidské postavy. Žena.

Do ucha se mu ozvalo cvaknutí, telefon konečně někdo zvedl, „Haló?“

Otevřel ústa, aby promluvil…

Tlustý válcový tlumič připevněný k hlavni pušky, kterou Dominika držela, ztlumil zvuk výstřelu na tiché plácnutí. Otec Cardella ani neslyšel ránu, která jej zabila.

Za relikviář sloužila stísněná komora za oltářem, pro Kruglova příliš nízká, takže se musel sehnout. Nevšímal si nepohodlí a hnal se za svým cílem. Další součásti sbírky, pečlivě naaranžované na krvavě rudém sametu uvnitř prosklené skříně, považoval za téměř bezcenné haraburdí. Velmi stará bible, latinský text, spíše ruční práce než tisk. Stříbrný talíř s hrubou podobiznou Ježíše vyleptanou do kovu. Pozlacený pohár… Ostatní kusy si nezasluhovaly více než zběžný pohled. Věděl, co hledá.

Tam je to! Poslední předmět, zastrčený do rohu skříně, jako by ho i kněz považoval za bezvýznamný. Rozhodně tak vypadal – pouhý úlomek kovu sotva deset centimetrů dlouhý, ulomená špička meče. Byl do něj vyryt kulatý znak, labyrint vyznačený malými tečkami. Kromě toho vypadal naprosto všedně.

Ale pohled na něj vyloudil na Kruglovově tváři další chladný úsměv. Musel si přiznat, že pokládal Němce za podvodníka nebo šíleného badatele, který hlásá nesmysly. Ale Vaskovič smýšlel jinak a jeho domněnku by zpochybnil pouze blázen.

Ukázal na skříň. Maximov, který se skoro plazil, aby se do místnosti vešel, sevřel pěst a praštil do skla. Rozsypalo se po relikviích. Vousy mohutného muže se rozestoupily v bezděčném úsměvu a Kruglova nepřekvapilo, když viděl, že z jeho ruky trčí skleněný střep. Nevšímal si toho, přivyklý na podivnosti svého podřízeného.

Raději se kolem něj protáhl do skříně a opatrně odstranil skleněné střepy, aby mohl část meče vytáhnout. Po všem, co mu Vaskovič pověděl, skoro tušil, že se stane něco neočekávaného. Ale byl to jen kus kovu, netečný a chladný.

Maximov si vytrhl střep z ruky a zadíval se na zlatý pohár. „Vezmeme i ty ostatní věci?“ zeptal se a už se pro něj natahoval.

„Nech to,“ obořil se na něj Kruglov.

Jizva na Maximovově čele se stáhla zklamáním. „Ale vždyť je to zlato!“

„U každého zlatníka v Moskvě si koupíš lepší. Toto je všechno, pro co jsme přišli.“ Vytáhl z kapsy malou kovovou krabičku vystlanou pěnou a opatrně do ní uložil úlomek meče. Pak ji s cvaknutím zavřel. „A je to.“

Dominika nahlédla do relikviáře. „Postarala jsem se o kněze,“ oznámila znuděně.

Maximovovo zjizvené čelo se znovu nakrčilo. „Tys ho zabila?“

„Hm,“ odfrkla lhostejně.

„Vždyť to byl kněz,“ protestoval obr. „Přece nemůžeš jen tak zabít kněze!“

„Je to docela jednoduché.“ Pohnula očima a podívala se na krabičku v Kruglovových rukou. „Máte to, šéfe?“

„Mám. Jdeme.“ Kruglov se jí podíval přes rameno: „Kde je Josarin?“

Znovu pohnula očima. „Spadl do křoví.“

Kruglov potřásl hlavou, schoval krabičku do kapsy saka a protáhl se nízkými dveřmi. „Oheň založte tamhle,“ rozhodl a ukázal na první řadu kostelních lavic. „Není třeba to maskovat jako nehodu. Obviní sicilskou mafii, je to její způsob.“ Vykročil uličkou mezi lavicemi, zatímco Dominika stříkala na sedadla benzín do zapalovačů. Pak rozškrtla sirku a hodila ji do kaluže. S tichým blafnutím okamžitě vyskočily plameny.

Trojice opustila kostel, přidala se k Josarinovi, který se mezitím vyškrábal z křoví, a nasedla do auta. Když sjížděli klikatou cestou k vesnici, ze dveří kostela se začaly valit první chuchvalce hustého kouře, a jak stoupaly nahoru, prosvětlovaly je poslední paprsky zapadajícího slunce.

1

Washington, DC

O tři týdny později

„Nervózní?“ zeptal se Eddie Chase snoubenky a postrčil ji ke dveřím.

Nina Wildeová se dotkla přívěsku, který jí visel kolem krku, svého talismanu pro štěstí. „Hmm, ano. Ty taky?“

„Proč? S tím chlapíkem jsme se už setkali.“

„No jo, ale tehdy nebyl prezidentem, že?“ Asistent jim otevřel dveře a uvedl je do Oválné pracovny.

Při vstupu je uvítal potlesk. Očekával je admirál amerického námořnictva ve výslužbě Hector Amoros, generální ředitel Mezinárodní agentury pro historické dědictví při Organizaci spojených národů a jejich současný šéf, několik úředníků Bílého domu a zástupců Kongresu, první dáma… a Victor Dalton, prezident Spojených států amerických.

„Doktorko Wildeová,“ řekl, postoupil o krok dopředu a podal jí ruku. „A pane Chasi. Rád vás oba zase vidím.“

„Také vás rádi vidíme…, ehm, pane prezidente,“ dodala Nina rychle.

Chase si s hlavou státu rovněž potřásl rukou. „Děkuji, pane.“

Ostatní si sedli, zatímco Nina, Chase a Dalton zůstali stát. Než prezident zahájil projev, počkal, až se všichni ostatní usadí, a zůstal stát natočen bokem tak, aby fotograf Bílého domu mohl zabírat co nejvíce čestných hostů. „Dámy a pánové,“ začal, „vážení členové Kongresu, členové mého kabinetu. Je mi opravdu velkou ctí, že mohu předat významné ocenění ženě, jejíž neohrožené hrdinství tváří v tvář mimořádnému nebezpečí zachránilo bezpočet životů jak v Americe, tak i jinde ve světě. Je to žena, jež svou oddaností vědě a hledání pravdy navždy změnil náš pohled na dějiny a vzkřísila dlouho ukryté poklady, které jsme donedávna považovali za mýtus. Svým způsobem ochránila nejen naši minulost, ale i budoucnost. S potěšením vám dnes představuji doktorku Ninu Wildeovou, objevitelku ztraceného města Atlantidy a pohřbené Herkulovy hrobky, a také zachránkyni našeho národa před gigantickým teroristickým útokem. Nyní jí předám nejvyšší vyznamenání, které může vláda udělit – Prezidentskou medaili svobody.“

Nina zčervenala, když prezident opatrně z podnosu potaženého sametem zvedal medaili na modré stuze, a současně bojovala s puntičkářskou potřebou Daltona opravit – Atlantis bylo jméno ostrova, ne města. „Doktorko Wildeová, náš národ je vaším dlužníkem. Budu poctěn, přijmete-li toto vyznamenání jako výraz nezměrné vděčnosti amerického lidu.“

„Děkuji vám, pane prezidente,“ řekla a sklonila hlavu. Dalton zvedl medaili a navlékl jí ji na krk. Poté jí znovu potřásl rukou a natočil ji do blesků fotoaparátů, které ji na okamžik oslnily. Proslov, který si připravila, vzal pod náporem světel a nekončícího potlesku za své. „Děkuji,“ zopakovala a snažila se vymyslet nějakou inteligentnější odpověď. „Já… jsem velmi poctěna tímto vyznamenáním. Je to pro mě velká čest a… Ehm, ráda bych také poděkovala svému snoubenci Eddiemu.“ Otřásla se nad tou větou. Ráda bych také poděkovala? Vždyť nejsem na udílení nějakého zatraceného Oscara! „Nebýt jeho, asi bych byla, inu, mrtvá. Několikrát. Děkuji vám všem.“ Odvrátila se a tváře měla stejně rudé jako vlasy.

„Doktorka Wildeová mi párkrát šlápla na kuří oko,“ řekl Dalton a bodře se rozesmál a v tu chvíli Nina litovala, že Oválná pracovna nemá tajné padací dveře, kterými by se propadla. „A druhou osobou, kterou dnes musíme ocenit, je Eddie Chase.“ Naznačil Eddiemu, aby udělal krok dopředu a vyměnil si místo s Ninou. „Jako někdejší příslušník elitních jednotek britské Speciální letecké služby si z bezpečnostních důvodů přeje zůstat mimo pozornost veřejnosti a toto rozhodnutí jistě budeme všichni respektovat. Ale náš národ je mu za jeho roli při zabránění teroristickým zvěrstvům stejným dlužníkem jako doktorce Wildeové.“ Potřásl Eddiemu rukou. „Pane Chasi, jménem lidu Spojených států amerických vám upřímně děkuji.“

„Děkuji,“ řekl Chase a potlesk se znovu rozezněl. Když však bylo zřejmé, že se oslavenec nechystá nic dodat, aplauz rychle ustal. Tentokrát byl pořízen pouze jeden snímek. Na rozdíl od Nininých fotografií, které budou připojeny k tiskovému prohlášení a do hodiny rozeslány agenturám po celém světě, tato bude určena výhradně pro vnitřní potřebu Bílého domu. Dalton od Chase mírně odstoupil, čímž dal jasně najevo, že oficiální část setkání skončila. Ostatní povstali a politici rychle využili příležitosti přiblížit se k prezidentovi.

„Tak tohle tedy byla ta tvoje velká řeč?“ otázal se Chase Niny tiše. „Domníval jsem se, že uslyšíme přednášku o zázračných pokladech minulosti.“

Ninin obličej se při té vzpomínce zkroutil. „Nech toho. Bože, jak já se stydím! Ještě štěstí, že jsem se zmohla na souvislou větu, ne jenom na ehmm…“

Vstoupil mezi ně Amoros. „Gratuluji vám oběma. Eddie, jsi si jistý, že nechceš žádnou publicitu? Určitě bychom něco vymysleli.“

„V pohodě,“ odvětil Chase odhodlaně. „Za ty roky jsem dost lidí pořádně naštval. Poslední, co potřebuju, je připomínat jim, že jsem někomu zastřelil bratra nebo se na něm dopustil jiné křivdy. Kdoví, co by udělali, kdyby se dozvěděli, že jsem dostal medaili.“ Podíval se na Ninin krk. „A když už o ní mluvím, moc ti sluší. Měla bys ji nosit na letišti, třeba by nás zdarma přesadili do první třídy.“ Nina mu oplatila sarkastickým úsměvem.

„Pořád pospícháte do Londýna?“ zeptal se Amoros.

Chase přikývl. „Středa – setkání s prezidentem Spojených států v Bílém domě. Čtvrtek – návštěva mojí babičky s čajem a sušenkami v Bournemouthu. Není to úplně stejná liga.“

„Jsme zasnoubení už skoro rok,“ dodala Nina. „Mysleli jsme, že je nejvyšší čas, abych poznala Eddieho rodinu.“

„Ty sis myslela, že už je nejvyšší čas,“ ušklíbl se Chase jízlivě.

Nina spolkla odpověď, protože se k nim přidal Dalton a jeho nohsledové zaujali pozice okolo. „Tak, paní doktorko, objevila jste Atlantidu a Herkulovu hrobku. Co máte v plánu dál? Šalamounův chrám? Nebo Noemovu archu?“ vyptával se s úsměvem.

Nina se nesmála. „Ve skutečnosti jde můj další projekt u Mezinárodní agentury pro historické dědictví mnohem dále do minulosti než cokoliv, co jsem dělala dříve. Sahá dokonce před Atlantidu. Snažím se teď využít možností IHA připojit se do celosvětových archeologických a antropologických databází a vystopovat rozšíření lidstva v prehistorické době.“ Jak se její nadšení stupňovalo, mluvila stále rychleji. „Obecný vzorec rozšíření lidstva z Afriky přes Asii a Australasii a později do Ameriky a Evropy je všeobecně znám. Pokles hladin moří během dob ledových umožnil prastarým národům cestovat po zemi a usadit se na místech, která jsou dnes pod vodou. V Indonésii existuje jedna velice slibná lokalita, kterou se chystáme prozkoumat ještě letos.“

„Už se nemůžu dočkat,“ doplnil Chase. „Konečně vypadneme z kanceláře a zažijeme nějakou akci!“

„Dej si pozor, abys to nezakřiknul,“ žertovala Nina. „Ale mým cílem je vymezit přesný počátek lidstva. Kolébku civilizace, dalo by se říct.“

Dalton pozvedl obočí. „To mi připadá, jako kdybyste hledala Rajskou zahradu.“

„Dalo by se to tak říct, ovšem ne ve smyslu Adama, Evy a hada. I když nález místa, kde se druh homo sapiens oddělil od ostatních hominidů, kreacionisty rozhodně nepotěší!“ Uvědomila si, že Dalton lehce ztuhl a Amoros si odkašlal tónem, z nějž znělo jasné varování. „Proboha, promiňte, pane prezidente, kreacionisté jsou součástí vaší… vaší volební základny, že? Omlouvám se.“

„V pořádku, nemusíte se omlouvat,“ uklidňoval ji Dalton a mírně se usmál. „Moje voličská základna je naštěstí mnohem rozsáhlejší než pouhé kreacionistické křídlo. A někteří mí stoupenci dokonce věří, že Země obíhá kolem Slunce!“ Nuceně se zasmál a jeho doprovod se přidal. Po chvíli i Nina následovala jejich příkladu, avšak se smíšenými pocity rozpaků a úlevy. „Je to všechno velmi fascinující, paní doktorko, i když překonat objev Atlantidy a Herkulovy hrobky představuje velmi vysoký cíl. A to vám teprve nedávno bylo třicet, nemám pravdu?“

„Bohužel máte,“ přiznala Nina a nebyla moc ráda, že jí prezident připomněl věk.

„Věřím, že před sebou máte dost času na pěknou řádku dalších úspěchů!“ Dalton se znovu rozesmál, Nina s ním, i když tentokrát se zase musela nutit ona.

Dalton se otočil k odchodu, ale Chase ho zastavil. „Promiňte, pane prezidente, můžu se vás na něco zeptat? V soukromí?“ Pokynul hlavou, aby ukázal na místo vzdálené pár kroků od skupiny.

Dalton si vyměnil pohled se svými spolupracovníky, pak se usmál a poodstoupil. Všudypřítomní agenti Tajné služby je sledovali zpovzdáli. „Samozřejmě. Co pro vás můžu udělat, pane Chasi?“

„Chtěl jsem se zeptat, co se stalo se Sophii.“

„Myslíte Sophii Blackwoodovou?“

Chase málem odpověděl: „Ne, Sophii Lorenovou,“ ale nakonec sarkastickou poznámku spolkl. Někdejší baronka Blackwoodová – britský parlament jí nedávno titul v nepřítomnosti odejmul – byla Eddieho bývalá manželka… a také hlavní organizátorka plánovaného nukleárního teroristického útoku, který se jemu a Nině podařilo na poslední chvíli překazit. „Jo, Sophii Blackwoodovou. Poslední, co jsem o ní slyšel, je, že byla převezena na Guantánamo. Kdy se chystáte ji obvinit?“

„Na Guantánamo jsme ji přesunuli kvůli jejímu vlastnímu bezpečí,“ odpověděl Dalton. „Kdybychom ji nechali v normálním vězení, byla by mrtvá dlouho před začátkem procesu.“

„Ušetřilo by to spoustu peněz za právníky. Všichni víme, že je vinna, a stejně se ji chystáte popravit, nemám pravdu?“

Dalton se na něj chladně usmál. „Důvěřuji našemu soudnímu systému, že dobře splní svoji úlohu.“

„To rád slyším.“ Chase pozvedl ruku. „Děkuji, pane prezidente.“

„Já děkuji vám, pane Chasi.“ Prezident stiskl nabízenou pravici a zvýšil hlas. „A nyní, pokud mě omluvíte, se musím postarat o drobnou názorovou roztržku s našimi ruskými přáteli. Letadlová loď George Washington s doprovodnými plavidly už sice zaujala pozici, ale doufám, že druhý operační svaz dodá našim argumentům patřičnou váhu.“ Tichý smích, který poznámka vyvolala, měl nádech černého humoru. Pokračující neshody mezi Západem a Ruskem ohledně rozšíření posledních teritoriálních požadavků v Arktidě nabraly před několika dny hrozivé obrátky, když ruské válečné lodě přinutily namířenými zbraněmi americké průzkumné plavidlo opustit sporné vody. „Doktorko Wildeová, pane Chasi – a Hectore,“ dodal Dalton a kývl na Amorose, „děkuji vám.“

Hned nato opustili Nina, Chase a Amoros Oválnou pracovnu a mladý asistent je doprovázel chodbami Bílého domu. „Myslím, že jsme to docela zvládli,“ řekl Chase. „O mém vystoupení se to rozhodně říct dá.“

Nina se udeřila pěstí do čela. „Panebože! Nemůžu uvěřit, že jsem ze sebe udělala před prezidentem takového pitomce!“

„Dvakrát ve dvou minutách, to je vše,“ komentoval její sebekritiku Chase.

„Tos mi teda moc nepomohl!“

„Nedělej si starosti, Nino,“ ujišťoval ji Amoros, „vedla sis skvěle.“

Chase ukázal palcem na medaili na jejím krku. „A odnesla sis pěknou cetku.“

„Eddie,“ pokáral jej Amoros, „Prezidentská medaile svobody není žádná cetka!“

Nina se cítila lehce uražená. „No jo, jen do mě, Eddie. Já bych si z tebe srandu nedělala, kdybys dostal medaili od královny.“

„A kdo říká, že ji nemám?“ opáčil Chase s tupým pohledem.

Nina si ho podezřívavě změřila. I po dvou letech, co ho znala, nebyla schopna přesně odhadnout, kdy mluví vážně a kdy – jak to sám často nazýval – se jen snaží někoho nasrat. „No,“ řekla nakonec, „kdybys opravdu tu medaili od královny měl, už bys mi o ní řekl. Ani ty bys nedokázal udržet takovou poctu v tajnosti.“

Pokrčil rameny. „Jak myslíš. Mám sice medaile, ale nedělám z toho vědu. Jsou zahrabané kdesi v krabici, ani přesně nevím kde.“

„Tak to bys je možná mohl vyhrabat a ukázat mi je, až dorazíme domů. Máme ještě před odletem čas.“

Chase se ušklíbl. „Neřekl jsem, že mám tu krabici tady, nebo snad jo?“ Rozkýval Nininu medaili, až lehce kovově zacinkala.

„Myslím, že by sis ji měla vzít do vlaku na cestu do New Yorku. Uvidíme, jestli tě někdo pozná.“

V rychlovlaku Acela mířícím na Pensylvánské nádraží Ninu nakonec skutečně poznali, ale nebylo to kvůli medaili, kterou ještě před odchodem z Bílého domu vrátila do obalu.

Objev Atlantidy neproběhl za ideálních podmínek – sponzora Nininy expedice vedly skryté vražedné úmysly, a tak představitelé západních zemí, které založily Mezinárodní agenturu pro historické dědictví pod záštitou Organizace spojených národů, vymysleli mnohem neškodnější krycí příběh.

Verze, na níž se nakonec dohodli a kterou média vyjevila veřejnosti, prezentovala Ninu jako dokonalou vedoucí výpravy.

V důsledku toho se o ní hodně psalo v novinách a časopisech a mluvilo v televizi. Právě proto si jí všiml muž, který ji požádal o autogram. „Ještě chvíli,“ konstatoval Chase, když vystoupili z vlaku, „a budeš ve všech bulvárních plátcích.“

„Bože, to ne! Tolik pozornosti zase nepotřebuju,“ zasténala Nina. Přesto si musela přiznat, že jí docela zalichotilo, když ji poznal úplně cizí člověk. Zvláštní zkušenost. „Nejsem přeci žádná filmová hvězda.“

„Pro mě hvězda jsi, lásko,“ řekl Chase a položil jí ruku kolem pasu a pak s ní jakoby mimochodem sklouzl na její zadek. Narazila do něj bokem a odstrčila ho dozadu, aby mu připomněla, že jsou na veřejnosti. „Kdo myslíš, že by nás hrál, kdyby o nás natočili film? Škoda, že je Cary Grant už mrtvý, na mě by se perfektně hodil.“

Nina se na skrčeného, plešatícího Angličana se zlomeným nosem úkosem podívala. „Jíístě,“ protáhla a prohrábla mu rukou krátké vlasy. „Jen sni klidně dál.“

Zatímco se Chase vrátil do jejich bytu, aby dobalil věci, Nina odjela taxíkem do budovy Spojených národů na břehu East River. Vyjela výtahem a vešla do kanceláří Agentury.

„Doktorko Wildeová!“ vyjekla Lola Gianettiová a vstala z křesla za recepčním pultem, aby ji pozdravila. „Nečekala jsem, že vás tu dnes uvidím. Jak se vám líbilo v Bílém domě? Setkala jste se s prezidentem?“

„Ano, setkala.“ Lola tlumeně hvízdla. „A jsem si jistá, že jsem ze sebe udělala pěkného osla, ale Hector mi říkal, ať si z toho nic nedělám, tak to asi zas tak hrozné nebylo.“ Otočila se ke své kanceláři. „Omlouvám se, ale nemůžu se moc zdržovat, slíbila jsem Eddiemu, že budu rychle hotová. Jestli nám uletí letadlo, bude…“ Zamyslela se. „No, možná by mu to ani moc nevadilo.“

„Jedete se seznámit s jeho rodinou v Anglii, že? Tak to vám přeju hodně štěstí. Když jsem se já poprvé setkala s rodinou svého přítele, byla to katastrofa. Jeho matka mě nenáviděla!“

„Jo, díky za povzbuzení, Lolo,“ utrousila Nina a s bolestným úsměvem odešla.

Zkopírování souborů, které potřebovala, z počítače na flash disk, jí zabralo pouze pár minut a pak vyřídila několik telefonátů, aby se ujistila, že operace, které v Agentuře dozorovala, budou těch pár dní, co potrvá její nepřítomnost, v dobrých rukou. Sbalila si poznámky, vyšla z kanceláře – a na chodbě narazila na nečekanou tvář.

„Matte!“ vyhrkla, „jak se máš?“

„Dobře, díky,“ odpověděl Matt Trulli a objal ji. Tento lehce obtloustlý Australan s vlasy učesanými do špiček byl konstruktérem ponorek a pomohl Nině během jejích minulých dobrodružných výprav, přičemž riskoval vlastní život. Na její doporučení se rozhodl přijmout klidnější práci v jedné ze sesterských agentur. Nina si ještě nezvykla, že ho vidí v obleku, i když si uchoval pár známek svého bývalého stylu plážového povaleče – dnes měl na košili rozepnuté tři knoflíky a uzel na kravatě spuštěný až kdesi na hrudníku. „Slyšel jsem, že ty a Eddie jste právě dostali klíče od státního pokladu. Paráda!“

„Díky. Co tady děláš? Myslela jsem, že jsi v Austrálii s UNARA.“ Agentura Spojených národů pro výzkum Antarktidy se připravovala na studium unikátních ekosystémů prehistorických jezer ukrytých pod ledem jižního pólu.

„Ale, máme ještě chvíli čas. Čekáme, až tam dole skončí zima. Přesto jsem teď trochu cestoval po světě – přijel jsem z kanceláří UNARA, abych se podělil s vašimi ponorkáři o zážitky z Ruska. Rusové jsou experti na práce s ponorkou pod ledem, takže jsem si přivezl pár dobrých tipů. Hodilo se, že jsem Australák, kdybych byl Amík, možná by mě ani nepustili do země, tak se dnes věci mají. Dokonce jsem se dostal na atomový křižník. Senzační zážitek, i když si člověk uvědomí, že ta loď by mohla vyhodit do vzduchu celou zeměkouli.“

„Doufejme, že se to nestane.“

„Velká pravda.“ Trulli nahlédl do Nininy kanceláře. „Je tu někde Eddie?“

„Ne, odjel domů. Za chvíli odlétáme do Anglie.“

„A jo, seznámit se s jeho rodinou, viď?“ Nina přikývla a Trulli našpulil rty. „Tak to ti přeju hodně štěstí. Pamatuješ na tu holku, co jsem s ní chodil? Všechno bylo v pohodě, než jsem poznal její rodinu. Nemohli mě vystát.“

„Díky za uklidnění, Matte!“ řekla Nina s ne zcela hraným zoufalstvím. „No nic, je mi líto, ale musím běžet. Sejdeme se, až se vrátíme.“

„Jasně,“ řekl Trulli za jejími zády. „A toho setkání s rodinou se neboj, bude to dobrý. Snad.“

„Ještě jednou díky, Matte!“ procedila Nina mezi zuby, když dorazila na recepci.

„Doktorko Wildeová,“ zavolala na ni Lola. „Teď jsem si vzpomněla, že tady máte nějakou poštu. Co s ní mám udělat?“

Nina se zarazila u dveří. „Je tam něco důležitého?“

„Většinou vzkazy, nic akutního. Jo, a nějaké věci do archivu pomatenců.“

„Skvělé,“ povzdechla si Nina. Od té doby, co se stala známou tváří Agentury, ji veřejnost začala k jejímu velkému znechucení pokládat za odborníka na každou potrhlou záležitost na planetě – UFO, ztracené civilizace, mořské příšery, parapsychologické síly… „Možná bych si měla vzít něco s sebou, abych měla v letadle co číst, až se budu potřebovat zasmát. Je tam něco dobrého?“

„Jako obvykle. Krystaly a černé vrtulníky, síly z pyramid – jo, a kdosi tvrdí, že znal vaše rodiče.“

Nina ucítila nepříjemné šimrání v žaludku. Její rodiče zemřeli před dvanácti lety, byli zavražděni, když se snažili najít bájnou Atlantidu. Jestli je nějaký hajzl zneužívá jenom k tomu, aby upoutal její pozornost… „Jak se ten člověk jmenuje?“

„Bernard, příjmení jsem zapomněla. Moment, tady to mám…“.“

„Bernd?“ vyhrkla Nina s náhlým zájmem. Možná to nakonec žádný hajzl nebude. „Bernd Rust?“

„Ano, správně,“ odpověděla Lola překvapeně, když vytáhla ze šuplíku bublinkovou obálku. „Znáte ho?“

„Jenom zběžně, ale opravdu byl přítelem mých rodičů.“

Nina si vzala obálku, otevřela ji a vytáhla DVD disk v plastovém obalu a list papíru. Rozprostřela papír a četla kostrbatý rukopis.

Drahá Nino,

doufám, že si mě pořád ještě pamatuješ – už je to nějaký čas, co jsme se naposled setkali na vzpomínkové slavnosti za Henryho a Lauru. Přestože už uplynulo skoro deset let, jejich odchod stále hluboce prožívám, protože oba byli mými dobrými přáteli.

Je nezbytně nutné, abychom se osobně setkali a promluvili si o obsahu přiloženého disku. Prosím kontaktuj mě, hned jak tento dopis obdržíš. Jde o mimořádně důležitou záležitost, která se týká tvých rodičů.

Bernd Rust

Dole bylo napsáno telefonní číslo, adresa chyběla. Nina si prohlédla obálku. Byla poslána letecky před několika dny a poštovní razítko vypadalo německy.

Chvíli uvažovala, že se vrátí do kanceláře, aby si prohlédla obsah přiloženého disku na svém počítači, ale pohled na hodinky ji odradil. Kromě toho si s sebou brala laptop, takže si může disk prohlédnout v letadle.

Týká se tvých rodičů. Co Rust zjistil? Pamatovala si, že Němec byl historik. Až po mnoha letech se dozvěděla, že prokletá expedice jejích rodičů byla založena na tajných nacistických dokumentech, které ukazovaly cestu k Atlantidě. Poskytl jim ty papíry právě Rust?

„Jste v pořádku, Nino?“

Při Lolině otázce zamrkala, na chvíli ztracená ve vlastních myšlenkách, pak rychle nacpala disk i s papírem zpátky do obálky. „Je mi fajn, díky. Já jen… Jo, znám ho, ale už jsem s ním dlouho nemluvila.“ Blonďatá recepční si stále dělala starosti. „Jsem v pořádku, Lolo, opravdu. Podívám se na to v letadle. A když už o tom mluvím,“ pokračovala, vděčná za možnost změnit téma, „musím běžet. Uvidíme se, až se vrátím.“

„Hodně štěstí s rodinou!“ zavolala za ní Lola.

Tentokrát Nina neodpověděla. Přemýšlela nad něčím jiným.

Chase si posunul sedadlo dozadu, jak to jen šlo, a pak se s povzdechem protáhl. „Ták, teď je to lepší. Ale kdyby sis u přepážky nasadila tu medaili, přeřadili by nás do první třídy.“

„Mám tady darovaného koně,“ řekla Nina uštěpačně, „nechceš se mu podívat na zuby?“ Co se jí týkalo, business třída zdarma byla víc než dost oproti původním letenkám do turistické – i když si musela přiznat, že když ji žena u přepážky poznala a nabídla jim lepší místa, luxus první třídy bylo první, na co pomyslela.

„Tak jo, děvče, jdu se prospat. Nechci sednout do pronajatého auta po pouhých dvou hodinách spánku během nočního transatlantického letu.“

„No, já ještě unavená nejsem.“ Odstartovali před pouhou půlhodinou a Nina byla stále ještě nastavená na newyorský čas. „Mohl bys mi sundat tašku?“

Chase podrážděně zavrčel. „Paráda. Nejdřív chceš sedět u okna a teď budu kvůli tobě celou dobu vstávat.“ Nicméně se zvedl, otevřel schránku nad sedadly a vyndal příruční zavazadlo. Nina si vytáhla laptop a obálku s Rustovým dopisem a diskem a vrátila tašku Eddiemu.

„Jestli mě pět minut poté, co usnu, vzbudíš, že chceš jít na záchod,“ reptal, když uklízel zavazadlo zpět do schránky, „prostrčím tě nouzovým východem.“

„Nebylo by to poprvé, co bych vyskočila z letadla bez padáku, že?“ Usmáli se na sebe a Chase se svalil na sedadlo. Nina otevřela laptop a vložila do něj disk. Za chvíli se jeho obsah objevil na obrazovce. Nina zkopírovala jediný soubor na pevný disk a klikla na něj. K jejímu překvapení se objevila výzva k zadání hesla.

Takže jaké je heslo?

Znovu si přečetla dopis. Nic se samo nenabízelo, snad jen telefonní číslo. Zapsala jej a stiskla klávesu ENTER. Laptop zapípal, řádka se vyčistila a byla připravena na další pokus. Jestli bylo heslo nějakou kombinací jedenácti čísel, dělalo to – rychle v duchu počítala – skoro čtyřicet milionů možností. Vyzkoušet je všechny by zabralo zbytek roku, ne pouze zbývající část transatlantického letu. Takže tak.

Zkusila zadat svoje jméno. Bez výsledku. Potom jména rodičů a Rustovo. Stále nic. Na vzpomínkové slavnosti se krátce setkala s jeho ženou – jak se jen jmenovala? Sabine? Sabrina? Bylo to jedno, protože nic nefungovalo.

„Budeš do toho krámu mlátit a třískat celou noc?“ postěžoval si Chase.

Nina stáhla hlasitost. „Soubor je zašifrovaný a já neznám heslo.“

„Proč by ti někdo posílal zašifrovaný soubor? Je to snad porno?“

„Není to porno,“ odsekla Nina. „Vlastně ani nevím, co to je.“

„Takže by to mohlo být porno. Ukaž, podívám se.“ Posadil se a Nina odstrčila jeho nedočkavé ruce.

„Ten disk jsem dostala od starého přítele mých rodičů. Tvrdí, že si se mnou musí promluvit o jeho obsahu. A o nich. Podívej, nechal mi tu telefonní číslo.“

„Tak mu zavolej.“

„Prosím?“

„Evidentně ti nechtěl dát heslo dřív, než mu zavoláš.“ Chase ukázal na stranu Ninina sedadla. „Máš tam palubní telefon, tak mu brnkni. Hlavně na to použij svoji kreditku, protože to bude tak deset dolarů za sekundu.“

„Lakomce,“ odsekla Nina s úsměvem. Ale byl to dobrý nápad, takže vyhrabala svoji kreditní kartu a použila telefon. Přístroj několikrát zazvonil.

„Haló?“ ozval se ospalý, avšak přesto obezřetný Němcův hlas.

„Ahoj,“ odpověděla Nina. „Bernd Rust?“

„Kdo volá?“ Únava byla najednou tatam, ale hlas zněl ještě ostražitěji.

„Nina. Nina Wildeová. Dostala jsem tvůj dopis.“

„Nino!“ Úleva byla jasně patrná i přes praskavou ozvěnu satelitního spojení. „Ano, tady Bernd Rust, jo! Díky, že voláš.“

„Dostala jsem taky tvůj disk, ale nemůžu se dostat dovnitř. Soubor je zašifrovaný.“

„Já vím. Chtěl jsem si být jistý, že si jej nepřečtou nesprávní lidé.“

„Takže teď, když se dostal do správných rukou, mi snad to heslo prozradíš, ne?“

Nastala pauza. „Já… Sdělím ti ho jenom osobně. Po telefonu ne.“

Nina začala být podezřívavá. „Proč? Co se děje?“

„Všechno pochopíš, až se uvidíme. Ale musíme se setkat mezi čtyřma očima. Kde právě jsi?“

„V letadle. Letím do Anglie.“

„Do Anglie!“ zvolal Rust. „To je paráda, pojedu prvním Eurostarem, hned ráno. Budeš v Londýně?“

„Ne, ne.“ Nina se snažila běh událostí trochu zpomalit. „Jedu do Bournemouthu seznámit se s rodinou svého snoubence…“

„Bournemouth, aha. V tom případě se sejdeme tam.“

„Cože? Ne, tedy, já…“

Rust se zasmál. „Nino, já vím, že to zní šíleně.“

V jejím smíchu zazněl náznak zoufalství. „Uf. Jo. Tak nějak.“

„Neboj se, nezdržím tě dlouho. A slibuju, že to, co se ti chystám říct, tě určitě zaujme.“

„O mých rodičích?“

Chvíli slyšela jen praskání statické elektřiny. Potom: „Ano. O tvých rodičích.“

Chase se na ni teď díval vyloženě divně a Nina chtěla ukončit hovor dřív, než se Bernd pozve do jejich hotelového pokoje. „Hele, dám ti svoje číslo na mobil, mělo by v Evropě fungovat. Zavolej mi po deváté anglického času, to už bychom měli být na cestě z letiště.“ Nadiktovala mu číslo.

„Výborně, zavolám ti. Jo, a gratuluju k vyznamenání. A k zasnoubení. Nashle!“

„Jo, díky,“ zamumlala Nina do cvaknutí při ukončení spojení.

„Tak to vypadá,“ řekl Chase, „že se s tebou ten chlápek chce vážně setkat.“

„Taky si myslím.“

„Takže se s mojí rodinou nesejdeme? To je ale smůla. Možná příště.“ Zdálo se, že se mu ten nápad vážně líbí.

„Ne, sejdeme se s nimi.“

„Tak houby.“

„Moment, já jsem přece ta, kdo má být nervózní…“ Nina potřásla hlavou. „No jo. Mimochodem, chce za mnou přijet do Bournemouthu.“ Hleděla na tajemnou ikonu na obrazovce. „Proč je tak tajnůstkářský? A co má společného s mými rodiči?“

„Odkud se vlastně znali?“ zeptal se Chase.

„Je historik, takže si myslím, že se potkali, když moji rodiče prováděli archeologický průzkum. Já vážně nevím, sama jsem se s ním setkala jenom párkrát. Naposledy během vzpomínkové slavnosti.“ Opřela se o opěradlo a zavřela oči. „To je zvláštní, v poslední době jsem na ně často vzpomínala. A teď tohle…“

„Proč jsi na ně vzpomínala?“

„Po našem zasnoubení. Škoda že tě nemohli poznat. Líbil by ses jim.“

„Mě má rád každý,“ řekl Chase samolibě. „Teda kromě těch sráčů, co mě chtějí zabít.“

„Aspoň že se už nějakou dobu neukázali.“

„Neříkej to, nebo to zakřikneš!“ protestoval. „Ale jo, po tom všem, co jsi mi vyprávěla o svojí mamině – mamince, promiň – a tátovi, myslím, že to museli být úžasní lidé.“

„To byli,“ povzdechla si Nina a na chvíli se ponořila do vzpomínek. „No a co ty?“

„Jak co já?“

„Nikdy jsi o svých rodičích nemluvil. Teda, řekl jsi mi, co se stalo tvé matce, ale…“

„Není o čem mluvit. Odešel jsem z domova do armády, když mamina umřela, a od té doby jsem se nevrátil.“ Posunul si sedadlo a lehce se od ní pootočil.

„Proč ne?“

„Hmm.“

Nina už Eddieho znala natolik, aby rozpoznala tón záporné odpovědi. Já jsem to neslyšel, což znamenalo Nemůžeme se bavit o něčem jiném? „Ptala jsem se,“ pokračovala, lehce popíchnutá jeho pokusem uniknout, „proč jsi se od té doby nevrátil domů?“

„Protože se není k čemu vracet.“ Jeho tón byl teď vyloženě podrážděný.

„Jasně, ale proč?“

Podíval se na ni a zamračil se. „Ježíši, to má být nějaký zatracený výslech nebo co? Proč se tak najednou zajímáš o moji rodinu?“

Věnovala mu nevěřícný pohled. „Ale no tak, Eddie! Budeme se přece brát, takže to budou i moji příbuzní. Nechceš mi přeci tvrdit, že část tvojí minulosti je státní tajemství! Já chci jenom vědět, jací jsou a proč o nich nechceš mluvit.“

„Kdyby bylo něco důležitého, co bys měla vědět, tak bych ti to dávno řekl.“

„Cože, myslíš třeba to, že Sophia je tvoje bývalá manželka? To ti trvalo dost dlouho, než jsi se s tím vytasil…“

„Prostě s nimi nevycházím, jasné?“ obořil se na ni Chase. „Kromě babi. Upřímně řečeno, kdyby moje sestra nebydlela ve stejném městě, vůbec bych se neobtěžoval tě s ní seznamovat.“

Chvíli seděli tiše. „To je škoda, Eddie,“ řekla nakonec Nina.

„Co?“

„Já už žádnou rodinu nemám, kromě několika vzdálených bratranců a sestřenic, které jsem naposled viděla, když mi bylo asi dvanáct. Ty příbuzné máš, ale nechceš se s nimi vídat. Pro mě je to docela…“ Nechala zbytek věty nevyřčený.

Chase se k ní otočil zády a přitáhl si deku až na ramena. „Ne každá rodina si je tak blízká jako ta tvoje. Myslíš, že bych teď mohl chvíli spát?“

Nina se k němu naklonila a políbila ho na temeno hlavy. „Dobrou noc, Eddie,“ zašeptala a znovu se zadívala na záhadu na obrazovce.

2

Anglie

„Tak jak ten tvůj Bornemouth vypadá?“ zeptala se Nina, když Chase najel s vypůjčeným Fordem Focus na dálnici M3. „Co tam vlastně je?“ Před odletem ze Států si prostudovala mapu jižní Anglie, ale kromě zjištění, že se město nachází na jižním pobřeží asi sto padesát kilometrů od Londýna, se toho moc nedozvěděla.

„Je to prdel světa,“ ušklíbl se Chase. „Mají tam nábřeží a to je asi tak všechno.“

Nina se usmála. „Není to náhodou ukázka typicky anglické severojižní rivality, o které jsem tolik slyšela? Chci tím říct, že vím, jakej ty jsi velkej tvrdej Jorkšírák…“

„Jsme spolu dva roky a tohle je to nejlepší, na co se yorkshirským přízvukem zmůžeš?“ přerušil ji Chase nevěřícně.

„Hele, pořád lepší než tvůj americký přízvuk. Ne všichni mluvíme jako John Wayne po několikanásobném průstřelu hrudníku. No, možná v Alabamě. Ale to město musí mít něco do sebe, když se tam tvoje babička a sestra přestěhovaly.“

„Lizzie se tam odstěhovala, protože si vzala toho komedianta, který odtamtud pocházel,“ řekl Chase. „A babi tam odešla po dědově smrti, protože je tam prostě lepší počasí, to je všechno.“

„A chtěla být nablízku tvé sestře. A neteři.“

„Možná. To ale nic nemění na skutečnosti, že tam chcípl pes.“

Další Ninin komentář přerušilo zazvonění telefonu. Podívala se na hodinky a přijala hovor. Sotva minuta po deváté. „Haló?“

„Ahoj, Nino, tady Bernd Rust.“

„Myslela jsem si, že to budeš ty,“ odpověděla Nina a rezignovaně se usmála na Eddieho. „Kde jsi?“

„V Londýně. Snažím se přijít na to, jak se nejlépe dostat do Bournemouthu. Už jste na cestě?“

„Jo, na dálnici.“

„Super! Potkáme se na místě. Kde bydlíte?“

„V hotelu Paragon. Ale já už mám jiný program, Bernde. Čeká mě setkání s rodinou mého snoubence. Nemůžu jen tak všechno hodit za hlavu a sejít se s tebou, hned jak dorazíš.“

„Tomu rozumím. Kdy si teda na mě uděláš čas?“

„No, jdeme na oběd, takže…“ Nina se obrátila na Eddieho s němou žádostí o pomoc, ale ten jenom pokrčil rameny. „Dobře, co kdybychom se sešli v hotelu ve tři odpoledne?“

„Ve tři, hotel Paragon. Budu tam. Nashle.“

„Nemohlas to domluvit na dvě hodiny?“ reptal Chase. „Tak bychom měli zaručenou únikovou cestu.“

„Ale ty se přece s Berndem sejít nemáš.“

„Jo, jenže ony to nevědí.“

„Ale no tak, Eddie,“ uklidňovala ho Nina. Všimla si, že Chase jede sotva povolenou rychlostí. Evidentně nepospíchal, aby dorazili do cíle. „Přeci nemůžou být tak hrozní.“

„No,“ zaskřípal zuby, „uvidíme.“

Předchozí návštěvy Anglie dovedly Ninu pouze do Londýna, takže si nebyla jistá, co může mimo hlavní město očekávat, zejména po Eddieho opovržlivém popisu. Ukázalo se však, že Bournemouth je docela přitažlivé přímořské město s hlavní třídou uzavřenou provozu motorových vozidel, která kromě standardizovaných fasád obchodů nabízí lákavou směsici architektonických stylů z různých období.

Setkání s Eddieho rodinou se mělo uskutečnit na pěší zóně v centru města, odkud se táhl malebný park až k nábřeží a pláži. Nina a Chase se přihlásili v hotelu u moře a cestou minuli velký upoutaný balon, který lákal turisty na vyhlídkový let nad rekreační oblastí.

Ninu potěšilo, když zjistila, že se na náměstí koná trh. U jednotlivých stánků se prodávaly nejrůznější pokrmy z celé Evropy, známé i exotické, od německých klobásek po tropické ovoce. Ve vzduchu se vznášely vůně, při nichž se sbíhaly sliny na jazyku, a Nina si uvědomila, že kromě snídaně v letadle celý den nic nejedla. Pouze vědomí brzkého oběda jí zabránilo ochutnat nabízené produkty, byť za cenu velkého přemáhání.

Cítila podivné svírání žaludku, ale nebylo to hladem. „Jsem…, jsem trochu nervózní,“ přiznala.

„Proč?“

„Vždyť víš, první setkání s tvou rodinou. Zvláštní představa, získat najednou tolik nových příbuzných. Co když se jim nebudu líbit?“

„Jestli ti to dělá starosti, můžeme se sbalit a odjet,“ navrhl Chase s nadějí v hlase. „Aspoň by ses mohla připravit na cestu do Indonésie. Byl bych všemi deseti pro. Dám mnohem raději přednost dobrodružství v exotické cizině před poflakováním se v téhle prdeli.“

Nina se usmála. „Lákavé, ale tak snadno se z toho nevykroutíš.“

„Bohužel… Aha, tamhle jsou,“ utrousil bez nadšení. Uprostřed náměstí se pod věžičkou s hodinami nacházela kruhová kavárna a před ní stály tři ženy. Šedovlasá stará dáma, asi patnáctiletá slečna a čtyřicátnice s přísným účesem. Stařenka a dívka na Eddieho mávaly, žena středního věku ne. „Tak nic, jdeme na věc,“ zabručel. Nina se dotkla talismanu pro štěstí – bude ho potřebovat.

Setkali se s trojicí u stolku před kavárnou. „Strejdo Eddie!“ vykřikla dívka, rozběhla se k němu a vrhla se mu do náruče. „Neviděla jsem tě už celé věky!“

„Ahoj, Holly.“ Chase ji s úsměvem objal. Jeho radost ze setkání s neteří připadala Nině upřímná. „Měl jsem moc práce.“

„Já vím! A vím taky proč!“ Pustila strýce a prudce se otočila k Nině, až jí dlouhé hnědé vlasy zavlály kolem hlavy. „Já vás znám!“ vyhrkla rozzářeně.

„Opravdu?“ podivila se Nina.

„Samozřejmě! Vždyť jste objevila Atlantidu! Byla to paráda, když váš objev oznámili, protože se ukázalo, že se náš učitel dějepisu totálně mýlil, když tvrdil, že neexistovala. Měla jste vidět, jak se tvářil, když to musel přiznat. Velká sranda. Jo, a já jsem Holly. Holly Bennettová.“

„Nina Wildeová. Těší mě.“

„Mě taky. Budete moje teta. Paráda. Kdy je svatba?“

„Ano, kdy bude svatba, Edwarde?“ zeptala se stará paní a přišourala se k Eddiemu. „Ukaž se, ať se na tebe podívám. Ach, ty můj malý beránku, pojď a dej babi pusu.“ Chase, který k Ninině pobavení vypadal velmi rozpačitě, se sklonil, aby ho babička mohla mlaskavě políbit na obě líce a pak ho do nich štípnout. „Jsem tak ráda, že tě zase vidím!“

„Ahoj, babi,“ pozdravil Chase se zarudlými tvářemi, a ne jenom po štípancích. „Babi, chtěl bych ti představit svou snoubenku Ninu Wildeovou. Doktorku Ninu Wildeovou. Nino, tohle je moje babi – moje babička Catherine.“

„Říkej mi babi, brzy budeš patřit do rodiny.“ Energicky potřásla Nině rukou. „Tak ty jsi doktorka! A Holly mi říkala, že taky velmi slavná. Jsem moc ráda, že se Edward znovu ožení. A jsi mnohem hezčí než jeho bývalá. Ta se mi nikdy nelíbila, byla strašně povýšená. Mimochodem, co se s ní stalo, Edwarde?“

„Sedí ve vězení na základně Guantánamo, babi.“

„Tam je jí nejlíp. Ach, opravdu tě moc ráda poznávám.“ Znovu potřásla Nině rukou a otočila se zpátky k vnukovi. Nina si opožděně uvědomila, že se vůbec nedostala ke slovu. „Tak kdy bude svatba?“

Holly se vmísila do hovoru: „Proč taky nejsi slavný, strejdo Eddie? Chtěla jsem se kamarádkám pochlubit, že ses na těch objevech taky podílel, ale nebyl jsi ani v televizi, ani v novinách!“

„Vždyť mě znáš, děvče. Jsem od přírody skromný.“ Tato slova vyprovokovala čtvrtou ženu ve skupince k pohrdavému úsměšku a Eddiemu ztvrdl výraz v obličeji. „Ehm, Nino, tohle je moje sestra Lizzie.“

„Elizabeth,“ opravila ho čtyřicátnice důrazně a přistoupila k Nině, aby se s ní oficiálně seznámila. „Elizabeth Chaseová. Po rozvodu jsem se vrátila k dívčímu příjmení.“

„Ráda vás poznávám,“ odvětila Nina celá zmatená, protože nevěděla, jak zareagovat na odpověď na otázku, kterou nepoložila. Elizabeth byla podle vzhledu zcela zřejmě Eddieho příbuzná, ovšem zatímco on byl spíše malý a podsaditý, ona jej o několik dlaní převyšovala a štíhlou postavu držela upjatě zpříma. Tvářila se stejně rezervovaně jako on. Ať už měl Eddie se starší sestrou jakékoliv problémy, nevraživé pocity byly zjevně vzájemné.

„Já vás také. Jak dlouho jste zasnoubení?“

„Skoro rok.“

„A Eddie ještě nestanovil definitivní datum sňatku.“ Konstatování faktu, nikoliv otázka. „Inu, to mě nepřekvapuje.“

Nina pokládala za svou povinnost se snoubence zastat. „Měli jsme spoustu práce. Ale teď, když byl objev Atlantidy oficiálně oznámen, budeme mít na sebe víc času a můžeme se rozhodnout, co dál.“

„Když už mluvíš o rozhodování, co dál,“ poznamenal Chase a podíval se na hodiny na věži, „budeme obědvat? Servírují tady něco k pití? Ty by sis mohla dát vínko, Lizzie. Nebo půllitřík černýho?“

„Ano, naobědváme se,“ řekla Nina spěšně ve snaze uvolnit výbušnou atmosféru. Zavěsila se do Eddieho a položila mu hlavu na rameno. „Posaďme se venku na sluníčku. Tady nám bude dobře, viď, Eddie?“

Jeho odpověď zřetelně postrádala nadšení. „No, možná.“

Holly se ten nápad hned zalíbil. „A povíte nám o všech těch fantastických místech, co jste navštívili?“ žadonila. „Cestovali jste po celém světě, určitě jste viděli spoustu úžasných věcí. Rozhodně to bylo lepší než tvrdnout ve starém nudném Bournemouthu.“

„Neříkal jsem ti to?“ zeptal se Chase Niny. Zamířil ke vchodu do kavárny, pomalu, aby mu babička stačila. „Když jsme začali hledat Atlantidu, odjeli jsme nejdřív do Iránu…“

Chase s Nininou pomocí, která spočívala v opravách historických nepřesností a v učesání některých jeho bizarnějších vzpomínek, vylíčil během oběda babičce a neteři pátrání po ztracené Atlantidě a objev Herkulovy hrobky, zatímco Elizabeth jen seděla a bez zájmu poslouchala. Teprve když stoupali malebnou uličkou plnou obchodů do svahu nad mořem, věnovala bratrovi něco víc než apatickou poznámku. „Myslím, že alespoň něco ti lze přičíst k dobru. Dnes poprvé po dlouhé době Holly projevila zájem o něco jiného než esemesky.“

„To víš,“ opáčil Chase. „Když se dětem předloží zajímavé téma, dávají pozor.“

„Já nejsem dítě!“ vyskočila Holly.

„Aha, a co tedy? Mladá dáma?“

„Ježíši Kriste!“ vykřikla. „To je ještě horší! Zní to jako nadávka!“

Chase bezmocně pokrčil rameny. „No dobře. Jak se říká patnáctileté mládeži?“

„Tobě jsme říkali průserář,“ zavzpomínala babička. „Edward a Elizabeth na sebe byli v mládí jako psi. Pořád se rvali.“

„Díky bohu, že s tím skončili, že?“ rýpla si Nina a vzápětí svých slov litovala, protože jí neuniklo, jak se oba sourozenci zatvářili.

Holly naštěstí změnila téma. „Říkal jsi, strejdo Eddie, že sis při zachraňování New Yorku zlomil ruku, že?“ ukázala na jeho levý rukáv a ztišila hlas v obavách a radostném očekávání současně. „Jaké to bylo? Praskla ti a rozlomila se na dvě části? Nebo ti ji něco… rozdrtilo?“

„Chceš se podívat?“ zeptal se Chase.

Dívka sebou škubla a dlaň jí vyletěla k ústům. „Ach, to ne! Já nevím. Jak to vypadá? Pořád hrozně? Jestli ano, tak ji vidět nechci. Je to hrozné?“

„Něco ti navrhnu.“ Chase si svlékl koženou bundu. „Podívej se a posud sama.“ Vyhrnul si levý rukáv a nastavil předloktí. Holly uskočila, ale pak se sklonila, aby lépe viděla. Od zápěstí až téměř k lokti se táhla pokroucená a překřížená dvojitá jizva, od níž vybíhaly užší větve zhojené tkáně.

„Bolí to?“ zeptala se a natáhla ruku, ale bála se jizvy dotknout.

„Tehdy to zatraceně bolelo,“ ujistil ji Chase. „Obě kosti roztříštěné a tady mi trčel na tři palce dlouhý hrot,“ ukázal na jedno místo na kůži. Holly vypískla. „Museli mi kosti poskládat zpátky a zpevnit titanem. Teď jsem tak trochu jako Robocop. Když procházím detektorem na letišti, strážní řádí jako střelení.“

„To je hrůza, Edwarde!“ vyjekla babička polekaně. „Chudáčku můj malý. Pořád tě to bolí? Jak dlouho ses léčil?“

„Měl ruku dva měsíce v sádře,“ odpověděla Nina.

„A když mi ji konečně sundali,“ dodal Eddie, „měl jsem jednu paži delší než druhou.“

„Stejně jako když sis v patnácti letech schovával pod postelí ty časopisy,“ ušklíbla se Elizabeth vítězoslavně.

Chase polkl drsnou odpověď a obrátil se k babičce. „Někdy to ještě bolí, ale zlomenina se v podstatě zahojila. Musel jsem si samozřejmě dávat pozor, když jsem začal zase cvičit. Nesměl jsem to přehnat, aby mi šrouby neprotrhly kůži.“

Holly si fascinovaně prohlížela jizvu. „Takže teď už jsi v pořádku… A zase bys dokázal každého přeprat?“

Chase přikývl. „Copak, potřebuješ si s někým vyřídit účty?“

„Ne, to ne!“ Zamyšleně se odmlčela. „Ačkoliv… Máme ve škole strašnou krávu, které by neuškodil menší nářez.“

„Kdepak, holky já nebiju,“ odmítl Chase. „Ledaže jsou moc, opravdu moc zlé. Ale kdybys měla nějaké problémy s klukem, dej mi vědět a já si s ním promluvím.“

„Eddie!“ vyštěkla Elizabeth varovně.

Holly matku okázale ignorovala. „Tak koho bys přepral?“ zajímala se. „Přemohl bys třeba… Jasona Bournea?“

Chase se zasmál. „Jednou rukou. Ten je z CIA, čili špion. Všichni špioni jsou chcípáci.“

„A co třeba Jacka Bauera?“

„Hmm, tak to je tvrdý chlapík. Ale… Ano, i toho bych zvládl.“

„Jamese Bonda?“

„Kterého?“

„To je jedno.“

Chase se okázale zamyslel. „Kteréhokoliv… Možná s výjimkou Rogera Moora,“ odpověděl nakonec. „S tím bych si nerad něco začínal. To jeho obočí, nevím, nevím.“

Holly se zachichotala. „Kdysi jsi sloužil u SAS, viď? Přepral bys někoho od SBS?“

„Jasně že jo. SAS je nejlepší bojová jednotka na světě. Bez konkurence. Proč se ptáš?“

„Protože se mnou chodí do třídy jedna holka a její starší brácha je u SBS a ten prý říká, že SAS jsou banda buziků.“

„Holly! Takové věci se neříkají,“ napomenula Elizabeth dceru, ačkoliv ji očividně pobavil bratrův potupený výraz.

„Já jenom opakuju, co mně řekla spolužačka.“

„Tohle že tvrdí nějaký chlápek od SBS?“ zavrčel Chase, podrážděný ani ne tak urážkou jako jejím autorem.

„Co znamená SBS?“ zajímala se Nina.

„Speciální lodní služba,“¹ vysvětlila Elizabeth. „Její příslušníci jsou údajně mnohem tvrdší než SAS.“

Chase svraštil obočí. „Celé SBS může jít do pr…“ Zarazil se a těkal pohledem z babičky na neteř. „… kenné ohrady.“

„Do jaké prkenné ohrady?“ popíchla ho Nina.

„To je… vojenský termín.“

„Ale, opravdu?“

Elizabeth ukázala na vrchol stoupání. „SBS má základnu hned za kopcem v Poole. Můžeš zaklepat na bránu a vyzvat je k pěstnímu souboji nebo něčemu podobně chlapskému.“

„To bych mohl,“ opáčil Chase sžíravě. „Protože právě to znamená služba vlasti – být chlap. Jistě jsem mohl za posledních osmnáct let dokázat spoustu jiných užitečných věcí. Napadá tě něco, Lizzie? Myslím, že při těch zásluhách, které máš…“

Nina, která viděla, že napětí mezi sourozenci dosahuje kritické hodnoty a hrozí výbuchem, se zoufale pokusila změnit téma. „Takže, Holly, ty… ehm… ráda posíláš textové zprávy, že?“

Dívka k jejímu úžasu – a na rozdíl od Elizabeth a Eddieho – nepokládala otázku za beznadějně chabý pokus o odvedení pozornosti. „Ach ano! Není to sice tak dobré jako chatování po internetu, jenže máma mi nedovolí sedět u počítače, protože se mi blíží zkoušky, a tak musím používat mobil. Průšvih je v tom, že mám strašně starý křáp, který se už k ničemu nehodí.“ Jako důkaz zvedla urážlivý předmět do výšky. Nině připadal její mobilní telefon jako technicky celkem dokonalý přístroj, ale chápala, že dospívající dívka má o dobrém telefonu jinou představu. „Nemá ani video! Všechny moje kamarádky mají lepší mobil než já. Cítím se hrozně trapně.“

„Je to jenom telefon, Holly,“ povzdechla si Elizabeth vyčerpaně. „Domluvíš se, pošleš textovku a víc snad nepotřebuješ. Všechno ostatní jsou zbytečně drahé hlouposti.“

„Ale právě hlouposti dodávají mobilům šmrnc, nemám pravdu?“ řekl Chase, mrkl na neteř a pak máchl rukou k obchodu s elektronikou na protější straně ulice. „Víš co? Nepřivezl jsem ti žádný dárek, takže co kdybych ti koupil nový telefon? Něco namakaného, se všemi možnými funkcemi. Samozřejmě včetně videa.“

Holly vytřeštila oči. „Fakt?“

„Jasná věc! Co bych byl za strejdu, kdybych občas neudělal své neteři radost?“ Odváděl dívku k obchodu a ohlédl se po Nině. „Až to vyřídím, zavolám ti a sejdeme se. Nemělo by to trvat dlouho. Vybereme prostě ten nejdražší model a hotovo.“

Babička je sledovala s obdivným úsměvem. „Vždycky to byl hodný kluk. Mám radost, že ho zase vidím. Co říkáš, Elizabeth?“

Vnučka jí odpověděla mlčením, Nina však nepotřebovala slova, aby poznala, že by bratra nejraději na místě zabila – a pravděpodobně i jeho snoubenku. „Co kdybychom zkusili ten balon?“ navrhla zoufale, neschopná déle snášet vražedný pohled budoucí švagrové. „Mohl by z něj být hezký výhled.“

Nina musela uznat, že výhled ze stopadesátimetrové výšky je skutečně úchvatný. Park svažující se k moři vypadal jako dlouhý prst zelené trávy a stromů. Protékala jím říčka, která na konci uhýbala a po několika stovkách metrů se nechávala pohltit stříbřitou zvlněnou hladinou, a kolem něj se vinuly úzké uličky – široké bulváry a kolmo se křížící přímé ulice Manhattanu zřejmě vznikly jako výraz odporu vůči anglickému urbanistickému plánování. Dokonce si mohla prohlédnout hotel, v němž se ubytovali, nově postavenou budovu z růžového kamene na osmiúhelníkovém půdorysu s výhledem na nábřeží západně od vzdálenějšího konce parku. Jedinou skvrnu na kráse představovala mohutná stavba s proskleným průčelím, dominující vjezdu na přístavní molo, nevyužité širokoúhlé kino, které podle babiččiných neutuchajících a stále jedovatějších poznámek bylo svého času zvoleno nejškaredší budovou v Anglii. Nina ve správných okamžicích přikyvovala a vydávala příslušné zvuky a samozřejmě dávala Eddieho babi za pravdu.

A patetická tiráda byla pochopitelně lepší než druhá možnost. Vyhlídkový let nikterak nezmírnil napětí mezi sourozenci a v omezeném prostoru balonového koše se mu nedalo uniknout.

„Jsem na tebe strašně nasraná,“ zasyčela Elizabeth na Eddieho. Holly s babičkou na protějším konci gondoly ji neslyšely, ovšem Nina se proti své vůli stala nedobrovolným svědkem hádky.

„Do prdele, Lizzie,“ odsekl Chase podrážděně. „Koupil jsem své neteři dárek. Co je na tom kurva špatného?“

„To, že ses mě napřed nezeptal! Kdyby ses totiž obtěžoval a zeptal se, nedovolila bych ti to, protože odvádění pozornosti od přípravy na zkoušky je to poslední, co teď Holly potřebuje.“

„Babi říkala, že jí to ve škole docela jde. Ty taky. Podle mě ty zkoušky hravě zvládne.“

„Mně nestačí, aby je jenom zvládla. Má na víc, Eddie! Ale je v pubertě a učení klade až na poslední místo. Stojí mě dost velkou námahu přimět ji, aby se soustředila na to, co je skutečně důležité, i bez dalších hraček!“

„Prokristapána, Lizzie, co je zas tohle za pitomost? Chceš si kompenzovat vlastní selhání nebo co?“

Elizabeth zablýskaly oči vztekem. „Ne. Je to prostě nezodpovědné.“

„Cože?“ Chase na ni zmateně zamrkal. „Neřekl jsem, že jsi nezodpovědná.“

„Myslela jsem to tak, že nezodpovědný jsi ty, Eddie!“ Elizabeth se měla co přemáhat, aby nezvýšila hlas. „Nemáš ponětí, jak je těžké vychovávat dítě. Pro boha svatého, Holly je patnáct! Jsem pro ni něco jako Hitler, který jí pořád chodí za zadkem a všechno jí zakazuje. A pak se objevíš ty, senzační strejda Eddie, hrdina, který běhá po světě, hraje si na zasraného Indiana Jonese a ponouká holku, aby byla jako ty!“

Chase vztekle zvedl levou paži a odhalil část jizvy. „Jo, jasně, hrál jsem si. To, že jsem při tom zachránil tisíce životů, je podle tebe úplně vedlejší.“ Stáhl si rukáv. „Ale ono nejde o mě, viď?“ pokračoval posměšně. „Jde o to, že prostě a jednoduše žárlíš. Musí tě to užírat jako rakovina. Tvůj nemožný mladší bratr dosáhl něčeho skutečně významného, kdežto studentka z Oxfordu dnes prodává pojistky. Promiň, Lizzie, ale to není moje chyba.“

„My oba přesně víme, čí je to chyba, Eddie,“ řekla Elizabeth chladně.

„Jó, to kurva víme.“ Odvrátil se a obešel gondolu. Balon mezitím začal klesat, jak ho ocelová lana stahovala k zemi.

„Ach, pořád ten starý příběh,“ ulevila si Elizabeth nahlas, takže ji tentokrát slyšeli všichni. „Kdykoliv se někde něco zadrhne, Eddie Chase se jednoduše otočí zády a odejde!“ Teatrálně rozhodila paže a vykročila za bratrem. „Kampak jdeš, Eddie? Jsi v balonovém koši! Tady se mě tak snadno nezbavíš.“

„Mami!“ ucedila Holly sevřenými rty, v obličeji rudá jako pivoňka. Nina se cítila stejně trapně jako dívka.

„To byl nádherný výlet,“ pípla babička a otočila se k vnoučatům. „Vždycky je dobré podívat se na věci z nové perspektivy.“ Nina na okamžik zapochybovala, ale krátký pohled, který si s ní vyměnila, jí potvrdil, že stará paní opravdu hádku vyslechla od začátku do konce. A jistě to nebylo poprvé. Znovu štípla Eddieho do tváře. „Jsem šťastná, že jsem tě po dlouhé době zase viděla, ty můj malý beránku. Říkal jsi, že máš půjčené auto, že? Doufám, že by ti nevadilo, kdybys mě zavezl do supermarketu, abych si udělala pořádný nákup.“

„Vůbec ne, babi,“ ujistil ji Chase. „Auto mám u hotelu. Není to daleko. Ale Nina s námi bohužel nemůže, protože má za chvíli domluvenou schůzku.“ Nina se podívala na hodinky a s leknutím si uvědomila, že je půl třetí a že na Rusta úplně zapomněla.

„Ach, to je mi líto. Ale co se dá dělat. Doufám, že se ještě uvidíme, Nino. Povykládám ti o Edwardově dětství. Mám z té doby spoustu jeho fotografií.“

Chase zrudl rozpaky. „To snad ne, babi!“

„Ty můj malý beránku,“ zašeptala mu Nina do ucha, když balon dosedl na zem. „Určitě jsi byl slaďoučký chlapeček.“

„No jo, no.“

„Ukážu ti taky jeho medaile,“ pokračovala babička. „Schoval si je u mě, když odešel z armády. Dokonce i Viktoriin kříž. Dostal ho od samotné královny.“

Nina se s otevřenou pusou ohlédla po snoubenci. „Teď víš, kde mám tu krabici,“ pousmál se. Obsluha upoutala koš a otevřela branku, aby mohli cestující vystoupit. „Takže ty teď jdi za tím Němcem a já odvezu babi na loupežnou výpravu do supermarketu.“ Objal Holly.

„Díky za ten telefon, strejdo Eddie.“

„Jsem rád, že se ti líbí. Ale buď tak hodná a neztrácej s ním moc času, ano? Nechci, abys kvůli mobilu zanedbávala školu.“

„Ts,“ vyprskla Holly. „Mluvíš úplně jako máma!“

„Bože, doufám že ne.“ Probodl sestru očima, políbil neteř na čelo a připojil se k Nině a k babičce. „Než odjedu, ještě se zastavím, ano?“

Zamávala mu. „Nashle, strejdo Eddie!“

„Ahoj, Holly.“ Chase se odvrátil.

„Ráda jsem vás poznala. Obě,“ dodala Nina sarkasticky a následovala babičku a Eddieho k hotelu. „Co to mělo sakra znamenat?“ sykla na něj.

„Rodinná záležitost.“ Když bylo zřejmé, že odpověď dále nerozvede, Nina si povzdechla a soustředila se na svěží zeleň parku.

3

Když Chase s babičkou odešli, Nina si zaskočila do hotelového pokoje pro přenosný počítač a optický disk. Vracela se bludištěm spoře osvětlených chodeb a poněkolikáté uvažovala, jaká tajemství DVD skrývá a proč jí je Rust chce odhalit pouze osobně.

Němec na ni čekal v salonku Vista, zasklené vyvýšené polokruhové nástavbě s výhledem na moře. Ze západního útesu na ni z výšky shlížel velký cihlový dům s nápisem Mezinárodní centrum Bournemouth, od něhož se směrem k jihu táhla pláž s přístavním molem. Pod sebou viděli paprsky jasného odpoledního slunce třpytící se na vlnách a loudající se rekreanty. O jediný kaz na kráse se postarala budova kina tyčící se na východ od mola. Nina dospěla k závěru, že musí dát za pravdu babičce, která ji označila za ohyzdnost.

K jejímu překvapení se totéž vztahovalo i na Rusta. Když se s ním setkala dříve, měl na sobě elegantní oblek a byl upravený skoro jako ze škatulky. Naproti tomu rozcuchaná osoba, která povstala, aby ji pozdravila, vypadala, jako by prospala noc ve škarpě. Sako měl pomačkané, neučesané šedivé vlasy se k sobě lepily ve vrstvách, jako kdyby dostal elektrický šok. V brýlích s širokými obroučkami připomínal karikaturu šíleného vědce.

Zdvořilé chování si nicméně uchoval. „A, Nina!“ prohlásil, a jak se k němu přibližovala, vstal a uklonil se. „Jsem rád, že tě zase vidím. A jsem ti vděčný, že jsi setkání se mnou neodmítla.“

„Nedal jsi mi moc na výběr,“ odvětila a potřásla si s ním rukou. „Mám takový dojem, že v případě nouze by ses utábořil pod okny budovy Spojených národů.“

Mínila to jako vtip, ale Rust přikývl. „Možná. Ale teď jsme oba tady! Pojď, posadíme se.“ Uvedl ji ke svému stolu vzadu v místnosti. Nina si všimla, že vybral místo co nejdál od ostatních návštěvníků salonku, z nichž většina se rozhodla pro otevřený výhled na moře. Rust jí vysunul židli, a než si sám sedí, nedůvěřivě si prohlížel lidi kolem.

Sledovala jeho těkavé pohledy; postarší pár dělící se o čaj a sušenky, mladý muž s příliš nagelovanými vlasy živě hovořící do telefonu, robustní chlap s plnovousem a ošklivou jizvou na čele zabraný do novin. Nina ho na chvilku zalitovala – ať jeho zohyzdění způsobilo cokoliv, muselo to být vážné zranění. Potom obrátila pozornost zpátky k Rustovi. „Tak v čempak vězí to velké tajemství?“

Rust se k ní sklonil blíž a spiklenecky tlumeným hlasem podobným šepotu se zeptal: „Nino, pověz mi…, co víš o králi Artušovi?“

Kdyby si měla připravit seznam možných témat, která Němec nadnese, tohle by se určitě neobjevilo v první tisícovce. „Ehm… v historickém pojetí, nebo jako o mytologické postavě?“

„Historicky, samozřejmě.“

„Samozřejmě,“ zopakovala, aby zamaskovala zmatek. „Není to zrovna moje specializace, ale vím toho dost, abych mohla konstatovat, že moc se toho vědět nedá. V šestém století se stal vůdcem starobylých Britů, po odchodu Římanů sjednotil kmeny na území Británie a bojoval proti Sasům a Piktům. Bóje skončily dobytím Anglie Sasy koncem šestého století. To ostatní…“ Pokrčila rameny. „Dál pokračuje legenda a Monty Python.“

Rust souhlasně přikývl. „A co meč krále Artuše? Myslíš si, že to je také legenda?“

„To nevím. Existují určité historické záznamy, ale velmi povrchní. Pokud vím, nepanuje ani shoda, zda existoval jeden meč, nebo dva. Jméno Excalibur zná každý, ale podle některých pramenů měl před ním ještě jeden, jen si nevzpomínám, jak se jmenoval…“

„Caliburn,“ přerušil ji Rust.

„Caliburn, správně. Excalibur tedy mohlo být jiné jméno pro Caliburn, nebo mohly existovat dva úplně rozdílné meče. Pokud se budeme řídit legendami, tak jediný Artuš byl schopen vytáhnout meč z kamene, což dokazovalo, že on je pravý král Británie. Excalibur pro něj ukoval Merlin, když se Caliburn zlomil v bitvě.“

Zadívala se na Němce. „Ale tohle všechno přece víš, tak proč se mě ptáš?“

„Ano, vím,“ připustil Rust. „Příběh o Artušovi je už řadu let moje, abych tak řekl, posedlost. Chtěl jsem se ale ujistit, že jsi ta pravá osoba, které se mohu svěřit se svými objevy.“

Nina povytáhla obočí. „Co jsi objevil? Domnívala jsem se, že se to týká mých rodičů. Co s nimi má společného král Artuš?“

Rust zkřivil ústa, jako by žvýkal kus něčeho, co se nedá pozřít. „Vlastně… Ehm, Nino… Nic.“

„Cože?“

„Kdybych ti řekl po pravdě, proč se s tebou musím setkat, možná bys odmítla. Toto byl jediný možný způsob, jak si pojistit, že přijdeš. Moc se omluvám.“

„Cože?“ opakovala Nina, teď už rozzlobeně. „Tak moment, tys mi lhal? Tys potřeboval výmluvu, aby sis se mnou mohl promluvit?“

„Prosím, moc mě to mrzí, opravdu moc! Ale musel jsem s tebou mluvit. Jsi jediný člověk, na kterého se mohu obrátit s žádostí o pomoc.“ Znovu se rozhlédl po hale a zasykl: „Hrozí mi smrtelné nebezpečí!“

„Jo, ode mě!“ Nina vstala a popadla svůj laptop.

Rust vyskočil také. Prosil ji, aby si sedla, a nervózně při tom mával rukama. „Prosím, moc tě prosím, Nino! Tvoji rodiče byli moji velcí přátelé, zejména tvůj otec. Měli jsme hodně společného. Včetně vášně pro nemoderní teorie.“ Jeho prosebný pohled se náhle přiostřil. „Třeba víru v existenci Atlantidy.“

„To ti pořád nedává právo využívat mé rodiče k tomu, abys upoutal moji pozornost.“

„Víš, proč jsem přišel o práci?“ zeptal se Rust tvrdším tónem. „Protože jsem pomáhal tvému otci. Já jsem mu tajně předával zrekonstruované nacistické dokumenty, které ho společně s Laurou přivedly k Atlantidě blíž, než se jim do té doby podařilo. Když se přišlo na to, co jsem udělal, vyhodili mě, zostudili – a nakonec jsem kvůli tomu přišel o manželku. Sabrina mě opustila.“

„Pokud čekáš soucit, pláčeš na špatném hrobě,“ odbyla ho Nina chladně. „Moji rodiče kvůli tomu, co jsi jim dal, zemřeli.“

„Tvoji rodiče byli ochotni podstoupit jakékoliv riziko, jen aby dokázali, že se nemýlí,“ kontroval Rust. „A ty víš, že to je pravda, znala jsi je. Hledání Atlantidy se stalo jejich vášní, jejich posedlostí, a tvou také. Bez nich bys Atlantidu nikdy neobjevila. Postavila jsi svou práci na základech, které oni vybudovali.“ To nemohla Nina popřít, ve svém výzkumu v hojné míře využila poznatků rodičů. „A stejně jako oni jsi ohromně riskovala, abys mohla své teorie dokázat. Nuže, já mám také teorii. Nikdo jí nevěří, ale tvým rodičům taky nikdo nevěřil, a přece měli pravdu.“ Když domluvil, vypadal tak ochable, jako by ho držela zpříma jen struna napětí v očekávání Nininy odpovědi. „Prosím tě,“ hlesl tiše, „aspoň si poslechni, co ti chci povědět.“

Nina váhala. Věděla naprosto jistě, že Rust jí hraje na city, a tato manipulace v ní vzbuzovala stejný odpor jako fakt, že ji podvedl. Jenže kdyby neriskoval při pomoci jejím rodičům, nepředal by jim nacistické dokumenty… A zaplatil za to cenu v podobě své práce a svého manželství.

„No dobrá,“ připustila nakonec neochotně. Hněv ji stále neopustil, i když pomalu slábl. „Dobrá, vyslechnu tě. Ale nic víc.“ Posadila se. „Nic jiného neslibuju.“

Rust si s úlevou znovu sedí na židli. „O nic víc nežádám.“

Nina překřížila paže na prsou a pozorovala ho přivřenýma očima. „Tak jo. Vyprávěj mi o své teorii.“

„Moje teorie,“ začal Rust a opět ztlumil hlas, „se týká Artušova meče Excaliburu. Věřím, že je skutečný a že pořád existuje. A nejen to. Vím, jak ho najít.“

„Dobře, kde teda je?“

„To nevím.“

Nina rozčileně vydechla skrz zaťaté zuby. „Ale právě jsi řekl…“

„Řekl jsem, že vím, jak ho najít; to není totéž jako vědět, kde se nachází. Vždycky jsem se horlivě zajímal o artušovské legendy, tak jako se tvoji rodiče zajímali o Atlantidu. Mám ty pověsti rád, obětoval jsem spoustu času a energie, abych slepil dohromady i ty nejmenší útržky historických faktů, které jsem dokázal nashromáždit. Příběh krále Artuše se totiž táhne mnohem dál, mimo Británii.“ Podíval se na moře za okny. „Sahá až ke Střednímu východu, kde leží jeden z klíčů, které nás k Excaliburu dovedou.“

„Žádné nás neexistuje, Bernde,“ připomněla mu Nina. „Rozhodně ne, dokud mě nepřesvědčíš.“

Rust kmitl očima k disku. „To hned udělám – celý můj výzkum je tam.“ Znovu se podíval na ni. „Ty samozřejmě víš o králi Richardovi Prvním, že ano?“

„Richard Lví srdce,“ přikývla Nina.

„Když se Richard v roce tisíc sto devadesát vydal na třetí křížovou výpravu, vzal si s sebou jeden velice zvláštní předmět, dar od mnichů z opatství Glastonbury v západní Anglii. Dali mu meč, který kdysi patřil největšímu králi Británie.“

„Excalibur?“

Rust se usmál. „Nikoli. Richard si myslel, že nese Excalibur, avšak mniši mu dali Artušův první meč, Caliburn. Taková je moje teorie, moje nemoderní vášeň.“

I když nerada, Nina se přistihla, že ji věc začíná zajímat. „Pokračuj.“

„Podle legendy Caliburn zlomil Artušovi v bitvě král Pellinor. To může být pravda a nemusí, ale nemám pochyb o tom, že meč byl zlomený. Jednotlivé části se dochovaly, a poněvadž se jednalo o zbraň mimořádného významu, byly učiněny pokusy meč znovu překovat. Opravená zbraň však nikdy nemůže mít stejnou pevnost jako nově vyrobená a já věřím, že Artušovy meče nebyly jenom pouhá ocel. Ale k tomu se dostanu později,“ pokračoval, když zachytil Ninin tázavý pohled. „Takže Merlin, jenž vyrobil Caliburn, ukoval náhradu.“

„Ty věříš, že Merlin skutečně žil?“

„Ano, existuje na něj příliš mnoho historických odkazů, abych ten fakt zpochybňoval. Třebaže nebyl čaroděj, alespoň ne v magickém slova smyslu.“ Rust se na Ninu chápavě pousmál. „Vytvořil pro Artuše novou zbraň, ještě pevnější meč než Caliburn – Excalibur. Legenda praví, že Artuš byl společně s ním pohřben v opatství Glastonbury. Ale mniši měli Caliburn ve svém vlastnictví spolu s mnoha dalšími Artušovými poklady.“

„Co s tím tedy má společného Richard Lví srdce?“

„Opatství Glastonbury patřilo k nejbohatším klášterům v Anglii,“ vysvětlil Rust. „Valná část majetku pocházela z jeho spojení s legendou o Artušovi. A samozřejmě kde je bohatství, tam si vždycky přicházejí významné osobnosti pro projevy úcty v podobě štědrých darů. Richard nebyl výjimka.“

„Takže mniši mu dali Excalibur,“ řekla Nina dřív, než si uvědomila, kam Rust míří. „Nebo mu spíš řekli, že se jedná o Excalibur, protože neměli v úmyslu se skutečného meče vzdát.“

„Přesně! Excalibur byl pohřbený v Artušově hrobce, v pyramidě z černého kamene, kterou mniši objevili v roce jedenáct set devadesát jedna – rok poté, co Richard odtáhl na křížovou výpravu. I když objevili není správné slovo. Po celou dobu o ní věděli.“

„Odhalili ji,“ uvědomila si Nina. „Jako když se otevře nová atrakce v zábavním parku.“

„Ano. Opatství zničil požár a náklady na opravy by spolykaly i obrovské klášterní bohatství. Ale Artušova hrobka přilákala řadu poutníků… a přitáhla jejich peníze.“

„Co se tedy s hrobkou stalo? Vím na sto procent, že pozůstatky krále Artuše nikde vystaveny nejsou.“

„Ne, to nejsou. Když byla hrobka objevena, těla Artuše a královny Guinevery byla přemístěna do prostoru opatství. Ale když Jindřich Osmý kolem roku patnáct set třicet devět zrušil kláštery…“

„Chápu správně, že tím zrušil máš na mysli zničil?“ skočila mu Nina do řeči.

„Přesně tak. Když bylo opatství zničeno, postihl stejný osud i hrobku a nikdy se z ní nic nenašlo.“

„Takže jediné, co se po Artušovi dochovalo, je Caliburn?“

Rust se znovu usmíval. „Ne tak docela. K tomu jsem dospěl ve svém bádání, to je moje teorie. Posud sama: pro záchranu svého pokladu byli mniši z Glastonbury ochotní zajít tak daleko, že riskovali, aby obelstili krále. Takže já věřím, že když odkryli – odhalili, jak říkáš – hrobku krále Artuše světu, přemístili nejdříve její skutečný obsah na jiné místo, někam, kde se k němu nedostane ani oheň, ani lupiči nebo králové. Jen mniši věděli, kde se to místo nachází, a když byl klášter zničený, tato vědomost zmizela. Na jednom místě však zůstala – vyrytá do Caliburnu!“

Nina se tvářila pochybovačně. „Proč by to mniši dělali? To by vyšlo nastejno, jako kdybys dal Goldfingerovi klíče od Fort Knoxu!“²

„Nepředpokládali, že by si Richard s sebou vzal meč na výpravu. A nikdy by od něj nečekali, že s mečem udělá to, co s ním udělal.“

„Co s ním udělal?“

„Na cestě do Svaté země se Richard zastavil na Sicílii, kde po vzoru králů z tehdejší doby zahájil bitvu kvůli nějaké banální záležitosti.“ Rust pohrdavě zavrtěl hlavou a rozcuchané vlasy se mu zavlnily. „Na Sicílii tehdy vládl král Tancred, a když v roce jedenáct set devadesát jedna podepsal s Richardem mírovou smlouvu, Richard mu na důkaz nově uzavřeného přátelství věnoval symbolický dar…“

„Caliburn,“ doplnila Nina.

„Ačkoliv jak Tancred, tak Richard měli za to, že se jedná o Excalibur.“

Stále měla pochybnosti. „Ten příběh jsem nikdy neslyšela.“

„Richard zrovna nestál o to, aby se zpráva, že daroval jeden z největších pokladů Anglie, doma příliš rozšířila. Pokračoval v cestě do Svaté země a meč zůstal Tancredovi. Potom přecházel na jeho následovníky, až se dostal k Fridrichovi Druhému.“

„Aha!“ zvolala Nina, když poznala historickou postavu, o níž měla mnohem větší znalosti. „Císař Svaté říše římské.“

„A další z křižáků, i když úplně jiného ražení než Richard.“

„Uzavírat spojenectví s muslimy, jen aby mohl vkročit do Jeruzaléma a činit si na něj nárok, papežovým představám zrovna neodpovídalo,“ dodala s úsměškem.

Rust jí úsměv oplatil. „To ne. Ale právě skrze tato spojenectví si meč našel cestu na Střední východ. Když Fridrich v roce dvanáct set dvacet devět obsadil Jeruzalém, mnoho křižáckých rytířů odmítlo jej následovat. Papež Řehoř Devátý ho exkomunikoval z církve a oni se báli, že spojenectvím s ním by si mohli vysloužit stejný osud. Fridrichovi se však podařilo přesvědčit několik rytířů, aby ho podpořili, včetně mladíka jménem Petr z Koroneou – ten šlechtický přídomek ovšem získal až později. Jako odměnu za věrnost daroval Fridrich Petrovi meč. Když potom v roce dvanáct set třicet jedna Řehoř Fridrichovu exkomunikaci odvolal, pohlíželo se na ten akt jako na obhajobu Petrových činů, a v důsledku toho získal mladý rytíř značný vliv. Spolu s územím ve Svaté zemi dostal jako léno hrad na řeckém ostrově Koroneou.“

„Takže Caliburn je na Koroneou?“ chtěla vědět Nina. I když ji pořád neopouštěly pochybnosti, Rustovy informace konečně začínaly získávat na zajímavosti.

Rust potřásl hlavou. „Kéž by. Petr byl zabit v roce dvanáct set šedesát, když se vracel do Svaté země, aby bránil svoje území proti Mamelukům. Jeho meč, ten, který dostal od Fridricha, se zlomil v boji – jak jsem říkal, překovaný meč není nikdy tak pevný jako nový. Petrovi muži odvezli jeho tělo zpátky na Koroneou, aby tam mohlo být pohřbeno, a spolu s ním i úlomky meče. Jsem přesvědčený, že jeden z těch kousků jsem lokalizoval překvapivě blízko domova, ale současný majitel hradu, kde by mohl být ukryt, mi odmítá dát povolení tam pátrat. Člověk s tvým věhlasem by snad mohl zapůsobit přesvědčivěji.“ Jeho otrávený úsměv zmizel, jen co začal zase mluvit s naléhavostí, jež nabírala na intenzitě. „Vím ale přesně, kde je špička meče – nebo spíš kde ještě před třemi týdny byla. Právě proto můžu důvěřovat jenom tobě.“ Poplácal obal s diskem. „Proto jsem musel zničit všechny své poznámky s výjimkou této jediné kopie. Nemohl jsem riskovat, že se jich zmocní někdo jiný.“

„Bernde, o co jde?“ zeptala se Nina. „Říkal jsi, že ses ocitl v ohrožení života – proč?“

„Během pátrání jsem se dozvěděl, že se špička meče vrátila zpátky na Sicílii,“ vysvětlil Rust, „do kostela s historickými vazbami na Fridricha ve vesnici San Maggiori. Byl bych ho navštívil sám, ale od té doby, co mě Sabrina opustila, se pro mě staly problémem peníze. Už jsem nemohl využívat akademické granty, abych si hradil výzkum, a tak jsem musel hledat jinde. Zkoušel jsem soukromé zdroje napříč Evropou, ale nikdo neměl zájem, až mě kontaktoval nějaký Rus. Vypadal, že má velký zájem.“ Znovu se obezřetně rozhlédl po místnosti. „Bohužel jsem mu vyzradil příliš mnoho a jen o dva dny později byl kněz v San Maggiori zavražděn, přesněji řečeno zastřelen, a jeho kostel do základů vyhořel.“

„Myslíš, že Rus, který tě kontaktoval, se pokusil získat ten úlomek bez tebe? A že kvůli tomu zabíjel?“

„Jsem si tím jistý,“ trval Němec na svém. „Místní policie se domnívá, že za zločinem stojí mafie, ale načasování… To nemůže být náhoda. Proto jsem tajil důvod, proč nemohu svou práci ukázat nikomu jinému kromě tebe. Ten muž nesmí získat zbytek Caliburnu, jenž by mu umožnil najít Excalibur. Pro svět to představuje příliš velké riziko.“

Nina začala znovu pochybovat. „Proč? Jistě, bezpochyby by to byl neuvěřitelný archeologický nález, ale Excalibur je přece jen pořád pouhý meč.“

„Excalibur je víc než pouhý meč,“ opáčil Rust s naprosto vážným výrazem v očích. „V textu psaném ve staré velštině nazvaném Mabinogion se píše, že na rukojeti Artušova meče jsou vyobrazeni dva hadi, a když ho tasil…“ Odmlčel se, aby si vybavil přesné znění. „Z tlamy těch dvou hadů vycházelo něco, co se podobalo dvěma plamenům, výjev tak děsivý, že se na něj stěží mohl někdo podívat. A v knize Le Morte d’Arthur, když Artuš tasil meč, vrhal do očí jeho nepřátel takovou záři, že se vyrovnala světlu třiceti pochodní. Není to obyčejný meč. Vše, co potřebuješ vědět, najdeš v mých poznámkách. Prosím, projdi si je sama.“

Otevřela laptop a dvakrát klikla na soubor, který si zkopírovala z optického disku. „Dobře, ale musím říct, že tohle zní poněkud…“ Chtěla říct bláznivě, ale místo toho zvolila: „… paranoidně. Jaké je tedy heslo?“

„Zum Wilden Hirsch. Všechno jedno slovo, všechno malými písmeny.“

Nina se na něj udiveně podívala.

„Tak se jmenoval penzion, kde jsem bydlel, když jsem šifroval záznamy. Potřeboval jsem něco, nač Rusové nikdy nepřijdou, i kdyby se k disku nějak dostali.“

„Rusové, v množném čísle?“ zeptala se Nina váhavě, když pečlivě vyťukávala písmena. Počítač slabě zacinkal. Heslo bylo přijato, měla povolený přístup. Složka se otevřela a ukázala desítky – ne, stovky souborů. „Páni. Ty sis teda zapsal spoustu poznámek.“

„Další bezpečnostní opatření,“ vysvětlil Rust. „Jediný klíč je tady,“ zaťukal si na čelo. „Bez něj potrvá každému řadu dní, než se těmi materiály prokouše. S mou pomocí se můžeš velice rychle podívat, co jsem zjistil. Doufám, že tě to přesvědčí, že mám pravdu, když tvrdím, že vím, jak najít úlomky Caliburnu… A že Caliburn nás dovede k Excaliburu.“

„No, uvidíme.“ Nina se podívala na Rusta. „Tak který soubor si mám přečíst nej…“

Ztuhla.

Na Rustově hrudníku se objevil ostrý, jasně zelený světelný bod, kterého si Němec vůbec nevšiml. Míhal se přes jeho zmuchlané oblečení, až se zastavil přesně na srdci…

Ostrý třesk, jak skrz okno vedle Niny pronikla střela, jež po sobě ve skle zanechala malou dírku, byl přehlušen hlukem nárazu a Rust odletěl dozadu. Z rány po kulce mu z hrudníku vytryskla jasně červená krev.

4

Nina odskočila od stolu – částečně v šoku, ale také pro případ, že by se odstřelovač chystal k druhému výstřelu na ni. Světelná tečka laserového mířidla však zhasla a zmizela. Nina se rozběhla k oknu. Do dírky ve skle mohla strčit prst, ale nevšímala si jí, protože na střeše Mezinárodního centra spatřila střelce, přesněji řečeno střelkyni, ženu s tvrdým výrazem v obličeji pod rozcuchanými vlasy obarvenými do křiklavě oranžového odstínu. Právě zvedala pušku a v příští vteřině zmizela za okrajem budovy.

„Hej!“ ozvalo se za ní. „Někdo vám krade laptop!“

Otočila se a uviděla mohutného muže, jak pádí s jejím MacBookem a diskem k východu. V jeho obrovské ruce působil přístroj asi stejně, jako kdyby nesl brožovanou knihu.

Rust…

Jediný pohled jí stačil, aby zjistila, že je mrtvý. Doširoka vytřeštěné a nehybné oči, ústa napůl otevřená, jako kdyby se chystala promluvit. Už nikdy však nepromluví, a ať se s ní chtěl podělit o cokoliv, právě to mířilo ven ze dveří.

„Volejte devětsetjedenáctku!“ vykřikla a vyrazila za vousáčem. „Teda, nevím, jaké číslo tady máte, prostě volejte policii!“

Nina pronásledovala mohutného zloděje, jenž běžel hlouběji do útrob hotelu. Za ní vyběhl mladý muž, dychtivý udělat ze sebe hrdinu. Jeho odvaha však polevila, když si uvědomil, jak velký cíl má před sebou. „Volal jste policii?“ ptala se Nina, když viděla, že mladík pořád drží v ruce mobilní telefon. Rozptýlenou pozorností trochu zvolnil tempo a zašmátral na klávesnici.

Obr před nimi dospěl na křižovatku chodeb a také zpomalil. Rozhlížel se na všechny strany, nejprve zmateně, potom vztekle, načež vyrazil doprava.

Nina zabočila za roh a ocitla se v přesné kopii chodby, z níž právě vyšla. Dveře jednoho pokoje zrovna zavírala pokojská, jež měla úklidový vozík natočený napříč přes chodbu. Když o něj vousatý muž zakopl, vykřikl něco v cizím jazyce – že by ruština? pomyslela si Nina – a čisticí prostředky ve sprejích se rozletěly po chodbě. Pokojská zapištěla.

Muž se ohlédl, uviděl Ninu a jejího společníka, jak běží za ním…

A popadl celý vozík, téměř bez námahy jej zvedl a mrštil jím přes chodbu po nich.

„Ježíši!“ Nina se vrhla ke dveřím. Nepatrný výklenek jí poskytl právě tolik místa, kolik potřebovala, aby se vyhnula hranaté střele. Mladík však tolik štěstí neměl. Zvedl oči od telefonu o vteřinu později, než měl. Vozík ho zasáhl a srazil k zemi a zbytky úklidových potřeb se rozlétly na všechny strany.

Nina se narovnala, ale obrovitý vousáč ještě neskončil. Teď zvedl pokojskou a vrhl vřeštící ženu proti ní. Tentokrát neměla Nina kam ustoupit. Obě ženy se skácely na podlahu mezi trosky.

Útočník spokojeně zavrčel nad spouští, kterou způsobil, otočil se a běžel dál.

„Zkurvysyn!“ lapala Nina po dechu, když s námahou vstávala. Šok pokojské byl zřejmě vážnější než její zranění, ale mladík naříkal a svíral si zlomené zápěstí. „Jste v pořádku?“ zeptala se ženy. Místo odpovědi se jí dostalo zmateného přikývnutí. Ukázala na zraněného muže. „Pomozte mu!“

Mezi rozházenými mýdly a čistidly ležel jeho telefon se svítícím displejem. Nina ho popadla a vyrazila za obrem.

Doběhl na další křížení chodeb. Kvapné otáčení hlavy vpravo vlevo, tam a zpět tentokrát prozrazovalo jeho vztek. Nina si uvědomila, že se chytil do pasti nudné uniformity hotelových chodeb a zjevně si neuměl přečíst ukazatele, navádějící hotelové hosty v bludišti správným směrem.

Otočil se k ní a zamračil se. Jizva na čele zdeformovala vrásky na kůži. Nina zpomalila. Kdyby změnil taktiku a místo útěku ji napadl, neměla by nejmenší šanci.

On se však otočil a vydal se vlevo. Špatně, pomyslela si, když si při pronásledování přečetla směrovku. Kdyby nemohl najít východ, existovala šance, že ho dopadnou, než unikne nebo někoho dalšího zraní.

Potřebuje však pomoc, někoho, kdo bude schopen toho obra s nadměrně vyvinutými svaly sejmout…

Když zazvonil telefon, Chase seděl za volantem Fordu Focus a prodíral se hustým provozem. Babička se choulila vedle něho s plnou nákupní taškou na klíně, další stály vyrovnané v řadě na zadním sedadle. Povzdechl si a zašmátral v kapse. „Můžeš mi to vzít, babi?“ požádal ji a podal jí přístroj. „Nechci se dostat do křížku s policií hned první den, kdy se vracím na venkov.“

Čekal, že mu volá Nina, poněvadž moc nevěřil, že by si Holly tak rychle nechala nabít svůj nový telefon, a pravděpodobnost, že ho shání Elizabeth, aby si s ním poklábosila, se rovnala nule. „Haló, nazdar, Nino,“ pozdravila babička. Potvrdila jeho domněnku ještě dřív, než zbytečně dodala: „To je Nina.“

„Myslel jsem si to,“ odpověděl a rozhodl se nečastovat babičku žádnou ze svých obvyklých sarkastických poznámek. „Co chce?“

Následovala dlouhá řada citoslovcí typu uuf a áách a Chase pozoroval koutkem oka, jak se babiččin výraz mění, až dospěl k absolutní nevíře. „Co je?“ zeptal se.

„Říká, že toho muže, s nímž se setkala, právě zavraždili a že pronásleduje v hotelu jiného, který jí ukradl laptop.“

„Uf, do py… tle,“ vyhrkl Chase a přitlačil na pedál plynu.

„Víš, nezdálo se mi, že by byla typ šprýmaře.“

„Ne, to není,“ dal babičce nekompromisně za pravdu. „Sakra, nemůžu ji nechat ani chvíli samotnou, aby něco nevyvedla!“

Nina zabočila za další roh a zjistila, že se ocitla ve slepé chodbě. Vousáč sebou trhl a zastavil se s dalším výbuchem vzteku. Obrátil se a civěl na ni.

„Ehm… ahoj,“ vyjekla a s hrůzou si uvědomovala, že se jejich role v honičce náhle vyměnily. Přiblížil se o krok k ní. „No dobře, klidně si ten laptop nechte, je pojištěný… Aspoň myslím…“

Muž udělal další krok. Nina strachem couvala a přitom míjela červený hasicí přístroj zavěšený na zdi.

Zbraň…

Vyškubla ho ze svorek a vší silou ho po něm hodila.

Napřáhl před sebe ruku, ale příliš pozdě, takže ho oblý konec přístroje udeřil s dutým kovovým zvukem do obličeje. Zavrávoral dozadu…

A usmál se na ni.

„Daaaa,“ zaúpěl téměř v extázi přes zkrvavené zuby. S očima upřenýma na Ninu se jeho dementní úsměv ještě prohloubil.

„Aá, hovno…“

Popadl hasicí přístroj a mrštil jím zpátky po ní. Uskočila mu z cesty a do zad ji udeřila hadice. Minimax s třeskotem narazil do protější zdi a prorazil ji jako obrovská kulka, od níž odletovaly dřevěné třísky a kusy omítky.

Nina vleže na zemi čekala, že na ni zaútočí, místo toho však uslyšela praskot lámajícího se dřeva. Když pohlédla nahoru, uviděla, že vykopl dveře z pantů a vkročil na nouzové schodiště.

Škubla sebou, jak ji zabolela řezná rána na zádech, a vyrazila za ním. Podle vůně jídla linoucí se zdola poznala, že směřuje k hotelové kuchyni. Uslyšela silnou ránu rozražených dveří, po níž následovaly hlasité výbuchy vzteku, kovová kakofonie padajících hrnců a výkřiky bolesti.

Doběhla k úpatí schodiště. Dveře se ještě divoce houpaly jako ve vchodu do saloonu na Divokém západě. Proletěla jimi a uviděla muže v bílé uniformě šéfkuchaře – nyní potřísněné červenou krví ze zlomeného nosu – rozplácnutého na kachlíkové podlaze mezi hrnci z převráceného vozíku. Ostatní zaměstnanci se zoufale snažili uhnout z cesty vousatému obrovi, jenž mířil k dalším dveřím na opačném konci kuchyně.

Přeskočila zmláceného šéfkuchaře, přičemž zachytila podpatkem o jeden hrnec a s kovovým zvukem ho odkopla přes uličku. Muž mrkl za sebe a uviděl ji. Další cizojazyčná nadávka, pak vytrhl z kusu hovězího sekáček na maso a vrhl ho po ní.

Nina vyjekla a přikrčila se k zemi. Ocelový plát s ostřím žiletky jí zasvištěl nad hlavou a zasekl se do zdi na šířku dlaně hluboko. Opatrně se podívala přes okraj nejbližšího pultu a chvatně zalezla pod něj právě ve chvíli, kdy kolem ní přeletěl těžký kus masa. Následovaly další kuchařské střely mohutného kalibru – konzerva s fazolemi o velikosti kbelíku, krocan, zavařovací sklenice, která se po nárazu rozbila a její obsah v podobě nakládaných cibulek Ninu celou pokropil. Ocet se jí vylil na záda a začal v ráně pekelně pálit.

„Co je tohle sakra za žrádelní rvačku?“ vykřikla.

Z opačné strany kuchyně se ozvaly další kletby, po nichž následoval gigantický třesk rozbitého stolního nádobí. Nina riskla další pohled přes přepážku a uviděla houpající se dveře a tisíce kousíčků rozbitých talířů a misek z dalšího převráceného vozíku třepotajících se na dlaždičkách. Muž zmizel.

„Do prdele!“ Vyskočila a vyběhla kolem kuchyňského personálu do hotelové jídelny, klouzajíc na rozbitém porcelánu.

Vousáč se zřejmě zorientoval a pádil k východu u recepce. Držela se za ním.

Jak se Chase řítil z kopce podél ohavného kina a hnal se za Ninou, aktivoval kameru na měření rychlosti. Když zahlédl ve zpětném zrcátku dvojitý záblesk, měl co dělat, aby mu neulétlo sprosté slovo. Babička vedle něho svírala jednou rukou madlo nad dveřmi a druhou si k sobě tiskla plnou nákupní tašku.

Přehnal se přes nadjezd nad širokou promenádou u mola a zacouval do kopce směrem k Mezinárodnímu centru. Když prudce zabrzdil před odbočkou na parkoviště, zjistil, že není jediný, kdo spěchá. Před ním zaskřípěly brzdy nablýskaného černého kabrioletu Jaguár XK, který se přiřítil z opačného směru. Za volantem seděla žena s pankáčskými oranžovými vlasy.

Nějakým způsobem dospěl k přesvědčení, že ať se Nina dostala do jakéhokoliv průšvihu, ta žena s ním souvisí. Kdyby vedle něj neseděla babička, narazil by s fordem do jaguáru, aby zabránil ženě v úniku. Takto ovšem jen bezmocně přihlížel, jak se z hotelu vyřítil vousatý hromotluk, který jednou rukou prudce udeřil vrátného a odstrčil ho stranou.

V druhé ruce držel laptop značky Apple. Určitě Ninin…

Jaguár s kvílením pneumatik zabrzdil. Obr se přehoupl přes dveře a přistál na sedadle spolujezdce. Auto se pod jeho váhou viditelně naklonilo. Žena dupla na plyn a smykem se otočila do protisměru, aby vyrazila zpátky, odkud přijela.

Nina vyrazila z hotelu a běžela k fordu. „To jsou oni, oni ho zabili!“ křičela a ukazovala na mizející kabriolet. Hnala se ke dveřím spolujezdce, když si náhle uvědomila, že na sedadle někdo sedí. „Och jej!“

„Pamatuješ si mou babičku, ne?“ zeptal se Chase rozpačitě.

„Já, ehm, jo…“ Jaguár jim zmizel z dohledu; zoufale se za ním dívala, pak otevřela zadní dveře, naskočila dovnitř a odsunula nákup stranou. „Ujíždějí nám! Jeď, jeď, jeď!“

Chase se po ní žalostně ohlédl. „Nino, mám v autě babičku!“

K překvapení jich obou babička rozhodla: „Jeď za nimi, Edwarde!“

Eddiemu vyletělo obočí nahoru. „Cože?“

Babička si sundala tašku z klína, zasunula ji do prostoru pod sedadlem a oběma rukama pevně uchopila rukojeť dveří. „Vždycky jsem chtěla vidět svého vnuka při práci.“

„Ale…“

Nelítostně se na něj zamračila. „Edwarde, oni ujíždějí! Dělej, jeď za nimi!“

Vytúroval motor. „To je teda kur… iózní nápad.“

Ford s prokluzujícími pneumatikami vyrazil za jaguárem.

5

Chase se vyřítil z parkoviště a strhl automobil do ostré pravotočivé zatáčky. „Co se děje?“ zeptal se Niny.

„Nevím,“ odpověděla stručně.

„To mi moc pomůže!“

„Ta ženská zastřelila Bernda a ten velký chlap mi ukradl laptop. Myslím, že je to Rus.“

Jaguár před nimi vjel na kruhový objezd, jenže špatně, do protisměru. Jiný řidič musel uhnout, aby zabránil srážce, a vjel na chodník.

„Proč ti ukradl laptop?“

„Kvůli tomu disku, co mi dal Bernd. Jdou po něm!“

Chase prudce přibrzdil a smykem projel kruhový objezd. Obsah nákupních tašek na zadním sedadle se vysypal na Ninu. „Co je teda na tom disku?“

„Já nevím! Něco, co se týká nálezu Excaliburu.“

Jaguár vyrazil do kopce. Chase litoval, že si nepronajal něco silnějšího než rodinné pětidveřové auto. „Cože, Excalibur? Meč krále Artuše?“

„Ne, film Johna Boormana!“ vyštěkla kousavě. „Ano, samozřejmě že meč krále Artuše!“

„No dobře, kristepane!“ Babička na něj vrhla káravý pohled. „Promiň, babi. Kam vede tahle cesta?“

„Na horní konec města,“ odpověděla babička, ale Chase už neposlouchal. Jeho pozornost upoutalo kvílení pneumatik a záblesk pohybu ve zpětném zrcátku. Z boční silnice se za ně pověsil černý džíp Grand Cherokee.

Z okénka na straně spolujezdce se někdo vykláněl…

„K zemi!“ zařval Chase a vymrštil levou ruku, aby stlačil babičce hlavu dolů. Zadní okno se roztříštilo a lesklé střepy bezpečnostního skla zasypaly krčící se Ninu.

Další kulka zadrnčela v pátých dveřích a s křupnutím se zaryla do tvrdého plastu na zadní straně sedadla. Chase se schoulil níž a v postranním zrcátku letmo zahlédl holohlavého střelce. Byl ozbrojený pouze pistolí, ale na tak krátkou vzdálenost stačila.

„Co je tohle sakra za lidi?“ křičela Nina.

„Další Rusáci!“ tipoval Chase. Jedna skupina na provedení úderu a získání disku, druhý tým zajišťující únik, aby měli jistotu, že jim nikdo nezabrání v útěku š kořistí.

„O, to je skvělé! Náhodou jsi nekoupil v supermarketu zbraň, že ne?“

„Tady jsme v Anglii! Zbraně tu nosí jedině farmáři a zakuklení lupiči.“

Semafor vepředu zbrzdil provoz, vedlejší pruh zaplnil přijíždějící kamion. Jaguár prudce zabrzdil, udělal ostrou otočku doprava a vjel do jednosměrné ulice v protisměru. Chase následoval jeho příkladu. Vytočil motor na plné obrátky a pustil se za kořistí v téměř neovladatelném manévru při změně směru. Nina přeletěla na druhou stranu a narazila do levých dveří, kde na ni popadaly uvolněné láhve a krabice. Ford hrabal prokluzujícími pneumatikami a Chase zápasil s volantem, aby udržel auto na silnici.

Hleděl dopředu a v protisměru spatřil autobus, který je dostane do další pěkné bryndy. Brzdová světla jaguáru se rozzářila, jak žena s oranžovými vlasy prudce strhla řízení na chodník a vjela do úzké mezery mezi průčelími obchodů a řadou patníků. Lidé uskakovali před kabrioletem řítícím se dolů z kopce a ječeli.

„Držte se!“ vykřikl Chase, když zamířil za ním.

„Je to moc úzké!“ protestovala Nina.

„Když se tam vlezou oni, tak já…“

Boční zrcátko u spolujezdce zachytilo o dopravní ukazatel a roztříštilo se na kusy skla a plastu. Babička hrůzou zalapala po dechu.

„No jo, měl jsem to projet o kousek dál,“ připustil Chase, když míjel řadu patníků a mířil k pěší zóně. Poznal, kde jsou – na konci ulice, kde koupil Holly telefon. Grand Cherokee za ním zpomalil, aby se vtěsnal do mezery, a karoserií se odíral o průčelí obchodů.

Nina vyděšeně hleděla před sebe, když Chase znovu přidal plyn a horečně troubil jako o život. Na ulici bylo pořád ještě plno lidí, a když se na nakupující řítila auta, chaoticky pobíhali a ve zmatku nevěděli, co dělat. „Eddie, zastav, než někoho zabijeme!“

„Když zastavím, zabijí nás!“ oponoval. Černě SUV nechalo patníky za sebou a holohlavý muž znovu zvedl zbraň.

Jaguár kličkoval ulicí s ječícím klaksonem – ne kvůli obavám o život chodců, ale kdyby někoho přejeli, zpomalilo by je to. Za kabrioletem uviděl Chase skoro přímo před sebou věžní hodiny obrácené k náměstí a jinou silnici stáčející se doleva, v cestě však stály další patníky a na konci pěší zóny velká kovová brána…

Protože neměla kam jinam uhnout, namířila žena s oranžovými vlasy do pravé poloviny brány a zrychlila. Lidé uskakovali, ale jeden muž, který byl příliš pomalý, se odrazil od kapoty a proletěl výlohou restaurace Burger King. Chase se ušklíbl a obě ženy šokovaně vykřikly.

Vyhnuli se bráně a Chase mrkl do zrcátka. Džíp se přibližoval, ale brána byla úzká i pro běžné auto, ne tak pro SUV – snad až příliš úzká…

Džíp najednou ucukl a prudce zabrzdil. Ale mezera byla dost široká, aby projel – velice rychle se znovu zapojí do honičky.

Jaguár se hřmotně vřítil na náměstí, rozmlátil několik židlí před kavárnou a pak najel do vozíku, z něhož vyletěly barevné kašmírové šály a třepotaly se ve vzduchu jako motýli. Pouliční stánky trhovců vytvořily na náměstí uličku, jež omezovala možnosti úniku. Kdesi v dálce se ozval zvuk sirény. Policie.

Žena ji uslyšela také a vyrazila v zoufalé snaze uniknout. Všechny cesty byly ucpané lidmi, kteří se snažili vyhnout splašeným vozidlům. Chase zvýšil rychlost s úmyslem nabourat kabriolet zezadu a přitlačit ho k pouliční lampě. „Držte se!“

Žena s oranžovými vlasy viděla, jak se přibližuje. Stlačila plynový pedál až na podlahu, strhla řízení doprava a poslala jaguár čumákem napřed do stánku s ovocem. V brázdě za ním došlo k barevnému výbuchu. „Ach, kuu… kuřice!“ vyhrkl Chase, když pronásledoval auto přes zbořený Stánek a na předním skle mu poskakovalo a tříštilo se víc druhů ovoce a zeleniny, než by dokázal pojmenovat. Přes kaši na čelním skle zahlédl, jak kabriolet znovu odbočuje a bere při tom přístřešek na autobusové zastávce, rozbíjí skleněnou tabuli a letí z obrubníku na silnici.

Rozhodl se poslat ford za ním a s děsivým praskotem přitom odrovnal závěsy kol. Když našel ovládač stěračů, podařilo se mu očistit si sklo, takže viděl, že jede po cestě, která vede kolem parku, jaguár už uháněl pryč.

Zvuk sirén najednou výrazně zesílil. Policejní Volvo V70 okrášlené fosforeskujícími modrožlutými čtverci se s blikajícími světly vyřítilo zpoza rohu před nimi. Žena s oranžovými vlasy změnila směr a s nárazy přes obrubník navedla auto do parku. Chase se stále držel za ní a zmučeným focusem otřásla další nervy drásající rána, jejíž zvuk pronikal až do morku kostí.

„Je tady policie!“ protestovala Nina. „Nech je, ať to vyřídí!“

„Víš, koho zatknou prvního? Nás!“ Chase mrkl dozadu. Hlídkový vůz s blikajícím majáčkem se zavěsil za ně – a džíp Grand Cherokee vyplul z vchodu do parku rovnou za ním.

Úzká pěšina se rozdvojovala. Cesta vlevo vedla mezi stromy na východní straně parku, ale jaguár se vydal doprava k mostu přes řeku. Na automobil téměř neměl potřebnou šířku a kabriolet utrhl postranní zrcátko o kovové zábradlí. Muž, jenž běžel z opačné strany přes most, nevěřícně zíral, jak se vůz s rachotem řítí přímo proti němu, a teprve v poslední chvíli dostal rozum a vrhl se do řeky.

Jak se ford prodíral přes most, od boků mu létaly jiskry a zbylé postranní zrcátko potkal stejný osud jako zrcátko jaguáru. Kabriolet dojel na křižovatku. Cestu přímo před ním blokovala zmrzlinářská dodávka, vpravo stál jen do kulata sestříhaný strom u úpatí cesty, která vedla zpátky mezi davy lidí na náměstí. Žena vyrazila doleva směrem k moři…

Výstřely!

Tři, čtyři, pět ran zezadu. Ale vyholený muž z SUV nemířil na Eddieho, nýbrž na policisty ve snaze odstranit je z cesty.

Na čelním skle volva se rozstříkla krev – policejní řidič dostal zásah. Hlídkový vůz se náhle prudce otočil a narazil ze strany do mostního zábradlí tak silně, že se přes ně přehnul a všechna okna se mu vysypala. Řidič džípu viděl, že má zablokovanou cestu, a rázně dupl na brzdu. Ne však dost rychle, aby zabránil kolmému nárazu do policejního volva. Ještě víc ho přimáčkl na kovové sloupky.

Džíp však s pronásledováním neskončil. Z pneumatik se mu kouřilo a za sebou táhl ulomenou mřížku chladiče a nárazník. S kvílením se rozjel na zpátečku zpátky do kopce, až docouval k vidlici, kde se cesty dělily, a vřítil se na silnici lemovanou stromy.

Chase uvedl vůz do smyku přes křižovatku a hnal se za jaguárem. Další lidé se vrhali z cesty před automobily a padali na úhledně pokosený trávník. Chase se přehnal kolem golfového hřiště a stromů a vpředu se objevila další vidlice…

„Jeď vpravo!“ nařídila babička.

„Co?“ jaguár odbočil doleva.

„Vpravo, je to kratší!“

V naději, že babička zná místní situaci, strhl Chase řízení doprava a jednou rukou neustále mačkal klakson. Mrkl vlevo a přes keře a stromy postřehl záblesky černé barvy.

Dál za sebou uviděl Grand Cherokee, jak se žene z kopce k druhému mostu, aby se znovu zapojil do štvanice.

Babička měla pravdu – tato trasa je kratší. Doháněli jaguár. Chase před sebou spatřil nadjezd přes promenádu u mola a vpravo jejich hotel. „Do prčic, jezdíme dokola!“

Oba vozy se hnaly pod nadjezd rovnou k vjezdu na molo. Z obou stran je obklopovaly řady stánků vedoucí k pláži. Tyto však fungovaly napůl jako permanentní obchůdky zpevněné zezadu cihlami a betonem, přes které se v žádném případě nedalo jen tak probourat. Blížily se další sirény a řidička jaguáru zběsile hledala únikovou cestu.

V Eddieho zpětném zrcátku se náhle objevily zubaté úlomky chromové oceli, jak se na něj tlačila rozsekaná chladicí mřížka džípu. Silnější Grand Cherokee ho dohnal.

Přímo nad jeho hlavou prorazila střechu kulka a zanechala díru v čelním skle. Babička zaječela.

„Eddie!“ vykřikla Nina, když stočil vůz proti řidiči džípu, aby zabránil střelci využít volnou palebnou dráhu. S řinkotem ji zasypávaly plechovky a láhve. „Jsi v pořádku?“

„Jo!“ Na víc neměl čas, jaguár dorazil na konec řady Stánků a poskakoval kolem nich ve směru příjezdové cesty ke kinu. Motor džípu burácel přímo za fordem. Kdyby Chase pronásledoval kabriolet, všechny pasažéry v autě by postavil odstřelovači přímo do rány, skoro do bezprostřední blízkosti…

Nina najednou dostala bláznivý nápad a vyhodila rozbitým zadním oknem plechovku. Zasáhla čelní sklo džípu, které se rozprsklo. Řidič v úleku instinktivně strhl řízení.

Chase využil příležitosti a otočil volantem, aby se vydal kolem stánků za jaguárem. Grand Cherokee létal ze strany na stranu a silně se naklonil, načež se znovu rozjel za nimi.

Nina popadla láhev brandy, což byl nejtěžší předmět, který našla. Jak se auto při pronásledování jaguáru do kopce otřásalo, jantarově zlatá tekutina šplouchala a Nina se chystala hodit láhev…

Muž přímo před nimi uskočil stranou – a odkryl pohled na ženu tlačící dítě v kočárku. Chase dupl na brzdu a zoufale strhl automobil – zpátky do zorného pole odstřelovače.

Nina, zaskočená náhlým brzděním, vyhodila láhev. Dopadla moc blízko a rozbila se o dlažbu.

Střelec zacílil…

Přední kolo džípu najelo na roztroušené střepy.

Pneumatika vybuchla. Řidič ztratil kontrolu nad vozem, kmital volantem tam a zpět ve snaze zastavit víc než dvoutunové SUV, ale příliš pozdě.

Grand Cherokee se převrátil a kutálel se jako sud skrz skleněnou fasádu ohavné budovy kina. Narazil do zdi a explodoval.

Vstupní halu zaplnila děsivá ohnivá koule a všechny skleněné tabule se roztříštily a sypaly se na promenádu jako déšť. „Sakra!“ zaklel Chase, když se ohlédl na kouřící stavbu.

„To je pokrok,“ hlesla babička tiše.

jaguár znovu odbočil, tentokrát na výjezdovou cestu z malého parkoviště. Chase si uvědomil, že na jeho opačném konci ho zachytila kamera měřící rychlost – před necelými pěti minutami, ačkoliv mu to připadalo jako pět hodin. A jen o dvě křižovatky dál začíná čtyřproudová výpadovka z města.

Strhl ford za roh, protože věděl, že jakmile se kabriolet dostane ze spleti křivolakých městských uliček, nemá šanci ho dohonit. Rudovláska odbočila vpravo do kopce, pryč z centra. Jel za ní a málem se srazil s autem přijíždějícím v protisměru.

Další policejní sirény, sílící kvílení…

Kruhový objezd na dohled, jaguár jede vlevo – ale na Eddieho se řítí další dva policejní vozy, první vjíždí na objezdu do protisměru, aby mu zatarasil cestu, zatímco druhý jede proti němu. Zablokují ho mezi sebou a…

„Kurva zasraná!“ zaječela babička.

„Babi!“ vyjekl šokovaný Chase a škubl za ruční brzdu…

Ford smykem doklouzal až k prvnímu hlídkovému vozu a prudce do něj z boku naboural. Vyšla rána, jak se rozvinuly airbagy a ztlumily náraz pasažérů na předních sedadlech. Nina si těsně před srážkou lehla na podlahu a setrvačnost ji vymrštila do prostoru pod sedadly. Obsah nákupních tašek poskakoval kolem ní.

Nebyl to náraz v příliš vysoké rychlosti, ale Chase byl přesto otřesený. Když airbagy splaskly, opřel se a uviděl babičku, jak se vedle něj hrbí. „Babi! Jsi v pořádku?“

Pomalu zvedla hlavu. „Myslím…“

„Co?“

„Myslím, že jsem si trochu ucvrkla.“

Chase se málem rozesmál, ale hned si vzpomněl na Ninu. Ohlédl se po ní… a zíral do ústí hlavně samopalu Heckler & Koch MP-5.

A ne do jednoho. Čtyři policisté v neprůstřelných vestách obklíčili auto s namířenými zbraněmi a s prsty na spouštích. Jednotka rychlého nasazení.

„Policie!“ zařval jeden z nich. „Dejte ruce nahoru! Hned!“

Chase opatrně zvedl paže a kývl na babičku, aby udělala totéž. „To se vám povedlo, hoši. Zastavili jste špatné auto. My jsme ti hodní.“

„Drž hubu!“ Policajt nahlédl dozadu do auta. „Vy tam vzadu! Ukažte mi ruce, pomalu! Vstávejte!“

Nina poslechla, a jak mluvila s Eddiem, vytřepávala si sklo z vlasů. „Tvrdil jsi, že v Bournemouthu je nuda…“

6

„No to se podívejme,“ řekl důvěrně známý hlas. „Snad to není Eddie Chase? Nebo že by to byl Šílený Max?“

Chase vzhlédl ke dveřím cely, které se s vrzáním otevřely. „Dal sis sakra na čas,“ utrousil s unaveným úšklebkem. Na prahu stál Jim „Mac“ McCrimmson, jeho někdejší velící důstojník v SAS a muž, kterému po svém zatčení volal.

„Uvízl jsem v zácpě na dálnici.“ Šedovlasý Skot vstoupil do cely a Chase vstal, aby mu podal ruku. Mac měl na sobě tmavý oblek šitý na míru, pod kterým by nikdo nečekal protézu na jedné noze od kolene dolů, a pod paží nesl několikery složené noviny. „Zdá se, že ses připletl k něčemu hodně velkému. Amíci se o to hodně zajímají.“

„Jak to?“

„Nemám tušení, ale Peter Alderley mi brzy dá nejnovější informace.“

„Alderley?“ zamručel Chase při zmínce o agentovi MI-6. „Proboha, tys toho kreténa zatáhl do případu? Ten se musel posrat smíchem, když slyšel, že jsem strávil noc v policejní cele.“

„Trochu se bavil, to jo. Ale taky chce vědět, kdy dostane pozvánku na svatbu.“

„Proč by vůbec chtěl přijít? Vždyť nás nemůže vystát.“

Macovu drsnou tvář rozčeřil úsměv. „Och, Ninu má velice rád. To tebe nemůže vystát. Chce jí vyjádřit své politování.“

„Ten drzý bastard! A ke všemu ještě po tom, co ho díky nám povýšili… Mimochodem, kde je Nina? Je v pořádku?“

„Má se fajn.“ Mac pokynul rukou ke dveřím. „Čeká na recepci. Spolu s tvou babičkou.“

„Cože? Tak já ti volám, a nakonec se dostanu ven jako poslední?“

„Dámy mají přednost, Eddie. Kam se podělo tvoje vychování?“

Policista je uvedl do přijímací kanceláře policejní stanice. „Eddie!“ zvolala Nina, když vstoupil dovnitř, a skočila mu kolem krku. „Není ti nic?“

„Až na to, že mě seřezali gumovou hadicí, jsem docela v pohodě,“ zavtipkoval. Pohlédl jí přes rameno a spatřil babičku, která seděla poblíž na lavici. „Babi! Jsi v pořádku?“

Přikývla. „Daří se mi dobře, Edwarde, děkuji. Ještě nikdy jsem nebyla zatčená, bylo to hrozně zvláštní! Všichni se ke mně chovali moc mile, a dokonce mi do cely přinesli čaj. To bude historka, až ji budu vyprávět holkám na partičce bridže.“

„Díky bohu. Kdyby se někdo choval k mé babičce hrubě, tak by měl opravdový problém.“ Všiml si ruchu za skleněnými dveřmi. „Co se to tam děje?“

„Novináři,“ odpověděl Mac pohrdavě. Podal Nině a Eddiemu noviny. „Bohužel se z vás stalo velké téma. O ty venku si nedělejte starosti. Když se teď do věci vložily bezpečnostní složky, můžeme je zařadit do kategorie osob s omezeným přístupem k informacím, abychom jim zavřeli hubu, jenže se to bohužel nestihlo před ranním vydáním novin.“

„Aach!“ vykřikla Nina zděšeně, když spatřila samu sebe, jak se bezduše usmívá z propagační fotografie IHA na první stránce seriózního Guardianu pod titulkem Chaos v Bournemouthu: objevitelka Atlantidy zatčena při pronásledování zločinců podezřelých z vraždy. „Nebyla jsem zatčená za vraždu, byla jsem svědkem vraždy!“

„Jestli si myslíš, že je to zlé…,“ řekl varovně Chase a vzal do ruky Sun, bulvární plátek, jehož přední stránce vévodila fotografie Fordu Focus, který nějací turisté s prstem připraveným na spoušti – a s mazaným obchodním duchem – zachytili ve chvíli, kdy se prohnal troskami stánku s ovocem. Palcový titulek nad ní hlásal BOURNE-MOUTHSKÁ TOTOŽNOST.³ Z Eddieho za volantem nebylo vidět víc než stín a babiččin obličej z velké části zakrýval sloupek předního skla, ale Nina na zadním sedadle byla zcela zřetelná. Noviny hned ochotně přispěchaly se vsunutým detailem, na němž si potřásá rukou s prezidentem Daltonem.

Chase četl nahlas úvodní odstavec. „‚Jeden den přijímala v Bílém domě od prezidenta nejvyšší americké vyznamenání. Druhý den se zúčastnila zběsilé automobilové honičky a přestřelky v poklidném pobřežním městě. Slavná archeoložka Nina Wildeová, objevitelka ztraceného města Atlantidy, byla včera zatčena po ničivé štvanici napříč Bournemouthem, která si vyžádala tři mrtvé a desítky zraněných…‘ No, tak tohle není dobré.“

„Fakt si to myslíš?“ bědovala Nina, ale hned se rozhořčila: „Atlantida není sakra město, je to celý ostrov! Proč to pořád všichni pletou?“

Chase ji objal. „Priority, lásko, soustřeď se na priority.“

„Já vím, já vím. Ale fuj, taková hrůza!“

Všechny najednou upoutala salva fotografických blesků. Po schodech vyběhla Elizabeth Chaseová a rozrazila dveře. Z očí jí šlehaly blesky, když je zabodla do bratra. „Ty!“ zaječela. Za ní ustrašeně cupitala Holly.

„Čau, Lizzie,“ pozdravil ji bratr s hranou žoviálností. „Koukám, že jsi viděla dnešní noviny.“

Prosmýkla se kolem něho a sklonila se k babičce. „Babi, jsi v pořádku?“

„Naprosto, zlatíčko,“ ujistila ji babička. „Jen trochu otřesená, nic víc.“

„Ach, díky bohu.“ Sklopila úlevou hlavu a otočila se zpátky k Eddiemu. „Co tě to sakra napadlo? Ty debilní grázle! Vždyť jsi ji mohl zabít!“

„Jo, taky jsem v pořádku, díky za optání,“ zareagoval Chase s ledovým sarkasmem.

„Víš, Elizabeth, vlastně je to všechno moje vina,“ omlouvala se Nina.

Elizabeth vytrhla bratrovi noviny z ruky a zapíchla prst do obrázku. „Aha, takže tys řídila auto ze zadního sedadla?“ Smotala noviny do ruličky a vztekle je hodila po Eddiem, čímž dala podnět policistovi, aby ji slušně, ale pevně odtáhl. „Myslela jsem si, že nic sobečtějšího a nezodpovědnějšího, než jsi udělal, už v žádném případě udělat nemůžeš, ale tohle, tohle…“ Na chvíli zůstala stát, jako by oněměla. „Panebože! V životě jsem k tobě necítila větší… odpor.“

„Elizabeth!“ vybuchla babička a s viditelnou námahou vstala. Holly jí přispěchala na pomoc. „Já jsem v pořádku a Nina s Edwardem taky. Na ničem jiném nezáleží.“

„Ne, na jiném taky záleží, babi!“ odporovala Elizabeth. „Zemřeli lidé! A jenom kvůli němu! Myslíš, že dokáže jejich rodinám vysvětlit, proč zemřeli?“

„Ve skutečnosti,“ vložil se do řeči Mac a autoritativně zvýšil hlas, „ti dva muži, kteří zemřeli, když se pokoušeli zabít Eddieho a Ninu – a měl bych dodat, že i vaši babičku –, jsou důvodem, proč se moji kolegové o celý případ tak zajímají.“

„A vy jste sakra kdo?“ obořila se na něj Elizabeth.

„Madam,“ poklonil se lehce Mac a tím gestem Elizabeth poněkud odzbrojil. „Jim McCrimmon, k vašim službám. Sloužil jsem u SAS, ale teď jsem… no, řekněme třeba ve spojení s Tajnou zpravodajskou službou Jejího Veličenstva. Nebo MI-6, chcete-li.“

„MI-6?“ zeptala se Holly s vykulenýma očima. „Vy jste špion?“

„Macu,“ vstoupil do hovoru Chase, „toto je moje neteř Holly… A právě ses seznámil s mou sestrou Lizzie.“

„Elizabeth!“

Mac se obrátil k Holly. „Ne, nejsem špion. Kdybych byl, tvůj strýček by o mně měl asi mnohem horší mínění. Jsem spíš poradce.“

„Který občas zachraňuje lidské životy,“ dodala Nina.

„Proto jsem pořád ještě neskončil s opravou domu… Ale ti dva mrtví způsobili ve Vauxhall Cross docela poprask, když vyšla najevo jejich totožnost. Ani ne tak naší zásluhou, ale sdílíme informace s Američany, a ty to velice zaujalo.“ Pohlédl přes skleněné dveře na novináře za nimi. „Ale o tom bychom si myslím měli promluvit někde, kde budeme mít víc soukromí.“

„Znamená to, že můžeme prostě odejít?“ zeptala se Nina překvapeně.

Mac se usmál. „V této chvíli jste volní. Ministerstvo vnitra nařídilo zrušit veškerá obvinění. Myslím, že americká vláda dychtí po tom, aby si s vámi mohla promluvit o těch mužích – a o vašem příteli panu Rustovi.“ Sklopil oči. „Je mi to moc líto.“

„Děkuji. Ale proč se o Bernda zajímají?“

„Nemám nejmenší tušení, ale doufám, že to brzy zjistím. Dá se tady někam jít?“

„Můžeme k nám domů,“ nabídla Holly. Elizabeth se už už chystala protestovat, ale babička ji umlčela pohledem.

„To zní skvěle,“ přikývl Mac.

Chase zadumaně hleděl z okna sestřina domu a srovnával si v hlavě informace, které jemu a Nině sdělil Mac, když skončil dlouhý telefonický rozhovor. „Takže jestli ten chlap Josarin a jeho společník řidič džípu pracují jako ochranka – čti najatí zabijáci – pro jakéhosi ruského miliardáře, proč střílejí v Bournemouthu po mé babičce?“ Otočil se čelem k Macovi. „Alderley neví ani hovno, že?“

„Macu, já vím, že tohle nejspíš podléhá utajení,“ řekla Nina, „ale nemohly by si k nám přece jen Catherine a Holly přisednout? Eddie se před nimi chová mnohem slušněji.“

„Chápu vaše pocity, ale obávám se, že ne,“ odvětil Mac. „Mám dojem, že Alderleyho Američani odsunuli na vedlejší kolej, což se mu moc nelíbí.“

„No jo,“ podotkl Chase a pohrával si s Nininými vlasy staženými do ohonu. „Vím, jak člověka sere, když dostává rozkazy od Amíků.“

„Hele, pozor na jazyk!“ napomenula ho Nina.

Mac se usmál a narovnal se, jak ho zaujalo něco venku za oknem. „Myslím, že tihle lidé by do věci mohli vnést trochu světla.“

Venku zastavila velká černá limuzína Lincoln a Chase podle neobvyklého formátu registrační značky usoudil, že se jedná o diplomatické vozidlo. „Vida, koho to tady máme. Dorazili federálové.“ Nina také vstala a spolu s ním sledovala, jak z automobilu vystupují dva muži a míří po příjezdové cestě k domu. Rozezněl se zvonek; po chvíli se otevřely dveře obývacího pokoje a dovnitř opatrně nahlédla Elizabeth.

„Přijeli za vámi nějací lidé,“ oznámila. „Prý jsou z americké ambasády.“

Mac vstal. „Pošlete je prosím dál, paní Chaseová.“

Elizabeth uvedla do pokoje dva muže v oblecích. První byl asi padesátník s řídnoucími hnědými vlasy, který působil poněkud otráveným dojmem. Napřáhl k Nině ruku. „Doktorko Wildeová,“ pozdravil a potom se nejistě zadíval z Eddieho na Maca. „Pan… Chase?“ Eddie ukázal na sebe. „Díky.“ Potřásl si s ním rukou a zároveň se s bostonským přízvukem představil: „Jsem Clarence Peach z oddělení bezpečnostní spolupráce na americkém velvyslanectví v Londýně.“

„Peachy,“ zamumlal Chase s potlačovaným úsměškem. Podle Američanova znuděného výrazu poznal, že na svoje jméno už musel vyslechnout nekonečnou řadu vtípků.

Druhý, mladší muž připadal Nině mnohem atraktivnější. Urostlý, pohledný pětatřicátník, metr osmdesát, pronikavé zelené oči v hranatém obličeji, havraní vlasy. „Doktorka Wildeová?“ zeptal se hlubokým hlasem, který prozrazoval typickou neworleanskou unylost. „Jsem Jack Mitchell z DARPA. To je Agentura pro vyspělé obranné výzkumné projekty,“ (V originále Defense Advanced Research Projects Agency. (Pozn. překl.)) objasnil, když si všiml jejího zmateného výrazu. Náhle změnil hlas do vysokého tenoru a dokonale napodobil herce Troye McClurea ze seriálu Simpsonovi. „Možná si nás pamatujete z vynálezů jako internet, ne jenom z pornofilmů!“

Nina se rozesmála. „Zdravím! Těší mě, že vás poznávám.“

„A vy musíte být Eddie Chase.“

„Řekl bych, že musím,“ odvětil Eddie, jehož nově příchozí návštěvník zdaleka neoslnil tak jako Ninu. „Proč se DARPA tak horlivě zajímá o nalezení Excaliburu? Měl jsem za to, že se dnes zabýváte jenom šlechtěním zabijáckých larev a výrobou mikrovlnných paprsků smrti.“

„Výzkum Bernda Rusta obsahuje mnohem víc než jen starobylé relikvie a já za okamžik vysvětlím proč. Tato informace však podléhá utajení.“ Obrátil se k Macovi. „Bohužel vás budu muset požádat, abyste opustil místnost, než o tom začnu mluvit. Omlouvám se, pane.“

Mac se zatvářil překvapeně. „Mám prověrku na nejvyšší stupeň utajení.“

„Já vím, pane.“

Mac krátce pohlédl na Ninu a Eddieho a odešel z pokoje. Mitchell jim oběma pokynul, aby se posadili, načež otevřel úzký kovový kufřík a vytáhl z něj složku. „Poznáváte někoho z těchto lidí?“ zeptal se a rozložil před ně několik fotografií.

Nina okamžitě poznala vousatého muže, kterého pronásledovala v hotelu. „Toto je ten chlap, co mi ukradl laptop!“

Mitchell přikývl. „Oleg Maximov alias Buldozer. Bývalý příslušník ruské jednotky speciálního nasazení Specnaz pověstný mimořádnou fyzickou silou a zároveň mimořádně nízkou inteligencí – i před tím, než ho v Čečně střelili do hlavy.“ Ukázal na širokou jizvu na mužově čele. „Nikdo dost dobře nechápe, jak zranění přežil, ale stalo se a teď mu půlku lebky drží pohromadě kovová deska… a vážně poškozený nervový systém.“

„Jak to myslíte?“

„Utrpěl poškození mozku, které ovlivnilo jeho vnímání bolesti a prožitků,“ vysvětlil Mitchell. „V podstatě to znamená, že bolest vnímá jako příjemný pocit.“

„Jú!“ škubla sebou Nina. „To zřejmě vysvětluje, proč ho tak vzrušila rána do obličeje hasicím přístrojem, který jsem po něm hodila.“

Chase se na ni obdivně zadíval. „Tys praštila chlapa ze Specnazu minimaxem?“

„Jo.“

„Tak to jsi teda dobrá!“ Ukázal na další fotografii. „Hele, tahle řídila to auto, co jsme honili.“

Nina si obrázek důkladně prohlédla. „Taky zastřelila Bernda, akorát že měla oranžové vlasy.“ Nevlídná žena na obrázku vypadala asi na třicet let a měla vlasy obarvené do převážně purpurového odstínu s dlouhými zelenými prameny splývajícími přes obličej.

„Jmenuje se Dominika Romanovová,“ objasnil Mitchell. „Bývalá odstřelovačka Federální bezpečnostní služby, nástupnické organizace KGB. Po jisté době dospěla k názoru, že si v soukromém sektoru vydělá víc.“ Vzal si fotky zpátky a zalistoval v nich. „Ona a Maximov pracovali s Josarinem a Belenkovem, těmito dvěma krasavci,“ přidržel před nimi dvě fotografie ošklivých, zarputile se tvářících mužů, „kteří včera odpoledne vyletěli do vzduchu v bournemouthském kině. Jejich osobní doklady byly naštěstí ohnivzdornější než oni.“

„Proč ale zabili Bernda?“ chtěla vědět Nina. „Po čem v jeho záznamech šli tak zoufale, že kvůli tomu vraždili?“

Mitchell vytáhl z kufříku novou dvojici fotografií. „Všichni čtyři pracují pro tohoto muže, Alexeje Kruglova.“ Obrázek vyjevil dalšího nehezkého člověka, staršího než ostatní, s širokými ústy a chladnýma očima. „Kruglov vyšel ze staré školy KGB a teď působí jako takzvaný bezpečnostní specialista, čímž myslím hlavní zabiják, v žoldu tohoto chlápka.“ Předložil jim poslední snímek.

Nina se zamračila. Muž na obrázku vypadal na necelých padesát let, měl krátce zastřiženou hnědou kozí bradku a úzké hranaté brýle s kovovými obroučkami. Připadal jí nejasně povědomý. „Toho jsem už někde viděla…“

„Možná ve zprávách,“ nadhodil Peach. „Leonid Vaskovič. Ruský energetický magnát, jeden z novodobých oligarchů. Vlastní osobní jmění v hodnotě osmi miliard dolarů.“

„Významný hráč na poli ruské ropy a zemního plynu,“ doplnil Mitchell. „V současné době velmi úzce spolupracuje s moskevskou vládou a dělá si zálusk, že se stane její součástí. Patří k tvrdým ultranacionalistům, kteří chtějí učinit z Matičky Rusi světovou mocnost číslo jedna, a k dosažení tohoto cíle je ochoten udělat naprosto cokoliv.“ Spočinul pohledem na Nině. „Je to taky člověk, kterému váš přítel Rust důvěřoval, když hledal sponzora pro svůj výzkum, a dopustil se tím obrovské chyby.“

Nina nespouštěla z obrázku oči. „Jak souvisí nález meče krále Artuše s ruským ropným magnátem?“

Než odpověděl, vzal si Mitchell fotografie a uložil je zpátky do kufříku. „Doktorko Wildeová…, slyšela jste někdy termín zemská energie?“

Ninu přepadl nával zoufalství. Tak tohle je ten Berndův velký objev? „Mluvíte vážně?“

„Naprosto.“

„Co je zemská energie?“ zeptal se Chase. „Navozuje mi to představu nějakého nesmyslu z vědecko-fantastického filmu.“

„Taky že je,“ povzdechla si Nina. „Říká se tomu energetické linie, dračí pruhy, ley lines, feng shui… V pozadí je představa, že existuje jistý druh energie, která probíhá kolem země v určitých drahách a je uspořádaná do pásů.“ Jak mluvila, její zklamání sílilo; nemohla uvěřit, že Rust plýtval časem na takový nesmysl a že to nějak přivodilo jeho smrt. „V zásadě totální hovadina. Pomatená pseudověda.“

„Totiž,“ namítl Mitchell, „nemusí to být tak docela pravda.“

Nina se na něj nevěřícně podívala. „Cože?“ Osamělý zdiskreditovaný historik, který tráví čas nad bláznivou teorií, je jedna věc, ale jeden z nejvyspělejších vědeckovýzkumných ústavů americké vlády?

Mitchell se předklonil. „Slyšeli jste někdy o HAARP?“

„Kdo to je? Bratr Groucha, Chica a Zeppa?“ ušklíbl se Chase a Nina zamručela.

„Program pro výzkum aktivní vysokofrekvenční polární záře,“⁴ vysvětlil Mitchell trochu pobaveně. „Jedná se o projekt vlády Spojených států, který probíhá na Aljašce. Využívá soustavu směrových antén, s jejichž pomocí zahřejete vybranou část ionosféry a přeměníte ji v plazmu. Vůdčím principem je teorie, podle níž lze v horních vrstvách atmosféry vytvořit jakési zrcadlo odrážející usměrněnou energii, což nám umožní zvýšit dosah rádiových nebo radarových vln o tisíce, možná i desetitisíce kilometrů.“

„Takže byste mohli obejít omezení dané zorným polem,“ pronesl Chase zamyšleně. Jakmile téma dostalo vojenský aspekt, začalo ho zajímat. „Vytvoříte zrcadlo a odrazíte od něj signály, které se dostanou přes horizont.“

„Přesně tak. Rusové měli podobný projekt nazvaný SURA. Avšak výzkumníci programu HAARP objevili něco neobvyklého. Sestava antén z nějakého důvodu vyzařovala energii, i když nebyl zapnutý zdroj. DARPA se pustila do zkoumání, proč tomu tak je.“

„A co jste zjistili?“ zeptala se Nina pochybovačně.

„Něco, co se nedá popsat jinak než zemská energie.“

„No to určitě.“

Napřáhl k ní ruce. „Není to zas tak přitažené za vlasy, doktorko Wildeová, vážně ne. Celá zeměkoule svým způsobem představuje obrovský elektromotor – kdyby tomu tak nebylo, neseděli bychom tady, protože bez magnetického pole vygenerovaného zemským jádrem, které nás chrání před slunečním zářením, bychom všichni zemřeli. Zjistili jsme však, že určité pásy energie se vyskytují i na úrovni zemského povrchu, nejen nad atmosférou. Sestava antén, kterou používá program HAARP, se náhodou vyskytuje poblíž jedné takové linie a ta v ní indukuje větší množství energie, než by se dalo vysvětlit běžnými telurickými proudy. Provedli jsme určité testy a zjistili jsme, že pokud umístíte sestavu antén do bodu, kde se sbíhá několik energetických linií, a vytvoříte magnetické pole, které je usměrní do jednoho paprsku, teoreticky získáte obrovské množství energie v zásadě zadarmo. Zeměkoule vyzáří za jediný den více energie, než jí lidstvo vyrobilo za celou svou historii. Pokud by se nám podařilo získat z ní pouhý zlomek…“

„Vyřadili byste Vaskoviče a jemu podobné ze hry,“ konstatoval Chase. „Není divu, že se snaží držet svůj záměr pod pokličkou.“

Nina stále nebyla přesvědčená. „Pořád ovšem nevidím žádné spojení s Excaliburem.“

Mitchell očividně zvážněl. „Paní doktorko, Excalibur není s touto teorií pouze spojený, on je jejím úhelným kamenem. Vaskovič již na severu Ruska postavil generátor zemské energie a právě v této chvíli se jej snaží rozjet.“

„Jak víte, co dělá?“ zajímal se Chase.

Poloviční úsměv. „Máme uvnitř jeho organizace spolehlivý zdroj. Víme, k čemu se chystá. Jeho generátor zatím nefunguje. Zdůrazňuji zatím. Náš výzkum prokázal, že k vytvoření magnetického pole, které usměrní zemskou energii, je nejprve zapotřebí obrovské množství energie z jiného zdroje. Více, než je generátor schopen vyprodukovat.“

„Jinými slovy,“ podotkla Nina sžíravě, „jde o zcela zbytečné a neužitečné zařízení.“

„Teorie je správná,“ trval na svém Mitchell. „Musíte pouze překonat energetickou bariéru. Něco jako překročit práh. A k tomu potřebujete umístit do přesně určeného bodu supravodivý materiál, který dokáže přenést energii prakticky beze ztrát, tedy s téměř stoprocentní účinností. Supravodič lze dnes vyrobit pouze ochlazením některých kovů na teplotu blízkou absolutní nule pomocí kapalného dusíku nebo hélia. Abyste však mohla takto připravený supravodič použít v generátoru zemské energie, potřebovala byste konstantní přísun chladiva v obrovském množství, které by vyžadovalo celou chemickou továrnu postavenou přímo na místě. A to je z praktického hlediska neproveditelné. Potřebujete tedy materiál, který vykazuje supravodivé vlastnosti za normálních teplot, to znamená bez použití chladicího média. A právě tady vstupuje do hry Excalibur.“

Nina nevěřícně pozvedla obočí. „Chcete říct, že Excalibur je vyroben ze supravodiče?“

„Přesně to chci říct. A přesně to řekl také Rust Vaskovičovi. Váš přítel zastával teorii, podle níž Merlin vykoval Excalibur ze slitiny, která vykazovala vlastnosti vysokoteplotního supravodiče.“

„To nemůžete myslet vážně,“ protestovala Nina. „V šestém století?“

„Slyšela jste někdy o Wootzově oceli?“ zeptal se Mitchell, zjevně připravený na podobnou námitku. „Je to mimořádně tvrdá ocel, jejíž pevnost je dána sítí uhlíkových nanovláken uvnitř kovové struktury. I dnes je velmi obtížné ji vyrobit, ale v Indii a Číně z ní kovali neuvěřitelně ostré čepele již kolem roku pět set před naším letopočtem. Tu technologii objevili nejspíš šťastnou náhodou, ale objevili ji. Ať už náhodou nebo díky svému géniu se Merlinovi u mečů krále Artuše podařilo něco ještě úžasnějšího. Byl to opravdu čaroděj, ovšem ne v tom smyslu jako třeba Gandalf.“

„Moment, říkal jste u mečů? Množné číslo?“

Mitchell přikývl. „Artušův původní meč Caliburn byl vyroben ze stejného kovu, ale nevykazoval tak výrazné supravodivé vlastnosti jako jeho nástupce. Nazvěme jej Merlinovým prototypem Excaliburu. Pravdou ovšem zůstává, že Artušův meč působil jako přirozený usměrňovač zemské energie. A podle legendy toho král uměl využít. Když vytasil Excalibur, nic mu nedokázalo odolat. A meč v bitvě dokonce svítil.“

Nina si vzpomněla, co jí řekl Rust v hotelu. „Bernd tvrdil, že Excalibur zářil světlem třiceti pochodní a šlehaly z něj plameny.“

„Musela to být zatraceně účinná psychologická zbraň,“ dodal Mitchell. „Jenom si představte, že na vás král Britů útočí s planoucím mečem v ruce a prosekává si cestu přes každého, kdo se mu postaví. V šestém století to určitě působilo jako ekvivalent moderní bitevní helikoptéry Spectre nebo tříštivé protipěchotní bomby. Jakmile vidíte, že se blíží, pak odpor je to poslední, na co myslíte. Toužíte po jediném, utéct jako odvážný sir Robin.“

Nina se zasmála odkazu na film s Monty Pythonem, ale vzápětí zvážněla. „Vy tomu opravdu věříte, že? Skutečně si myslíte, že meč krále Artuše byl vyroben z toho divotvorného materiálu.“

„Věřím,“ potvrdil Mitchell jednoznačně. „Problém je, že tomu věří i Vaskovič.“

„Jaký problém?“ nechápal Chase. „Získá meč, rozjede svůj generátor a cvak, celý svět má šťávu zadarmo.“

„A skutečnost, že vraždil lidi, aby meč získal, je pro tebe zanedbatelná?“ durdila se Nina.

Mitchell nasadil pochmurný výraz. „Jde o mnohem víc než o pouhou výrobu elektřiny. Excalibur představoval mocnou zbraň už v Artušově době, ovšem dnes by mohl být použit k vytvoření ještě silnější zbraně. Umístíte-li supravodič do přesně určeného bodu, generátor zemské energie se stane soběstačným, takže můžete odstavit vnější zdroj, kterým jste ho nastartovali. A generátor pak dokáže vyrábět obrovské množství energie, kterou lze v jediném okamžiku uvolnit s nepředstavitelným výkonem.“

„Takže ta věc rozpráší sama sebe na milion kousků,“ utrousil Chase. „Podle mě zatraceně vážný nedostatek.“

„Mýlíte se,“ zavrtěl Mitchell hlavou. „Systém využívá k přitažení zemské energie soustavu antén, která ovšem byla zkonstruována tak, aby energii i vyzářila, a ona to dokáže. Vaskovič by mohl zaměřit anténní soustavu do ionosféry a ohřát ji úplně stejně jako systém HAARP Od vzniklého zrcadla pak může odrazit mohutný energetický impulz vytvořený generátorem a zasáhnout jím cíl vzdálený tisíce kilometrů daleko. Z lokality na arktickém pobřeží Ruska by dokázal zničit kterýkoliv cíl na severní polokouli.“

Ninu zamrazilo. „Jak je ta věc vlastně silná?“

„Stejně jako výbuch atomové bomby svedený do jediného blesku,“ odvětil Mitchell. „A neexistuje proti ní žádná obrana.

Žádné předchozí varování, žádný způsob, jak výboj energie zastavit. Vaskovič potřebuje k její aktivaci jediné – supravodivý materiál. Což je důvod, proč jsem tady.“ Napřímil se. „Tohle je záležitost národní bezpečnosti. Ne pouze Spojených států amerických, ale všech zemí světa. Po vás, paní doktorko, chceme, abyste Excalibur našla dříve, než se ho zmocní Vaskovič.“

„Já?“ vyhrkla šokovaná Nina. „Co vás vede k domněnce, že zrovna já ho dokážu najít?“

„Jste poslední, kdo mluvil s Rustem. Ve své výpovědi na policii jste uvedla, že vám prozradil, kde hledat díly Caliburnu, které obsahují informace o místu úkrytu Excaliburu.“

„Jestli si myslíte, že mi sdělil přesné mapové souřadnice, tak se hluboce mýlíte,“ protestovala. „Řekl mi pouze to, že se domnívá, že ví, kde je hledat. A pak ho ta ženská zastřelila.“

„Nic víc k dispozici nemáme. Teď, když Vaskovičovi lidé získali výsledky Rustova pátrání, jste jediný člověk na světě, který má šanci dostat se k Excaliburu dříve než oni. Koneckonců,“ dodal a povzbudivě na ni mrkl, „v podobných záležitostech už máte jisté zkušenosti.“

„Jenže co když se Bernd mýlil?“

„Pak Vaskovič nemá nic. Ovšem Spojené státy nemohou riskovat, že se váš přítel nemýlil. Pokud se Vaskovičovi podaří tu zbraň zprovoznit, svět bude čelit nejvážnější a nejděsivější hrozbě od konce studené války. Rusko už dnes haraší šavlemi nad Arktidou. Tohle by mu dalo možnost podepřít své výhrůžky silou.“ Mitchell vstal. „Ocenil bych, kdybyste vy dva se mnou okamžitě odjeli do Londýna na velvyslanectví, kde vypracujeme akční plán dalšího postupu.“

„Moment,“ brzdil ho Chase. „Pracujeme pro IHA, ne pro DARPA.“

I tuhle námitku Mitchell zjevně předvídal. „IHA již oficiálně souhlasila se spoluprací s DARPA na této misi.“

Nina nedokázala potlačit údiv. „Opravdu? IHA je ale civilní agentura pod hlavičkou OSN, nikoliv součást ozbrojených sil Spojených států.“

„Mezinárodní agentura pro historické dědictví byla založena s cílem zajistit, aby se artefakty pocházející z dávné minulosti nedostaly do nepovolaných rukou,“ připomněl dosud mlčící Peach. „Domnívám se, že právě toto je jedna ze situací, pro které vznikla.“

„Oficiálně půjde o akci IHA,“ pokračoval Mitchell. „Ovšem Spojené státy, a zejména DARPA, ji budou zaštiťovat. Ředitel IHA to již schválil.“

„Ráda bych si o tom promluvila přímo s Hectorem,“ prohlásila Nina se sevřenými rty.

„Myslel jsem si to. Proto je admirál Amoros v této chvíli na cestě do Anglie, možná už dokonce čeká na ambasádě. Můžete se s ním osobně domluvit.“

„Zatraceně,“ utrousil Chase, „vy teda neztrácíte čas.“

„Vaskovičovi lidé vyrazí v okamžiku, kdy rozluští, kde se nacházejí jednotlivé díly Caliburnu,“ připomněl Mitchell. „Musíme jednat rychleji než oni.“

„Hmm,“ prohodila Nina. „Počítám, že nás cesta do Londýna nemine.“

Chase vstal a vyhlédl oknem na limuzínu. „Pojedeme raději vaším autem, to naše utrpělo značné šrámy. Ještě že jsme uzavřeli tu zatracenou pojistku.“

Velvyslanectví Spojených států dominuje jedné straně parku na londýnském náměstí Grosvenor Square. Mimořádně neatraktivní komplex, pomyslela si Nina při pohledu na ohavný blok z betonu a skla, který naprosto nezapadal do okolní viktoriánské a georgiánské městské zástavby. Ale když projeli bezpečnostními zábranami a zastavili u střeženého vjezdu, vlajka s pruhy a hvězdami, která vlála nad vchodem, v ní vyvolala záchvěv hrdosti. Kus domova daleko od vlasti.

Odjezd z Elizabethina domu proběhl ve spěchu. Babička a Holly se s nimi překvapeně a smutně rozloučily a samotná Elizabeth zarytě mlčela, frustrovaná, že si nemůže vybít vztek na staršího bratra. I Mac sledoval jejich odjezd s údivem. Mitchell zopakoval litanii o tajné povaze operace, a Chase mu proto nemohl nic prozradit, ovšem pohled, který si oba vysloužili příslušníci SAS vyměnili, Eddieho ujistil, že jeho přítel využije všech dostupných kontaktů, aby mu v případě potřeby pomohl.

Nyní je Peach uvedl do kanceláře s výhledem na Grosvenor Square, kde už na ně čekal Amoros. „Ahoj, Hectore,“ pozdravila ho Nina. „Bože můj, vypadáš hrozně vyčerpaně.“

„Mám za sebou hektických čtyřiadvacet hodiny,“ odpověděl admirál nerudně. „Nestává se každý den, aby moje výkonná ředitelka a její zvláštní asistent,“ dodal a sežehl Eddieho očima, „skončili za mřížemi s obviněním ze zničení poloviny města. A potom, jako kdyby nestačil nával novinářů, mi zazvoní telefon a já se dozvím, že se jedná o záležitost národní bezpečnosti. Vzápětí mě naloží do auta, odvezou na letiště, posadí do tryskáče ministerstva zahraničí, a než se vzpamatuju, letím do Anglie, aniž jsem měl čas sbalit si pyžamo a kartáček na zuby.“

„To je mi líto, pane admirále,“ omluvil se Mitchell a přistoupil, aby Amorosovi potřásl rukou. „Jack Mitchell, DARPA. Mluvili jsme spolu po telefonu.“

Amoros na něj chvíli hleděl, jako kdyby se vydával za někoho jiného, a pak se otočil zpátky k Nině. „Informovali mě o situaci. Umím si představit, že nemáš zrovna velkou radost.“

„To opravdu nemám,“ odfrkla Nina. „Podívej, Hectore, uznávám, že pokud je to, co tvrdí pan Mitchell, pravda, skutečně jde o ohrožení národní bezpečnosti. Ovšem v tom případě by tu záležitost měla převzít CIA, ne IHA. Jestli vyjde najevo, že jako organizace někomu straníme nebo že aktivně pracujeme pro konkrétní vládu, může pro nás v budoucnu být velmi obtížné získat spolupráci jiných zemí.“

„Chápu, co chceš říct, a do jisté míry ti musím dát za pravdu. Tohle je však jiná situace.“

„Ano? Jak to?“

Amoros nesnášel, když někdo pochyboval o jeho slovech. „Protože se nám, milá Nino, něco vymstilo. IHA sice vznikla pod hlavičkou Spojených národů, ale jsou to země NATO a především Spojené státy, kdo ji financuje. Amerika do nás vložila spoustu peněz a dalších zdrojů – a také více než sedmdesát životů, jak ti jistě nemusím připomínat. A teď nás strýček Sam žádá, abychom na oplátku udělali něco pro něj.“ Admirál postřehl její nesouhlasný výraz a pokračoval: „Kristepane, Nino! Přece sama dobře víš, že toto je přesně ta situace, kvůli které byla IHA založena! Pokud Vaskovič získá Excalibur, můžeme mít na krku druhou Atlantidu. A rozhodně ne v upravené pohádkové verzi, kterou jsme předložili veřejnosti, nýbrž ve skutečné podobě, v té, která málem skončila smrtí milionů lidí!“

„Jenže se nemáme prakticky o co opřít!“ namítla Nina. „Bernd mi řekl, že toho kněze na Sicílii zabili Rusové, ovšem tamější policisté podezřívají místní mafii. Co když mají pravdu? Co když ten kněz zemřel pouze nešťastnou shodou okolností?“

„A pokud tam Vaskovič našel, co hledal,“ dodal Chase, „třeba už má v rukou všechno, co potřebuje.“

„K vraždě došlo před třemi týdny. Kdyby se mu během té doby podařilo spustit generátor, dověděli bychom se o tom,“ vysvětloval Mitchell. „Kousek meče je možná příliš malý, aby byl k něčemu užitečný, nebo je Caliburn vyroben z nedostatečně účinného supravodiče.“

„Nebo,“ kontrovala Nina, „se Bernd fatálně mýlil.“

„Ale také mohl mít pravdu,“ nedal se Mitchell. „Musíme se o tom nezvratně přesvědčit. Proto jsme vás také požádali o pomoc, paní doktorko. Po všem, co jste v posledních letech dokázala, jste pro tento úkol bezesporu ta nejlepší osoba.“ Ukázal na portrét prezidenta Daltona pověšený na stěně kanceláře. „Potřebujeme vás. Vaše vlast vás potřebuje.“

„Příkazy přišly z nejvyšších míst,“ doplnil Amoros a krátce pohlédl na Mitchella. „Podle nich je IHA povinna pomoct DARPA nalézt tyto artefakty dříve, než se jich zmocní Rusové.“

„Jsem přesvědčen, že váš přítel měl ohledně Excaliburu pravdu,“ řekl Mitchell Nině. „Meč skutečně existuje a on našel cestu, která k němu vede. Pokud Vaskovič využije výsledky jeho pátrání a najde Excalibur dříve než my, pak Rust zemřel zbytečně. A může zemřít spousta dalších nevinných obětí.“

Podruhé během dvou dnů Nina cítila, že je citově vydírána. Současně však věděla, že nemůže odmítnout, protože v sázce je bezpečnost vlasti, bezpečnost celého světa.

A pokud Excalibur opravdu existuje, pokud jsou artušovské legendy skutečně pravdivé, pak to bude ona, kdo to dokáže. A připíše si další obrovský úspěch. Ve třiceti letech… Proklaté stáří!

„Co si o tom myslíš, Eddie?“ oslovila snoubence.

„Já?“ Chase pokrčil rameny. „Připadá mi to jako docela dobrý nápad. Užijeme si trochu akce a současně zachráníme svět. Jsem pro.“

Nina mlčky zvažovala možnosti. „No dobře,“ souhlasila nakonec. „Udělám to. Ale bude to operace IHA. Žádné rozdělení pravomocí, kdy někdo bude zpochybňovat každé moje rozhodnutí, a samozřejmě žádná vojenská akce. Pokud se mám toho úkolu ujmout, pak pod svým výhradním velením.“

„S takovým uspořádáním jsme od prvopočátku počítali,“ ujistil ji Mitchell, „takže by v tomto směru neměly nastat žádné problémy. Jsou zde pouze dvě podmínky. Docela malé,“ dodal rychle a zářivě se na Ninu usmál, ještě než otevřela ústa k protestu. „Za prvé, pokud najdeme Excalibur, DARPA dostane možnost podrobit materiál analýze, abychom zjistili, jakým způsobem Merlin před patnácti stoletími připravil vysokoteplotní supravodič. Jakmile skončíme, vrátíme meč IHA.“

Nina přikývl. „A druhá podmínka?“

„Druhá podmínka zní tak, že… se k vám připojím.“

„Ale, tak vy chcete s námi?“ Chase nadzvedl obočí.

„Jako zástupce DARPA. Operace však zůstane plně v rukou IHA,“ ubezpečil Mitchell Ninu a řízně jí zasalutoval. „K vašim službám, madam.“

„To byl předpisový pozdrav,“ uvědomil si Chase. „Nezmínil jste se, že jste nosil uniformu.“

„Fregatní kapitán vojenského námořnictva Spojených států,“ odvětil Mitchell hrdě. „Než jsem se nechal přeložit k DARPA.“

Na Ninu to zapůsobilo, na Eddieho znatelně méně. „Takže prosolený námořník, co?“

„Sloužil jsem na atomové ponorce Jimmy Carter.“

Chase vystrouhl grimasu. „Na jadernou ponorku by mě nikdo nedostal. Rozhodně ne bez olověného suspenzoru.“

„Nejsou tak zlé. Teda alespoň naše, u ruských si tím nejsem tak jistý. Ale teď bychom se měli domluvit, kam povede náš příští krok. Potřebuju, abyste mi řekla všechno, na co si vzpomenete z vašeho rozhovoru s Rustem, paní doktorko.“

„Nino.“

„Co prosím?“

„Jestli máme spolupracovat, měli bychom si tykat a oslovovat se křestními jmény.“

Mitchell se usmál. „To mi dokonale vyhovuje, Nino.“

„Fajn, Jacku,“ oplatila mu úsměv.

Chase obrátil oči v sloup. „Tak kam vyrazíme?“

Nina potřásla hlavou. „To kdybych věděla! Jediné konkrétní místo, o kterém se Bernd zmínil, je řecký ostrůvek Koroneou. Současně mi však řekl, že tam kusy meče nejsou.“ Na chvíli se zamyslela. „Musel mít další vodítko, stopu, která ukazovala na místa, kde jsou uloženy. Jeden z nich se prý nachází překvapivě blízko domova. Pokud se nemýlím, žil v jižním Německu nedaleko Mnichova.“

„To nám pole pátrání moc nezužuje,“ odtušil Chase suše.

„Lepší než nic,“ řekl Mitchell. „Zajistím nám prioritní transport na Koroneou. Jinou stopu nemáme.“

Chase se zakřenil. „Vzhůru do Řecka.“

7

Řecko

Ukázalo se, že „prioritní transport“ zajistí zbrusu nový tryskáč Gulfstream G550 amerického ministerstva zahraničí. Letoun byl vybaven tak, aby poskytl maximální pohodlí, před nímž by bledla závistí i první třída většiny aerolinek, šestnácti pasažérům a Nina se cítila trochu provinile, když pouhé tři cestující – ji, Eddieho a Mitchella – obsluhovala celou cestu stejně početná palubní posádka. Hned po startu okupovala satelitní telefonní linku, aby pátrala po dalších podrobnostech artušovské legendy, a uvádělo ji do rozpaků, když se nad ní uctivě skláněly letušky očividně zvyklé na mnohem náročnější a nadutější klienty v podobě politiků a byrokratů.

Avšak jakmile dorazila do cíle, rychle zapomněla na extravagantní využívání svých daní. Ostrov Koroneou, zelený klenot zasazený do třpytivé modři Egejského moře, se vyznačoval drsnou, ale nádhernou malebností.

Více než přírodní krásy ovšem Ninu zajímaly výtvory lidských rukou, zejména ten, který ji uvítal, když Mitchell s černým SUV projel jednu z nesčetných zatáček na jižním pobřeží a před nimi se vynořil skalnatý mys. Na úzkém jazyku vybíhajícím do moře se rozkládala vesnička, jejíž bíle natřené domky zářily na slunci jako perly. Na samé špičce pak stála velká budova.

Její vnější zdi vybavené střílnami a některé přístavky již sice podlehly zubu času, avšak hrad Petra z Koroneou zůstal podivuhodně Zachovalý. Byl to obrovský blok světlého kamene korunovaný dvojicí vysokých kruhových věží a obklopený idylickým okolím, který v Nině vyvolával přímo pohádkový dojem.

Mitchell zřejmě myslel na totéž. „Snažíme se najít meč krále Artuše a první místo, které navštívíme, vypadá jako Camelot.“

„Camelot?“ otázala se Nina s úsměvem. „Slyšela jsem,“ pronesla s přehnaným britským akcentem, „že je to velmi bláznivé místo.“

Mitchell se na ni zazubil. „Takové místo, které ti připadá jako… křoví!“

Chase zabořil obličej do dlaní. „Do prdele, další citáty z toho zatraceného Monty Pythona? Mám pocit, jako bych jel v autě s tlupou pubertálních studentů!“

„Pomoz mi, Jacku,“ zatrylkoval Nina, „on mě utiskuje. Co je na Monty Pythonovi špatného? Je to klasická britská komedie! Myslela jsem, že se ti líbí!“

„Není špatná, ale nesnáším, když si někdo hraje na chytrého a neustále z ní recituje úryvky. A jak je vůbec možné, že vás Monty Python tak bere? Jste přece Amíci!“

„By ses divil, Eddie!“ poučila ho. „Python je na amerických univerzitách v prvním ročníku prakticky povinný předmět, každopádně pro některý typ studentů.“

„Myslíš šprty?“

„Nebyla jsem žádný šprt,“ ohradila se vehementně. „Jenom jsem se… odpovědně soustředila na studium.“

„No, já jsem rozhodně šprt nebyl,“ přidal se Mitchell, „a taky jsem Pythona mockrát viděl. Pokud si dobře vzpomínám, tak Monty Python a Svatý grál byl první film, na kterém jsem byl s holkou, s níž jsem se nakonec oženil.“

„Díky, Jacku.“ Nina vyplázla na Eddieho jazyk a přiměla ho znovu obrátit oči v sloup.

Mitchell na ni pobaveně mrkl a pak se obrátil k výhledu před sebou. „Myslíš, že Rust mluvil právě o tomto hradu?“

„Pochybuju. Patří totiž řecké vládě a Bernd se zmínil o soukromém vlastníkovi. A kromě toho neleží zrovna blízko jeho domova.“

„To je pravda.“

Mitchell předem podnikl jistá opatření. Projeli vesnicí a u brány hradu na ně čekal zástupce řeckého ministerstva kultury, vysoký padesátiletý muž se zahnutým nosem a pokožkou, která svou strukturou připomínala drsný ráz ostrova. Když návštěvníci vystoupili, krátce se pozdravil s Mitchellem a pak se s mnohem větším nadšením obrátil k Nině. „Doktorko Wildeová! Je mi ctí, skutečně velkou ctí, že se s vámi mohu seznámit!“ Sevřel jí pravou ruku v obou dlaních a silně stiskl.

„Díky,“ odpověděla a uvažovala, jestli se jí podaří pravičku vymanit, než se jí v ní zastaví krevní oběh. „Ráda vás poznávám. A vážím si vaší ochoty pomoct nám.“

„Jak bych mohl odmítnout možnost setkat se s objevitelkou Atlantidy! Pro náš turistický průmysl jste už teď udělala hotové zázraky. Všechno, co souvisí s Platónem nebo Herkulem, je dnes nesmírně populární na celém světě!“ Konečně ji pustil a potřásl si rukou s Eddiem. „Petros Georgiades. Jsem rád, že jste přijeli.“ Ukázal k hradu. „Tak co byste chtěli vědět o Petrovi z Koroneou?“

Překvapilo je, že jen menší část vnitřních prostor hradu je přístupná veřejnosti, některá místa byla dokonce oddělena lešením. „Restaurátorské práce,“ vysvětlil Georgiades a vedl návštěvníky kolem bariéry hlouběji do nitra budovy. „Ještě před deseti lety byl interiér hradu ve stejném stavu jako vnější opevnění. Stěny již byly opraveny, ale některé oblasti jsou dosud nebezpečné. Opravy postupují pomalu.“

Chase vzhlédl ke stropu. „Doufám, že se na nás nezřítí.“

„Věřím, že ne. Ale snažte se do ničeho nenarazit hlavou, ano?“ Zasmál se a pak se zastavil před nízkými klenutými dveřmi. „Zde je Petrova hrobka. Vstupte prosím.“

Nina se sklonila a prošla pod klenbou do chladné komory páchnoucí plísní. Na kovových stojanech zářily dvě lampy, jediné přirozené osvětlení poskytovala tři okénka z barevného skla vsazená vysoko do jižní stěny. Uprostřed se nacházela kamenná rakev. „Tělo pořád leží uvnitř?“ zeptala se, když vstoupili i ostatní.

Georgiades zavrtěl hlavou. „Hrad byl mnohokrát dobyt a vypleněn.“ Ukázal na víko rakve, kde klikatá puklina naznačovala násilné narušení věčného klidu mrtvého. „Místním vesničanům se občas podařilo nejcennější památky ukrýt, ale nakonec zloději odnesli úplně všechno.“

Nina se chystala položit další otázku, avšak Mitchell ji předešel. „Pohřbili Petra s mečem?“

„Ano, se zbraní, kterou dostal darem od císaře Svaté říše římské.“ Trojice návštěvníků si vyměnila významné pohledy – Rust se alespoň v některých svých závěrech nemýlil. Georgiadesovi to neuniklo. „Přišli jste kvůli tomu meči?“

„Byl jedním z důvodů, které nás sem přivedly,“ odvětil Mitchell klidně. „Nevíte, co se s ním stalo?“

„Meč je součástí místní pověsti. Podívejte se,“ máchl rukou k prostřednímu oknu.

Nina zaklonila hlavu, aby si mohla lépe prohlédnout barevnou vitráž, a po chvíli rozeznala muže v brnění s červeným křižáckým znakem na prsou. Ve zdvižené pravé ruce třímal meč. „Ten rytíř je Petr?“ zeptala se a Georgiades přikývl. Podívala se pozorněji. „Je to okno původní?“

„Ano. Levé se rozbilo a bylo zrestaurováno, ale pokud je nám známo, dvě další jsou originály z přelomu třináctého a čtrnáctého století.“ Řek se neznatelně usmíval, jako by čekal, zdali si Nina něčeho všimne.

„Ten meč…“ Zamračila se na mozaiku a pak sklopila zrak k rakvi. „Mohu si na ni vylézt, abych lépe viděla?“

„Petr už v sarkofágu dávno neleží. Jistě mu to nebude vadit.“ Nina přikývla a opatrně se vyškrábala na víko.

Při bližším pohledu odhalilo okno další detaily, i když jemnějšímu rozlišení bránil špatný stav skleněných výplní. Nině se zdálo, že na čepeli vidí malé ornamenty, nějaké kruhové symboly, ovšem její pozornost zaujala zbraň jako celek. „Proč ten meč hoří?“ zeptala se udiveně.

Na tuhle otázku Georgiades zřejmě čekal. „Právě o tom mluví pověst, o níž jsem se zmínil.“ S úsměvem se díval, jak Nina cvaká digitálním fotoaparátem. „Legenda vypráví, že čepelí probíhal oheň, když Petr tady na hradě držel za tmavých nocí meč v ruce. Podle pověsti měl být právě tento jev zdrojem jeho síly v bitvě. Ostří se prý nikdy neztupilo.“

„Ale nakonec se zlomilo,“ dodala Nina. Chase se chystal, že jí pomůže seskočit, ale Mitchell ho předešel. „Díky.“

Eddie probodl Američana očima a pak se podíval na okno. „Co se potom s tím zlomeným mečem stalo? Pohřbili ho tady?“

„Jenom jednu část,“ odpověděl Georgiades a přistoupil ke kamennému sarkofágu. „Petra pochovali s jílcem. Špička ostří se na císařovu počest vrátila na Sicílii.“

„A co zbytek?“ zeptal se Chase zamračeně. „Máme jílec, máme špičku, ale kde je čepel?“

Mitchell se ohlédl k barevnému oknu. „Moment, chceš naznačit, že se meč zlomil na tři části? To přece Rust neřekl.“

„Nezapomeň, že ho přerušili uprostřed věty,“ připomněla Nina.

„Čepel zůstala ve Svaté zemi,“ vysvětlil Georgiades. „Právě čepel Petra zabila. Vrátil se do Svaté země bránit území svého řádu před Mameluky.“

„V roce dvanáct set šedesát,“ vzpomněla si Nina na Rustova slova.

„Ano. Mamelukové zahnali Mongoly, kteří vtrhli do Sýrie, a pak se obrátili proti křesťanům. Petr ovládal malou a relativně izolovanou oblast v místech, kde dnes probíhá hranice mezi Sýrií a Jordánském. Představovala tedy snadný cíl. Petr neměl na vybranou. Musel odjet do Svaté země a bránit své území. Podle legendy statečně bojoval s obrovskou přesilou, až nakonec stanul proti samotnému veliteli muslimů Muhammadu Yawarovi. Petr měl v souboji navrch, dokud se Yawarovi nepovedl šťastný úder, jímž zlomil oba meče. Popadl Petrovu ulomenou čepel, zabil jí soupeře a ponechal si ji jako trofej.“

Nina nedokázala potlačit vzrušené rozechvění. Navzdory předchozím pochybnostem se ukazovalo, že téměř beznadějná návštěva ostrova Koroneou přináší výsledky a potvrzuje závěry Rustových výzkumů. „Nevíte náhodou, kde se ta čepel nachází?“

Georgiades potřásl hlavou. „Bohužel ne. Nejspíš někde v Jordánsku nebo v Sýrii. Tamější historik by o Yawarovi možná věděl víc, naše znalosti jsou založeny na informacích, které pocházejí výhradně od přeživších členů Petrovy družiny. Nikdo nedokáže s jistotou říct ani to, kde přesně se bitva odehrála. Jak jistě víte, mapy z tehdejší doby nevynikají přesností.“

„Chápu.“ Původní vzrušení rychle opadlo, avšak něco se přece jenom dozvěděli. Zejména pak to, že existují dva kusy meče, které musí najít dřív než Rusové. A pokud je okenní mozaika z barevných sklíček přesným zpodobněním Petrova meče, až čepel uvidí, určitě ji pozná.

Jestli ji uvidí.

„Tak co myslíš?“ zeptal se Mitchell Niny. Poděkovali Georgiadesovi za jeho pomoc a vyšli z hradu. Nyní seděli v kavárničce na návsi a přemítali o tom, co zjistili. „Už věříš, že se Rust nemýlil?“

Nina se žertovné výzvě zasmála. „No dobře, přiznávám, že jeho údaje o cestě, kterou meč absolvoval, s největší pravděpodobností sedí. Zatím. Ale bude to chtít mnohem víc, abych uvěřila, že ta zbraň má nějakou kouzelnou moc.“

„Je to kouzlo pouze ve smyslu Clarkova zákona.“

Znovu se usmála. „Chceš naznačit, že DARPA vyvinula technologii, kterou nelze rozeznat od magie?“

„O tom nesmím mluvit,“ odvětil Mitchell, ale výraz hráče pokeru narušil záblesk humoru v očích.

„Co je Clarkův zákon?“ zeptal se Chase jako duchem nepřítomný a odvrátil pohled od pomníku uprostřed návsi.

„Každá dostatečně vyspělá technologie je k nerozeznání od magie,“ citovala Nina a Chase se na ni nechápavě zahleděl. „Arthur C. Clarke. Neznáš? Slavný vědec a spisovatel science fiction. Kromě jiného napsal Vesmírnou odyseu a vynalezl telekomunikační družici.“

„Jo, jasně, už vím,“ řekl Chase. „Ten chlapík uváděl populárně vědecký televizní seriál, na který jsem se jako kluk dívával. Křišťálová lebka, paranormální jevy a tak podobně. Chodil po pláži s deštníkem nad hlavou a vysvětloval, že jsou to všechno pitomosti.“

Nina si přehnaně povzdechla a otočila se k Mitchellovi. „Počítám, že to okřídlené rčení o Británii a Americe je pravdivé. Dvě země oddělené společným jazykem. A divnými televizními pořady.“

„Ale Britové vymysleli Monty Pythona, takže nemůžou být zase tak špatní,“ opáčil Mitchell a Chase jej odměnil jízlivým odfrknutím. „Ale vraťme se k důvodu naší návštěvy. Viděla jsi obraz v okně. Podle mě nelze hořící meč považovat za běžný jev.

A odpovídá tomu, co ti Rust řekl o Excaliburu, z něhož šlehaly plameny, když ho král Artuš držel v ruce.“

„Ale jak je možné, že ho Petr z Koroneou dokázal rozsvítit, a nikdo jiný ne?“ namítla Nina. „Člověk by si myslel, že takovou mocí bude vládnout spíš Richard Lví srdce nebo císař Svaté říše římské, a ne nějaký neznámý rytíř.“

„Možná to má něco společného s liniemi zemské energie,“ přemýšlel nahlas Mitchell. „Třeba se tam nablízku nějaká nacházela… Ale,“ pokračoval, „na tom nezáleží, pokud tu věc nenajdeme. Co jsme tedy získali?“

„No, čepel je kdesi na Středním východě a… A to je asi tak všechno,“ konstatovala Nina. „Podle mě bychom tam měli odcestovat a poradit se s někým, kdo zná tamější historii, jak nám radil Georgiades.“

„V Jordánsku bez problémů seženeme, co potřebujeme,“ řekl Mitchell. „Avšak Sýrie může být tvrdší oříšek. Obávám se, že tam nemají Američany zrovna v lásce.“

„Přijedeme tam jako zástupci Mezinárodní agentury pro historické dědictví, ne jako Američané,“ připomněl Chase.

„Nemyslím, že by se tím něco změnilo,“ opáčila Nina smutně. „Mezi Sýrií a OSN došlo nedávno k roztržce. Před několika týdny zrušili naší archeologické expedici povolení ke vstupu do země.“

„V tom případě doufejme, že se meč nachází v Jordánsku,“ povzdechl si Chase. „A pokud ne, což při naší smůle pokládám za mnohem pravděpodobnější, dostanu nás do Sýrie neoficiálně.“

„Předpokládám, že tam znáš ty správné lidi,“ podotkla Nina.

Chase nasadil samolibě tajnůstkářský výraz. „Možná.“

„Vsadím se, že atraktivní ženy.“

Nyní z něj samolibost přímo čišela. „Jistě.“

„Copak ti jedna krásná žena nestačí?“ podivil se Mitchell a ukázal na Ninu. „Člověče, tak tomu se říká nenasytnost!“ Než Chase stihl odpovědět, pokračoval: „Takže jestli se nám podaří zjistit dostatečné množství údajů o tomhle Muhammadu Yawarovi, existuje možnost, že najdeme jeden kus meče. Ale co druhý kus, jílec? Jakmile Rusové pochopí význam Rustových poznámek, získají vodítko přímo k němu, kdežto my nemáme vůbec nic.“

„Něco přece jenom máme,“ namítla Nina. „Bernd mi řekl, že mluvil s majitelem místa, kde se podle něj ten jílec nachází. Někde blízko domova. Předpokládám, že to znamená blízko Mnichova. Musí tedy existovat pojítko mezi Koroneou a Německem.“ Uvědomila si, že se Chase na židli ležérně opírá a na tváři se mu znovu objevil samolibý výraz. „Co je?“

„Já vím, o jaké pojítko se jedná.“

„O jaké?“

„Nejdřív mě musíš pochválit, jak jsem úžasný.“

„Eddie!“

„Ale no tak, snad tě to nezabije. Aspoň řekni, že jsem fantastický v posteli.“

„Eddie!“ praštila ho po předloktí a pak se rozpačitě ohlédla po Mitchellovi.

„No dobře,“ zavrčel Chase, vstal a ukázal přes náves. „Vidíš ten pomník?“

Nina se podívala na skromný zaprášený kvádr z tmavé horniny popsaný řeckými písmeny pod Davidovou hvězdou. „Vypadá jako židovský památník.“

„Taky že je. Pojď se mnou.“ Zamířil přes náves, následován Ninou a Mitchellem. Jak se blížili, Nina si všimla, že na pomníku je seznam deseti nebo dvanácti jmen a letopočet 1944. „Nemám z ní sice doktorát, ale o historii přece jen něco vím. Zejména o té vojenské.“ Zastavili se před temným kamenem. „Za druhé světové války byly řecké ostrovy obsazeny nacisty, kteří se ke zdejším Židům chovali stejně jako ve všech okupovaných zemích. Shromáždili je a poslali do koncentráku. Ale lidé nebyli to jediné, co posílali. Než je Spojenci vyhnali, na mnoha místech sebrali všechno cenné, co jim přišlo pod ruku. Tady máš to svoje pojítko.“

„Myslíš, že meč ukradli nacisti?“ zeptal se Američan.

„Proč ne? Odpovídá to tomu, co se Nina dozvěděla od svého starého přítele.“

„Bernd se touto problematikou kdysi profesně zabýval,“ uvědomila si Nina. „No jasně! Informace, které potřeboval, už měl. Nacisté si všechno pečlivě zapisovali a ty záznamy pořád existují. Dnes je přirozeně vlastní německá vláda. Dokonce se domnívám, že už byly převedeny do digitální podoby! Stačí nám objevit jakýkoliv údaj týkající se hradu,“ máchla rukou k pevnosti za vesnicí, „a odtamtud pak sledovat stopy. Uvidíme, jestli nás některá přivede do jižního Německa.“

Mitchell se zamyslel. „Přístup k německým záznamům získáme prostřednictvím ministerstva zahraničí. Můžeme použít satelitní telefon v letadle.“

Nina si naposled prohlédla pomník a pak se obdivně zadívala na Eddieho.

„No tak, jen to řekni,“ vybídl ji s pusou od ucha k uchu.

„Dobře. Přiznávám, že jsi docela dobrý. Občas…“

Počítač na palubě gulfstreamu odhalil informace, které Nina potřebovala, ještě rychleji, než doufala. Německá vláda očividně vedla svou databázi velmi efektivně. „Jen si to představte,“ řekla Eddiemu a Mitchellovi a přečetla jim, co se dozvěděla. „Na hradě Petra z Koroneou sídlilo za války velitelství jednotek SS na ostrově. Proto taky potřeboval rozsáhlé opravy. Spojenci a místní partyzáni ho při dobývání souostroví těžce poškodili. Velitel SS ovšem zavčas uprchl a podle všeho si odsud odvážel mnohem víc, než kolik si toho přivezl. Je docela dobře možné, že s sebou vzal i kus meče.“

„Kam odsud odjel?“ chtěl vědět Mitchell.

„Do Rakouska. Zdá se, že tato země sloužila pokladům uloupeným ve Středomoří jako přestupní stanice na cestě do Berlína. Komandant z Koroneou převzal jiné lokální velitelství SS, které rovněž sídlilo na hradě. Tentokrát se jmenoval Staumberg.“

„Tak na hradě,“ poznamenal Chase. „Přesně jak říkal tvůj přítel.“

„Správně. A ještě jedna věc. Staumberg leží zhruba sto kilometrů od Mnichova. Z Berndovy perspektivy překvapivě blízko domova. Myslíte, že to stojí za ověření?“

„Rozhodně,“ odpověděl Mitchell. „Ale kam dřív? Do střední Evropy, nebo na Střední východ?“

Nina si opřela bradu do dlaně a zamyslela se. „Ve Svaté zemi se kromě jména muže, který zabil Petra z Koroneou, nemáme o co opřít. Čím později se tam vypravíme, tím déle nám potrvá, než něco zjistíme. A Rusové se už možná z Berndových poznámek dozvěděli konkrétní polohu.“

„Takže nejdřív do Jordánska,“ konstatoval Mitchell. „Zařídím to.“

„A co ten hrad?“ zeptal se Chase. „Co když Rusové zamíří nejdřív tam?“

„Nebudou vědět, co mají hledat,“ usoudila Nina. „Bernd mi řekl, že mu majitel nedovolil to místo prohledat.“

„To je sice pěkné, že nevědí, co mají hledat, jenže my zase nevíme, kde hledat,“ uvažoval Chase. „Možná bychom mohli sehnat někoho, kdo bude pátrat místo nás, zatímco my vyrazíme do Jordánska.“

„Budu hádat,“ řekla Nina. „Znáš v Rakousku atraktivní ženu, která nám pomůže.“

„Vidíš, a mýlíš se.“

„Opravdu? To mě překvapuje.“

Zazubil se. „Zato znám jednu ve Švýcarsku.“

Nina si povzdechla. „Tak to mě nepřekvapuje.“

Mitchell se na Eddieho pochybovačně zadíval. „Nezapomínej, že tato operace je tajná. Pokud se tomu budu moci vyhnout, nechci do ní zatahovat nikoho zvenčí. A zejména ne civilisty.“

„Žádný strach, téhle můžeš věřit. Kromě toho jí o té věci se zemskou energií nemusíme vůbec říkat.“

„Ale musíš ji varovat před Rusy,“ zdůraznila Nina. „Co když se objeví, zrovna když bude na místě?“

„Žádný strach,“ zopakoval Chase. „Nemusí udělat nic jiného než si ten hrad obhlédnout a pokusit se přesvědčit majitele, aby nás přijal. Potom počká, než se vrátíme z Jordánska. V žádném případě bych po ní nechtěl, aby se zapletla do něčeho nebezpečného.“ Neznatelně se zamračil. „Ačkoliv jak znám Mitzi, chtěla by to sama.“

8

Švýcarsko

Druhý den ráno přistál tryskáč ministerstva zahraničí na letišti v Curychu. Nasedli do dalšího přistaveného SUV, ale místo aby Mitchell odbočil do města, vyrazil do hor a podle satelitní navigace mířil k místu schůzky s Eddieho kamarádkou Mitzi Fontanovou. Překvapilo je, když zjistili, že cílem je strmá alpská pastvina, na níž právě probíhá velmi neobvyklá sportovní událost.

„Co to k čertu dělají?“ nechápala Nina. Hleděla na scénu, která se jí odehrávala před očima, a do jejího úžasu se mísila znepokojená starost o účastníky.

Chase se nevěřícně uchechtl. „Říkal jsem vám, že ji láká nebezpečí. Ale ať se propadnu, tohle je něco nového.“

Pod svahem byla natažena vysoká síť a několik metrů nad ní se mezi dvěma kůly bělala papírová páska. Od ní vedl vzhůru po nerovném úbočí široký pruh uválené trávy. Byl dlouhý asi sto metrů a končil na malé náhorní plošině, kde se shromáždili diváci. Svah představoval závodní dráhu, po níž se však neběželo ani nesjíždělo nějakým vozidlem. Soutěžící byli přivázáni uvnitř obrovských nafukovacích koulí, které připomínaly průhledné golfové míčky, ovšem mnohonásobně zvětšené.

Mezi diváky Chase Mitzi neviděl, a tak jej vůbec nepřekvapilo, když si všiml, že jeden z první dvojice závodníků má dlouhé blond vlasy. „Ach, kristepane,“ zasténal, když startér začal německy odpočítávat.

„Je v té kouli?“ zeptala se Nina nervózně.

„Je v té kouli.“

„Teď!“ vykřikl startér a plastové bubliny se rozletěly dolů svahem a ohromujícím tempem nabíraly rychlost. Pokud to Chase dokázal posoudit, jezdci neměli sebemenší možnost koule ovládat. Vířili v nich jako prádlo v sušičce, jak nadskakovaly na hrbech a balvanech a narážely do sebe.

Závod trval asi patnáct vteřin. Mitzina koule protrhla pásku těsně před soupeřovou, v plné rychlosti narazila do sítě, vyletěla do vzduchu, dopadla na zem a zastavila se. Diváci se k oběma koulím rozběhli a drželi je, aby se jezdci mohli vyprostit z popruhů a vyklouznout. Poražený soutěžící, vychrtlý mladík s kozí bradkou, se okamžitě svalil do trávy. Mitzi se udržela na nohou, byť hodně nejistě. V tom okamžiku spatřila Eddieho a vzrušeně na něj zamávala, což neměla dělat, protože zakolísala a málem se zřítila, než jí pomohly ochotné ruce.

„Musím tvé přítelkyni přiznat,“ prohlásil Mitchell, „že dokonale ovládá dramatický vstup na scénu.“

Zamířili k dívce a Nině neušlo, že tahle pěkně stavěná blondýnka je o něco mladší než ostatní Eddieho „zahraniční“ kamarádky, jen málo přes dvacet. „Eddie!“ vykřikla Mitzi radostně a poněkud vrávoravě se k němu rozběhla, aby ho objala.

„Ahoj, Mitzi!“ pozdravil ji Chase nadšeně. „Počkej, nech toho,“ napomenul ji, když jej vášnivě políbila na ústa. „Nechci, aby moje snoubenka žárlila.“

S rukama stále kolem Eddieho krku se Mitzi ohlédla po Nině. „Ahoj. Vy jste zasnoubená s Eddiem? Blahopřeju! A taky k objevení Atlantidy. Četla jsem o vás článek v Timesech.“ Pustila Eddieho a tázavě se na něj zadívala. „A o tobě sotva zmínka! Co se stalo?“

„Ale, mě na takové věci neužije. Netoužím po slávě.“ Chase mávl rukou. „Štěstí, to je něco jiného. Tím nikdy nepohrdnu.“ Mitzi se zachechtala.

Když se vzájemně představili, Chase ukázal na nafukovací koule, které pomocníci naložili na nízké podvozky a vytahovali je zpátky na start. „Co to je za nový sport?“

„Říká se mu zorbing,“ vysvětlila Mitzi. „Úžasná zábava.“

„Mně to přijde jako naprostá šílenost,“ zabručel Chase.

Mitzi se znovu zachechtala. „Tak co tě přivádí do Švýcarska? Dobře víš, že udělám cokoliv, abych ti pomohla. I když už nejsi k mání.“ Usmála se na Ninu. „Máte obrovské štěstí.“

„Jo, občas si to taky myslím.“ Nina si s pobavením povšimla, že Eddieho přivádí dívčin zájem do rozpaků. „Jak jste se vy dva poznali? Pracovali jste spolu?“

„Kdepak, nic takového,“ odpověděla Mitzi. „Eddie mě zachránil. Spolu s mou matkou. Před čtyřmi lety.“

„Dělal jsem jenom svou práci,“ poznamenal Chase skromně.

„Bylo toho mnohem víc. Tys mi nejen zachránil život, ale úplně jsi mi ho změnil! Bývala jsem tichá, nesmělá holka,“ řekla Nině, „taková domácí puťka. Prostě pako.“

Mitchell dloubl do Niny. „Na tom není nic špatného, ne?“ Usmála se.

„Ale po setkání s Eddiem,“ pokračovala Mitzi, „jsem si uvědomila, že život se musí žít, že existuje obrovské množství zážitků, které by člověk měl zkusit. Chtěla jsem dělat všechno. Stejně jako on.“

„Já zdaleka nedělám všechno,“ hájil se Chase a zahleděl se ke startovní plošině, kde pomocníci právě sundávali koule z vozíků. „Například jsem se nikdy nepustil dolů svahem upoutaný v nafukovacím balonu.“

„Třeba bys to měl zkusit,“ navrhla Nina škodolibě.

Mitzi se rozzářila. „Ano, měl bys! Tak pojď, rozdáme si to.“ Popadla ho za ruku a vykročila po louce.

Chase zůstal stát. „Neblbni!“

„Neboj, nebudeš muset čekat. Znám se s pořadateli. Dostanu tě do příštího závodu.“ Zatahala ho netrpělivě za paži a Chase se prosebně ohlédl po Nině. Jeho snoubenka se však uličnicky zazubila a ukázala mu vztyčený palec. Chase se s povzdechem podvolil a nechal se od Mitzi odvést nahoru.

„Jak dlouho jste s Ninou zasnoubení?“ vyptávala se ho cestou.

„Asi rok. Zasnoubili jsme se krátce po našem posledním setkání.“

Přehnaně zavzdychala. „Takže jsem propásla životní šanci.“

„Houby. Zasloužíš si někoho lepšího, než je starý škaredý voják jako já.“

„No, nevím. Všichni muži mého věku, s nimiž jsem se setkala, jsou… prostě malí kluci.“

Chase se zasmál. „Mimochodem, pořád ti dlužím peníze za ten padák.“

„S tím si nedělej starosti,“ uklidňovala ho. „Ačkoliv máma neměla velkou radost, když jsem jí o tom vyprávěla,“ povzdechla si rozmrzele s typickým výrazem mladé dívky, která bojuje s úzkoprsostí svých rodičů. „Měl bys ji navštívit, když už jsi tady. Určitě by tě ráda viděla.“

„Víš, máme docela naspěch, ale… jo, na skok bychom se zastavit mohli.“

„Kam máte namířeno?“

„Do Jordánska.“

„Do Jordánska!“ zvolala Mitzi vzrušeně. „Tam jedu koncem roku. Chci si prohlédnout zříceniny Petry. Co tam budete dělat?“

„O tom bohužel nemohu mluvit. Přísně tajné. Ale moc bys nám pomohla, kdybys nám zjistila něco v Rakousku.“

„Přísně tajné? To vypadá zajímavě. Další záhada? Něco jako objev Atlantidy?“

„Tak nějak. Povím ti o tom, až skončíme.“

Usmála se. „Nemůžu se dočkat.“

Došli na plošinu, kde čekaly koule. Mitzi promluvila německy s jedním pořadatelem, který jí dovolil, že může s Eddiem nastoupit do příštího závodu, načež s pomocí zářivého úsměvu – a vyzývavého výstřihu – přemluvila dva mladíky, jejichž místa si uzurpovala. Pak zahájili přípravy.

„Krční výztuha?“ podivil se Chase, když mu podali pevný vypolštářovaný límec se suchými zipy. „Při většině sportů ji člověk potřebuje, až když si nabije hubu. Jsi si jistá, že je to bezpečné?“

„Samozřejmě!“ Mitzi si upevnila vlastní límec. „Netvrď mi, že jsi nervózní.“

„Mně prostě jenom vadí dopravní prostředky, které se nedají řídit. Párkrát jsem to zažil a obvykle to nedopadlo dobře.“

Mitzi se zazubila a vyšplhala se do bubliny. Chase se s grimasami a klením vsoukal úzkou trubicí do menší vnitřní koule, upevněné stovkami nylonových úchytů k vnějšímu obalu. Opřený o stěnu si přitáhl postroj kolem hrudníku a pak sevřel dvě poutka nad hlavou. S roztaženýma rukama a nohama se ohlédl k Mitzi, která se na něj usmála. „Připravený?“ zeptala se.

„Ne.“

„Er ist bereit!“ křikla na startéra, který okamžitě zahájil odpočet.

Chase se na ni divoce zamračil. „Do prdele jazyk urazííít!“ zaječel, když pořadatel převalil kouli přes hranu svahu.

Svět se náhle změnil v šílený vír oblohy, trávy a oblohy, které se mu míhaly před očima rychleji a rychleji. Při každém nárazu na nerovnost praskal plast obalu a nylonové úchyty hrozivě brnkaly. Koule se odrazila a po několikametrovém letu s mohutným žuchnutím dopadla na zem, ale to už se Chase netočil podélně, valil se bokem. Zavrzání plastu doprovodilo srážku s rozmazanou skvrnou druhé bubliny. Pak se Chase náhle vznesl vysoko do vzduchu a svalil se pozadu do sítě na spodním okraji svahu. Ta jej zachytila a konečně zabrzdila, ale pro Eddieho se točivý pohyb nezastavil. Obluzeně uvolnil popruhy a vyklouzl trubicí na čerstvý vzduch. Nina a Mitchell se k němu klikatě blížili a celý svět se motal jako opilý.

„Prohrál jsi,“ hlásil Mitchell. „Smůla.“

„Jak se ti jelo?“ zajímala se Nina.

Chase se sotva udržel na nohou, země pod ním se neustále houpala. „Panebože, skákal jsem padákem za divoké bouřky, ale nebylo to zdaleka takové peklo.“

„Asi stárneš,“ popíchl ho Američan a Chase jej sežehl očima.

Přikolébala se k němu rozzářená Mitzi a chytila se ho za paži. „Joj, to byla jízda! Neříkala jsem ti, že je to parádní zábava?“

Chase něco nezávazně zabručel. „Víš, jestli toužíš po opravdových adrenalinových zážitcích, měla by ses přihlásit do armády. Tyhle extrémní sporty jsou podle mě uhozené.“

„Říkáš to, protože jsem vyhrála,“ ušklíbla se. „Kromě toho nemám ráda, když na mě někdo střílí.“

„Na to nemusíte být v armádě,“ řekla Nina smutně.

„Tak co, pomůžete nám?“ zeptal se Mitchell.

„Samozřejmě!“ souhlasila Mitzi nadšeně. „Jenom mi řekněte, co mám udělat. Můžeme si o tom promluvit u mých rodičů.“

Mitchell se netvářil příliš nadšeně. „Měli bychom vyrazit.“

„Moc se nezdržíme,“ uklidňoval ho Chase. „Je to po cestě na letiště.“ Promnul si spánky a zasténal. „A docela rád bych se posadil.“

Curych zářil v dopoledním slunci, jehož paprsky se mihotavě odrážely od hladiny jezera. Vrcholky hor se třpytily sněhovou pokrývkou a zeleň jehličnatých lesů sahala až k červeným střechám předměstí. Nádherný výhled, pomyslela si Nina, jako na pohlednici. O to působivější, že ho pozorovala ze samého srdce města. Jenom terasa podkrovního apartmánu byla větší než její byt v New Yorku. Podle místa, kde se nacházeli, usoudila, že majitel musí zastávat velmi vysoké postavení ve finančním světě. Za okamžik se ukázalo, že se nemýlila.

„Omluvte prosím manželovu nepřítomnost.“ Brigitte Fontanová, usedlejší a opálenější verze vlastní dcery v méně odvážném oděvu, jí podala šálek horkého café crème. „Účastní se bankovní konference v Číně. V Šanghaji.“

„V Šanghaji?“ opáčil Chase. „Tam jsem byl vloni.“

„Obchodně, nebo za zábavou?“

„Obchodně.“

„Aha.“ Brigitte ho obdařila vševědoucím pohledem. „Doufám, že jednání dopadlo dobře.“

Chase nasadil ztrápený výraz. „Výsledky byly… smíšené.“

„Tak kdy bude svatba, Eddie?“ zajímala se Mitzi, která přinesla šálek pro něj a pro Mitchella. „Doufám, že nás všechny pozveš.“

„Samozřejmě! Jenomže jsme dosud nestanovili datum.“ Stiskl Nině ruku. „Máme za sebou hodně náročný rok.“

„Ale nesporně vám oběma prospěl,“ řekla Brigitte. „Přijměte mé upřímné blahopřání.“

„Děkujeme. Můžu se zeptat, jak jste se s Eddiem seznámily? Mitzi říkala, že vás zachránil.“

„Přesně tak. Dokázal…“

„Unesli nás!“ vyhrkla dívka s překvapujícím nadšením.

„Mitzi,“ napomenula ji matka, kterou ta vzpomínka zjevně bolela.

Dcera ji ignorovala. „Gangsteři nás drželi jako rukojmí a chtěli přinutit tátu, aby jim prozradil, jak se dostat do počítačového systému banky. Ale táta místo toho požádal Eddieho a jeho přítele Huga, aby nás vysvobodili. A oni to dokázali.“ Posadila se a upřela na bývalého vojáka obdivný pohled.

„Co se stalo s únosci?“ chtěl vědět Mitchell.

„Eddie zastře…“

„Už nikomu neublíží,“ přerušila ji matka rychle. „Eddie a Hugo nám zachránili život.“ Podívala se na svého zachránce. „Bylo mi strašně líto, když jsem se dozvěděla, že Hugo zemřel. Dočetla jsem se o tom až v článku o objevení Atlantidy. Upřímnou soustrast.“

„Děkuji,“ řekl Chase neklidně. Podle oficiální verze zahynul Eddieho partner Hugo Castille při potápěčském průzkumu Atlantidy, což byla technicky vzato pravda, jež ovšem opomíjela celý řetězec zákonitých příčin, které k jeho smrti vedly.

„Chudák Hugo,“ dodala Mitzi. „Byl to moc fajn chlapík.“

Brigitte přikývla a napila se. „Tak, Eddie, Mitzi mi prozradila, že chcete požádat o jistou službu. Dobře víte, že vám vždy s radostí poskytneme všechno, co potřebujete.“

„Jde o jistou osobu,“ odvětil Chase. „Chtěl bych Mitzi na pár dnů zaměstnat. Nebojte se, vrátím vám ji zdravou a nezraněnou.“

Mitzi se zachichotala, avšak její matka stáhla rty do přísné čáry. „Aha, tak z toho velkou radost nemám. Zejména ne po loňských událostech.“

„Co se loni stalo?“ zeptala se Nina Eddieho. Během pátrání po Herkulově hrobce odjel do Švýcarska vyhledat svou bývalou manželku, ovšem Sophiina účast patřila mezi ty etapy dobrodružství, o které se raději moc nezajímala.

„Požádal jsem Mitzi, aby mi s něčím pomohla,“ vysvětlil. „Sehnala mi nějaké vybavení a někam mě zavezla.“

„Sehnala vám zbraně a trhaviny a pak jste ze střechy jejího auta, které jelo nejméně stovkou, skočil z mostu!“ vypěnila Brigitte.

„Měl jsem padák…“

Nesouhlasně se na něj zadívala. „Od chvíle, co jste nás zachránil, za což jsem vám vděčná a vždycky budu, se z Mitzi stala adrenalinová narkomanka. Parašutismus, vodní lyže, dokonce bungee-jumping. Už se neumí pobavit, aniž by při tom neriskovala život!“

„Ale, mami!“ zvolala dívka otráveně. „Jsem dospělá žena a dokážu se o sebe postarat. Prostě mě to baví.“

„Nebojte se, nic takového dělat nebude,“ ujistil Chase dívčinu matku. „Návštěva knihovny rozhodně nepatří mezi extrémní sporty.“

„Chceš po mně, abych navštívila knihovnu?“ zeptala se Mitzi schlíple.

„Ano. Potřebujeme, aby nám někdo zjistil podrobnosti o jednom hradu v Rakousku.“

„Aha.“ Z dívčina hlasu znělo neskrývané zklamání. „No, pochopitelně vám ráda pomůžu, ale… Určitě nic víc nechcete? Třeba vylézt na nějakou horu?“

„Ne. Stačí, když prověříš ten hrad a přesvědčíš jeho majitele, aby nás přijal a promluvil si s námi. Cítíš se na to?“ Podíval se na Brigitte, která se stále netvářila příliš nadšeně. „Souhlasíte?“

Matka si povzdechla. „Jak říká, je dospělá žena.“

„Jestli vám to vadí, zařídíme si to sami,“ nabídl Chase. „Nechtěl bych, abyste se na mě zlobila.“

Brigitte se zmohla na chabý úsměv. „Po všem, co jste pro nás udělal, by to bylo hodně těžké.“

„Samozřejmě že to udělám, Eddie,“ naléhala Mitzi. „Možná to nebude tak vzrušující, jako když jsem ti pomáhala posledně, ale kdoví? Třeba zjistím něco, co tě překvapí.“

Chase se na ni usmál. „Jak tě znám, najdeš, co hledáme, dříve, než se vrátíme. A vy si opravdu nedělejte starosti, Brigitte. Slibuju, že se jí nic nestane.“

Mitchell otevřel diplomatický kufřík a podal Mitzi svazek papírů. „Tady jsou informace, které jsme o hradu a jeho majiteli získali, a také seznam údajů, které bychom potřebovali zjistit.“

„Seženu vám je, ještě než se vrátíte,“ ujistila ho sebevědomě.

„Paráda,“ ocenil její ochotu Chase. Dopil kávu a odložil šálek. „Omlouvám se, že vás tak ve spěchu opustíme, ale bojujeme s časem.“

„Po čem vlastně pátráte?“ chtěla vědět Brigitte.

„To vám v dané chvíli bohužel nemůžeme prozradit,“ odpověděl Mitchell. „Řeknu jen tolik, že ty údaje jsou mimořádně důležité pro IHA a OSN.“

„Vaší pomoci si nesmírně ceníme,“ dodala Nina. „Moc děkujeme. Vám oběma.“

Brigitte přikývla. „Přeji vám šťastnou cestu. Doufám, že najdete, co hledáte.“

„Mnoho štěstí,“ zatrylkovala Mitzi.

Chase vstal a políbil ji na tvář a pak se stejně rozloučil i s její matkou. „Vrátíme se za pár dní, takže žádný spěch. Na shledanou.“ Počkal, až si Nina a Mitchell potřásli rukama s oběma ženami, a pak teatrálně máchl rukou k obzoru nad jezerem. „Zdravíme tě, Jordánsko. Těšíme se na tebe.“

9

Jordánsko

Zatímco Curych ztělesňuje úpravnost, čistotu a především pořádek, hlavní město Jordánska Ammán je živoucím pomníkem organizovaného chaosu. Jedno z nejstarších souvisle obývaných sídel na světě, kde každý nový civilizační stupeň vznikl kolem pozůstatků toho předchozího a často přímo na něm, představuje velkolepě neuspořádanou směsici moderního a starobylého. Několik století staré budovy v mnoha případech odděluje od zbrusu nových obytných domů ulička ne širší než rozpětí mužských paží. Metropole klokotala pod žhavou výhní Arabského poloostrova a vzduch přesycený smogem a pouštním prachem získal v paprscích zapadajícího slunce oranžový nádech.

Nina by si město ráda prohlédla, ale čekala ji práce. Mitchell jí domluvil schůzku s kurátorem Centra pro dokumenty a rukopisy Jordánské univerzity. Byrokratický název pouze naznačuje poslání této instituce, která slouží jako obrovský archiv dokumentující dějiny velké části Středního východu. Touha ponořit se do bohatství starobylých textů byla ještě lákavější než prohlídka města, pro tentokrát se však musela soustředit na velmi omezený úsek minulosti.

„Muhammad Yawar,“ zamyslel se jejich hostitel Adíb al-Jafri, muž středního věku s širokými brýlemi a úhledným knírkem, rodilý Jordánec, jehož úsečný přízvuk prozrazoval studium na britské univerzitě. „Ano, na to jméno si vzpomínám.“

„Vzpomínáte si?“ zeptala se Nina. „Jak to? Zajímal se o něj v poslední době ještě někdo jiný?“

„Ano. Asi před půl rokem mi kvůli němu někdo volal. Myslím, že to byl Němec. Ptal se, jestli o něm máme v archivu nějaké materiály. Řekl jsem, že máme, ale ten člověk už se mi potom neozval.“

„Určitě Bernd,“ usoudila Nina a podívala se na své společníky. „A nikdo jiný?“ Al-Jafri zavrtěl hlavou.

„To znamená, že ještě nerozluštili jeho poznámky,“ konstatoval Mitchell.

Kurátor tázavě pozvedl obočí nad široké obroučky brýlí. „Kdo?“

„Lidé, kteří zavraždili muže, jenž vás kontaktoval,“ odpověděla Nina. „Zabránili mu informovat Mezinárodní agenturu pro historické dědictví o tom, jak najít předmět, po kterém pátral.“

„Skutečně?“ zeptal se al-Jafri spíš zvědavě než otřeseně, jako kdyby mluvil o nečekaném dějovém zvratu v detektivce. „A po čem pátral?“

„Tato informace je bohužel tajná,“ odpověděl Mitchell. „Ale pouze z bezpečnostních důvodů, věřte mi. Ti, kteří ho zabili, nezaváhají před další vraždou.“

Na kurátorově tváři vystřídaly zvědavost obavy. „Ano, chápu.“

„Právě proto, aby už nikomu jinému neublížili, musíme ten předmět najít dřív než oni,“ zdůraznila Nina. „A aby se nám to podařilo, potřebujeme zjistit všechny dostupné údaje o Muhammadu Yawarovi.“

„Z historického hlediska se nejedná zrovna o důležitou osobnost. Nespletla jste si třeba jméno?“

„Je to jediné, o co se můžeme opřít,“ přiznala. „Údajně zabil roku dvanáct set šedesát po Kristu křižáka Petra z Koroneou. Chceme zjistit, kde se to stalo.“

„Petr z Koroneou…“ Kurátor se svraštělým obočím pátral v paměti. „Ach, ano, už si vzpomínám. Zabral území, které dnes leží na jordánsko-syrském pomezí.“

„Na které straně hranice?“ zajímal se Chase.

„Na syrské.“

„Zatraceně, já to věděl!“

„Dala by se v archivu zjistit přesná lokalita?“ chtěla vědět Nina.

„Možná,“ odvětil al-Jafri. „Ale jak říkám, Muhammad Yawar je druhořadá postava. Pochybuju, že stál za víc než za poznámku pod čarou.“

„Všechno, co máte, nám obrovsky pomůže,“ ujistila ho.

Kurátor přikývl. „V tom případě mě prosím následujte do archivu. Ukážu vám, co budu moct.“

„Něco ti navrhnu,“ řekl Chase Nině. „Zatímco budeš studovat papíry, já zajistím potřebné vybavení.“

„O to se postará americké velvyslanectví,“ vmísil se Mitchell.

Na Eddieho tím nezapůsobil. „Sežene nám místního průvodce, který nás převede přes hranice? Pochybuju.“ Otočil se zpátky k Nině. „Zavolej mi, až budeš hotová. Přijdu pro tebe.“ K jejímu velkému překvapení si ji přitáhl k sobě a vtiskl jí mnohem vášnivější polibek, než by za daných okolností očekávala. „Uvidíme se později,“ dodal, když ji konečně pustil.

„Ehm, ahoj,“ rozloučila se udiveně. Al-Jafri vypadal pobaveně a Mitchell zakrýval úsměv. Nina cítila, jak rudne, a v rozpacích oslovila kurátora: „No, takže můžeme…“

„Do archivu?“

„Prosím!“

„Tak tady to máme,“ řekl al-Jafri a rukou navlečenou v bílé bavlněné rukavici, aby nepoškodil starobylé stránky, ukázal na odstavec v arabsky psané knize, kterou vytáhl z klimatizovaného trezoru v podzemí Centra. Svazek sice pocházel z patnáctého století, avšak popisoval události o dvě stě let starší. Text pocházející z různých pramenů představoval souhrnné vylíčení mnoha válek, které v tom období sužovaly Svatou zemi. „Tohle je první zmínka o Muhammadu Yawarovi.“

Ninina znalost arabštiny na přečtení textu nestačila. „Co se tam píše?“

„Nic moc,“ poznamenal Mitchell, který jí nahlížel přes rameno.

„Ty umíš arabsky?“ podivila se.

„Dost, abych pochopil,“ zazubil se. „Doktor al-Jafri měl pravdu. Nevýznamný Yawar si nevydobyl víc než pár řádků.“

„Ale v těch několika řádcích se může skrývat, co hledáte.“ Kurátor přejel špičkou prstu kraj stránky zažloutlé stářím a četl:

„Vůdce barbarů vyjel před svůj šik a osobně vyzval Muhammada na souboj. Jeho meč jasně zářil. Avšak Yawar byl statečný a spravedlivý jako prorok, jehož jménem se pyšnil, a stejně jako on byl oddaným služebníkem Alláha, a tak jediným máchnutím rozbil protivníkův meč na kusy a nejdelším z nich nevěřícího zabil. Po smrti svého vůdce nájezdníci zděšeně utekli.“

„Barbaři?“ nechápal Mitchell. „Není to jiná bitva? Mám dojem, že termín barbar se týkal spíš Mongolů.“

Al-Jafri potlačil posměšný úšklebek a Nina vysvětlila: „Je to správná bitva. Muslimové se na křižáky dívali a dosud dívají… Inu, poněkud jinak než křesťané. Pokládali je za brutální nájezdníky, kteří vraždí vyznavače islámu a plundrují jejich zemi.“

„Plus ça change…,“ dodal al-Jafri tiše a Mitchell ho probodl pohledem. „Ale o Yawarovi tu máme ještě jednu zmínku. Muhammad se vrátil domů do Kafashty a předal čepel imámovi města jako důkaz toho, že služebníci Alláhovi vždycky zvítězí.“

„Kafashta?“ zeptala se Nina.

„Je to malé město v jižní Sýrii. Lépe řečeno, za město byla pokládána v Yawarově době, dnes byste ji možná neoznačili ani za vesnici. Jestli chcete, ukážu vám ji na mapě.“

„Děkujeme, ale to nebude třeba,“ odmítl Mitchell a napřímil se. „Řekl jste nám vše, co jsme potřebovali vědět. Musíme zajet do Kafashty.“

„Která leží v Sýrii,“ připomněla mu Nina. „Jak jsi to říkal? Něco v tom smyslu, že nemají Američany zrovna v lásce, viď?“

O několik hodin později se Chase sešel s Ninou a Mitchellem před americkým velvyslanectvím. Spolu s ním přišla i místní průvodkyně, Jordánka Karima Farranová. Jak Nina víceméně očekávala, byla to velmi atraktivní žena s dlouhými hustými vlasy povlávajícími ve větru.

Její Land Rover působil stejně starobyle jako samotný Ammán. Pouštní písek oprýskal původní armádní zelený nátěr do té míry, že karoserie vypadala jako holý kov pokrytý ostrůvky plísně. Průvodkyně se přivítala s nově příchozími, pomohla naložit do auta vybavení, které Mitchell opatřil, pak si stáhla vlasy a uvázala si přes ně šátek. Druhý podala Nině se slovy: „Bude se vám hodit.“

Zdráhavě si ho vzala. „Domnívala jsem se, že… Ehm, že si ženy v Jordánsku nemusí povinně zakrývat hlavu.“

„Nemusí.“ Karima si vyměnila pobavený pohled s Eddiem. „Ale já osobně nemám písek ve vlasech moc ráda.“ Ukázala na potrhanou plátěnou střechu; Nina pochopila a rychle ji napodobila.

Vyrazili po hlavní silnici na severovýchod. Brzy nechali město za zády a obklopila je vyprahlá krajina plná bledého písku a skalisek. „Tak co, Eddie, kdy bude svatba?“ zeptala se Karima.

Chase, který seděl vpředu vedle ní, se zasmál. „Už se nás na to ptalo tolik lidí, že bychom asi měli konečně určit datum.“

„Jste vdaná, Karimo?“ zajímala se Nina. Arabka nosila několik ozdobných prstenů, avšak Američanka netušila, zda mají nějaký význam, nebo jsou to pouhé šperky.

„Nejsem,“ odpověděla a krátce se po Nině ohlédla. „Ale někoho mám. Jenže se mi pořád nedaří přimět ho, aby se závazně vyslovil.“

„Ten pocit moc dobře znám,“ opáčila a Chase si odfrkl.

Jeli déle než dvě hodiny. Nina využila čas k dalšímu studiu artušovské legendy, s nímž začala v letadle. Pak Karima odbočila z hlavní silnice a pokračovala po hrbolaté polní cestě, jejíž povrch se stále zhoršoval, až nakonec zastavila v maličké vesnici. Nina pochybovala, že si těch pár polozřícených domků vysloužilo tečku na mapě. Všude kolem se táhla nehostinná poušť. Nad západním obzorem se třpytilo doruda rozžhavené slunce.

„Dál už nepojedeme,“ oznámila Karima a vystoupila. Ostatní ji následovali, protahovali se a snažili se uvolnit ztuhlá záda. „Hranice leží asi osm kilometrů na sever.“

Nina se zahleděla do dálky, ale neviděla nic než balvany a tu a tam osamělý neduživý keřík vyrůstající z písku. „Půjdeme pěšky?“

„Kdepak! Ale Syřané si dávají pozor na vozidla, která překračují hranice mimo oficiální přechody. Potřebujeme tedy jiný dopravní prostředek.“ Karima je vedla za jeden z domků.

„Jaký dopravní prostředek…,“ začala Nina a odmlčela se, když spatřila odpověď. „Ach!“

Za rohem čekali čtyři velbloudi.

Vedle nich stál Arab v zaprášeném hábitu. Když uviděl Karimu, celý se rozzářil. Vyměnili si pozdravy a pak se dívka obrátila ke skupince. „Tohle je Attayak. Pochází z místního beduínského kmene.“ Nina si všimla, že kromě pistole a nože mu na opasku visí vysílačka a satelitní navigace. Beduíni zřejmě zapojili moderní technologie do svého tradičního způsobu života bez nejmenších problémů. „Moc nomádských kmenů už nezůstalo, ale ti zbylí běžně překračují hranice sem a tam. Žijí tak tisíce let a čáry na mapě je nezajímají. Syřané si jich většinou nevšímají. Což, jak Eddie dobře ví, je velmi užitečné, když chcete vstoupit do země, aniž si vás někdo všimne.“

Chase se tvářil jako neviňátko. „Nemohu se vyjadřovat k vojenským operacím na území nepřátelského suverénního státu, kterých jsem se možná zúčastnil… No ale na velbloudu jezdit umím.“

Mitchell přikývl. „Možná vás to pobaví, ale já také.“

„Hmm, tak to já zase ne,“ přiznala Nina.

„Je to hračka,“ ujistil ji Chase. „Stejně snadné jako jezdit na koni.“

„Což také neumím!“

Chase přistoupil k nejbližšímu klečícímu velbloudovi a pohladil ho po čele. Zvíře se na něj lhostejně zadívalo, pak líně potřáslo hlavou a vydalo zvuk mezi odfrknutím a zívnutím. „Hodný kluk.“ Chase ustoupil a přehodil nohu přes široké vycpané sedlo za velbloudovým jediným hrbem. Uchopil kožené otěže a lehce za ně zatáhl. „Heja! Heja!“ Zvíře znovu potřáslo hlavou, poslušně narovnalo složené nohy a vztyčilo se do plné výšky.

Nina už viděla velbloudy v zoologické zahradě, ale teprve nyní si uvědomila, jak jsou skutečně velicí. Stojící zvíře bylo mnohem vyšší než ona a Eddieho hlava plula dobrého tři a půl metru nad zemí. „No, je to… docela velký kus.“

Pod Eddieho vedením se k ní velbloud přiblížil, aby si ho mohla lépe prohlédnout. Nervózně uhnula. „Mluví Attayak anglicky?“ zeptala se Karimy a dostala zápornou odpověď. „To je dobře. Protože musím konstatovat, že ta potvora smrdí. Smrdí hůř než prase!“

„Po několika hodinách si zvykneš a nebudeš ten zápach vnímat,“ povzbudil ji Chase vesele. Vzdálil se, mlasknutím a švihnutím otěží přiměl zvíře pokleknout a sesedl. Spolu s Mitchellem vyskládali vybavení z auta a naložili je do sedlových vaků.

„Tu máš,“ Američan podal Eddiemu pistoli Ruger P95. „Možná se ti bude hodit.“

Chase souhlasně přikývl. Rychle a zručně zbraň zkontroloval a nabil ji, stejně jako Mitchell. „Není špatná. Ale pořád se mi stýská po mém starém dobrém wildeyovi.“

„Tys měl wildeye?“

„Jo, pětačtyřicítku Winchester Magnum. Do té doby, než s ním jeden parchant zastřelil cizího ministra a svalil vinu na mě. S největší pravděpodobností pořád leží zamčený ve schránce na důkazy kdesi v Botswaně. Vynikající zbraň. Střílel jsi z ní někdy?“

„Bože, to ne.“ Mitchell vehementně zavrtěl hlavou. „Objemná, těžká, omezená kapacita zásobníku a šílený zpětný ráz. Držím se raději praktických věcí. Kromě toho si myslím,“ dodal se škádlivým zábleskem v očích, „že dobrý psycholog by dospěl k bezesporu zajímavým závěrům, pokud se týká chlapa, který nosí zbraň s dvaceticentimetrovou hlavní.“

„No, u námořníka ani nečekám, že by něco věděl o pořádných zbraních,“ opáčil Chase a zakabonil se. „Zpětný ráz není žádný problém, když nemáš ochromené zápěstí, a…“

„Nechte toho,“ okřikla je Nina. „Chováte se jako malí kluci, s tou svou věčnou rivalitou, která jednotka je lepší.“

„Asi máš pravdu,“ přiznal Chase zdráhavě a podíval se na Mitchella. „Aspoň že jsi nesloužil u letectva!“ Oba muži se rozesmáli.

„Měli bychom vyrazit,“ pobízela Karima a ukázala hlavou k zapadajícímu slunci. „Ať překročíme hranice ještě před setměním a můžeme postavit tábor.“

Velbloudi již byli naložení. Karima se rozloučila s Attayakem a vyhoupla se do sedla. Nina se úzkostlivě zadívala na poslintaného čtvernožce. Přestože jí vybrali nejmenší zvíře, když klečelo, mělo hlavu stejně vysoko jako ona. „Nevím, možná by bylo lepší, kdybych běžela vedle něho.“

„Neměj strach,“ uklidňoval ji Chase. „Zvládneš to. Stačí si dát pozor, abys nespadla.“

„Neboj se, Nino,“ přidal se Mitchell. „Jízda na velbloudu je opravdu snadná. Za čtvrt hodiny pojedeš jako zkušený Arab.“

„A kolikrát za tu čtvrthodinu spadnu?“ strachovala se.

„Nespadneš. Ukaž, pomůžu ti nasednout.“

Natáhl k ní ruku, ale Chase se spěšně postavil před něho. „Já se o ni postarám. Tak, teď přes něho přehoď nohu.“ Sám pro sebe se usmál představě, kterou mu ten pokyn vyvolal v mysli. Nina zdráhavě a s tichým hekáním překročila sedlo a pevně sevřela hrušku, když se s ní zvíře vztyčilo. „Jsi pořádně usazená?“

„Můžu sesednout, když řeknu, že ne?“ Sedlo bylo ve skutečnosti měkčí, než čekala, ale tak široké, že ji nutilo nepřirozeně roztahovat nohy. Chase jí podal otěže. Uchopila je do jedné ruky a druhou se stále křečovitě držela hrušky. „Co mám udělat teď… Aaaach!“ vykřikla, protože Chase vyštěkl povel a plácl velblouda po zadku a ona se náhle zakymácela dopředu dozadu, jak se zvíře zvedlo. „Sklouznu a spadnu!“

„Sevři pevně nohy,“ poradil jí Mitchell.

„Nemůžu! Mám je roztažené, jako kdyby mě trhali na půlky… Ať tě ani ve snu nenapadne přijít s nějakou pitomou narážkou!“ varovala Eddieho.

„Já, a narážky?“ Chase si přitiskl dlaň k srdci, jako by se ho její poznámka hluboce dotkla, a odkráčel k vlastnímu zvířeti. „Takhle mě obviňuje každý večer,“ zašeptal teatrálně a vyhoupl se do sedla.

„Já tě zabiju, Eddie!“

„To bys mě musela nejdřív chytit! Heja!“ Škubl otěžemi a jeho velbloud se rozběhl klusem. Ninino zvíře vyrazilo za ním a nešťastná jezdkyně se při každém kroku v sedle zakymácela.

„Eddieeee!“

Poslední sluneční paprsky na západním obzoru potemněly a na obloze je vystřídal diamantový třpyt hvězd. Čtyři velbloudi opět klečeli, seřazení nedaleko malého táborového ohně naproti dvojici skládacích stanů, a spokojeně mezi sebou mumlali a frkali, zatímco je Karima krmila.

Mitchell, který seděl vedle Niny u ohníčku, se po ní ohlédl. „Hele, Eddie, pověz mi, kolik žen máš po celém světě připravených pomoct ti na první zavolání? Nejdřív Mitzi, teď Karima…“

Chase, usazený Nině po druhém boku, pokrčil rameny. „Pár jich bude.“

„Určitě víc než pár. Spočítáme si je.“ Začala počítat na prstech. „Shala, Maria, TD, Mitzi, Karima… A to jsou jenom ty, s kterými jsem se setkala!“

Chase znovu pokrčil rameny a usmál se. „Co na to mám říct? Jsem pro ženy prostě neodolatelný.“ Objal snoubenku kolem ramen a přitáhl ji k sobě. „A to ještě před tím, než okusí, jaké je to se mnou vzrušující. Jistě víš, jak to myslím.“ Vilně se na ni zadíval.

„Všichni vědí, jak to myslíš, Eddie.“ Pleskla ho po ruce a odtáhla se. „Pořád.“

„Tss.“

„No jo, delikátnost a armáda nikdy nejdou dohromady. Bez ohledu na to, z které země pocházíš. Bez urážky,“ dodal Mitchell a zazubil se v odpověď na Eddieho zamračený pohled, než se otočil k Nině. „A co ty? Taky máš po světě desítky chlapů, kteří čekají na tvé zavolání?“

Zavrtěla hlavou. „Bohužel ne.“

„To je dobře,“ řekl Mitchell tiše a znovu se usmál. „Ale nezdá se mi, že bys na Eddieho kamarádky žárlila.“

„Ne, už jsem si zvykla. Vím, že Eddie má docela pestrou minulost, přestože se mnou o ní nikdy nemluví,“ řekla pichlavě a Chase si odfrkl. „Ale po všem, co jsme spolu prožili, vím, že mu můžu věřit.“

„Podle toho, co jsem slyšel, jste toho prožili opravdu hodně. Záchrana New Yorku, nález Herkulovy hrobky, objev Atlantidy…“

„Jistě! Občas sama žasnu, že jsme pořád naživu. Ale díky tomu jsme se seznámili.“

„Aha.“ Mitchell chápavě přikývl.

Chase si ho podezřívavě přeměřil. „Aha? Aha co?“

„Nic. Prostě mě zajímalo, jak jste se vy dva dali dohromady, když jste tak odlišní. No, řekl bych, že společné intenzivní prožitky dokážou prolomit ledy, nemám pravdu?“

„Svým způsobem ano,“ přisvědčila Nina. „Přestože mi tvůj způsob sbližování přes filmy s Monty Pythonem připadá vhodnější a lépe vyhovuje mému vkusu. Říkal jsi, že ses se svou manželkou seznámil na vysoké?“

„Bývalou manželkou.“ Mitchell ukázal prázdný prsteník levé ruky.

„Ach, omlouvám se.“

„Nic se nestalo.“ Odvrátil se k praskajícímu ohni. „Tak už to chodí. Klasický případ dvou kariér ubírajících se různými směry. Neměli jsme toho moc společného. Ty a Eddie nejste jediní, kdo vyšel z úplně jiného prostředí.“ Pokrčil rameny. „Nebyla v tom žádná zášť, prostě nám to nevyšlo a oba jsme šli svou cestou.“

„Je mi líto, že jsem o tom začala,“ omluvila se ještě jednou Nina a obrátila se k Eddiemu. Zjistila, že na ni upřeně hledí. „Co je?“

„Nic,“ odpověděl po chvíli.

„Nakonec se to v dobré obrátilo.“ Mitchell si všiml výměny slov mezi snoubenci, ale nekomentoval ji. „Z ní se stala úspěšná právnička a já si udělal doktorát.“

„Ty máš doktorát?“ podivila se Nina. „V jakém oboru?“

„Fyzika vysokých energií. Říkal jsem si, že alespoň dobře využiju zkušenosti z atomové ponorky. A nakonec mě to přivedlo k pokusům se zemskou energií v DARPA.“

Nina o této myšlence pořád silně pochybovala, ale rozhodla se nechat si své názory pro sebe. „Musím přiznat, pane doktore, že na obyčejného fyzika jste velmi přitažlivý.“

Mitchell se rozzářil megawattovým úsměvem filmové hvězdy. „Přitažlivý? To se mi líbí. A musím říct, paní doktorko, že patříte mezi mé tři nejoblíbenější archeology.“

„Kdo jsou ti další?“

„Samozřejmě Indiana Jones a Lara Croft.“

„Já jsem nad Larou, nebo pod ní?“

Znovu se usmál. „Rozhodně nad ní.“

Chase se teatrálně rozkašlal, natolik hlasitě, že přilákal pozornost nejen svých společníků, ale i velbloudů. „Mohl bys mi podat mapu, Jacku? Chci se podívat, kam zítra pojedeme.“

Mitchell se laškovně podíval na Ninu, vstal a odešel do stanu. Jen co se vzdálil z doslechu, Chase dloubl Ninu do žeber.

„Co je?“

„Nech toho.“

„Čeho?“

„Toho zatraceného flirtování!“

Nina nemohla dost dobře popřít vinu. „Co je to s tebou, Eddie?“ zasmála se. „Žárlíš?“

Chase jí úsměv neoplatil. „Co, na něho? Nebuď hloupá. Já jenom, že je na můj vkus moc velký hezoun.“

„Taky si to myslíš? Řeknu mu, že se ti líbí.“

„Ksakru, ať tě to ani nenapadne!“

Mitchell se vrátil s mapou. „Jsme někde tady,“ ukázal na jižní hranici Sýrie. „Kafashta leží… tady.“

Chase se naklonil k mapě. „Nějakých třicet pětatřicet kilometrů severně. Jestli vyrazíme za úsvitu, dorazíme tam za slabé tři hodiny.“ Ještě chvíli mapu studoval a napřímil se. „V tom případě bychom měli rychle něco pojíst a zalehnout.“ Sugestivně se zadíval na Ninu. „Mohli bychom zkusit něco nového, když ti velbloud roztáhl nohy.“

Moc na ni nezapůsobil. „Nezapomínáš náhodou na něco?“

„Na co?“

„Máme jenom dva stany.“

„Jsme čtyři, jeden stan pro dva lidi. To mi připadá přiměřené.“ Ostatní na něj mlčky hleděli a čekali, až mu to dojde. „Co je?“

„Dva muži, dvě ženy, ale pouze jedna dvojice,“ připomněla mu Nina. „Budu spát s Karimou.“

„Moment, to chceš říct, že já mám spát s ním?“ zvolal Chase a ukázal na Mitchella.

„Taky mě to naplňuje radostným vzrušením,“ povzdechl si Američan.

„Do prdele jazyk vrazit!“ Chase se odmlčel, když si uvědomil, co právě řekl. „To nebyl návrh!“

10

Sýrie

Krajina sice vypadala k nerozeznání podobná jordánské poušti, avšak po překročení syrské hranice působila z nevysvětlitelného důvodu nepřátelštěji a výhrůžněji. Nina z rozhoupaného sedla pozorně sledovala horizont. Skupina mířila na severozápad v neustálé obavě z pohraničních hlídek.

Mezi kamenitými dunami se naštěstí nikdo neobjevil. Postupovali absolutní pustinou, od nejbližší osady je dělily desítky kilometrů. Velbloudi se hodinu za hodinou plahočili pískem a monotónní ráz terénu nenarušilo vůbec nic, až náhle…

„To je ono,“ ukázal Mitchell na skromná hranatá obydlí, zvedající se z mihotavého oparu. „Kafashta.“

„Nic moc,“ zhodnotila Nina. Nebýt mešity, ohlašující se z dálky vysokou jehlou minaretu, mohla osada posloužit jako westernová kulisa, chyběl jen bezejmenný pistolník v mexickém ponču.

„Jaký je plán?“ zajímal se Chase. Vesnici tvořily dvě ulice protínající se na návsi, kolem nichž se krčily zchátralé domky. Mešita byla zdaleka největší a nejudržovanější budova, ale i ona bojovala ztracený souboj s časem a počasím. Vrcholek minaretu zdobilo vratké lešení, z něhož věřící opravovali zeď.

„Promluvím s imámem,“ řekla Karima. „Ke vstupu do mešity budete potřebovat jeho svolení. Ale do příštího svolávání k modlitbě zbývají ještě dvě hodiny, takže můžeme doufat, že nám je udělí.“

Sesedli z velbloudů a uvázali je a pak se krátkou uličkou vydali ke svatyni. Karima prošla brankou a Nina se rozhlédla. Ve vesnici panovalo mrtvé ticho, vypadala jako opuštěná. Kdyby se odstranily telefonní sloupy, vypadala by Kafashta jako za časů křížových výprav.

Nininu pozornost upoutaly zvýšené hlasy z mešity. „Pozor,“ varoval Chase a rozhalil si koženou bundu, aby snadněji dosáhl na zbraň. „Potíže.“

Objevila se Karima s rozzlobeným výrazem v obličeji, následovaná mladíkem, jemuž krášlil bradu žalostný pokus o vypěstování plnovousu. Hulákal na ni něco arabsky a divoce gestikuloval, až mu pleskaly cípy dlouhé róby. Přítomnost tří bílých cizinců ještě přilila oleje do ohně jeho morálního rozhořčení.

„Drobný problém,“ informovala je Karima polohlasně. „Imám nedovolí, aby někdo ze země Velkého Satana – jeho vlastní slova – znesvětil svým vstupem mešitu.“

„Tohle že je imám?“ podivila se Nina. Mladíkovi, jemuž neustále jela pusa jako kolovrátek, by nehádala víc než dvacet let.

„Ne, on není imám,“ ozval se nový hlas. Přes vnitřní nádvoří svatyně k nim kráčel mnohem starší muž, snad šedesátiletý. Hluboké vrásky vypálené sluncem mu přidávaly dobrých deset let. Mohutně si potáhl ze špačku cigarety a pak ho odhodil na ulici. Mladší muž jej znechuceně probodával očima. „Rád by se jím stal a myslí si, že už jím je, ale není. Imámem tohoto skvostného a velkolepého místa modlitby jsem já.“ Starcův hlas přetékal sarkasmem. „Jmenuju se Mahmoud al-Sabban a tento kluk,“ pohrdavě bodl k mladíkovi palcem, „je Rami Hanif, který nedávno přicestoval z Damašku, aby mě předčasně přivedl do hrobu svou nesnesitelnou zbožností naučenou z knih a pak převzal moje místo.“

„Mluvíte moc dobře anglicky, pane,“ pochválila duchovního Nina.

Al-Sabban se křivě usmál. „Děkuji. Jsem samouk. Nahrávky od Berlitze. Sloužím zde už třicet let a znám zpaměti každičké slovo svatého koránu – potřeboval jsem nějak zabít čas.“ Pobaveně si prohlížel návštěvníky. „Takže vy jste děti Velkého Satana?“

„Já rozhodně ne!“ hájil se Chase. „Jsem dítě Malého Satana.“

Mahmoud al-Sabban se na něj pozorně zadíval. „Jako Izraelec moc nevypadáte.“

„Izraelec? Ne, jsem Brit.“

„Příteli můj, Malý Satan je Izrael,“ poučil ho imám. „Británie je akorát nezbedný čertík, nic víc.“ Ignoroval Eddieho rozmrzelý výraz a gestem je pozval dál. „Ale to nevadí. Račte vstoupit.“

Hanif na al-Sabbana něco křičel, avšak imám jenom mávl rukou, jako by odháněl dotěrnou mouchu. Mladík se otočil na patě, se vzdorovitě sevřenými rty přešel nádvoří a zmizel v temných útrobách svatyně. „Děcka!“ ušklíbl se Mahmoud al-Sabban. „Nemají žádný respekt. A tento je navíc hloupý a vůbec nezná korán. Svatá kniha nám přikazuje vítat všechny cizince jako přátele.

I vyslance Velkého Satana.“ Zachechtal se. „Tak co vás přivádí do mé mešity?“

Imám disponoval soukromou místností v zadní části svatyně, která mu sloužila jako kancelář a studovna. Na psacím stole ležel otevřený výtisk koránu. Malý prostor pod nízkým stropem voněl kávou a tabákovým kouřem, který zbarvil úzká okna žlutavým nádechem. Nina, zvyklá na nekuřácké prostředí New Yorku, se rozkašlala, když si Mahmoud al-Sabban zapálil třetí cigaretu v řadě. „Domnívala jsem se, že korán kouření zakazuje,“ poznamenala s nadějí v hlase.

„Islámští učenci se v tomto směru nemohou shodnout,“ odvětil imám. Dlouze potáhl a vyfoukl kroužek dýmu. „Já sám jako znalec svaté knihy zastávám názor, že kouření je povoleno.“ Opřel se na rozvrzané židli. „Předmět, který jste mi popsali, znám a dovolím vám podívat se na něj. Ovšem za jistý…“ Natáhl se a zavřel korán, aby knihu uchránil před tím, co se chystal říct. „Za jistý dar. Pochopitelně na charitativní účely.“

„Samozřejmě jsme ochotni zaplatit,“ prohlásil Mitchell. „Vyhovují vám americké dolary?“

„Dal bych přednost eurům, protože dolar v poslední době ztrácí hodnotu. Každý uprchlík z Iráku přichází s plnými hrstmi dolarů! No ale co nadělám, musím se s nimi spokojit. Pokud ovšem bude částka přiměřená.“

Mitchell přikývl. „Doufali jsme v něco víc než jen v možnost se na ten předmět podívat, pane. Přišli jsme ho koupit.“

„Pak se ovšem zmíněná částka zmnohonásobí!“ Imám opatrně uhasil cigaretu a odložil ji na okraj popelníku pro pozdější použití. Vstal a vyzval návštěvníky: „Pojďte se mnou.“

Odvedl je do centrální modlitebny mešity. „Některé části této budovy jsou více než osm set let staré,“ vysvětlil. „Bohužel je to na nich vidět.“ Ukázal na základy minaretu v rohu síně. Pod žebříkem ležela vedle palety zavěšené na laně hromada cihel. „Ramiho přítomnost má alespoň jeden kladný rys. Můžu mu přikázat, aby vylezl po žebříku nahoru a svolával věřící k modlitbě.“

„Působivé,“ ocenila Nina. Stavba jako celek vypadala zchátrale, ale výzdoba stropu modlitebny se zachovala a po vyčištění by se jistě vrátila k původní nádheře.

„Myslíte?“ Imám ji obdařil nedůvěřivým pohledem. „Kdybych mohl, nechal bych to tady srovnat se zemí a postavil něco, co se hned tak nerozpadne!“ Zastavil se u vyzdobeného obloukového výklenku v jižní stěně síně. Mihrab označuje směr, kde leží Mekka, aby pravověrní věděli, kam se při modlitbách uklánět. Úzké schůdky vedly ke kazatelně zvané minbar, odkud duchovní oslovuje své ovečky.

Boky schodiště zdobilo malované obložení. Mahmoud al-Sabban se sklonil k jednomu panelu, chvíli se s ním potýkal a pak jej s cvaknutím uvolnil. Otevřel úzká dvířka ukrytá za panelem a ustoupil, aby návštěvníci mohli nahlédnout dovnitř. „Tady pod tím,“ poklepal na dlažební kámen, „uchováváme relikvie.“ Napřímil se a zamyšleně si prohrábl plnovous. „Na otevření potřebujeme nástroje. Seženu je a přinesu světlo. Počkejte tady. Ale vlastně teď je vhodná chvíle, abyste zaskočil pro ten charitativní dar, pane Mitchelle!“

„No, tak to šlo docela snadno,“ poznamenal Chase, jen co imám zmizel.

„Alespoň víme, že nás Rusové nepředběhli,“ pochvalovala si Nina. „Kolik myslíš, že bude chtít?“

„Mám dost, aby mu to stačilo. Pokud není obzvlášť nenasytný,“ dodal Mitchell.

Karimě se situace moc nelíbila. „Pořád nemůžu uvěřit, že by si imám tak otevřeně řekl o úplatek. Není divu, že ho chtějí vyměnit, když se tak chová.“ Přimhouřila tmavé oči. „Alláh ho zatratí.“

Mitchell pokrčil rameny, otočil se a zamířil zpět k velbloudům. „Hlavně že je ochoten nám pomoct.“

Za chvíli se vrátil s brašnou přes rameno a krátce nato se objevil Mahmoud al-Sabban s rezavým Sochorem, lucernou a kapesní svítilnou. „Tady,“ ukázal na úzkou mezeru mezi dvěma dlažebními kameny. „Otevřete to někdo.“

Všichni se podívali na Eddieho. „No jasně,“ postěžoval si. „Tažný kůň Eddie. Jako vždycky.“

„Spíš jsem myslela Eddie silák,“ utěšovala ho Nina a sevřela mu předloktí. Chase vsunul plochý konec sochoru do mezery a zapáčil. Kámen se se suchým skřípotem o několik palců pohnul, dost na to, aby pod něj Mitchell mohl strčit prsty a zvednout ho. Oba muži pak kvádr odsunuli stranou.

Imám posvítil baterkou do nehlubokého sklípku s nízkým stropem. „Přechovávám tam těch pár vzácnějších kousků, které mešitě patří,“ vysvětlil. „Možná nemají žádnou velkou cenu, ale třicetiletá zkušenost mě naučila, že se vždycky najde někdo, kdo je chce ukrást. Doktorko Wildeová, pojďte prosím se mnou. Vy ostatní počkejte tu.“

Chase nejevil moc ochoty pustit Ninu s duchovním samotnou, ale podvolil se a jenom podezřívavě sledoval, jak nejprve al-Sabban a po něm jeho snoubenka sestupují do sklípku. „Opatrně,“ upozornil ji.

„Neboj,“ uklidnila ho. „Brzy se uvidíme.“ Rozsvítila lucernu a se skloněnou hlavou vlezla do nízkého průchodu.

Sklep byl prostornější, než očekávala. Z centrálního tunelu odbočovaly otvory do postranních komor. Strop byl sotva půldruhého metru vysoký, klenuté vstupy do bočních prostor ještě nižší. Imám se hrbil před ní a při každém kroku zviřoval závěje prachu, koláč světla z jeho baterky se komíhal sem a tam. „Tudy.“

Následovala ho do komory na konci chodby, zaplněné potrhanými lepenkovými krabicemi a starými dřevěnými plaňkami opřenými o stěnu v neuspořádaném chumlu. Mahmoud al-Sabban je pozorně odsunul a odkryl další krabici, která se za prkny schovávala. Nina při bližším pohledu rozeznala kovovou truhlici, která podle zašlého nápisu na boku kdysi obsahovala munici. Kněz odfoukl z držadla pavučiny a odklopil víko.

„Toto je čepel, s níž Muhammad Yawar zabil vůdce nevěřících,“ prohlásil slavnostně a sáhl do bedny. Pokud mešita schraňovala nějaké další poklady, byly ukryty jinde ve sklepě, protože kovová truhlice obsahovala pouze ocelový prut, který z ní duchovní právě opatrně vytáhl.

Nina se přisunula i se svítilnou blíže. Téměř devadesát centimetrů dlouhý kus rozhodně pocházel z meče. Měl zubaté ostří a oba konce ulomené, špička a jílec chyběly. Ač špinavý a zaprášený, působil kov docela zachovale.

Čepel nebyla hladká, po celé délce ji zdobily vyryté ornamenty podobné těm, které Nina viděla na okně z barevných skel v Petrově hrobce. Opravdu skrývají stopy, které, jak tvrdil Bernd Rust, vedou k Excaliburu?

„Můžu si ho podržet?“ požádala.

Mahmoud al-Sabban přikývl. Počkal, až odloží svítilnu, a podal jí zlomené ostří. Nina je převracela v ruce, aby lépe viděla na rytiny. Ve světle lucerny spatřila téměř nečitelný latinský text. ARTURUS REX. „Král Artuš,“ vydechla.

Za jiných okolností by okamžitě usoudila, že je čepel padělaná – Artuš by si těžko nechal vyrýt na vlastní meč svou jmenovku. V tomto případě však skutečně hledala padělek vytvořený mnichy z opatství Glastonbury, kteří chtěli přesvědčit krále, že mu dávají pravou zbraň. Ve dvanáctém století byla šlechta mnohem bohatší a nesrovnatelně více si libovala v okázalosti než její předchůdci před šesti sty lety. Proto očekávala, že symbol moci bude právě takto honosný. „Meč kuplíře…,“ zašeptala.

„Cože?“ zeptal se imám.

„Promiňte, přemýšlela jsem nahlas.“ Přesunula zrak na další ornamenty vyryté do kovu. Většina měla čistě dekorativní účel, ozdobné smyčky a kudrlinky, ale jeden symbol se často opakoval: labyrint s uzounkou cestou uzavřený v kruhu. Na rozdíl od normálního bludiště v něm od obvodu do středu vedla pouze jediná trasa, na níž se vyskytovalo několik teček vyznačujících konkrétní body. Jejich počet a umístění se symbol od symbolu lišily, ale Nina nedokázala na první pohled určit, jestli tvoří nějaký vzorec.

Otočila čepel na druhou stranu a spatřila obdobné rytiny. Symbol labyrintu je v řecké mytologii spojován s legendou o Théseovi a Mínótaurovi, ale vyskytuje se i v jiných kulturách. Nině se však hlavou mihla vzpomínka. Na tento obrazec určitě nedávno narazila, nejspíš při usilovném studiu artušovské legendy…

Ze zamyšlení ji vytrhl náhlý křik a vyděšeně se ohlédla. „Rami!“ vykřikl Mahmoud al-Sabban podrážděně. Pozdvižení se ozývalo z modlitebny. „Počkejte tady, já si to s ním vyřídím.“

Chase a Mitchell stáli bezmocně u vstupu do podzemí a Hanif, ještě rozzuřenější než před chvílí, na ně arabsky ječel. Karima se pokoušela něco říct, ale vybreptla jen pár slov, než ji mladík svým hulákáním umlčel. „Zdá se, že tentokrát jsme ho fakt nasrali,“ utrousil Chase.

Imám vynořil hlavu z díry jako sysel. „Rami!“ vyštěkl a zahájil s mladíkem divokou verbální výměnu. Nakonec se mu podařilo Hanifa ukřičet a vyškrábal se ze sklepa. „Zlobí se, že jsem vás dva pustil do modlitebny, a taky kvůli ní.“ Ukázal na závěs na druhém konci sálu, s jehož pomocí se mohl prostor rozdělit na dvě části. „Muži a ženy se modlí odděleně. Ten zajíc se domnívá, že svou přítomností urážíte islám.“

Hanif znovu začal hulákat a al-Sabban ho chvíli poslouchal, než mu podrážděně odsekl. „Obávám se, že budete muset počkat na nádvoří, jinak se ten fanatik neuklidní.“

„A co Nina?“ staral se Chase.

„Bude v pořádku. Je schovaná v podzemí.“ Imám potřásl hlavou a zamířil ke dveřím. „Pojďte ven. A, pane Mitchelle, co kdybychom si teď promluvili o vašem daru?“ Dychtivě se zahleděl na Mitchellovu brašnu.

Hanif skupinku následoval a zůstal stát na prahu modlitebny jako hlídací pes. Pozorně sledoval, jak Mahmoud al-Sabban odvádí dva bělochy a Karimu k fontáně uprostřed nádvoří. Chase zamrkal do ostrého slunečního svitu; po chladivém stínu mešity působil návrat do pouštního vedra velmi nepříjemně. Přes bublání vody v nádrži slyšel automobil projíždějící ulicí – první projev života ve vesnici.

„Jak velký dar jste měl na mysli, pane al-Sabbane?“ zahájil vyjednávání Mitchell.

Imám se nad otázkou okázale zamyslel. „Inu…, uvažoval jsem v řádu… Řekněme deset tisíc dolarů?“

„Dohodnuto,“ řekl Američan okamžitě a napřáhl pravici. Poněkud zaražený al-Sabban jí váhavě potřásl. Mitchell otevřel brašnu, vylovil z ní několik svazků bankovek a poskládal je před duchovního na nízkou zídku. Karima sledovala transakci nesouhlasným pohledem, ale Chase se jenom zubil. Imám zjevně očekával smlouvání a desetitisícovou částku určitě pokládal za nedosažitelnou, zatímco Mitchell byl ochoten zaplatit i více – pravděpodobně mnohem více.

Karima nebyla jediná, kdo obchod odsuzoval. Když al-Sabban počítal peníze, přispěchal k němu Hanif. Chase navzdory skrovné znalosti arabštiny i bez tlumočníka uhodl, že se mladík dožaduje odpovědi na otázku, co se tady děje.

Al-Sabbanova replika vyvolala na tváři mladšího Araba zdrcený úděs. Bodl prstem do bankovek, pak ukázal na Mitchella a spustil lámanou angličtinou: „Ne! Vzít zpět! Vzít peníze zpět!“

„No, alespoň se už nevzteká na nás,“ poznamenala Karima, když Hanif pokračoval ve své ohnivé tirádě, nyní už ovšem arabsky.

Imám se jenom usmíval. „Mladí ničemu nerozumí. Ale já v tomto hrozném místě žiju už třicet let.“ Rozmáchlým gestem obsáhl zpustlé okolí. „Rolníci, prosťáčci, fuj! Teď můžu konečně vypadnout a užívat si pohodlného stáří.“

„Ale za cenu prodeje svaté relikvie,“ namítla Karima.

„Svatá relikvie?“ vysmíval se al-Sabban. „Dlouhé roky ležel ten krám v bedně a nikdo se o něho nezajímal. Až dneska. Nepotřebná veteš! Komu bude chybět?“

„Možná jemu,“ utrousil Chase a bodl palcem k Hanifovi, který se znechuceně vzdálil do modlitebny.

„Až tady ztvrdne na třicet let, bude se na věc dívat stejně jako já.“ Imám děkoval Mitchellovi, ale Chase ho přestal poslouchat.

Za zdmi mešity brumlal automobilový motor a podle zvuku to nebylo lehké vozidlo, které slyšel před chvílí, ale náklaďák.

A další vůz…

Vytasil pistoli. „Myslím, že máme problém,“ vyhrkl a rozběhl se k bráně. Oproti mrtvému tichu, jímž je Kafashta přivítala, představovala tři motorová vozidla najednou hotovou přehlídku.

„Co to děláte?“ protestoval imám. „Toto je místo modliteb, tady nesmíte nosit zbraň!“

Chase si ho nevšímal a pomalu otevíral vrata, aby mohl vyhlédnout na ulici. „A kurva.“ Na protější straně prašné silnice zastavil džíp v matně zelené barvě syrské armády. Seděli v něm tři vojáci. „Máme společnost.“

Zmíněná společnost čítala mnohem víc členů.

Z druhé strany se do brány zapřelo několik ramen a křídlo vrat srazilo Eddieho dozadu. Chvilkově otřesený vrávoral, aby neztratil rovnováhu. Zvedl pistoli…

Pozdě.

Na nádvoří se valili syrští vojáci s namířenými puškami.

11

Nina nějakou dobu přemýšlela, co asi imáma zdrželo, a pak se se zbytkem meče v ruce vrátila ke vstupu do sklepa. Vylezla nahoru a překvapilo ji, že na ni nikdo nečeká. Hanif se skrýval za pootevřenými dveřmi; stál zády k ní a pokradmu vyhlížel na nádvoří.

Jeho držení těla připadalo Nině divné. Jako kdyby prožil šok…

Něco se muselo stát.

Mladík se k ní otočil. V jeho obličeji se již nezračil vztek, nýbrž strach. Zvenčí doléhaly zneklidňující zvuky. Dusot těžkých bot na dlažbě, cinkot a rachot ozbrojených mužů a jejich výstroje.

Syřané. Nějak se jim podařilo zjistit, že jejich zemi navštívili nezvaní hosté. Že by ochotný informátor?

Jako nejpravděpodobnější podezřelý se samozřejmě nabízel Hanif, ale když k ní běžel, Nina v jeho očích postřehla nezpochybnitelný důkaz neviny – příjezd vojáků ho vyděsil stejně jako ji. „Rychle! Rychle!“ oslovil ji naléhavě angličtinou s tak těžkým přízvukem, že mu sotva rozuměla. „Vy schovat!“

„Co se děje?“

„Mahmoud – špatný člověk. On, on…“ Neschopen nalézt správný výraz úzkostlivě zamával pažemi a pak zvedl pravou ruku k uchu v mimickém náznaku telefonního hovoru.

„Někam zatelefonoval?“

„Ano, ano! Zavolat armádu! Prodat vás!“

„On nás prodal? Zradil?“ Hanif horečně přikyvoval. „Hajzl jeden!“

„Vy schovat! Já je zadržet!“ Mladík se s rozevlátou róbou rozběhl zpátky ke dveřím.

„Do prdele,“ ulevila si Nina. Uchazeč o místo imáma sice nesouhlasil s přítomností nevěřících v mešitě, ale skutečnost, že se jeho představený dopustil zrady na místě určeném k uctívání Alláha, se mu očividně příčila ještě silněji. Nina usoudila, že se al-Sabban rozhodl vzít si Mitchellovy peníze a pak vojákům tvrdit, že návštěvníci relikvii ukradli. Po jejich zatčení by si dolary i meč samozřejmě ponechal.

Horečně hledala únikovou cestu. Sklep nepřipadal v úvahu – postrádal druhý východ, a i kdyby se v něm nakrásně ukryla, vojáci ji do minuty najdou. A když šla s imámem do jeho kanceláře, neviděla žádný náznak zadních dveří.

Zbýval pouze minaret.

Mešita byla přízemní budova a věž čněla do nejméně trojnásobné výšky. Možná se nějak dostane na střechu…

Rozběhla se k žebříku a podívala se nahoru, kde prosvítalo denní světlo. Točité schodiště při vnitřní stěně se dávno rozpadlo, ze zdiva trčely jen pahýly. Ke kladce upevněné k trámu pod stropem vedlo lano přivázané k hrubé dřevěné paletě, která sloužila jako dopravní plošina. Z vyššího patra viselo několik elektrických kabelů, avšak Nina netušila, k čemu jsou připojeny.

Neměla ovšem čas lámat si hlavu jejich účelem. Z nádvoří zaznívaly rozzlobené hlasy, které překřičely Hanifovy protesty.

Šplhej…

Spěšně stoupala po příčlích. Dveře dole se rozletěly. Ohlédla se. Hanif se s rozpřaženými pažemi marně pokoušel zabránit trojici vojáků ve vstupu do svatyně. Spatřili ji.

Jeden z nich zvedl pušku…

Hanif mu strhl hlaveň. Voják, důstojník, se po něm vztekle ohnal, ale v posledním okamžiku úder zarazil. Přece jen se neodvážil uhodit mladého duchovního v mešitě.

Jiný voják, hubený a s krysím obličejem, sotva odrostlý klukovskému věku, doběhl k žebříku a lascivně se na Ninu zašklebil. Pušku měl přehozenou přes rameno, ale v ruce držel dlouhý, ošklivě vyhlížející nůž.

Nina zrychlila, ale pahýl meče jí bránil v rychlejším postupu. Žebřík se otřásl – voják šplhal za ní. „Sakra, sakra, sakra!“

Žebřík končil na dřevěné plošině. Elektrické šňůry vedly k magnetofonu a velkému reproduktoru, z něhož v předepsaných hodinách zní přes celou vesnici adhan, muslimské volání k modlitbě. Nina si však ozvučení nevšímala, horečně pátrala po možnosti, jak pronásledovatele zastavit. Co kdyby shodila žebřík?

Kdepak, byl přivázaný k plošině.

Přiskočila k opravované stěně. Dole vojáci odváděli Eddieho a ostatní pod namířenými zbraněmi k náklaďáku zaparkovanému za zdí mešity. Tudy však slézt nemohla, podpůrné lešení sahalo sotva metr pod plošinu.

Lano pověšené přes kladku… Mohla by po něm sešplhat podél vnější stěny minaretu?

Popadla volný konec, jemuž uvázaný uzel bránil v propadnutí pod závěsem kladky. Se svými dvaapadesáti kilogramy se nemohla považovat za těžkou váhu, ale paleta, na níž se nahoru dopravovaly cihly, nevážila ani čtvrtinu a těžko by jako protizávaží zpomalila její pád.

Stejně bylo pozdě, voják s nožem v ruce vystoupil na konec žebříku.

Nina ustupovala, ale lano nepustila. Voják se vítězoslavně zasmál – kořist se lapila do pasti. Nina narazila bokem do reproduktoru…

V náhlém vnuknutí stiskla přehrávací tlačítko magnetofonu.

Z reproduktoru zaburácel adhan a málem ji připravil o sluch, ovšem na vojáka zapůsobil jako rána palicí. Se zmučeným výkřikem si přitiskl dlaně k uším, zavrávoral a zakopl o silný provaz vedoucí od kladky.

Nina vší silou škubla koncem lana, které se vojákovi omotalo kolem kotníku. A ještě jednou… Hubený mladík přepadl přes okraj plošiny.

Lano roztočilo kladku a lidské závaží se řítilo k podlaze modlitebny. Nina zastavila magnetofon a stále ohlušená adhanem se podívala dolů. Voják ječel a mával rukama a svou tíhou vytahoval stejnou rychlostí k lešení paletu.

Narazila do kladky a vzduchem se rozlétly třísky. Lano se s plesknutím napjalo. Vychrtlý voják zůstal viset za nohu těsně nad zemí a bezmocně se komíhal. Dva soudruzi ve zbrani mu spěchali na pomoc.

Podívali se nahoru a pozvedli pušky…

Nina se odrazila, skočila na trosky palety a sjížděla na laně podél vnější zdi.

Teď získala vhodnou protiváhu.

Voják stoupal zpátky ke špičce minaretu, zatímco Nina se zapírala podrážkami o stěnu a snažila se pád brzdit, letěla však příliš rychle a navíc se po neopatrném odrazu roztočila. Pahýl meče, který svírala v podpaždí, jí vypadl. Nekontrolovatelnou rychlostí klesala k náklaďáku…

Zpod plachty korby se vynořil voják a rozhlížel se po zdroji nepřirozeného hluku. Nina mu dopadla nohama na ramena a srazila ho zpátky na ložnou plochu. Narazil do jiného vojáka a oba spadli k nohám zajatců.

Nina dopadla do podřepu a pustila lano, které sebou švihlo jako bič a okamžitě začalo stoupat k minaretu, zatímco nešťastný voják na opačném konci sletěl vnitřkem věže a srazil dva muže, kteří spolu s ním vstoupili do mešity. Trhaně se nadechla a zvedla hlavu. Chase, Mitchell a Karima na ni nevěřícně třeštili oči. „A to jsem si myslel, že dramatičtěji než Mitzi se už nikdo uvést nemůže,“ vydechl Mitchell.

Chase vytrhl jednomu z padlých strážných automatickou pušku AK-47. „Padáme odsud.“ Seskočil z korby a rozhlédl se po ostatních vojácích, pak se sklonil k Nině, pomohl jí dolů a políbil ji na tvář. „Díky.“

„Není zač,“ odvětila s úsměvem, byť poněkud pokřiveným. Mitchell vzal kalašnikov druhému strážnému a Karima se ozbrojila jeho pistolí a pak oba seskočili.

„Kolik jich tu je?“ zeptala se Nina.

Chase vyhlédl zpoza náklaďáku a zkontroloval situaci, Mitchell udělal totéž na druhé straně. „Řekl bych, že deset. Dva džípy a tento náklaďák.“ Pět vojáků bylo ze hry, ale zbývalo dalších pět.

„Kde je meč?“ napadlo Mitchella.

Nina se zmateně rozhlédla. „Sakra, vypadl mi a někam se… Ne, tam je!“ ukázala na ocelový prut trčící z písku.

„Jdeme!“ zavelel Mitchell a spolu s Ninou se rozběhl pro vzácnou relikvii. „Nejvyšší čas vyklidit pozice.“

Z nádvoří mešity zněl křik. Nina se sklonila pro pahýl meče. „Uvědomujete si, že jsme asi třicet kilometrů od hranic?“

„Tím spíš bychom sebou měli hodit!“ houkl Chase. „Karimo, vrať se k velbloudům. A ty jdi s ní, Nino.“

„Na velbloudech jim neutečeme!“ protestovala Nina. „Mají džípy!“

Chase se zazubil. „Dlouho je mít nebudou.“ Počkal, až Nina vyrazí za Karimou, a vpálil jednu kulku do přední pneumatiky náklaďáku. Pak pokynul Mitchellovi, ať ho následuje kolem mešity na ulici.

Eddie počítal s tím, že zvuk výstřelu prozradí vojákům jejich pozici a odláká pozornost od obou žen. Spolu s Mitchellem běželi uličkou, kalašnikovy připravené k palbě.

Zpoza rohu vysprintoval syrský voják a téměř komicky zabrzdil smykem v oblaku prachu. Než uskočil do úkrytu, reflexivně stiskl spoušť. Chase a Mitchell po něm vypálili každý krátkou dávku a ze zdi zasažené kulkami vyletěly do vzduchu štěpiny kamene.

Chase věděl, kde stojí oba džípy, protože si zapamatoval jejich polohu, když je vojáci strkali k náklaďáku. Zbytek oddílu se touto dobou už jistě shromáždil za nejbližším rohem. Někteří asi běží na protější stranu, aby kontrolovali přístup z uličky, jiní se schovali do zálohy za mešitou, připraveni zaútočit na protivníka.

Nedal jim šanci. Přeběhl ke vzdálenějšímu konci uličky, odkud se otevíral pohled na jeden z džípů. Za ním se kryli tři Syřané, kteří zalehli za kola a vyčkávali. Nepočítali však s tím, že soupeř vyběhne do nekrytého prostoru, a nestihli včas zareagovat.

Chase víc nepotřeboval. Se selektorem palby nastaveným na plnou automatiku pokropil vozidlo kulkami. Vojáci se krčili před deštěm střel, které pronikaly plechem karoserie a trhaly kov…

Některé prorazily palivovou nádrž.

Do písku padaly malé vodopády benzinu a vojáci se rozprchli. Chase následoval jejich příkladu a skočil za zeď mešity. V příští vteřině se vznítily hořlavé páry v nádrži…

Automobil vybuchl jako bomba. Tlaková vlna srazila prchající vojáky k zemi. Džíp se v přemetech valil ulicí a plival kolem sebe ohnivé jazyky. Dva vojáci schovávající se za rohem mu spěšně uskočili z cesty. Hořící vrak narazil do stěny, odrazil se a přistál s koly vzhůru uprostřed ulice.

Voják, který zůstal ležet při ústí uličky, zvedl hlavu a uviděl Eddieho, jenž se tiskl ke zdi. Namířil na něj pušku – a svalil se do prachu, když jej do spánku zasáhla pažba kalašnikovu v Mitchellově ruce. Chase odhodil prázdnou zbraň a nahradil ji kalašnikovem omdlelého Syřana. „Díky.“

Mitchell vyhlédl za roh. „Dostals je všechny?“

„Hned uvidíme,“ odpověděl Chase. Dva protivníci už leželi nehybně před ním, další se ještě držel na nohou. Srazil ho k zemi a prudkým kopancem do týla jej poslal do bezvědomí. Až se probere, bude ho to bolet, ale přežije. Chase neměl syrskou armádu zrovna v lásce, ale k jejím individuálním příslušníkům, z nichž většina ještě nepřesáhla věkovou hranici dvaceti let, nechoval osobní nenávist.

Zbývala trojice, která se kryla za džípem. Jednoho vojáka odhodila tlaková vlna na zeď domku a nezdálo se, že by byl nějakou dobu schopen pohybu. Druhý se v panice svíjel v prachu a snažil se uhasit hořící rukáv uniformy. Třetí se škrábal na nohy s kalašnikovem v ruce, ale spěšně ho odhodil, když viděl, že se k němu blíží Chase a Mitchell se zbraněmi připravenými k palbě. Eddie máchl rukou k mezeře mezi dvěma domky a k otevřené poušti za ní. Voják zalapal po dechu a pak se s rukama vysoko nad hlavou rozběhl do písečné pustiny.

„Mohl jsi ho prostě a jednoduše zastřelit,“ podotkl Mitchell.

„Nevedeme proti nim válku… Hej, co to máš s rukou?“ Američan měl natržený levý rukáv a po tkanině se rozlévala tmavě červená skvrna. Zbloudilá kulka prvního Syřana ho škrábla nad loktem.

„Zatraceně,“ zamumlal Mitchell a překvapeně hleděl na ránu. „Ani jsem ji necítil!“

Chase zranění zběžně prohlédl a označil je za lehké, nic, co by nevyléčil obyčejný obvaz. Mitchell měl štěstí. „To přežiješ, tvrďáku. A teď pohyb!“ Krátkou dávkou prostřelil zadní pneumatiky druhého džípu a rychlým pohledem přeletěl okolí. Za vchodem do mešity vykukoval vyděšený Mahmoud al-Sabban. Chase ho probodl očima. Imám hodil svazek dolarů na ulici a zabouchl za sebou dřevěnou branku.

Spokojený, že je nemůže nikdo ohrozit, než se připojí k Nině a Karimě, se Chase chystal dojít pro peníze, ale Mitchell zavrtěl hlavou. „Nech je ležet. Máme, pro co jsme přišli.“

„Ty tu jen tak necháš ležet deset táců?“ Neochotně následoval Jacka k okraji vesnice.

„Jsou z kapsy strýčka Sama.“

„Takže z Nininých a mých daní!“

Mitchell jen pobaveně odfrkl a zakrátko doběhli k velbloudům. Obě ženy už čekaly v sedlech, špička meče vykukovala z Nininy sedlové brašny. Zbylá zvířata neklidně přešlapovala, vyděšená hlukem výstřelů.

Muži se jim vyšvihli na hřbety. „Pořádně se drž!“ křikl Chase na Ninu. „Pojedeme tryskem!“

Mitchell otočil velblouda k jihu a hlasitými výkřiky a práskáním otěží ho pobídl do klusu. Karima následovala hned za ním.

„Tohle se mi nelíbí…,“ ucedila Nina zaťatými zuby, ale následovala Mitchellova příkladu. Švihla otěžemi a co nejpevněji se držela v sedle. Velbloud hlasitě zaprotestoval a vyhodil všemi čtyřmi, až ji málem vyválel v prachu, ale pak se poslušně rozběhl.

Chase své zvíře zadržel a jel kousek za snoubenkou, aby jí mohl v případě potřeby přispěchat na pomoc. Nina se však držela pevně a přes trhané výkřiky statečně cválala do pouště. Eddie se ohlédl k vesnici, kterou nechali za zády. Někteří vojáci se již zotavili a vstávali. Důstojník, který jim velel, vyšel z mešity a vyděšeně se podíval na hořící džíp, než si všiml, že mu zajatci prchají do pouště.

„Dělejte! Hoďte sebou!“ pobízel Chase své společníky za zvuků výstřelů od vesnice. Kolem nich vyskočily malé gejzíry písku v místech, kam dopadly kulky, ale už se pohybovali za hranicí účinného dostřelu kalašnikovů. Ruská automatická puška je nepřekonatelná pro boj zblízka, ale v přesnosti na větší vzdálenosti pokulhává.

Velbloudi svým na první pohled neohrabaným a toporným cvalem dokážou v měkkém písku postupovat hodně rychle a vesnici i s vojáky za chvíli pohltil žhavý opar.

Nině se konečně podařilo ovládnout pádící zvíře a dojela po bok Mitchellovi. „Proboha, jsi zraněný!“ zvolala při pohledu na zakrvácenou paži.

„Je to jenom škrábnutí,“ odvětil s úsměvem. „Kulka prošla svalem.“ Nina se rovněž usmála.

„Ach, do prdele,“ povzdechl si Chase, jenž cválal za nimi. „Už zase ten podělaný Monty Python.“

Udržovali vysoké tempo, dokud se nepřesvědčili, že je nikdo nepronásleduje. Neustále se rozhlíželi po obloze, zdali se nepřibližují syrské helikoptéry, ale zpomalili velbloudy do ostrého klusu a mířili na jih k hranici.

Chase dojel k Mitchellovi. „Musím uznat,“ přiznal zdráhavě, „že sis v té vesnici počínal docela dobře. Na námořníka,“ dodal.

Mitchell se pousmál. „Během své vojenské kariéry jsem dělal i něco jiného, než se jenom vozil v ocelovém válci.“

„Ale? Co třeba?“ zajímala se Nina.

Úsměv se rozšířil. „Bohužel nemohu sloužit. Důvěrné informace.“

Obrátila oči v sloup. „Paráda, další chlap samé tajemství. Jsi horší než Eddie.“

O půldruhé hodiny později překročili hranice a Mitchell si pomocí satelitní navigace ověřil, že jsou opravdu bezpečně v Jordánsku. Zvládli to.

A získali díl Caliburnu, první stopu, která je dovede k Excaliburu.

12

Rakousko

Kontrast snad nemohl být pronikavější: z dusivě vyprahlé pustiny arabské pouště se přesunuli do chladivého čistého vzduchu Tyrolských Alp. Barevná okna kavárny ve vesnici Rasbrücke nabízela malebný výhled na vysoké štíty, které na jihu uzavíraly zalesněné údolí, jehož věčně zelené jehličnany působily svou svěžestí až nepřirozeně barvotiskové. Nad porostem se zvedaly bělostné svahy malého lyžařského střediska. Po nesnesitelném vedru Sýrie uvítali mrazivý dech horského větru.

V Attayaku vrátili velbloudy a pak je Karima zavezla zpátky do Ammánu k čekajícímu tryskáči ministerstva zahraničí. Nyní, o necelých čtyřiadvacet hodin později, čekali, až se dozví, jestli se Mitzi Fontanové podařilo objevit nějaké náznaky, které by je dovedly k dalšímu kusu meče.

„A je tady,“ poznamenal Chase, když před kavárnou zastavilo Porsche Cayenne. Z ostře červeného SUV vystoupila Mitzi zabalená v nadýchané lyžařské bundě stejné barvy. V jedné ruce držela koženou aktovku a druhou jim vesele zamávala přes okno.

„Ahoj,“ pozdravila radostně Ninu a Mitchella, pak se posadila vedle Eddieho a políbila ho na tvář. „Jak bylo v Sýrii?“

Chase pokrčil rameny. „Docela nuda.“

„Ach,“ povzdechla zklamaně. „A našli jste, co jste potřebovali?“

„Ano,“ odpověděl Mitchell úsečně a jeho tón naznačoval, že hovor na toto téma chce co nejrychleji ukončit. „A co vy, Mitzi? Přálo vám štěstí?“

S úsměvem otevřela brašnu a vytáhla několik velkých papírových archů. „Přálo. Chvíli to sice trvalo, ale nakonec jsem přesvědčila jednoho člověka z místního archivu, aby mi pomohl.“

„Takže to byl muž, ano?“ zeptal se Chase nenuceně a upřel pohled na bod asi patnáct centimetrů pod dívčinou bradou, kde se v hlubokém výstřihu svetru otevírala štěrbina mezi ňadry.

„Jasně, proč ne?“

Pokrčil rameny. „No jo, zase chlap.“

„Co jste zjistila?“ zeptala se Nina a dloubla Eddieho loktem do žeber.

Rozložila archy, fotokopie stavebních výkresů s popisky vyvedenými v těžkém gotickém písmu. „Toto jsou plány hradu Staumberg, které jsem získala v archivu. Doufala jsem, že najdu starší, ale jiné tam neměli. Pocházejí z roku devatenáct set čtyřicet šest, kdy po válce vrátili hrad rodině Staumbergů.“

„Výborně,“ pochválila ji Nina. Stavba měla tvar písmene T, jehož noha zasahovala do nádvoří obehnaného vysokou hradbou. Tři nadzemní podlaží a zřejmě dvě podzemní patra.

„Co přesně hledáme?“ zeptal se Chase.

„Myslím, že o tom něco vím,“ vyhrkla Mitzi nadšeně. „Povídá se, že když nacisté převáželi naloupené poklady z jižní Evropy, část jich zůstala právě tady na hradě. Velitel místní posádky je tam údajně ukryl. Po válce se však nic nenašlo a současný majitel odmítá do hradu kohokoliv pustit.“

„Třeba doufá, že ten poklad najde sám,“ uvažoval Mitchell.

„Nebo nechce, aby mu lovci pokladů rozebrali dům,“ namítl Chase. „Chcéte mi to tády rosébrat a nájit nacistické zlato? Ja, jenom si póslušte!“ řekl s posměšným německým přízvukem a zavrtěl hlavou. „To si nemyslím.“

„Podařilo se vám promluvit s majitelem, Mitzi?“ zajímala se Nina.

„Ano, mluvila jsem s ním. Ale jenom krátce. Většinu rozhovoru obstaral jeho majordomus.“

„On má opravdu majordoma?“ Chase se zasmál. „Vsadím se, že nosí monokl.“

„Jmenuje se Roland Staumberg a je jedním z majitelů lyžařského rezortu. Hrad patří jeho rodině po generace. Velmi příjemný člověk, akorát si nepřeje žádné návštěvy.“

Nina otočila arch s plánem. „Zjistila jste o něm bližší informace?“

„Jen málo. Mezi místními lidmi je docela oblíbený, ale podle toho člověka z archivu si hodně potrpí na ochranu svého soukromí. Prý je velký sportovec. Samozřejmě lyžování, ale i jízda na sněžném skútru, potápění, závodní jachty…“

„Potápění?“ ujistila se Nina.

„Ano. Pomůže vám to?“

„Možná. Při troše štěstí si s námi alespoň promluví. Ale to nám nebude nic platné, pokud ho nepřesvědčíme, že přesně víme, co hledáme.“ Pečlivě si prohlížela plány a natočila výkres podélnou osou stavby od sebe. Místnosti byly rozloženy dokonale zrcadlově.

„Pozor,“ povšiml si Chase jejího soustředěného výrazu, „něco zjistila.“

Nina odstrčila kávové šálky stranou, aby získala na stole více místa, a rozložila výkresy tak, aby byly shodně orientovány. „Podívejte se, jak je stavba symetrická. Ovšem pokud tam opravdu existuje tajná komnata, na těch plánech ji nenajdeme, protože pocházejí až z poválečné doby. Hledejme jakoukoliv odchylku od zrcadlového obrazu.“

Pozorně zkoumala výkresy a ostatní se rozestoupili kolem stolu a rovněž pátrali. „Tato část není stejná,“ ukázal Chase po chvíli na dveře naznačené pouze na jedné straně prvního podlaží hradu.

„A tady je točité schodiště, které nemá svůj protějšek,“ poklepal Mitchell na jiný výkres.

„Ale to nejsou místnosti, pouze stavební úpravy,“ řekla Nina. „Hledáme rozdíly v rozložení prostor v budově.“

„Třeba toto?“ zeptala se Mitzi. „Tady ty dvě místnosti ve spodním podzemním patře po obou stranách chodby.“

„Nejspíš vinné sklepy.“ Nina se sklonila nad výkres.

„Ano, ale podívejte se!“ Mitzi použila mobilní telefon jako pravítko a srovnala ho s koncem jedné místnosti. „Ta vpravo je kratší než ta vlevo.“

Nina viděla, že se dívka nemýlí. Podle měřítka činil rozdíl jen několik kroků, ale byl tam. „Bože můj, to je ono!“

Chase ocenil Mitzi obdivným pohledem. „Ať se propadnu, lásko, tys na to přišla! Hezká práce!“

Dívka se rozzářila. „Díky!“

„Myslím, že se tvoje máma spletla – udělali jsme dobře, že jsme tě požádali o pomoc. Pojď sem.“ Naklonil se k ní a sevřel ji v objetí, které mu dívka nadšeně oplatila. „Co teď?“

„Teď?“ Nina stále hleděla na asymetrii v plánu. „Myslím, že nastala ta správná chvíle promluvit si s panem Rolandem Staumbergem.“

„Vítejte, paní doktorko.“ Roland Staumberg se Nině uklonil a pak jí potřásl rukou. „Je mi skutečně velkou ctí, že mohu pozdravit objevitelku Atlantidy.“

Mitzi nechali – k jejímu velkému zklamání – čekat ve vesnici a Nina, Chase a Mitchell odjeli údolím k hradu. Jak Nina doufala, její momentální proslulost vzbudila zájem hradního pána. Nechápal sice, co dělá v Rasbrücke, ale souhlasil se setkáním.

Impozantní a drsně krásná stavba se tyčila na útesu, který vyčníval z úbočí hory, a shlížela na svahy lyžařského areálu a okolní lesy. Vedla k ní klikatá cesta pokrytá sněhem navzdory pravidelné údržbě, o níž svědčily bariéry nahrnuté pluhem, a všichni ocenili, že americká vláda poskytla Mitchellovi Chevrolet Suburban s náhonem na všechna čtyři kola.

Hradní brána se s hukotem otevřela a SUV vjelo na nádvoří, kde zaparkovalo vedle dvou sněžných skútrů. Uvítal je vysoký hubený muž v tmavém obleku, který se představil jako Kurt, Staumbergův majordomus. Samotný hradní pán čekal ve dveřích. Byl to asi pětačtyřicetiletý muž s širokým hrudníkem a pískově žlutými vlasy, z jehož obličeje vyzařovala vytříbená inteligence. Chase jen s obtížemi skrýval radost, když viděl, že skutečně nosí monokl.

„I já vás ráda poznávám, Herr Staumberg,“ odvětila Nina. Představila své společníky a rozhlédla se po rozlehlé hale, kam byli uvedeni. Podle očekávání vykazovala dokonalou symetrii. Na obou stranách stoupalo kamenné schodiště k ochozu, který se táhl podél boční a zadní zdi s okny z barevných skel. Z vysokého stropu visely křišťálové lustry, stěny obložené tmavým dřevem pokrytým vrstvou laku tak silnou, že vypadala jako jantarová deska, zdobily těžké tapiserie sahající až k podlaze, mezi nimi stála rytířská brnění. „Velmi působivé,“ vydechla obdivně, „nenacházím slov…“

„Děkuji za uznání,“ opáčil Staumberg, „ale nedovedete si představit, kolik mě stojí vytápění!“ Všichni se zdvořile zasmáli; žert prolomil ledy.

Hradní pán je vyvedl na galerii, na níž jako by držela stráž další naleštěná brnění. Na konci ochozu sestoupili po točitém schodišti, jednom z asymetrických prvků stavby, ke dveřím. Majordomus je otevřel a uvedl návštěvníky do pracovny.

V krbu praskala hrubá polena. Vysoké okno hledělo dolů k vesnici, ale podle rozestavění kožených křesel bylo zřejmé, že Staumberg tráví víc času sledováním poněkud nepatřičné plazmové televize než pozorováním nádherného výhledu na horskou krajinu.

„Kvůli fotbalu,“ vysvětlil a pokynul ke křeslům. Počkal, až hosté zaujmou místa, a teprve potom se sám posadil. „Nedáte si něco k pití? Kávu, čaj, domácí pálenku?“

Nina usoudila, že na alkohol je příliš brzy, a požádala o kávu. Mitchell a Chase se k ní připojili a Kurt s úklonou odešel.

„Děkujeme, že jste nás přijal, Herr Staumberg,“ pokračovala Nina ve zdvořilostech.

„Ach, potěšení je na mé straně! Zrovna včera jsem o vás četl.“ Prohrábl hromádku časopisů, vylovil z ní magazín věnovaný hlubokomořskému potápění a otevřel ho. „Vidíte?“ Ze stránky se usmíval Ninin oficiální portrét výkonné ředitelky Mezinárodní agentury pro historické dědictví vedle větší fotografie miniponorky nad jednou z částí Atlantidy, kde se prováděly vykopávky. „Miluju potápění ke ztroskotaným vrakům a jejich prohledávání, ale to, co se podařilo vám, muselo být nesrovnatelně více vzrušující! Tak co pro vás mohu udělat, paní doktorko? Ačkoliv bych si velmi rád poslechl vylíčení, jak jste objevila Atlantidu, nepředpokládám, že právě toto je důvod vaší návštěvy.“

„Bohužel ne, i když pátráme po jiné dávné legendě.“ Podívala se na Mitchella. „Nevím, kolik vám toho mohu prozradit…“

„Nechte mě hádat.“ Staumbergovi se nakrabatila kůže kolem monoklu, jak zamyšleně svraštil čelo. „Hledáte Excalibur.“

Nina překvapením zamrkala. „Jak to víte?“

„Před několika měsíci mě kvůli tomu obtěžoval jeden chlapík. Přišel s bláznivou teorií, že se jeden díl meče skrývá právě tady jako součást nacistického pokladu. Jenže já na tomto hradě bydlím celý život a mohu vás ujistit, že zde žádný ukrytý poklad není. Jako dítě jsem tu propátral snad každý centimetr, takže bych o tom musel vědět! Jenže tenhle člověk… Jak se vlastně jmenoval? Rust?“

„Bernd Rust.“

„Vy ho znáte?“

„Znala jsem,“ odpověděla Nina. „Byl zavražděn.“

„Zavražděn?“ vydechl šokovaný Staumberg. „To je mi líto. Nelíbil se mi, ale nepřál jsem mu nic zlého.“

„Problém spočívá v tom,“ pokračovala Nina, „že byl zavražděn právě kvůli pátrání po Excaliburu. Zpočátku jsem mu také nevěřila, ale po tom, co ho… Inu, domníváme se, že měl pravdu. Snažíme se najít jednotlivé kusy meče dřív než vrahové, kteří Bernda připravili o život.“

Rakušan očividně zneklidněl. „A myslíte si, že jeden z kusů se nachází zde?“

„Ano.“

„To znamená, že totéž si mohou myslet i vrahové.“

„Ta možnost pochopitelně existuje,“ odvětil Mitchell. „Proto jsme vás přišli požádat o povolení ho hledat.“

„Ale kde chcete hledat?“ nechápal Staumberg. „Nenapadá mě žádné místo, kde by se na hradě mohlo skrývat něco, co by nebylo dávno objeveno.“

„A co sklepy?“ zeptala se Nina a rozložila plán nejnižšího patra hradu. „Tady, vidíte? Hrad je dokonale symetrický – až na tuhle místnost, která je o něco kratší než její protějšek.“

Staumberg si výkres chvíli podrobně prohlížel a pak viditelně zbledl. „Ach, vinný sklípek.“

V tom okamžiku vstoupil Kurt s tácem kouřících hrnků kávy. Všiml si výrazu tváře svého pána, na něco se ho německy zeptal a dostal nervózní odpověď. Nina znala němčinu natolik, aby pochopila, že mluví o sklepech. „Stalo se něco?“

„Raději bych… Ehm, nerad bych tu místnost někomu ukazoval,“ odpověděl Staumberg.

„Přestože jste tvrdil, že se na hradě nic neskrývá?“ popíchl ho Chase.

„Neskrývá, alespoň nic, o čem bych věděl, ale…“ Znepokojeně si mnul zátylek. „Jde prostě o to, že… že do té místnosti nechci vodit návštěvníky. Ale mohu ji s Kurtem znovu prohledat. Uvidíme, jestli něco najdeme. Co říkáte?“

„To byste sice mohli,“ připustil Mitchell, „ovšem měli byste vědět jednu věc. Lidé, kteří zabili pana Rusta, se současně zmocnili i výsledků jeho pátrání, které jej dovedlo až sem. Musíte tedy počítat s tím, že se zde mohou ukázat stejně jako my. A ti vás nebudou žádat o povolení prohledat hrad,“ dodal významně.

„Dokázali bychom se ubránit,“ namítl Staumberg nepřesvědčivě.

„Jestli budou chtít vniknout do hradu, tak do něj vniknou,“ prohlásil Chase. „Už kvůli meči zabíjeli a pokusili se zabít i nás.“

„Pokud se jeden díl meče opravdu nachází tady u vás, nesmíme připustit, aby se dostal vrahům do rukou,“ naléhala Nina. „Je životně důležité, aby ho získala Mezinárodní agentura pro historické dědictví, protože může vést k objevu co do důležitosti srovnatelnému s Atlantidou.“

Staumberg se skleslými rameny hleděl z okna a trvalo dlouho, než odpověděl: „No dobře, dovolím vám podívat se do sklepa. Ale než vás pustím dolů, musíte mi slíbit, že zachováte absolutní diskrétnost…“

„Tu vám můžeme zaručit,“ ujistila ho Nina. „Všechno zůstane přísně utajeno.“

„Tak dobře,“ podvolil se Staumberg stále se zjevnou neochotou a řekl něco německy Kurtovi. Majordomus přikývl a otevřel hostům dveře pracovny.

Sestoupili po točitém schodišti, prošli dvojitými dveřmi v zadní stěně haly a pokračovali chodbou k dalším schodům, které je dovedly do nejnižšího podlaží hradu. Kurt cvakl vypínačem a rozsvítil slabé žárovky, které osvětlily nízký kamenný průchod. „Tudy.“ Staumberg přistoupil k těžkým dubovým dveřím na pravé straně a otevřel je. Za nimi se nacházel vinný sklep, jak Nina předpokládala, ovšem velkých rozměrů. Dřevěné police lemující zdi se prohýbaly pod doslova tisícovkami lahví.

„Takže to velké tajemství je alkoholismus hradního pána,“ pošeptal Chase snoubence.

Kurt je vedl k zadní části dlouhé podzemní místnosti, Staumberg kráčel hned za ním. Ohlédl se k Nině. „Důvod, proč jsem žádal o vaši diskrétnost, je… Prostě moje pověst jako příslušníka Staumbergovy rodiny i jako obchodníka a podnikatele. To, co vám nyní ukážu, viděla jen hrstka nejdůvěrnějších přátel.“

„Jak jsem řekla, vaše tajemství spolehlivě uchráníme,“ odvětila Nina s náhle probuzenou zvědavostí.

„Děkuji.“ Zastavili se u dveří a Ninu napadlo, zdali se za nimi nenachází skrytá komnata z výkresu, ale pak tu myšlenku zavrhla. Stěnu tvořila dřevěná prkna, ne kámen, a nikdo se nepokusil ji zamaskovat. Navíc se zdálo, že byla postavena docela nedávno.

Kurt vytáhl z kapsy kroužek s klíči a chvíli mu trvalo, než našel ten správný. Vsunul jej do zámku, odemkl a otevřel dveře. Za nimi vládla temnota. Nina nasála vzduch, podivnou směsici vůní z tajemného prostoru. Dřevo, kůže, nějaká barva, jemný nádech kouře z voskové svíčky…

Staumberg se zhluboka nadechl a Kurt vešel do tmy. „No tak… Pojďte dál.“ Ustoupil stranou, aby hosté mohli vstoupit, a majordomus rozsvítil.

Nina, která šla první, se zastavila v půli kroku, když spatřila, co se v místnosti ukrývá. „Ach, bože můj,“ vydechla; najednou se jí nedostávalo slov.

Naproti tomu Chase se jen stěží ubránil smíchu. „No to mě po…“

Ocitli se v žalářní kobce.

Ovšem ne ve středověké mučírně, nýbrž ve zcela moderním zařízení s krvavě rudými stěnami a podlahou z lesklých černých dlaždic, se zrcadly vysokými až po strop a strategicky rozmístěnými tak, aby přítomní vždy viděli svůj obraz. Středu místnosti dominovala dřevěná lavice čalouněná červenou kůží a opatřená nesčetnými pouty a řemeny. Vysoký stojan za dveřmi sloužil jako odkladiště bohaté sbírky bičů a palic a na stole u zadní stěny stála řada předmětů, které Nina zprvu pokládala za velké černé svíčky, než si uvědomila, že to ve skutečnosti jsou děsivě velké robertky.

Chase se již neovládl a kdákavě se rozesmál. „Ach, panebože! Váš osobní sadomasochistický žalář! Nedivím se, že ho držíte pod pokličkou!“

Staumberg zrudl rozpaky a zlostí. „Slíbili jste, že o tom nikomu neřeknete!“

„Taky že ne. Žádný strach, umíme zachovat tajemství. Ale bůh je mi svědkem, tohle je zatraceně působivé zařízení.“

„Použila bych jiný termín,“ ucedila Nina sevřenými rty.

„Ale no tak, každý chlap má svého koníčka. Jedni hrají fotbal, jiní stavějí modelové železnice, no a někteří… Chutě jsou prostě různé.“ Ohlédl se na majordoma, který stál mlčky u dveří. „Tak co, Kurte, vy jste tady dole pán, nebo služebník?“

„Eddie!“ okřikla ho Nina, avšak náznak úsměvu na majordomově jinak netečné tváři prozradil, že toto je jediná komnata hradu, kde se role obracejí.

„Je to skutečně velmi… osobní,“ prohlásil netrpělivě Mitchell. „Ale nemohli bychom se vrátit k účelu naší návštěvy?“ Prošel kolem lavice do zadní části místnosti. „Jestli je tu opravdu ukrytá komnata, pak se nachází za touto zdí.“

Staumberg se vyhnul Eddieho pobavenému pohledu, připojil se k Mitchellovi a položil ruku na červený nátěr. „Pokud vím, tak ta zeď je celá z kamene. Nikdy jsem si na ní nevšiml ničeho zvláštního.“

„Budeme ji muset prokopat.“

„Samozřejmě s vaším dovolením,“ dodala rychle Nina k Staumbergovi.

Hradní pán se zamyslel a pak rezignovaně zabručel. „Co nadělám… Ale opravíte ji, až skončíte?“

„Pošlete účet OSN,“ navrhl Chase, spolu s Ninou rovněž přistoupil ke zdi a uhodil do kamene zaťatou pěstí. „Zdá se pevná.“

„Máte tu nějaké nástroje?“ chtěl vědět Mitchell. „Kladiva, Sochory…“

„Máme,“ odpověděl Staumberg. „Kurt je přinese.“

„Nebo to zkusíme prorazit tímhle,“ ukázal Chase na největší robertek. „Jeden úder tím monstrem prorazí i železobeton. Kristepane, ten je aspoň tři palce tlustý.“ Zazubil se na Ninu. „Skoro tak velký jako můj, že?“

„Na délku, nebo na šířku?“ zeptala se suše.

„No jo, no, dostalas mě,“ zamračil se Chase, zato Mitchell se bouřlivě rozřehtal, a dokonce i hradnímu pánovi zahrál na rtech chabý úsměv. „Podívejme se, co je za tou zdí.“

Kurt přinesl krumpáč a palici s dlouhou pogumovanou rukojetí. První úder vedl Chase – rozmáchl se a udeřil do kamene. Staumberg sebou škubl, ale hned první rána ukázala, že se Mitzi ve své teorii nemýlila. Za stěnou se opravdu nacházel volný prostor, protože zeď se zřetelně prohnula dozadu. Po dalším úderu palicí se uvolnil kámen a s křupnutím spadl do temnoty.

Chase počkal, až se usadí prach, a posvítil do otvoru baterkou. „Není to moc hluboké. Vidím zadní stěnu. Necelý metr.“ Změnil polohu a namířil kužel světla dolů. „A něco tam je! Vypadá to jako bedny zakryté plachtou.“ Odsunul se. „Pomoz mi, Jacku.“

Mitchell poslušně strčil krumpáč pod kámen a zapáčil. Postupně uvolnil dostatečně rozměrný otvor, aby jím Chase protáhl horní polovinu těla. S baterkou v jedné ruce opatrně nadzvedl cíp zaprášené plachty.

Pod ní ležely bedny z hrubých neohoblovaných prken. Namalované hákové kříže mu prozradily, že místní legendy nelhaly.

„Myslím, že jsme našli… nacistické zlato,“ oznámil, když se vysoukal z otvoru.

Zdálo se, že Staumberga postihl náhlý záchvat migrény, a Nina dobře chápala příčinu. Každý objev nacistických pokladů, zejména těch uloupených z jiných zemí, podléhá přísným mezinárodním zákonům. „Je mi líto, ale budeme muset informovat rakouské úřady.“

„Já vím, já vím.“ Staumberg si mnul čelo. „Ale než to uděláte, byla byste tak hodná a poskytla nám čas, abychom mohli přestěhovat naše, ehm, vybavení jinam?“

„Vzhledem k pomoci, kterou jste nám poskytl, pokládám vaši žádost za oprávněnou.“

Hradní pán se s úlevou usmál. Chase a Mitchell mezitím odvalili další kameny a rozšířili vstup do tajné komory, která skrývala celkem šest beden. Když Chase odstranil plachtu, objevil pod ní v kůži vázanou účetní knihu. Rychlé prolistování ukázalo, že obsahuje německy psaný seznam položek. „Co myslíte, že to je?“

Staumberg si prohlédl několik stránek. „Domnívám se, že jde o seznam všeho, co ty bedny obsahují.“

„Německá důkladnost,“ zažertoval Chase.

Staumberg četl dál a jenom třeštil oči. „Hotový poklad,“ vydechl. „Zlato, stříbro, šperky, náboženské relikvie…“

„A co meč?“ dožadoval se Mitchell. „Mluví se tam o meči?“

Rakušan četl dál. „Ano, tady! Zlatem a stříbrem zdobený jílec meče vykládaný drahokamy, zlomené ostří. Získaný na ostrově Koroneou, údajně historicky významný. Pak je zde uvedena odhadovaná cena v říšských markách… A dokonce i bedna, v které je uložen.“ Nahlédl do otvoru a Chase přejížděl světlem baterky po číslech na dřevěných bocích. „Tam v té!“

Mitchell a Eddie rychle vynesli bednu, položili ji na podlahu žaláře a s použitím krumpáče jako páčidla uvolnili víko. Uvnitř leželo několik předmětů zabalených do voskovaného papíru.

„Musí to být tohle,“ řekl Chase a vytáhl největší kus. Rozbalil ho…

„Ach,“ vydechla Nina.

Obal skutečně obsahoval jílec meče. Kolem drahých kamenů vsazených do kovu se vinuly pruhy zlata a stříbra. Nininy oči však zaujal pahýl čepele, zlomené asi patnáct centimetrů od ozdobného chránítka, konkrétně symbol vyrytý do oceli.

Labyrint. Stejný jako na kusu, který získali v Sýrii.

Převzala díl meče od Eddieho a zvedla jej ke světlu. „Myslím, že odpovídá,“ prohlásila.

„Úžasné,“ řekl Mitchell. „Teď už nám stačí jenom…“

Dveře se s rachotem rozletěly.

Za nimi stál vytáhlý muž s propadlými tvářemi a černými vlasy ostříhanými na milimetrový trávník. V ruce držel pistoli a mířil do místnosti. Všichni ztuhli. Vetřelec překročil práh a jeho chvilkové překvapení způsobené neobvyklým prostředím rychle vymizelo, když upřel pohled na předmět svého zájmu. Ukázal prstem na Ninu. „Vy, dejte mi ten meč,“ oslovil ji s výrazným ruským přízvukem.

Mitchell se postavil se zvednutýma rukama před Ninu. „Zachovejte klid,“ přikázal a postoupil o krok dopředu vedle Eddieho. Rus ho podezřívavě sledoval. „Máme část ostří a bez něj váš šéf Excalibur nikdy nenajde.“ Dodal několik slov rusky.

Muž odpověděl ve stejném jazyku. Nina netušila, co řekl, ale tón byl hodně důrazný. „Za pokus to stálo,“ povzdechl si Mitchell a ustoupil. „Dej mu ten meč, Nino.“

„To se ho chceš jen tak klidně vzdát?“ nechápal Chase.

„Buď se ho vzdáme, nebo se necháme postřílet. Poslechni mě, Nino.“

Nina váhavě vykročila. Rus na ni kývl: Pojďte sem. Udělala další krok. „Chceš ten meč?“ zeptala se. „Tak chytej!“

Hodila mu jílec do obličeje.

Rus instinktivně zvedl ruce, aby ho chytil, a starobylý kov cvakl o pistoli, ale během zlomku vteřiny se vzpamatoval, vztekle sklonil zbraň a znovu na ni namířil…

Plesk!

Rus se otočil o devadesát stupňů, zavrávoral a spadl obličejem dolů na černé dlaždice. Chase ho sledoval spokojeným pohledem, ale pak se podíval, co drží v ruce, překvapeně vyjekl a upustil provizorní obušek – největší robertek ze sbírky na stole –, který mu tak dobře posloužil. Došlo mu totiž, kde se ta obrovská sexuální pomůcka svého času nacházela.

Sklonil se k omdlelému útočníkovi a vzal si jeho pistoli. „Zatraceně, už jsem v životě nadělal dost kravin, ale dosud nikdy, skutečně nikdy se mi nepovedlo zlomit chlapovi čelist půl metru dlouhým gumovým ocasem.“

„Měli bychom odsud rychle vypadnout a zavolat policii,“ vyzval Mitchell a vytáhl mobilní telefon. „Sakra, není tu signál.“

„Jsme ve sklepě,“ připomněla Nina a zvedla odhozený jílec. Pak se otočila k Staumbergovi a Kurtovi. „Šli po nás a po tom meči, ne po vás. Můžete se tu někde schovat?“ Staumberg přikývl.

„Tak tam zalezte a počkejte na policii,“ poradil jim Chase. Prohlédl si zbraň, plně nabitou pistoli Steyr M9 s patnácti náboji ráže devět milimetrů v zásobníku, a přesunul se ke dveřím.

Nepostřehl žádné zvuky ani pohyb, ve sklepě zřejmě nikdo jiný nebyl.

Spěchali zpátky průchodem. „K čertu,“ soptila Nina, „jak nás našli? Přece nemohli Berndovy poznámky rozluštit tak rychle!“

„Nejspíš je nezašifroval tak dobře, jak si myslel,“ usoudil Mitchell. „Ale teď už stejně nemá smysl si s tím lámat hlavu.“

Chase se zastavil u dveří a nahlédl za ně. Nikde nikdo. Uklidněn vedl své společníky ke schodům.

Vystoupali do poloviny schodiště, když se ozvalo zabouchnutí dveří. „Stůjte,“ zašeptal Eddie a kradl se nahoru, až mohl nahlédnout do hlavní chodby v horním podzemním patře. Nikoho nespatřil, ale slyšel nějaké zvuky. Opatrně vyhlédl za roh. V místnosti za otevřenými dveřmi se svítilo a někdo tam prohledával zásuvky a skříně. Rustovy poznámky nejspíš nespecifikovaly místo, kde nacisté ukryli naloupené poklady. Gestem přivolal své druhy a Nina s Mitchellem se k němu co nejtišeji připojili. Pokynul jim, ať pokračují po schodech do přízemí, a kryl jejich postup pistolí namířenou na otevřené dveře.

„Jaký je další plán?“ zeptala se Nina, když je dohonil.

„Skočit do auta a rychle z tohoto zakletého hradu vypadnout. Jakmile zmizíme z dohledu, zavoláme na policii. Musíme si od nepřítele udržet dostatečný odstup, dokud neseženeme pomoc.“

„No jo, ale nejdřív se k tomu autu musíme dostat,“ připomněl Mitchell na vrcholu schodiště. Chase se ujistil, že je čistý vzduch, a všichni společně se rozběhli k dvojitým dveřím velké vstupní haly.

Pootevřel je a vyhlédl mezerou. V hale nikoho neviděl, ale nedohlédl na ochoz a dveře na protější straně zely dokořán. Vetřelci mohli čekat na nádvoří.

Mitchell mu nahlédl přes rameno. „Jak to vypadá?“

„Musíme riskovat.“ Přeskočil práh a s pistolí v ruce se otáčel na všechny strany. „Fajn, tak pojďte.“

Rozběhli se halou k východu…

Kdosi rusky vykřikl.

„Do prdele!“ zařval Chase, bleskurychle se otočil a zvedl zbraň. Na levé galerii stál muž se zlověstně vyhlížejícím kompaktním samopalem škorpion v rukou. Chase v rychlém sledu čtyřikrát stiskl spoušť a donutil Rusa zalehnout za dřevěné zábradlí, z něhož po dopadech kulek odletovaly třísky. Další výkřik v ruštině, bezpochyby přivolávající pomoc.

„Kryjte se!“ přikázal Chase, ale to už Mitchell strhl Ninu do mezery mezi zavěšenou tapiserií a rytířským brněním pod zničeným zábradlím balkonu a přitiskl se k točitému schodišti. Chase uskočil k protější stěně haly, pistoli připravenou k palbě. Jakmile by protivník vystrčil hlavu, provrtala by mu ji kulka.

Další výkřiky, tentokrát od vzdálenějšího konce haly. Předními dveřmi vběhli tři muži.

Všichni ozbrojení.

„Kurva!“ zalapal Chase po dechu a vrhl se za dubový pilíř podpírající ochoz, do něhož se zaryla sprška střel ze samopalu.

13

„Sakra! Co teď?“ křikla Nina na Eddieho přes halu. Dubový sloup mu sice prozatím poskytoval dostatečnou ochranu, ale protivníkům potrvá jen pár vteřin, než se dostanou do pozice, odkud na něj budou moci sami vystřelit nebo jej naženou do rány muži na balkonu.

„Nemůžeme dělat vůbec nic!“ odpověděl jí Mitchell a táhl ji ke kovovému točitému schodišti. „Pojď se mnou.“

Chase postřehl, že ustupují. Uvědomil si, že jen co se ocitnou na schodech, uvidí na ně nepřátelé z protějšího konce haly a stanou se pro ně snadným terčem…

Naklonil se kolem prostříleného pilíře a vypálil tři výstřely, spíš k odvedení pozornosti, než že by věřil ve šťastný zásah. Jak doufal, Rusové se spěšně kryli.

Z ochozu zazněl nezaměnitelný rachot škorpionu a dlouhá dávka vyrazila ze sloupu gejzír třísek. Chase si zakryl obličej, jak mu kusy dřeva prolétly kolem hlavy. Věděl, že si musí rychle najít odolnější úkryt.

Nina po čtyřech stoupala schodištěm, Mitchell v těsném závěsu za ní. Když Chase vypálil další dva výstřely, ohlédla se dolů do haly. „Panebože, to je ona!“ V jedné ze tří postav, které běžely ke kamennému schodišti na konci protějšího balkonu, poznala odstřelovačku z Bournemouthu, přestože teď měla vlasy obarvené do ostře rudého odstínu.

„Dominika Romanovová,“ potvrdil Mitchell.

„Zabila Bernda…“

„Já vím. Nezastavuj se!“

Chase vyslal další dvě zastrašovací kulky nahoru na ochoz. Jedna z nich se s kovovým zazvoněním odrazila od brnění. Rus opět zalehl a škorpion se odmlčel.

Pohyb!

Vysprintoval k dvojici širších dřevěných sloupů, které podpíraly roh balkonu v zadní části haly. Kolem hlavy mu proletěl déšť střel, jež rozvlnily tapiserie a shodily jedno brnění, které se s řinkotem zřítilo na podlahu. Vrhl se k zemi a překulil se za hranatý podstavec obou pilířů, jenž ho zaclonil před střelcem na ochozu i před nepřáteli na konci haly a současně mu poskytl lepší palebné postavení.

Jenže s pouhými čtyřmi náboji si už nemohl dovolit jediný chybný zásah.

Muž nahoře si uvědomil, že ztratil cíl. Rozběhl se ke kamenným schodům na kraji balkonu, aby se připojil ke svým soudruhům.

Nina právě vystoupila k záhlaví schodiště a zamrazilo ji hrůzou, když spatřila střelce na ochozu. Naštěstí už sestupoval do přízemí a byl k ní otočený zády.

Dveře do Staumbergovy pracovny byly jen pár kroků daleko. „Pojď,“ oslovila přes rameno Mitchella, „schováme se…“

Dveře se otevřely a Nina se ocitla tváří v tvář dalšímu banditovi ve Vaskovičových službách, podsaditému muži s vlasy staženými do culíku na temeni. Oba sebou při nečekaném setkání škubli – pak se Rus zlovolně usmál a pozvedl ruku s pistolí…

Mitchell odstrčil Ninu stranou, bleskurychle se otočil, vykopl pravou nohou a zasáhl soupeře do hrudi. Rus neudržel zbraň a ta přepadla přes zábradlí. Než se zmohl na reakci, zasáhl ho Mitchell druhým kopancem do žaludku a srazil ho dveřmi zpátky do pracovny. Ozvalo se zapraskání, jak lebka narazila do podlahy, a muž ztratil vědomí.

Dominika zaslechla hluk a vykřikla nějaký rozkaz. Střelec sestupující po schodech se otočil a vracel se na ochoz. Jeden z jejích společníků vystřelil dlouhou dávku k dvojici sloupů, čímž donutil Eddieho, aby se kryl, a rozběhl se za svým spolubojovníkem, až se mu rozevlály cípy dlouhého pláště.

Chase se podíval nahoru a s úlekem spatřil, že Nina a Mitchell, kteří neviděli na schodiště, běží po ochozu Rusům rovnou do rány. „Ne! Vraťte se!“ křikl na ně, ale okamžitě se musel krýt, protože Dominika a její společník stiskli spouště samopalů Heckler & Koch MP-5K. Dvojitá dávka vyrazila z pilířů kusy dřeva. „Kristepane!“

Nina doběhla ke schodišti – a strnula, když uviděla spěšně se vracejícího Rusa a dalšího o několik schodů za ním. Oba byli ozbrojení, zatímco ona s Mitchellem měli dohromady jen zlomený pahýl meče.

Když nemůžou útočit, musí se bránit…

Na vrcholu schodiště stálo na stráži brnění, prázdné paže zkřížené nad širokým štítem. Nina do něj strčila. Brnění se svalilo, sletělo po schodech a rozpadlo se v kaskádě lesklých kusů kovu. Vlna železa srazila prvního Rusa, který se s bolestným výkřikem skutálel pod schodiště.

Druhý útočník ho přeskočil – a skákal dál. Odrazil se od stěny k zábradlí, od zábradlí zpátky ke zdi a nakonec přistál po dokonalém saltu do podřepu přímo před Ninou. Plášť kolem něj zavířil se zlověstným plesknutím.

„No dobře,“ ušklíbla se Nina, šokovaná ukázkou gymnastiky popírající zemskou přitažlivost. „Co teď, Jacku?“

Mitchell kolem ní proklouzl s pažemi zdviženými k sebeobraně. „Postarám se o něj.“

„Má zbraň!“

„To není jeho styl. Nemám pravdu, Zachare? Myslíš, že na mě stačíš?“ K Nininu překvapení se ukázalo, že se Mitchell nemýlil – mladík s ulízanými vlasy zastrčil kompaktní samopal pod plášť. Oba muži se okamžik měřili očima a pak oba současně vyrazili do útoku. Končetiny se v divokém víru míhaly vzduchem ve snaze zasadit rozhodující úder nebo odblokovat soupeřův výpad. Oba dokonale ovládali bojová umění a souboj byl zprvu vyrovnaný, ale pak začal Američan ztrácet a ustupoval podél zábradlí ochozu.

Chase zezdola pozoroval divokou rvačku. Co to sakra Mitchell provádí? Neměl však čas o tom uvažovat, protože se opět ocitl pod palbou. Dubové sloupy nyní připomínaly ohryzky jablek a jako štít před kulkami už dlouho nevydrží. Vypálil dva výstřely, prakticky naslepo. Zbyly mu pouze dva náboje…

Jedno křídlo dvojitých dveří v zadní stěně se po prudkém nárazu vytrhlo z pantů, s třeskotem dopadlo na podlahu a odletělo několik metrů daleko. Střelba umlkla. Chase se otočil, aby čelil nové hrozbě. Mezerou ve dveřích se na něj žádostivě šklíbil obrovitý Rus se zjizveným obličejem, který ukradl Ninin laptop – Maximov, přezdívaný Buldozer.

„Ach, do prdele s tebou, ty debile.“ Chase stiskl spoušť.

Maximov uskočil, ale ne dost rychle. Kulka se mu zaryla do tlustého bicepsu a pokropila druhé dveřní křídlo krví. Chase zaslechl z chodby zasténání.

Jako při orgasmu.

Vzpomněl si, co mu Mitchell řekl o Maximovově narušeném nervovém vnímání. „Sodomito zasraný…“

Těžké dveře se zhouply dozadu a zmizely v chodbě, vysazené z pantů. Za okamžik se zase objevily – mohutný Rus je svíral masitýma rukama a držel je před sebou jako štít.

Chase vypálil poslední náboj doprostřed dveří v místě, kde měl soupeř hrudník. Obr sebou škubl a zastavil se, ale jen na vteřinku. Pět centimetrů tlusté tvrdé dubové dřevo kulku natolik zpomalilo, že nepronikla do hrudního koše. Zdálo se, že rána Maximova ještě povzbudila. „Jdu si pro tebe, trpaslíku.“

Rozběhl se k Eddiemu a ohnal se po něm dveřmi jako gigantickou plácačkou na mouchy. Angličan se vznesl do vzduchu a za letu shodil další brnění, které se sesypalo v kakofonii kovového břinkotu. Ostří halapartny na dlouhé násadě se zarylo na dva centimetry hluboko do podlahy.

Chase zvedl hlavu a rozhlédl se. Dominika Romanovová a její společník postoupili na několik kroků k němu, ale přestože drželi samopaly v pohotovosti, jejich ukazováky opustily lučíky spouště. Oba se usmívali a s potěšením sledovali představení.

Muž se zasmál, dloubl do Dominiky a rusky utrousil posměšnou poznámku. Chase se posadil a jeho dlaň se dotkla kusu zakřiveného kovu… Rozmáchl se a hodil nákrčník brnění na smějícího se nepřítele. Ocelový prstenec prolétl vzduchem jako házecí talíř, zasáhl Rusa do obličeje a s vlhkým křupnutím mu přerazil kořen nosu. Útočník zaječel a zavrávoral. Z nozder mu vytryskly dva proudy krve.

Dominika zvedla samopal, ale to už se Maximov přiblížil k Angličanovi na dosah. Zadržela prst na spoušti a čekala, až se jí otevře volné palebné pole.

Maximov, jemuž tekla po hrudi krev po zásahu kulkou, zvedl Eddieho lehce jako pírko a zašklebil se mu žlutými zuby do obličeje…

Chase jej udeřil čelem do hlavy.

V příští vteřině toho litoval. „Kurva,“ zachrčel a před očima mu naskočily mžitky. Ten parchant má fakt lebku vyztuženou kovovým plátem! Maximovův dementní škleb se rozšířil a z hrdla mu zabublal smích, když mrštil soupeřem zády dolů na trosky brnění.

Chase zaječel, jak se mu hrot vyčnívající ze zadní části sekyrového ostří halapartny zabodl do paže. Vyškubl se a zanechal na kovu krvavou skvrnu.

Maximov se k němu sklonil a otevřel dlaně velké jako talíře. Chase sevřel halapartnu těsně nad ostřím, vytrhl ji z podlahy a švihem se postavil. Dominika namířila samopal, ale Maximovova blízkost jí nedovolila vystřelit. Zaváhala…

Chase jí vrazil konec násady středověké zbraně do čéšky. Dominice se podlomila noha, a než získala ztracenou rovnováhu, Chase jí zasadil brutální úder pod bradu. Svalila se na zavěšenou tapiserii.

„Dominiko!“ zařval Maximov a starost o ženu se v něm rázem změnila v nepříčetný vztek. Šílené oči se zabodly do soupeře.

Chase se znovu ohnal halapartnou.

Maximov zvedl paži silnou jako kmen stromu a odblokoval úder. Násada se s praskotem zlomila a Eddiemu zůstal v ruce jen kus dřeva s ostřím. Spěšně otočil zbraň, aby ji použil jako bojovou sekyru. Uvědomoval si však, že pokud Buldozerovi neusekne jediným zdařilým úderem hlavu, jeho šance jsou mizivé.

Ani se o to nepokusil. Místo toho popadl jednou rukou lano, které drželo tapiserii, a přesekl je nad úvazníkem ve zdi.

Nebyl žádná muší váha, ale tíha více než třiceti čtverečních metrů bohatě vyšívané silné tkaniny zavěšené na hrubém dřevěném břevnu více než stačila, aby ho vynesla ke stropu. Padající tapiserie zavalila Dominiku jako lavina a srazila ji na podlahu.

Chase se chytil zábradlí ochozu, vytáhl se přes ně na balkon a podíval se dolů. Muž s přeraženým nosem se bezmocně potácel a pokoušel se zastavit proudy krve, které mu smáčely obličej a hrudník. Dominika se zmítala pod závěsem a Maximov se na něj jenom impotentně mračil. Myšlenka, že by zvedl jednu ze střelných zbraní, které se válely na podlaze, byla zřejmě příliš složitá, aby ji jeho mozek dokázal pojmout.

Nina…

Stála na protější straně ochozu a sledovala Mitchellův souboj s Rusem v dlouhém plášti.

Jeden ze Zacharových kopů nakonec pronikl Američanovou obranou a zasáhl holeň. Mitchell zavrávoral, tvář zkřivenou bolestí. Věděl, že vzápětí přiletí další úder, a pokusil se zvednout ruce, aby ho vykryl, ale o zlomek vteřiny se opozdil a Zachar mu zabořil pěst do hrdla. Američan se rozkašlal a zhroutil se k zemi.

„Jacku!“ vykřikla Nina; Rus překročil padlého protivníka, uhladil si dlouhé vlasy a zadíval se na zlomenou zbraň, kterou svírala v dlani.

„Buď zdráva, krásná dámo,“ oslovil ji. „Dej mi prosím ten meč.“

Nina ustoupila. „Raději bych si ho nechala.“

Teatrálně našpulil rty a ještě jednou si prohrábl vlasy. „Dobře, požádám znovu.“ Vytáhl zpod pláště zbraň a namířil na ni. „Teď mi prosím dej ten meč.“

Nina váhala a pak náhle zaslechla kovové cinknutí – shora.

Vzhlédla, stejně jako Zachar, který se nečekaně vznesl – Chase se zhoupl na lustru, nabral Rusa podrážkami a poslal ho barevným oknem na čerstvý vzduch. Táhlé zaječení skončilo bezdechým uff, jak Zachar dopadl na střechu přístavku na nádvoří.

Chase musel řešit vlastní problém. Kyvadlo dosáhlo horní úvratě a vracelo se, když se zpod stropu ozvalo ostré zapraskání, které jej varovalo, že lustr dlouho nevydrží a utrhne se.

Zhoupl se k protějšímu ochozu…

A nedoletěl.

Zoufale se chytil tapiserie, za ním se na podlaze roztříštil lustr. Jednou rukou zachytil okraj hrubé tkaniny a visel na ní, zatímco máchal druhou paží a hledal úchop. Houpal se asi čtyři metry nad zemí…

Rrrrrip.

„A sakra,“ Látka se trhala ve švu u závěsného dřevěného břevna a trhlina rychle postupovala. „Do prdele!“

Divoce se zhoupl na povolující tapiserii a řítil se přímo na Maximova, který rozevřel náruč, aby ho polapil a rozdrtil ve smrtícím objetí…

Spojenýma nohama narazil do obrovy hrudi.

Dunivý náraz a Chase se bolestivě uhodil o podlahu. Dvojitý kopanec srazil Maximova pouze dozadu, ne k zemi. Vousatý terminátor byl prostě nezničitelný.

Nina se rozběhla přes skleněné střepy na pomoc Mitchellovi. Sklonila se nad ním. „Jsi v pořádku?“

„Pár dní si nezazpívám ve sboru,“ zasípal a třel si zraněný hrtan. „Kde je meč?“

Vítězoslavně zamávala pahýlem. „Tady!“

„A Eddie?“

„Ach, kristepane!“ Chase se pod nimi soukal po zádech v beznadějné snaze uniknout obrovi, který se k němu dusavě blížil. „Musíme mu pomoct!“ Nina přeskočila Mitchella a seběhla po schodech. Maximov zatím zvedl Eddieho lehce jako dítě.

Muž, kterého Nina srazila shozeným brněním, ležel mezi troskami zbroje a pomalu se probíral. Skorpion se leskl na schodech několik centimetrů od jeho ruky. Zvedl hlavu, když uslyšel blížící se kroky…

Nina v běhu popadla štít a nyní se jím ohnala po soupeřově hlavě. Dunivý náraz kovu o kost a Rus se bezvládně svalil. Nedaleko se potácel jiný Vaskovičův žoldák a držel si rukama zakrvácený obličej. Další rozmach, tupý kovový náraz a i tento protivník byl vyřazen z boje.

Nina odhodila zprohýbaný štít a sehnula se pro samopal. Na druhé straně haly bušil Maximov Chasem o dubový pilíř. „Hej!“ křikla na něj.

Obr otočil hlavu, spatřil zbraň – a mrštil na Ninu Eddieho jako neřízenou střelu.

Pokusila se uhnout, ale Chase ji nabral do ramene a oba se zřítili k zemi. Samopal při pádu vystřelil a kulka se s ostrým cinknutím od něčeho odrazila.

Nina otevřela víčka a spatřila, jak Maximov koulí očima a šilhá si na čelo. Za potrhanou kůží na okamžik zahlédla matný kovový odlesk, který však vzápětí zalila krev stékající přes čelo k nosu. Obrovskému Rusovi se roztřásla kolena a s hlasitým žuchnutím spadl na záda. Po obličeji se mu rozlil prázdný úsměv.

Nina si uvědomila, že – alespoň pro tuto chvíli – zlikvidovali všechny své protivníky. Ovšem hukot vrtulníku za rozbitým oknem jí napověděl, jak se Rusové dostali na hrad, a pochopila, že stále nemají vyhráno. „Vstávej, Eddie!“ Pomáhala mu na nohy. „Musíme pryč, musíme pryč!“

Mitchell sestoupil do haly a překvapeně zíral na dva zneškodněné muže. „Tos udělala ty?“ zeptal se chraplavě.

„Když se někdo naváží do mého chlapa, dokážu kolem sebe sekat jako lvice,“ odvětila s úsměvem.

Vyběhli z hradu na nádvoří. Brána byla otevřená a vedle jejich SUV parkovala další dvě vozidla.

„To byla pěkná ukázka bojových umění,“ pochválila Nina Mitchella, když doběhli k suburbanu. „Eddie většinou jenom sráží lidi pěstí.“

Mitchell si protřel zhmožděný krk. „Moc pěkná nebyla,“ utrousil a vklouzl za volant. Nina pomohla potlučenému snoubenci na zadní sedadlo a pak oběhla kapotu k místu spolujezdce. Američan jí hodil mobilní telefon. „Zavolej policajty.“

Nad nádvořím zaburácela helikoptéra a přes rozjíždějící se automobil přelétl stín. Chase sledoval vrtulník očima. „Nalétává na nás!“ varoval, když projížděli bránou.

Nina se naklonila k oknu. „Myslíš, že mají kulomety?“

Sníh nahrnutý ke krajnici náhle vybuchl řadou malých gejzírů. Helikoptéra nad nimi znovu přeletěla a pilot strhl stroj do prudké zatáčky, jak se chystal k novému náletu. „Nevadí!“ Zastrčila pahýl meče pod bundu, přitáhla si bezpečnostní pás a zvedla telefon. „Jaké je nouzové číslo v Rakousku?“

„Jedna tři tři,“ odpověděl Mitchell a dupnul na brzdu, protože SUV se blížilo k první vlásenkové zatáčce. I s náhonem na čtyři kola sebou záď vozidla smýkla do závěje.

„Proboha, dávej pozor!“ vykřikl Chase. „Ať nesletíme do propasti…“

Kapotu suburbanu prošila s kovovým tlukotem řada výstřelů a vzápětí následovala rána, jak jedna z kulek zasáhla přední pneumatiku. Obnažený ráfek se zakousl do uježděného sněhu. Automobil se kolem něj otočil a narazil bokem do bariéry, vytvořené sněžným pluhem na okraji vozovky. Suburban se převrátil na střechu a pomalu se zastavil na hraně zasněženého srázu.

„Jako bych ti to neříkal,“ utrousil Chase a přerušil tak šokované ticho.

Spolu s Mitchellem seděli na někdejším stropu kabiny, Nina se neohrabaně kolébala zavěšená na bezpečnostním pásu a její ohon zametal střechu vozidla. Popraskaným čelním sklem viděla jako ve snách hory převrácené vzhůru nohama na protější straně údolí a rozlehlou bílou plochu, která klesala k řídké řadě stromů a k převislému útesu za nimi.

Chase obklopený předměty, které povypadávaly z kapes a přihrádek v kabině, hleděl zadním oknem. Kromě helikoptéry slyšel i ostrý hukot.

Hluk rychle nabýval na síle.

„Sněžné skútry,“ oznámil. „Jdou po nás.“

Mitchell vyhlédl bočním okénkem. „Kam zmizel ten vrtulník?“

„To nevím, ale zdá se, že se vrací.“

„V tom případě bychom z tohoto vehiklu měli co nejrychleji vystoupit,“ řekla Nina. Vzepřela se o strop kabiny a druhou rukou šmátrala po uzávěru bezpečnostního pásu…

Chase si uvědomil, co dělá. „Nino! Počkej!“

Pozdě.

Přezka povolila a Nina ztěžka dopadla na střechu vozidla.

Automobil se naklonil.

„Do prdele práce,“ ulevil si Chase, když se SUV převalilo přes okraj srázu.

14

Nina strnulá hrůzou sledovala, jak se krajina za čelním sklem naklání a pak jí vyráží vstříc.

„Moc pěkné!“ houkl Chase jedovatě.

„Přestaň! Nemohla jsem vědět, co se stane!“

Mitchell marně zápolil s kličkou. „Dveře jsou vzpříčené. Zkřivil se rám.“

Nina zkusila kliku na své straně, ale stejně neúspěšně. Kolem oken stále rychleji svištěl sníh. Chase se plazil k zadním dveřím. „Otevřu zadek. Jacku! Najdi páku kapoty!“

„Cože?“

„Páku, co otevírá kapotu! Když se odklopí, zaryje se do sněhu a může nás brzdit!“

Mitchell horečně hledal páku, zatímco Chase odstrkoval smotané vlečné lano, které se mu připletlo do cesty. Střecha pod ním se otřásala, jak SUV klouzalo po sněhu a nadskakovalo na hrbolech.

„Mám to!“ křikl Američan a škubl pákou. Kapota se odklopila přes přední sklo a její široké čelo se zarylo do sněhu. Suburban znatelně zpomalil, ale nezastavil se. Kolem spuštěné kapoty vyletovaly sněhové chocholy, jak tři tuny kovu hnané gravitací pokračovaly v klouzavém sestupu do údolí.

„Sakra!“ vykřikla Nina. „Otáčíme se!“ Kapota odhrnovala sníh nerovnoměrně a strhávala SUV bokem. Do jejího zorného pole vklouzly bočními okny stromy na okraji útesu.

Něco ji napadlo. Vmáčkla se pod opěrku hlavy a natáhla se ke klice.

Mezitím se Chase probojoval k pátým dveřím. Škubl za rukojeť a pootevřel je, pak se zapřel a sklopil je jako padací most.

Přes šustění plechu na sněhu a dunění nárazů zaslechl syrový nakřáplý zvuk motorů. Sněžné skútry.

A také vrtulník, který se blížil v dalším přeletu…

Nina zatáhla za kliku a na škvírku otevřela zadní boční dveře. Potlačila do nich a rozšířila mezeru. Do kabiny vnikl sníh a bodal ji do očí. Zamrkala a silně zatlačila na dveře. Suburban se stáčel do strany a nabíral rychlost…

Otáčení se zastavilo a pak změnilo směr. Zadní boční dveře působily jako kormidlo. Kapota se pořádně zakousla do sněhu a rychlost se opět snížila.

Vtom otevřené dveře narazily do zlomené větve zapadané sněhem. Pahýl prorazil okno a Nina s výkřikem uskočila, ale její nápad fungoval – chevrolet znovu sjížděl po svahu relativně spořádaně. Ovšem jak dlouho?

Mohutný náraz vyhodil Ninu a Mitchella k sedadlům a neupevněné předměty se hrnuly kolem nich dopředu, protože sklon svahu se změnil a klesal strmě do údolí. I s provizorní brzdou opět nabírali rychlost. Nina se ohlédla. Chase lezl na otevřené páté dveře. Domnívala se, že se chystá vyskočit, ale její snoubenec se vyklonil a sáhl k podvozku. „Eddie! Co to děláš? Vyskoč! Vyskoč, dokud můžeš!“

Chase mžourající proti prudce letící mase sněhu však neměl v úmyslu opustit potápějící se loď. Natahoval se přes zadní nárazník k rezervnímu kolu upevněnému pod zavazadlovým prostorem a moc dobře si uvědomoval, že se rychle blíží ke skalnímu převisu.

Pilot se s vrtulníkem vznášel nad hranou útesu, odkud bude moci sledovat jejich smrt jako z divadelní lóže. Chase slyšel klapot automatických zbraní – řidiči sněžných skútrů se snažili jejich odchod z tohoto světa ještě uspíšit.

Suburban narazil do balvanu ukrytého pod sněhem a vznesl se do vzduchu. Dopadl nosem napřed a kapota se vytrhla ze závěsů, čelní sklo se s řinkotem vysypalo. Vozidlo okamžitě zrychlilo a řítilo se po svahu jako po pekelné sáňkařské dráze.

Nina se v poletujících chuchvalcích sněhu s vypětím všech sil snažila zorientovat. Eddiemu se nějakým zázrakem podařilo udržet na otevřených pátých dveřích. „Zachraň se, Eddie!“ křičela na jeho siluetu. „Vyskoč!“

Přikrčil se. „Bez tebe nepůjdu!“ Další náraz o kámen rozbil boční okénko. „Podej mi to lano!“

Nina se zachytila o opěrku hlavy a přitáhla se dozadu. Tažné lano jako by ožilo a při každém divokém poskoku jí vyklouzlo z ruky. Zaťala zuby a natáhla se pro ně…

Do boku suburbanu zabubnovaly kulky. Jedna z nich proletěla karoserií a zaryla se do sedadla nad její hlavou. Trhla sebou a znovu hrábla po roztančeném laně. Tentokrát ho pevně zachytila.

Přitáhla se ještě víc dozadu a Chase se sklonil do kabiny s napřaženou paží. Nina mu chtěla strčit do ruky konec lana…

„A jsme v prdeli,“ ucedil Mitchell tónem, jenž věštil neodvratný konec. Chase se podíval dopředu. V ústrety jim pádila řada stromů – a spolu s ní i převis hned za ní. „Nevím, co máte vy dva v plánu, ale udělejte to hned!“

Chase vyhledal pohledem Nininy oči.

V posledním vzepětí se k němu vrhla. Eddie zachytil konec lana, který mu podala, a napřímil se. Když se naklonil přes zadní nárazník, sníh ho bičoval do obličeje. Předtím už uvolnil rezervu ze závěsu a teď spěšně provlékl lano mezi paprsky z hliníkové slitiny a uvázal pevný uzel.

Rozbilo se další sklo, kolem kotníků mu proletěly skleněné střepy. Ignoroval je a uvázal druhý konec lana kolem tažného háku. Od řady stromů je dělily pouhé vteřiny…

Vytrhl rezervu ze závěsu a odhodil ji.

Kolo se stočilo na stranu a vleklo lano za sebou jako dlouhého hada. Poskakovalo a zapadalo do závějí, ale vždy se zase vynořilo a běželo podél chevroletu.

Sněžné skútry zkracovaly náskok. Chase se chytil tažného háku a ucukl hlavou. Vzápětí další kulka roztříštila sdružená zadní světla jen pár centimetrů od jeho temene. Vpředu hučel rotor helikoptéry, vzadu divoce vrčely motory skútrů a suburban se řítil k útesu.

Rezervní kolo proletělo kolem stromu – na druhé straně od suburbanu.

Lano se s prudkým škubnutím napnulo a náhle zastavená rezerva začala opisovat kruh kolem stromu. Lano omotalo kmen jednou, podruhé, než se kolo zarazilo o kůru. V příští vteřině sebou SUV trhlo, sklouzlo přes hranu útesu a přeletělo tak daleko, že se pod jeho přední částí otevřela prázdná propast. Nina zaječela. Setrvačnost ji strhla dopředu a nezadržitelně se blížila k díře po čelním skle…

V posledním okamžiku jí Mitchellova ruka sevřela zápěstí.

Chevrolet ovšem pokračoval v kruhovém pohybu kolem stromu. Jeden z řidičů se ve své horlivosti dostal se sněžným skútrem příliš blízko k řadě stromů a najednou zjistil, že mu letí vstříc tři tuny otlučené oceli jako hlava gigantického kladiva.

Obě vozidla se srazila a mohutná masa SUV odhodila podstatně lehčí sněžný skútr dozadu. Jeho zadek se prudce zvedl a vymrštil řidiče ze sedla. V přemetu přeletěl přes chevrolet i přes okraj převisu…

A narazil na rotorové listy vznášejícího se vrtulníku.

Lidské tělo se ve zlomku vteřiny změnilo v krvavou mlhu zvířenou rotorem a helikoptéra se nárazem rozkymácela. Její nos se sklonil dolů a vedl stroj do strmého pádu navzdory úsilí pilota vyrovnat let.

Listy narazily do holé skály a zlomily se…

Vrtulník narazil do skalní stěny. Náraz rozdrtil kabinu a všechny uvnitř, ještě než se zbytek trupu zřítil na dno propasti a vybuchl.

Chase už se neudržel a sklouzl ze zadních dveří do závěje, jak se suburban spirálovitě točil kolem stromu. Vozidlo narazilo ve smyku do balvanu. Střecha se probořila a automobil se položil na bok. Kola se zakousla do sněhu a setrvačnost vyhodila chevrolet do vzduchu…

Druhému řidiči se podařilo zabrzdit ukradený sněžný skútr v bezpečné vzdálenosti od hrany útesu, ale nebylo mu to nic platné. Letící suburban ho strašlivou silou srazil ze sedla a dopadl na něj a pak se konečně zastavil s koly opět vzhůru, střecha zmačkaná jako celofán, šasi zprohýbané.

Chase se roztřeseně postavil a brodil se sněhem k převisu. Minul sněžný skútr s naprázdno běžícím motorem a zastavil se u zdemolovaného vraku, pod nímž se rozlévala krvavá skvrna. „Nino! Nino! Žiješ?“

Žádná odpověď. Sklonil se a nahlédl do kabiny.

Poničený vnitřek pokrýval sníh, hlína a kamení. Nahlédl přes zadní sedadlo. „Nino!“

Vpředu se něco pohnulo. „Eddie?“ zachraptěl obluzený Mitchell.

„Jacku! Kde je Nina?“

„Nevím… Ne… neudržel jsem ji.“

Eddiemu sevřela srdce ledová ruka hrůzy. „Jsi zraněný?“ zeptal se, když se donutil věnovat pozornost nejbližší osobě, zatímco každičká mozková buňka na něj křičela, ať hledá Ninu.

„Myslím…, že ne. Potlučený… Ale nic zlomeného.“

„Dobře. Hned se vrátím.“ Chase se napřímil a horečně se rozhlížel po snoubence.

Belhal se kolem vraku a jeho oči zoufale pátraly po něčem, co není bílé nebo hnědé nebo zelené. „Nino!“ Ohlédl se a točil se dál, horská krajina mu splývala v rozmazanou skvrnu…

Červená.

Ne krev, světlejší odstín jejích vlasů, které trčely za závějí několik metrů daleko.

Rozběhl se k nim, podrážky mu křupaly ve sněhu. Nina při divokých kotrmelcích vypadla z auta a teď ležela na studené zemi obličejem dolů a nehýbala se.

Chase padl na kolena vedle ní a hmatem zkoušel známky života – nebo smrti. Přes načechranou bundu nedokázal nahmatat pulz a nepoznal ani, jestli snoubenka dýchá. Přesunul ruku k jejímu krku, odstrčil ohon vlasů a přitiskl konečky prstů pod bradu. Ještě byla na dotek teplá, ale srdce netlouklo.

Bez dechu hrůzou stiskl jiné místo.

A nahmatal slabý záchvěv.

Tep!

Zatajil dech a čekal.

Další pulz, a další. Stabilní. Chase vydechl úlevou, opatrně nadzvedl Nině hlavu a otočil ji na záda. Obličej měla na několika místech pořezaný, po lících a bradě se jí táhly červené stružky.

Rychle rozepnul zip bundy a otevřel ji. Jedna strana klesla, zatížená zlomeným mečem, ale Chase pahýl ignoroval a pátral po případných zraněních. Žádná krev, nikde netrčely hroty zlomených kostí, když přejížděl dlaněmi po hrudníku…

„Na to teď není… vhodná chvíle ani místo, Eddie,“ zašeptala.

Uvědomil si, že jí mačká obě ňadra. Nina zatřepetala víčky a zmohla se na chabý úsměv.

„Ha!“ vyhrkl Chase se směsicí úlevy a podráždění. „Moc vtipné!“ Odtáhl ruce. „Jsi zraněná? Bolí tě něco?“

„Bolí mě úplně všechno… Ale myslím, že budu v pořádku.“ Pokusila se zvednout. „Auúúú.“ Chase jí pomohl posadit se a Nina spatřila vrak chevroletu. „Pro boha svatého,“ zaúpěla. „Kde je Jack? Stalo se mu něco?“

V odpověď zamávala z otevřených zadních dveří pokrčená paže. Mitchell prolezl mezi sedadly převráceného suburbanu do zavazadlového prostoru. „Jsem v pohodě!“ zahalekal. „Ale co meč? Neztratila jsi ho?“

Nina zašmátrala v rozepnuté bundě. „Sakra, měla jsem ho…“

„Tady je.“ Chase zvedl pahýl středověké zbraně. „Máme ho, žádný strach!“ křikl na Američana.

Mitchell se vyplazil ze zničeného SUV a zadíval se k nedaleké hraně útesu a k hromadě sněhu, kterou chevrolet nahrnul. „Kristepane! To bylo o fous.“

„Ještě nejsme za vodou,“ upozornil Chase, protože nad svahem zahlédl odraz slunce od oken automobilu ruských banditů, který právě projel první serpentinou. „Musíme sebou hodit.“

Nina se zadívala na sněžný skútr. „Snad nechceš…“

„Obávám se, že chci, lásko.“ Ukázal do údolí, kde se kolmá skalní stěna postupně vyrovnávala a vytvářela sice strmý, ale přesto sjízdný svah vedoucí na dno údolí a k silnici, která jím vedla. „Tudy se dostaneme dolů a zvládneme to mnohem rychleji než ty ruské svině. Zavolala jsi na policii?“

„Mobil mi někde vypadl,“ přiznala.

Chase se ohlédl na stopy po jejich divoké jízdě po úbočí hory. „Pro tentokrát ti odpouštím. Ovšem jen podmínečně.“ Rozepnul kapsu, vylovil vlastní mobilní telefon a podal jí ho. „Doufám, že ho zase neztratíš. Přivolej policii. Jestli si ty sráče udržíme od těla, než dorazí strážci zákona, máme vyhráno.“

Zvedl Ninu na nohy a Mitchell se k nim připojil. „Tři na sněžnému skútru? Měli bychom se rozdělit. Vy dva jeďte napřed a já zatím schovám meč někam mezi stromy a zavolám na ambasádu, ať pro mě pošlou vrtulník.“

„Netušil jsem, že se u námořnictva nacvičuje přežití v horách,“ ušklíbl se Chase a Mitchell nasadil kyselý obličej.

„Měli bychom se držet pohromadě,“ naléhala Nina a vyťukala číslo rakouské záchranné služby. Lámanou němčinou vysvětlila dispečerovi situaci, zatímco Chase zkontroloval sněžný skútr. „Tak policie už je na cestě,“ oznámila, když ukončila hovor. „Ale nedokázali mi říct, jak dlouho jim potrvá, než dorazí.“

Chase se posadil za řídítka sněžného skútru. „Zavolej Mitzi, číslo je v paměti. Vyzvedne nás a pojedeme policajtům naproti. Tak, jdeme na věc.“ Vytočil motor do vysokých obrátek. Nina se posadila za něj a Mitchell se k ní zezadu přitiskl. „Pevně se držte!“

Vyrazil v oblaku zvířeného sněhu a natočil sněžný skútr dolů ze svahu v úhlu, který sliboval, že na zrádném terénu nesklouznou. Nina se nervózně ohlédla vzhůru k úbočí. Automobil s ruskými zločinci sjížděl serpentinami, ale Chase měl pravdu. Sněžný skútr sjede do údolí mnohem rychleji než nepřátelé.

„Haló?“ ohlásila se Mitzi.

„Mitzi, tady Nina. Promiňte, ale je to naléhavé. Vracíme se z hradu a potřebujeme, abyste nás vyzvedla.“

Hlas mladé Švýcarky se zachvěl obavami. „Co se děje? Stalo se vám něco? Je Eddie v pořádku?“

„Nezlobte se, Mitzi, ale teď není čas na vysvětlování. Prostě nás co nejrychleji vyzvedněte u hlavní silnice v údolí!“

„Jsem tam za pět minut! Možná dřív!“

„Fajn, díky. Brzy se uvidíme.“ Přerušila spojení. „Už jede,“ řekla Eddiemu.

„Výborně! Říkal jsem, že je to bezva holka, na kterou je vždycky spoleh.“

Během několika minut sjeli hustým lesem na dno údolí a Nina se znovu ohlédla nahoru k silnici, která vedla k hradu. Rusové zůstali daleko vzadu.

„Tamhle je Mitzi!“ zvolal Chase a ukázal na červené Porsche Cayenne, které se blížilo s blikající světelnou houkačkou. Zabrzdil smykem před nahrnutou sněhovou bariérou. „Sesedat!“

Porsche zastavilo nedaleko a Mitzi vyskočila z kabiny. „Co se děje?“

„Řeknu ti to po cestě,“ odpověděl Chase a počkal, až Nina s Mitchellem slezou ze sněžného skútru. „Jede sem policie. Musíme jim naproti. Rychle!“

Mitzi si všimla Ninina poškrábaného obličeje. „Jste zraněná!“

„To přežiju,“ odvětila a nastoupila zadními dveřmi, které jí Mitchell přidržel. Chase přeskočil sněhovou bariéru a sprintoval k pravým předním dveřím. „Nasedej, Mitzi! Jedeme!“

„No jo, vždyť už jdu!“ Otočila se a chystala se vklouznout za volant.

Nina se přesouvala na druhou stranu, aby za ní mohl Mitchell nasednout, ale uvědomila si, že ji nenásleduje. Otočila se k němu. Američan hleděl k úbočí hory. Nina sledovala jeho pohled. Jeden z automobilů s Rusy zabrzdil a vedle něj stála postava s nepřirozeně rudými vlasy.

Záblesk ostře zeleného světla…

Ozvalo se vlhké pleskání na čelní sklo, které připomínalo hustý liják.

Nebyly to však dešťové kapky, které na něj dopadaly.

Mitzi se svalila na otevřené dveře, přibouchla je a svezla se k zemi. Chase na druhé straně auta ztuhl a v šoku třeštil oči na prázdné místo, kde ještě před vteřinou stála dívka a pak se tam objevil červený a šedý mráček…

Dolehlo k nim prásknutí výstřelu odstřelovačské pušky, které zaostalo za nadzvukovou kulkou.

Nina zaječela a vylezla z auta ochromená hrůzou. S odporem hleděla na spršku krve, mozkové tkáně, úlomků kostí a vlasů, která se rozstříkla po čelním skle. Odvrávorala od porsche, klesla na kolena a dávivě zvracela do sněhu.

Chase setřásl ochromení a veden výcvikem a zkušenostmi se vrhl za automobil, aby se kryl před příštím výstřelem.

Neozval se. Postava s rudými vlasy naskočila zpátky do auta, které vyrazilo za svým dvojčetem.

Rusové tedy štvanici nevzdali. Chase věděl, že by měl sednout za volant a odvézt Ninu a Mitchella do bezpečí, místo toho však oběhl kapotu k Mitzi. Mitchell se skláněl, jako kdyby ji chtěl vzít do náruče.

„Nedotýkej se jí!“ zahřměl a Američan uskočil. Angličan poklekl do sněhu a snažil se nahmatat pulz.

Věděl však, že jeho naděje jsou marné. Vstřel, kulatý otvor o průměru obyčejné tužky lemovaný černou sežehnutou kůží, se nacházel těsně nad uchem a Chase se nemusel dívat na druhou stranu lebky, aby si uměl představit, jak vypadá místo, kde kulka opustila hlavu. Díra bude větší než zaťatá mužská pěst. Omáčka rozstříknutá přes čelní sklo potvrzovala nejhorší obavy.

„Ach, panebože,“ vydechl. „Ne, sakra, to ne, ne… Slíbil jsem, kurva zasraná, slíbil jsem…“

V dálce se ozvalo kvílení sirény.

Rusové dojeli na křižovatku s hlavní silnicí – a odbočili na druhou stranu a ujížděli vzhůru údolím, nechávajíce za sebou červené porsche a tři smutné postavy vedle něho.

Čtvrtá, menší, ležela nehybně na zemi.

Zpáteční let tryskáčem ministerstva zahraničí do Curychu se nesl v pochmurné náladě, Chase celou dobu prakticky nepromluvil. Mitchell předal jílec meče ochrance amerického velvyslanectví a Chase s Ninou se odebrali do podkrovního apartmánu Erwina a Brigitte Fontanových.

Nina stála u dveří na střešní terasu a dívala se na Eddieho, který na balkonu mluvil s Mitzinými rodiči. Chtěla si stoupnout vedle něho a sdílet s ním vinu, ale Chase přes její naléhání odmítl a trval na tom, že jim smutnou novinu sdělí sám.

Mitzin otec, vysoký přísný muž, se právě vrátil z Šanghaje. Stál vzpřímeně a mlčky s rukou položenou na opěradle manželčina křesla a jen pomalu zatínal pěsti. Ani matka se zpočátku nehýbala, ale pak se jí roztřásly ruce a promluvila. Nina byla příliš daleko, aby jí rozuměla, ale nejprve nevěřícný a potom zmučený výraz hovořil za všechna slova. Brigitte vstala a přitiskla si rozklepané ruce k ústům a Chase znovu něco řekl. Erwin sebou škubl a pohnul křeslem, až dřevěné nohy zaskřípaly po kamenné podlaze.

Brigitte se pronikavě rozplakala – a pak přiskočila k Eddiemu a udeřila ho do tváře s plesknutím, které se neslo přes celou terasu. Chase bez hnutí přijímal další a další rány. Brigitte na něj německy zakřičela, odvrávorala zpátky ke křeslu a s pláčem do něj klesla. Erwin jí položil ruce na ramena a sevřenými rty něco řekl Eddiemu.

Chase se beze slova otočil a prkenně odešel z terasy. Němě minul Ninu, dokonce se na ni ani nepodíval. Po tvářích se mu koulely slzy.

15

Londýn

„Takže máme dva kusy Caliburnu,“ konstatoval Mitchell s pohledem upřeným na zlomenou čepel a jílec položené na stolku v jedné z místností velvyslanectví Spojených států ve Spojeném království. „A Vaskovič má třetí,“ ukázal na místo, kde chyběla špička. „Otázka zní, jestli mu to stačí, aby našel Excalibur – nebo jestli to stačí nám, abychom ho našli.“

„Vím, kam bychom se měli podívat,“ řekla Nina. Byla s Američanem sama, Eddie zůstal v hotelu. Za letu do Londýna se ho snažila utěšit, ujistit ho, že se může kdykoliv spolehnout na její pomoc a podporu… Jenže Chase zarytě mlčel a neřekl ani slovo.

Nikdy předtím nezažila, že by se takto choval, ale znala jej natolik dobře, aby pochopila, že Mitzina smrt – stejně jako vina za ni, kterou mu vložili na bedra její rodiče a kterou on přijal – ho zasáhla opravdu hluboko. Současně ovšem chápala, že kdyby na něj naléhala a nutila ho promluvit, ještě by situaci zhoršila. Nezbývalo než čekat.

Čekat a vrátit se k dalšímu výzkumu artušovské legendy, který ostatně již přinesl své ovoce. Nina věděla, že symbol labyrintu zobrazený na čepeli už kdesi viděla, a netrvalo jí dlouho, než zjistila kde.

„Glastonbury,“ pokračovala, otevřela jednu z připravených knih a položila ji vedle meče. Na stránce byl vyobrazen stejný symbol, zkreslený, jakoby zkosený, ale křivolaká čára zachovávala přesně stejnou linii. „Je to znázornění stezky na vrchol pahorku zvaného Glastonburská mohyla v Somersetu.“ Další kniha jim poskytla barevnou fotografii nízkého kopce, který se téměř nepřirozeně zvedal z okolní anglické roviny, s kamennou věžičkou na vrcholku. Pahorek svými neobvyklými stupňovitými svahy připomínal mezopotamský zikkurat porostlý trávou. „Ty terasy se táhnou kolem dokola, ale pokud sleduješ naznačenou stezku od úpatí kopce, dostaneš se nahoru úplně stejně jako po čáře vyryté na čepeli meče.“

Mitchell si prohlížel fotografii. „Ten kopec vypadá jako uměle vytvořený.“

„Pahorek je přirozený, ale terasy po tisíciletí kopaly lidské ruce. Člověk se tam usadil už za neolitu před šesti tisíci lety.“

„A co ta věž? Taky součást artušovské legendy?“

Zavrtěla hlavou. „Ne, pochází z mnohem nedávnější doby. Jde o pozůstatek středověké kaple zasvěcené svatému Michalovi. Ovšem mohyla samotná s artušovskou mytologií přímo souvisí.“

Mitchell poklepal na symboly vyryté do čepele. „Takže podle tebe jsou to stopy, které nás dovedou k Artušově hrobce a k Excaliburu? Něco jako mapa?“

„Svým způsobem ano. Neznám přesný význam těch symbolů a zatím nevím, jak si vyložit ty tečky v labyrintech, ale jsem si jistá, že přímo na místě jejich význam pochopím.“

„Chceš tedy odjet do Glastonbury?“

„Rozhodně,“ odpověděla Nina. „Pokud možno ještě dnes.“

„Myslím, že bychom o našem záměru měli informovat Brity. Jestli chceme začít kopat na jednom z jejich nejposvátnějších míst, musíme jim k tomu něco říct.“

„A co když Excalibur skutečně najdeme? Mohyla je přísně chráněná národní kulturní památka a každý nález patří technicky vzato britskému lidu.“

„Snad se nám podaří přesvědčit vládu, aby přizpůsobila pravidla našim potřebám,“ opáčil Američan s úsměvem. „Kromě toho požádám o doprovod místního znalce, protože bude užitečné mít u sebe někoho, kdo tu lokalitu dobře zná. Opravdu chceš vyrazit už dnes?“

„Čím dříve začneme pátrat, tím větší máme naději, že najdeme Excalibur dříve než Vaskovičovi lidé.“

Mitchell přikývl. „Zařídím to. Kde je Eddie?“

„V hotelu.“

„Jak mu je?“

„Netuším,“ přiznala Nina upřímně.

„Zavolám ti, jakmile zařídím vše potřebné,“ ujistil ji Mitchell a pečlivě uložil díly meče do kovové schránky vyložené měkkými poduškami. „Zajdi za Eddiem a zjisti, jak na tom je.“

„Jdu na to.“ Zvedla kufříkovou schránku a vyšla z místnosti.

Myslela na Eddieho. Rozhodně mu není dobře, ale jeho stav se nezlepší bez ohledu na to, co mu poví.

„Eddie? Jsi tu?“

„Jo,“ ozvala se lhostejná odpověď.

Alespoň mluví, pomyslela si Nina a zavřela dveře pokoje. Našla snoubence ležícího na posteli a zírajícího na strop. „Cos celou dobu dělal?“

„Nic. Jenom… Přemýšlel jsem.“

Věděla, co se mu honí hlavou, ale v obavě z jeho reakce se o tom zatím nechtěla zmiňovat.

Posadila se k němu, vzala jej za ruku a něžně ho pohladila. „Můžu ti něco přinést?“

„Ne, nic mi nechybí. Kdes byla? Na ambasádě?“

Přikývla. „Myslím, že jsme zjistili, kde budeme hledat Excalibur.“

„Budete? Ty a Jack?“

Při zmínce o Mitchellovi postřehla v jeho hlase osten, ale nedala nic najevo. „V Glastonbury. Pravděpodobně je ukrytý v nitru mohyly. Zajedeme tam a prověříme to.“

„Ty a Jack.“

„Ne, všichni tři,“ opravila ho. „Ty a já.“

Poprvé od okamžiku, kdy vešla do místnosti, se na ni podíval. „Já nikam nejedu.“

„Cože?“

„Nikam nejedu. A ty taky ne.“

Nina nechápavě zamrkala. „Co prosím? Nerozuměla jsem.“

„Řekl jsem, že nikam nejedeš. Je po všem.“

„Jak to myslíš, po všem?“

„Myslím to tak,“ odsekl Chase a zprudka se posadil, „že tohle pobíhání po světě a hledání pokladů prostě skončilo. Honíme se za starým, bezcenným odpadem! Ať si ti zasraní Rusáci ten meč nechají. Kašlu na to.“

„Víš, že to nemůžeme udělat,“ naléhala Nina a snažila se potlačit vzrůstající vztek. „Jde o záležitost národní bezpečnosti!“

„Nic takového nevím\ Sama jsi tvrdila, že teorie o zemské energii a spojovacích liniích, kudy proudí na povrch, je jenom hromada pitomých keců!“

„Už si tím nejsem tak jistá. Ale ať už je ta teorie správná, nebo ne, Vaskovič jí očividně věří. Proto musíme Excalibur najít dřív než on!“

Odstrčil její ruku a vstal z postele. „I kdyby to znamenalo kvůli tomu zemřít?“ otázal se hořce.

„Eddie, to, co se stalo Mitzi, nebyla tvoje chyba,“ protestovala Nina.

„Tak čí, když ne moje? Slíbil jsem její matce, že se o ni postarám, že na ni dohlédnu – a teď je mrtvá! Kdybych ji do toho nezatáhl, mohla ještě žít! Do prdele!“ Hlas se mu zlomil. „Vždyť byla ještě děcko. Žádný profík. Tohle je jiné, než když zemřel Hugo. Ten dělal svou práci a věděl, co riskuje. Jenže Mitzina práce nebyla riskovat. Ta dokonce ani netušila, že jí hrozí nějaké nebezpečí! Chtěla mi jenom pomoct, a to ji zabilo! Já jsem ji zabil!“

„Nezabils ji!“ vykřikla Nina. „Udělala to ta čubka s obarvenými vlasy, která zastřelila Bernda! Ty… Ty nejsi ten, kdo by měl nést vinu, Eddie! Nejsi zodpovědný za její smrt!“

„Ale jsem. Vzal jsem si Mitzi na starost, takže jsem za ni odpovídal. A stejně tak odpovídám i za tebe. Tahle zatracená věc je příliš nebezpečná. Takže nikam nejedeš a tím to končí.“

Nina rovněž vstala a hleděla mu zblízka do očí. „Ty mi nemáš co rozkazovat, Eddie.“ Ledový tón jen obtížně maskoval planoucí zlobu. „Jestli uvažuješ takto, potom je asi dobře, že jsme dosud neurčili datum sňatku.“

Chase se na ni beze slova díval a pak nasadil kamenný výraz. Popadl koženou bundu, otočil se a zamířil ke dveřím.

„Kam jdeš?“ naléhala Nina.

„Ven.“

„Eddie, počkej…“ Ale to už se za ním zabouchly dveře.

Nina dlouho zírala na hladké dřevo a uvažovala, co dál. Pak se váhavě vrátila k posteli, posadila se na krajíček a snažila se urovnat rozbouřené emoce.

„Je fajn potkat tě zrovna tady,“ zazněl přes šum hovorů nad obědy v restauraci teplý skotský hlas.

Chase vzhlédl. U jeho stolu stál Mac se sklenkou whisky v ruce a s přátelským úsměvem na tváři. Eddie mu ho neoplatil. „Jestli tě poslala Nina, připravila tě zbytečně o čas.“

„Ano, před pár hodinami jsem s ní mluvil.“ Mac se posadil naproti němu a odložil skleničku. „Ale o nic mě nepožádala. Chtěla jenom vědět, jestli jsem tě neviděl. Řekl jsem jí, že ne, ale pak mě napadlo, že bych tě možná našel tady.“ Rozhlédl se po podniku. Jug of Ale, Džbán piva, patří k nejoblíbenějším hospůdkám v centru Londýna. Strop z falešných dubových trámů, stejně falešné starobylé police na stěnách, ale pro Eddieho měla hospoda zvláštní citovou hodnotu. „Právě sem ses uchyloval, když už jsi to nemohl doma se Sophii vydržet. Vidím, že zvyk je železná košile. Ale už je to hodně dlouho, co jsme se tu spolu naposled napili. Pět let?“

„Tak nějak.“

„Od vyhlášení zákazu kouření v restauracích už to není, co bývalo. Dokonce je vidět zadní stěna.“ Nakrčil obočí a otočil se zpátky k Eddiemu. „Dobrý bože, byly ty tapety vždycky tak ohavné?“ Chase zachoval lhostejný výraz. „Hmmm, ani náznak úsměvu. Musí to být horší, než jsem si myslel.“

„Máš nějaký konkrétní důvod, proč jsi přišel, Macu?“ zeptal se Chase netrpělivě.

„Vlastně ano. Několik. Zaprvé jsem ti chtěl vyslovit upřímnou soustrast. Mitzi je mi opravdu moc líto. Setkal jsem se s ní jen jednou, ale připadala mi jako fajn holka.“

Chase sklopil pohled k půllitru. „Byla,“ řekl tupě a napil se piva.

Mac se zadíval na poloprázdnou sklenici. „Tohle se ti nepodobá, pít přes den. Kolik jsi jich už vypil?“

Další doušek. „Tohle je čtvrté.“

„Takže jsi opilý?“

„Po čtyřech půllitrech?“ Mac na něj bez mrknutí hleděl. „No dobře, trochu jo,“ přiznal nakonec Chase.

„Tak teď vím, že je něco opravdu špatně.“ Macův tón osciloval mezi pobavením a lehkým znepokojením. „Když jsi sloužil u pluku, nikdy bys nepřiznal, že jsi po čtyřech kouscích opilý.“

„Věci se mění,“ utrousil Chase a potřásl hlavou. „Stárnu.“

Mac zvedl skleničku a na doušek ji vypil. „Tak víš co? Já se k tobě v tom procesu stárnutí připojím.“

„Nejsem si jistý, Macu, jestli zrovna teď chci společnost.“

„No, budeš ji muset přetrpět. Protože ten druhý důvod, proč s tebou chci mluvit, je ten, že Nina byla skutečně velmi ustaraná, když mi volala.“

Chase zaťal čelistní svaly. „Ale ne natolik, aby jí to zabránilo honit se za nějakou podělanou hrobkou.“

„Myslíš, že jí hrozí nebezpečí?“ zeptal se Mac.

Chase zavrtěl hlavou. „Zná rizika. Ale ta za to podle mě nestojí.“

„Ona si myslí, že ano.“

„To neznamená, že má pravdu.“

„Proč nejedeš s ní, když ti to dělá takové starosti?“

Chase se znovu napil piva a s bouchnutím položil půllitr. „Protože nechci, aby někam jezdila. Jenže ona si nedá říct.“ Zamračil se. „S Jackem Mitchellem. Dost ostře jsme se kvůli tomu pohádali.“

„S tím chlapíkem, co jsem se s ním potkal u tvé sestry?“

„Jo, to je on. Vysoký, tmavý, hezký chlap.“ Chase se na židli znaveně opřel a dlouze vydechl nahromaděnou frustrací.

Mac se k němu naklonil a naléhavě mladšího muže oslovil: „Jenže skutečný problém není Jack Mitchell, viď? Kvůli němu nesedíš nasraný v hospodě v jednu odpoledne.“

Chase chvíli mlčel. „Máš pravdu,“ přiznal nakonec.

Macův výraz napovídal, že odpověď znal předem, ale přesto musel zřejmou otázku položit. „Tak co tedy?“

Další pauza. „Mitzi. Nikdy jsem… Nikdy dřív jsem neztratil nikoho, koho jsem měl na starosti. Nejde jen o to, že zemřela. Už jsem viděl umírat přátele, ale… Ne takto. Nemělo se to stát. A nestalo by se to, kdybych ji do toho nenamočil.“

„Takže kladeš vinu sám sobě?“

„A komu jinému?“

„Osobě, která stiskla spoušť,“ odpověděl Mac. „A především člověku, který tu osobu vyslal. Ty bys měl za Mitzinu smrt potrestat, ne sebe.“

Chase pozvedl obočí. „Chceš říct, že bych se měl pomstít? To není zrovna profesionální.“

„Jestli si myslíš, že Nině stále hrozí nebezpečí, pak tvůj úkol ještě neskončil. Ti lidé jsou nepřátelé, Eddie. Už to dokázali. Podle mého morálního kodexu je eliminace rizika, které ohrožuje splnění úkolu, zcela ospravedlnitelná.“

Chase se hořce zasmál. „Můj úkol? Je to Ninin úkol, ne můj. Já jsem se jenom nachomýtl cestou – a ona už mě u sebe navíc nechce.“

„Tomu sám nevěříš,“ okřikl ho Mac drsně. „Miluje tě. A vím, že ty miluješ ji.“

„A to je právě ten problém! Ztráta Mitzi byla sama o sobě dost hrozná, ale co když ztratím i Ninu?“ Hlas se mu zadrhl. „Ano, miluju ji. Miluju ji tak, že mě děsí představa, že bych ji mohl ztratit. K smrti mě děsí! Nevím, co bych v tom případě dělal.“ Sklonil hlavu a odmlčel se.

Mac ho chvíli mlčky pozoroval a pak mu položil ruku na rameno. „Nejsem ten pravý, komu bys měl tohle říkat.“

„Já vím, ale… Co vlastně jí mám říct? A nechci, aby mě viděla v tomto stavu.“

„V jakém stavu? Opilého?“

Chase zvedl hlavu. „Ne. Bože, opilého už mě párkrát zažila. Ne, o to nejde. Myslím, aby mě neviděla tak…“ Chase ztlumil hlas do šepotu, který v hluku hospody nebylo téměř slyšet. „Tak slabého.“

Mac se naklonil ještě blíž a doslova Eddieho provrtával očima. „Uvědom si, kamaráde, že se s ní jednoho krásného dne oženíš! Uvidí tě ve všech možných stavech, ať se ti to líbí nebo ne. Pokud si dobře vzpomínám, ta fráze zní v dobrém i zlém. Pro boha svatého, vždyť jsi byl ženatý se Sophii, takže bys měl vědět, že žádné manželství se neobejde bez hádek. Nemáš se kam schovat. Buď se problému postavíš čelem, nebo před ním utečeš. A tys mi nikdy nepřipadal jako člověk, který před něčím utíká. Jak jsem vždycky říkal svým vojákům: Bojujte až do konce. A tys bojoval.“

„Pokaždé ne,“ namítl Chase sebemrskačsky. „Dokud jsi mě to nenaučil. Než jsem tě poznal, z jednoho boje jsem utekl, ačkoliv jsem nemusel.“ Zamyšleně poposedl. „Nina měla pravdu.“

„V čem?“

„Když mluvila o rodině. Řekla mi, že je smutné, když s tou svou nevycházím. A mohlo to být jinak.“ Napřímil se. „Ano, potřebuju si promluvit s Ninou a taky to udělám. Ale nejdřív si musím promluvit s někým jiným.“

„S kým?“

„Se svou sestrou. Během rozhovoru s tebou mi došlo, že jí musím něco říct. Z očí do očí.“ Podíval se na nedopitý půllitr. „Bohužel budu muset vlakem. V půjčovně by mohli mít námitky, kdybych se jim tam dovalil ožralý. Ačkoliv pochybuju, že mi ještě někdy půjčí auto, když uvážím, jak dopadlo to poslední.“

16

Teplý sluneční svit, jasně modrá obloha pozdního odpoledne a svěže se zelenající okolní louky vnímala Nina pouze jako třešničku na dortu, když se s úžasem zadívala na zříceninu uprostřed rozlehlého parku. „Nádhera!“ vydechla obdivně.

„Vypadá trochu uměle,“ popíchl ji Mitchell.

Stáli na pozemku opatství Glastonbury, v oáze klidu uprostřed vesnice, od které je oddělovala zeď. Glastonbury se nachází asi dvě stě kilometrů západně od Londýna a představuje podivnou směsici všednosti a exotiky. Obyčejné obchody a restaurace se v ulicích střídají se svatyněmi stylu New Age i s klasickými pastmi na turisty a pouliční žongléři, hudebníci a hipíci se pohybují mezi místními obyvateli, kteří se vracejí s nákupními taškami domů a v duchu tradiční britské rezervovanosti si nevšímají barevné jinakosti kolem sebe.

Ale v opatství, respektive v jeho zbytcích, vládla atmosféra naprostého klidu. Šedé kamenné zdi tak narušil zub času, že téměř splývaly s okolní krajinou a působily stejně přirozeně jako balvan v korytě horské bystřiny. „Unikátní, viďte?“ ozvala se jejich společnice. Doktorka Chloe Lambová byla růžovolící žena jen o málo starší než Nina. Měla široké boky a slámově světlé vlasy stažené dozadu v téměř dokonalé kopii Ninina ohonu. „Velká škoda, že opatství bylo zničeno. Jindřich Osmý byl možná jeden z nejdůležitějších britských panovníků, ale pro církevní a zejména klášterní architekturu představoval morovou ránu.“

„Neuvěřitelné,“ nešetřila Nina obdivem a cestou k místu, kde dříve stával klenutý kůr chrámu, vyfotografovala dva dosud stojící pilíře. Kamennou dlažbu ovšem dávno nahradil vzorně zastřižený trávník, který se táhl až ke zbytkům východní zdi.

„Ale jen těžko srovnatelné s místy, která jste už navštívila,“ řekla Chloe. „Panebože, Atlantida! Přes noc jste obrátila všechny historické a architektonické poznatky doslova vzhůru nohama.

A potom znovu, když jste objevila Herkulovu hrobku!“ Již tak růžové tváře ještě více zčervenaly. „Upřímně přiznávám, že mě hodně překvapilo, když mě Mezinárodní agentura pro historické dědictví požádala o pomoc. Víte, cítím se ve srovnání s vámi tak trochu méněcenná.“

„Ach, bože můj,“ rozesmála se Nina. „K tomu přece nemáte žádný důvod! A pokud se týká artušovské legendy, vím jen o malinko víc než každý, kdo viděl film Monty Python a Svatý grál.“ Vzhledem k podrobnému průzkumu, jímž se v poslední době zabývala, se Nina dopustila učebnicové ukázky falešné skromnosti, usoudila však, že neuškodí, když rozpačité a nesmělé vědkyni pozvedne sebevědomí. „Potřebujeme pomoc někoho, kdo se na tuto oblast specializuje, zejména ve vztahu ke Glastonbury.“

Chloe se usmála. „No, doufám, že vám ji budu schopná poskytnout. A toto je ideální místo, kde začít.“ Ukázala na kamennou pamětní desku zasazenou do trávy.

„Místo hrobky krále Artuše,“ přečetl Mitchell. „Podle legendy byla těla krále Artuše a jeho královny údajně nalezena roku jedenáct set devadesát jedna v jižní části kaple svaté Marie… Údajně nalezena,“ zdůraznil.

„Slůvko údajně se tady v Glastonbury v souvislosti s králem Artušem musí bohužel používat velmi často. Mniši z opatství neblaze prosluli svou… Řekněme láskou k penězům,“ zašeptala Chloe spiklenecky, jako kdyby ji mniši odněkud poslouchali. „Dokonale ovládali umění, jak změnit legendu ve zlato. Například Svatý grál je dnes nedílnou součástí artušovské tradice, ale až do dvanáctého století s ní neměl nic společného. Teprve tehdy napsal Robert de Boron Josefa z Arimatie.“

„Ale nebyl to ten Josef, že?“ zeptal se Mitchell. „Jako Josef a Marie.“

Nina zavrtěla hlavou. „Josef z Arimatie požádal Piláta o tělo ukřižovaného Ježíše a pohřbil ho do hrobu čerstvě vytesaného do skály. Později se mu zjevil Kristus a věnoval mu Svatý grál, který Josef přinesl jako poutník do Británie.“

Chloe přikývla. „Opatství již bylo s Josefem z Arimatie spojeno díky příběhu o Svatém trnovníku,“ Chloe se ohlédla k místu, kde podle legendy poutník zasadil keř hlohu, „a mniši toho využili ke spojení dvou pověstí, které se zde náhodou potkaly, v jednu.“

„Dva za cenu jednoho,“ poznamenal Mitchell. „V patách za Josefem přišli křesťané a Britové zase chtěli uctít památku legendárního krále – a obě skupiny štědře přispívaly do pokladnice opatství.“

„Přesně tak. Glastonbury co do bohatství zaujímalo druhou příčku hned za Westminsterským opatstvím.“ Chloe se znovu zadívala na pamětní desku. „Dnes jsou obě legendy vzájemně neoddělitelné. Stejná pravda ovšem platí i pro celou artušovskou tradici. Buď splynula s materiály z jiných zdrojů, nebo ji prostě uměle vytvořili spisovatelé dvanáctého století.“

„Jako například Lancelota,“ podotkla Nina.

„Cože?“ žasl Mitchell. „Lancelot není historická postava?“

„Obávám se že ne,“ odpověděla Chloe. „Poprvé se objevuje v básni Chrétiena de Troyes z roku jedenáct set šedesát. Předtím o něm není nikde ani zmínka.“

„Aha,“ opáčil zklamaně Američan. „Takže tolik legendy. Příště mi řeknete, že ani kulatý stůl neexistoval.“ Obě ženy se na něj zadívaly s omluvným výrazem. „Ach, to snad ne!“

„První zmínka o něm pochází z roku jedenáct set padesát pět. Píše o něm ve svém díle Roman de Brut Robert Wace.“

„Takže rytíři si neměli ani kam sednout k obědu,“ povzdechl si Mitchell.

„Je mi líto,“ odvětila Nina s úsměvem a otočila se k Chloe. „Ale pokud se týká těch aspektů legendy, které mají historický základ… Jaká je souvislost mezi Glastonburskou mohylou a pověstí o králi Artušovi?“

„Ach,“ vydechla Chloe a vedla je od zřícenin opatství přes zvlněný terén parku. „Glastonburská mohyla hraje v mýtu důležitou roli.“ Máchla rukou k žírné anglické rovině na jihu. „Celá tato oblast je naplavenina. Než rolníci odvodnili bažiny, aby získali úrodnou půdu, stačil malý vzestup hladiny spodní vody a krajina se ocitla pod vodou.“

„Jak hluboko?“ zajímal se Mitchell.

„Moc ne, pár decimetrů, nanejvýš metr. Ale stačilo to, aby se oblast stala po většinu roku nepřístupnou. Samotná vesnice Glastonbury a samozřejmě i opatství však leží na vyvýšenině, a zůstaly tedy záplav ušetřeny.“

Nina se pokusila představit si, jak asi idylická krajina vypadala před deseti stoletími. „Takže místo, kde teď stojíme, býval ostrov?“

„Ano. I když i přes něj se čas od času přelila voda. Ale je tu jedno místo, kam voda nikdy nedosáhla.“ Zastavila se a ukázala k východu. Stezka je dovedla kolem řady stromů a nabídla výhled na Glastonburskou mohylu.

Kopec viděný v reálu, ne na fotografii, vyvolal v Nině ještě silnější dojem neskutečnosti. Zvedal se z roviny stejně nečekaně jako dětský hrad na písečné pláži a zapadající slunce dodávalo terasám přehnaně nepřirozený vzhled vodorovných pruhů v různých odstínech zeleni. Osamocená věž na vrcholku jen posílila pohádkový dojem této pamětihodnosti.

„Pahorek se stal součástí anglického folkloru ještě před narozením krále Artuše,“ vysvětlovala Chloe. „Konaly se zde čarodějnické obřady. A magická kouzla zde naleznete i dnes. Ve vesnici jste si jistě všimli suvenýrů s tematikou nejen rusalek, ale i UFO, linií zemské energie a podobných novodobých pohádek.“

„Některé možná nejsou jenom pohádky,“ poznamenal Mitchell.

Chloe se po něm udiveně ohlédla, jako kdyby marně očekávala pointu vtipu, a překvapilo ji, že Američan zřejmě mluví naprosto vážně. „No, takže když král Artuš utrpěl smrtelné zranění v bitvě u Camlannu, byl podle legendy dopraven na ostrov Avalon, kde zemřel a kde byl také pochován. Avalon je jedno ze starších jmen Glastonbury, a protože okolní krajina se často ocitala pod vodou…“

„… máme zde náš ostrov,“ dokončila Nina a ukázala na mohylu.

„Správně.“ Všichni tři se zahleděli na zvláštní kopec a pak Chloe navrhla: „Nechcete se podívat zblízka?“

Holly otevřela dveře, a když viděla, kdo stojí na prahu, radostně vykřikla: „Strejdo Eddie!“

„Ahoj, Holly,“ pozdravil Chase a zmohl se na chabý úsměv.

„Myslela jsem, že jsi v cizině.“

„Byl jsem, ale už jsem se vrátil. Je máma doma?“

„Ano, v kuchyni.“ Pustila Eddieho dál a vedla ho do nitra domu. „Jaký byl výlet? Bavil ses dobře?“

„Už jsem zažil lepší,“ opáčil koženě.

Vešli do kuchyně, kde Elizabeth právě strkala prádlo do pračky. „Eddie?“ vyhrkla překvapeně, ovšem zdaleka ne tak radostně jako její dcera, spíš naopak. „Co tady děláš? Už vím. Vrátil ses, abys zničil zbytek města, co?“

„Ahoj, Lizzie. Jak se daří babičce?“

„Docela dobře… Ne že by za to mohla děkovat tobě. Ale určitě ocení tvůj opožděný zájem.“ Přibouchla dvířka pračky. „Co chceš?“

„Mohl bych si s tebou promluvit? V soukromí?“ Holly otráveně odešla.

Elizabeth založila ruce na prsou a opřela se o kredenc. „Nuže?“

Chase se pomalu a zhluboka nadechl. „Chci ti říct, že…“ Odmlčel se. „Že jsi měla celou dobu pravdu. O mně.“

Na okamžik podlehla zmatku, ale pak se triumfálně rozzářila škodolibou radostí. „No, musím říct, že by mě ve snu nenapadlo, že od tebe něco takového uslyším. Eddie Chase konečně přiznává, že se mýlil, že není dokonalý! Měla bych zavolat tátovi. Jistě ho potěší, že jsi…“

„Elizabeth!“ Ostrý tón bratrova hlasu a skutečnost, že použil její celé jméno, jí vzaly slova z úst. „Někdo zemřel.“

„Cože?“ Triumf se vytratil, oči se rozšířily šokem. „Ach, pro boha svatého, snad ne Nina?“

„Ne,“ odpověděl Chase s pocitem hlubokého studu a viny za úlevu, kterou v něm ta jediná slabika vyvolala. „Nina ne. Ale někdo jiný, na kom mi záleželo, a… A zemřela kvůli mně.“

„Jak?“

„Na tom nezáleží. Ale kdybych ji nezatáhl do jedné záležitosti, mohla ještě žít. A právě to mě dovedlo k pochopení, že jsi měla pravdu, když jsi o mně tvrdila, že raději uteču, než abych čelil ztrátě někoho blízkého.“ Zpověď ho téměř fyzicky bolela. „Jenže tentokrát jsem nemohl utéct. Musel jsem navštívit své přátele, dva lidi, kterých si vážím, a oznámit jim, že jejich dcera zemřela a že… A že to byla moje chyba.“

„Bože můj,“ vydechla Elizabeth. „To je mi líto.“

„Ty nemáš čeho litovat, protožes měla od začátku pravdu. Skutečně jsem utekl, když máma zemřela, ale nikdy dříve jsem to nedokázal přiznat. A… kurva!“ Odvrátil se a praštil pěstí do mramorové pracovní desky. „Po pohřbu jsem se prostě sbalil a bez ohlédnutí odešel a vstoupil do armády. A všechny starosti jsem nechal na tobě. Musela ses postarat o tátu a ani jsi nemohla dostudovat… Kristepane, vůbec se nedivím, že mě nenávidíš.“

„Mýlíš se, Eddie. Nejde o to, že bych tě nenáviděla.“ Elizabeth přešla místnost a zastavila se před ním. Pak váhavě natáhla ruku a položila mu ji na předloktí. „Jsi můj bratr. To pochopitelně neznamená, že schvaluju všechny tvé činy. Naopak, proti některým mám velmi silné výhrady… Ale nenávidět tě? To nikdy.“

„No jo, ale pořádně jsem ti zavařil život. Tys byla z nás dvou ta bystřejší, inteligentnější… Když si vzpomenu na všechny ty plány, co budeš dělat po promoci… A kdybys nemusela studium ukončit, abys vyřešila rodinnou situaci…“

„Kdyby se věci vyvinuly jinak,“ přerušila ho Elizabeth důrazně, „neměla bych Holly. A tu bych nevyměnila za nic na světě.“ Stiskla bratrovi zápěstí. „Tvé kamarádky je mi moc líto, Eddie, opravdu. A chápu, že si kladeš za vinu její smrt, protože je úplně normální cítit se provinile, když zemře někdo, koho jsi měl rád.

I já jsem si vyčítala máminu smrt, přestože jsem nemohla udělat absolutně nic, abych ji odvrátila. Měla rakovinu, a tu bohužel vyléčit nedokážu.“

„Jenže já jsem se provinile necítil,“ namítl Chase. „Já jsem prostě odešel a vstoupil do armády, protože po mámině smrti jsem neviděl jediný důvod, proč v tom baráku zůstat byť jen o minutu déle. A pak jsem byl příliš zaneprázdněný výcvikem, abych cítil vinu. Schoval jsem se před ní. Jenže tentokrát jsem se schovat nemohl. Musel jsem se jí postavit čelem.“

„A to bolí.“

Hořce se zasmál. „Jo, to fakt svinsky bolí.“

„Poslyš, Eddie,“ řekla tiše, „na tom není nic špatného. Vím, že jsi byl dlouhé roky ten tvrdý supervoják, který nezná strach, ale současně jsi lidská bytost, pořád jsi můj malý bráška. Tys ty pocity měl, celou dobu jsi je měl, pouze jsi je schoval do hlubokého, temného úkrytu. Důvodem ke znepokojení by bylo, kdybys neměl co schovávat, kdyby ti opravdu na ničem nezáleželo. A já vím, že takový nejsi.“

Eddie nevěděl, co odpovědět. Mlčky stál a zvažoval slova své sestry.

„Mluvil jsi o tom s Ninou?“ zeptala se Elizabeth.

„Ne,“ povzdechl si Chase. „Nevím…, nevím, co bych jí měl říct.“

„Pověz jí, co cítíš. Zaslouží si to vědět. Chceš se s ní oženit. Měla by poznat, jaký její manžel ve skutečnosti je.“

„Ale co když ztratím i ji?“ zeptal se Chase. „Co když ani ji nedokážu ochránit? To bych nezvládl. S tím bych se v životě nevyrovnal!“

Sevřela mu ruku v dlani. „Možná tomu nebudeš věřit, Eddie, ale tvým úkolem není ochrana každého člověka v tvé blízkosti.“

„Ale je,“ trval na svém. „Je to moje práce.“

„Budeš Ninin manžel. Ne její tělesný strážce. A tohle všechno jí musíš říct.“

„Ano, já vím,“ přiznal znaveně. „Ale je to těžké. V těchto věcech nejsem moc dobrý.“

„Před chvílí se ti to docela povedlo.“ Náznak humoru, nevyřčený komentář mezi sourozenci. „Když uvážím, že to bylo poprvé, kdy jsi mluvil o svých citech.“

„Ty si do mě musíš pokaždé kopnout, viď?“ zabručel Chase ublíženě, ale v jeho hlase zaznělo uvolnění.

„Každopádně děláš pokroky. Možná bys měl tátovi zavolat sám.“

„Tak tohle nebylo moc vtipné,“ ohradil se.

„Jo, nepočítala jsem, že bys to udělal.“ Pustila bratrovu ruku. „Ale s Ninou si promluvit rozhodně musíš.“

„Udělám to,“ slíbil. „Akorát potřebuju čas, abych si promyslel, co a jak jí řeknu.“

„V tom případě si k tomu můžeš udělat i pohodlí. Běž si sednout do obýváku,“ ukázala na dveře. „Přinesu ti čaj.“

Eddiemu konečně zvlnil rty chabý, ale upřímný úsměv. „Díky…, Elizabeth.“

Svižná dvacetiminutová procházka přivedla Ninu, Mitchella a Chloe k úpatí mohyly. Ačkoliv trasa, po níž měli vystoupit na vrchol, byla nejsnazší, Nina viděla, že je ošidně strmá. Ještě prudší výstup po severním úbočí by vyhovoval spíše divokým kozám než lidem.

Nebo kravám. Překvapilo ji, když spatřila několik černobílých holštýnek, které se líně pohybovaly po terasách a přežvykovaly trávu. „Je to jednodušší než ji kosit,“ odpověděla Chloe na nevyřčenou otázku. „Musíte jenom dávat pozor, abyste… Och jej!“

„Fuj!“ vykřikla Nina a vytáhla pravý střevíc z čerstvého kravince.

„… nešlápla do něčeho smrdutého,“ dokončila Chloe varování. „Je mi líto. Ačkoliv podle některých to přináší štěstí.“

Nina si otírala botu o trávu. „Je to divné, ale moc šťastná si nepřipadám.“

Když podle možností očistila obuv, pokračovali ve stoupání. „Je to trasa znázorněná v labyrintu?“ chtěla vědět Nina.

Chloe zavrtěla hlavou a ukázala na vedlejší terasu. „Není, ale pořád je vidět, kudy vedla – teda většinou. Některé části podlehly erozi do té míry, že se po nich nedá vylézt. Kdybyste to chtěla zkusit, trvala by vám cesta na vrchol dobrou hodinu a půl.“ Úkosem se na Ninu zadívala. „Glastonburský labyrint nemá s králem Artušem žádnou spojitost, alespoň žádnou, o které bych věděla. Ptáte se ze zvědavosti, nebo…“

Nina se zastavila. „Jisté spojení by tu být mohlo, ale nejsme si tím jistí. Právě proto potřebujeme názor experta.“ Vytáhla několik fotografií. „Zkuste se podívat, jestli vám něco neřeknou.“

Chloe si prohlédla první snímek, detail jednoho ze symbolů labyrintu vyrytých na zlomeném ostří, které získali v Sýrii. „Vypadá to jako stejná základní stezka…“ Podívala se na další fotografii. „Tohle taky. A co je toto?“ zeptala se, když narazila na snímek celého dílu čepele.

Nina se nadechla. „Domníváme se, že Caliburn. Respektive jeho část.“

„Děláte si srandu?“ Chloe doslova lapala po dechu. Chvíli čekala na odpověď, ale žádné se jí nedostalo. „Takže to myslíte vážně? Panebože, vy to opravdu myslíte vážně!“

„Myslíme to vážně,“ potvrdila Nina.

Chloe spěšně prošla zbylé snímky. „Být to někdo jiný, nevěřila bych. Ale… Skutečně si myslíte, že je to Caliburn?“

„Pokud to dokážeme posoudit. Ovšem důvod, proč jsme tady…“ Odmlčela se a rozhlédla se kolem sebe. Na mohyle se sice pohybovali další lidé, ale nikdo na doslech. „Domníváme se, že tyto symboly představují stopy k něčemu, co je ukryto v nitru kopce.“

Chloe ji zpytavě pozorovala. „Něco je tu ukryto?“

„Nebo někdo. Král Artuš.“ Chloe vzrušeně vypískla. „Existuje reálná možnost, že se v mohyle nachází Artušova hrobka. Problém je, že nevíme, kde přesně.“

„Jste snad ředitelka Mezinárodní agentury pro historické dědictví, ne? Ve svém postavení můžete požádat o veškeré možné vybavení!“ Chloe se rozzářily oči. „Můžete si například objednat kompletní radarový průzkum, nebo třeba gravimetrický…“

„To je sice pravda, ovšem velkou roli hraje časový faktor,“ přerušil ji Mitchell. „Z bezpečnostních důvodů nemohu zacházet do detailů, ale pokud zde ta hrobka skutečně je, naše vlády se shodly, že je třeba ji najít co nejrychleji.“

„A věříme, že vy jste ta nejpovolanější, kdo nám může v pátrání pomoci,“ dodala Nina. „Nebo se snad mýlíme?“

„No… Ehm, jsem opravdu poctěná…,“ koktala Chloe a znovu rozpaky zrudla. „Ale… Já prostě nevím. Chci říct… Znám mohylu skutečně velmi dobře, jenže…“ Znovu se zadívala na fotografie. „Pokud nemáte něco konkrétního, od čeho bychom se mohli odrazit, pochybuju, že vám dokážu nějak výrazně pomoct. Ano, toto je tvar Glastonburského labyrintu… Jak jste tu čepel vůbec našli? A jak nás může objev Caliburnu dovést k Artušově hrobce?“

„Je to… složité,“ odpověděla po chvíli Nina. „A to jsem se vyjádřila hodně mírně. Ale abych zkrátila dlouhý příběh. Domníváme se, že tyto symboly vyryli do čepele Caliburnu glastonburští mniši jako návod, kde hledat Artušovu hrobku, jeho skutečnou hrobku, ne tu falešnou, kterou vykopali roku jedenáct set devadesát jedna, aby ji ukazovali zvědavcům. Tam bezpečně uložili těla Artuše a Guinevery – a tam také ukryli Excalibur.“

„Excalibur?“ Chloe vykulila oči a několik vteřin nedokázala zavřít ústa. „Páni! To by byl objev století.“ Náhle jako by jí něco způsobilo vážné starosti. „Jestli ho najdete, zmíníte se… Zmíníte se o tom, že jsem vám pomáhala?“

„Dostane se vám veškerého uznání, můžete mi věřit,“ ujistila ji Nina s úsměvem. „Nejdůležitější ovšem je, abychom Excalibur našli jako první.“ Ukázala na jeden ze symbolů na horní fotografii. „Předpokládáme, že cestu naznačují tady ty tečky vyznačené v labyrintu, jenže nevíme, co znázorňují.“

Chloe si s nakrčeným obočím pečlivě prostudovala snímek. „Pokud vezmete do úvahy zkreslení způsobené dvojrozměrným zobrazením trojrozměrného labyrintu a mohyly, pak by nejbližší tečka měla být… na třetí terase. Tam!“ Vyrazila po úzké terase, Nina s Mitchell za ní. Po několika krocích se zastavila. „No jasně!“

„Copak?“ zeptala se Nina, když k ní došla.

„Značkovací kámen!“ Chloe stála těsně u nenápadného kusu skaliska, zpola zapadlého v hlíně. „Lidé, kteří procházeli labyrintem, podle nich poznali, kolik jim ještě chybí do cíle. Většina se už ztratila, ale pár jich zůstalo.“

„Takže hrobka leží pod jedním ze značkovacích kamenů?“ chtěl vědět Mitchell.

„Možná,“ odpověděla Nina, „jenže pod kterým? Na každém symbolu jsou zvýrazněny jiné. A chybí nám obrazec ze špičky meče.“ Vzala si od Chloe fotografie a rozevřela je do vějíře jako karty. „Kolik značkovacích kamenů zde původně bylo?“

„To nikdo s jistotou neví,“ odvětila Chloe. „Nejčastější odhady mluví o třiceti.“

Zdálo se, že počet kamenů zvýrazněných na jednotlivých symbolech labyrintu toto číslo potvrzuje. Nina těkala pohledem z jednoho snímku na druhý. Každý obrazec obsahoval různý počet kamenů v různých pozicích, ale přesto rozpoznala řadu průniků mezi symboly. Některé kameny se objevovaly ve více labyrintech a z nich opět některé častěji než jiné…

V hlavě jí vzklíčil nápad. „Potřebuju papír a tužku.“

Chloe otevřela batůžek a chvíli se v něm hrabala. „Vždycky chodím připravená.“ Nejprve vytáhla termosku, pak obložený chleba se šunkou a vajíčkem zabalený do mikrotenového sáčku, až konečně s velkou slávou vylovila ohmataný zápisník s oslíma ušima a kuličkové pero. „Tu máte.“

Nina převzala zápisník a propisovačku. „Co máš v úmyslu?“ zeptal se Mitchell.

„Domnívám se, že i přes nedostatek informací, které by dovolily přesné určení místa, můžeme zúžit oblast pátrání.“ Na čistou stránku nakreslila zvětšeninu labyrintu a doplnila značkovací kameny ze symbolu na svrchní fotografii. „Tak, to by byl první. Teď přidám druhý…“

Postupně do náčrtu labyrintu přikreslovala další kameny. Trvalo to několik minut, ale nakonec získaly náznaky, které mniši vyryli do čepele, konkrétní tvar. Na všech symbolech se opakovaly pouze tři kameny.

Nina se zadívala na konečný výsledek – už to nebyl pouze nákres, ale mapa. „Vsadím se, že symbol na špičce meče má vyznačený pouze jeden kámen z těchto tří.“ Obkreslila je. „Tady se nachází hrobka a takto najdeme přístup k ní. Vypadá to jenom jako ozdoba, ale když víte, co znamená, dovede vás rovnou ke dveřím.“

Chloe se podívala zblízka. „Vím, jak ty body najít, ale na žádném z nich už značkovací kámen neleží. A i kdyby se tam opravdu nacházel vstup do hrobky, nebude snadné ho najít. Labyrintem každoročně projdou tisíce lidí, ale dosud nikdo nic neobjevil. Alespoň nic tak významného.“

„Jenže oni nevěděli, kde hledat, nemyslíte?“ řekl Američan. „Kde leží nejbližší?“

Nina vrátila zápisník Chloe, která natočila nákres tak, aby odpovídal orientaci mohyly. „Pátá terasa na západní straně. Tudy.“ Vedla je zpátky ke stezce na vrchol.

Jakmile vystoupili na terasu, Chloe je vedla podél stěny mohyly. „Mělo by to být někde tady,“ oznámila, když se konečně zastavila. Nad velmi příkrým svahem viděli pouze vrchol vyčnívající věže kaple svatého Michala. Na udaném místě však nespatřili nic zvláštního, jen přerostlou trávu a králičí nory.

„Nic nevidím,“ postěžoval si Mitchell.

„Pokud tu něco je, jistě to bude pohřbené. Zkusíme prosondovat hlínu.“ Chloe znovu otevřela ruksak a tentokrát se vytasila s hrstí ocelových stanových kolíků dlouhých asi čtvrt metru a s háčkem na konci a dala svým společníkům po jednom. „Zapíchněte je.“

Nina se sklonila a zabodla špičku do země. Hlína byla dost tvrdá a kladla odpor, ale Nina silně přitlačila, až už hlouběji nemohla. „No, tak na tomto místě nic není,“ poznamenala, vytáhla kolík a přesunula se o několik kroků stranou. Mitchell pochopil a napodobil ji, stejně jako Chloe.

Ale ani téměř třicet minut sondování nepřineslo žádný výsledek kromě kamenů, rozhodně nic, co by prozrazovalo tajný vchod do hrobky. „Tak to bychom měli,“ povzdechl si Mitchell.

„Pořád ještě zbývají dvě místa,“ připomněla mu Nina.

Další se nacházelo na šesté terase na severozápadní straně. Na dohled od vrcholku mohyly i klikaté stezky na severním svahu přilákala skupinka zapichující do země stanové kolíky zvědavé pohledy turistů. Ani tentokrát však nic nenašli.

„Do třetice všeho dobrého,“ povzbudila společníky Chloe po dalším nahlédnutí do mapy. „Tak, poslední možnost je… první terasa na jihovýchodní straně. Bohužel musíme sestoupit až dolů a vzít to dokola.“

Nina se ohlédla na slunce, které vytrvale klesalo k západnímu obzoru. „Stihneme to do tmy?“

„Měli bychom, i když moc času na pátrání nám nezbude. Brzy se setmí. Mimochodem, kde vlastně bydlíte?“

„V Londýně,“ odpověděl Mitchell.

Zděšeně vyjekla. „A to se chcete ještě dnes vracet autem až do Londýna? Neblázněte. Než tam dojedete, bude po půlnoci. Já žiju v Shepton Malletu, to je asi patnáct kilometrů odsud. Můžete u mě přespat. Mám volný pokoj. A pohovku,“ dodala k Mitchellovi, kterého ta informace očividně moc nenadchla.

„Myslíte to vážně?“ ujišťovala se Nina.

„Jistě, žádný problém. Ostatně, kolikrát mám tu čest hostit ve svém domě objevitelku Atlantidy? Bude mi ctí.“

„V tom případě přijímáme. Že, Jacku?“

Nezávazně něco zabručel.

„Výborně! A teď bychom sebou měli hodit.“

Na jihovýchodním úbočí mohyly odvráceném od slunce panoval chlad a jako by je obklopovala tísnivá atmosféra. Strmý svah mohyly jim úplně skryl věžičku na vrcholu a neviděli ani Glastonbury, což ještě umocňovalo dojem izolované pustoty. Klábosení výletníků utichlo a kromě vzdáleného skřehotání ptáků představovala jediný projev života osamělá kráva na louce pod nimi, okázale ignorující vetřelce.

Chloe po nahlédnutí do mapy řekla: „Tady musel původně ležet ten značkovací kámen.“

Nina si prohlížela terasu. Nijak se nelišila od dvou jiných míst, která už prozkoumali. „Jestli tady ta hrobka vůbec je, měla by se nacházet někde poblíž.“ Uchopila ocelový kolík a zapíchla ho do země. Ostatní se k ní přidali.

Pátrali deset minut, dvacet, ale nenarazili na nic neobvyklého. Obloha za mohylou nabývala růžovofialový odstín, který přecházel v tmavě oranžový, jak se slunce přibližovalo k obzoru. Dalších pět minut. Pořád nic.

A potom…

Ninina sonda se zastavila pouhých deset centimetrů pod povrchem.

Zprvu tomu nepřikládala žádný význam, nebyl by to první kámen, který našla. Vytáhla kolík a zabodla ho patnáct centimetrů vedle. Kdyby to byl kámen, malá změna polohy stačila, aby ho minula.

Ale špička kolíku se znovu zastavila o překážku. Deset centimetrů hluboko.

Opět se přesunula kousek stranou. Čtyři centimetry, dál to nešlo. Povytáhla kolík a vší silou zatlačila. Vrstvou hlíny k ní dolehl slabý náraz kovu do kamene. „Hej, lidičky,“ zavolala a cítila, jak se jí zmocňuje vzrušení. „Něco tady mám.“

„Co?“ zeptal se Mitchell, když se k ní s Chloe připojili.

„Něco hodně velkého. Může to být jenom skalisko, ale na to mi ta překážka připadá moc plochá. Pomozte mi zjistit, kam až sahá.“

Začali bodat kolíky do země a postupně se od sebe vzdalovali. Každý pokus skončil čtyři centimetry pod povrchem, dokud se nerozestoupili na jeden a čtvrt metru. Prozkoumali kolmý směr – se stejným výsledkem. Čtverec.

„Tohle v žádném případě není přírodní útvar,“ zamumlala Nina při pohledu na rozmístění sondážních vpichů po stranách podzemní překážky.

Chloe mezitím vytáhla z batůžku zahradnickou lopatku. „Ukažte, odhrabu trochu hlíny.“ Klekla si a odebrala část svrchní vrstvy uprostřed čtverce. S rostoucí hloubkou postupovala stále opatrněji. Špička lopatky zaskřípala o kámen. Chloe si vyměnila pohled s Ninou, rozšířila otvor a zbývající hlínu odhrnula dlaní na stranu.

Hladký a rovný povrch ukrytý pod zemí prozrazoval, že jde o výtvor lidské ruky. Ale to nebyl důvod, proč se Nině rozbušilo srdce jako o závod. V kameni bylo totiž vyryto slovo.

MERLIN.

Chloe zamrkala úžasem. „Páni!“

Nina odhrnula hlínu ještě víc a odkryla další slova psaná latinsky. „Merlinův hněv?“ přeložila nevěřícně. Vytrhla Chloe lopatku z ruky a horečně rozšiřovala otvor. „Ne, počkejte, je to součást věty… Hněv Merlinův dopadne…“ Další zběsilé kopání. „Dopadne jen na ty, kdož spatří jeho tvář. Těm, kdož znají pravdu, bude dovoleno najít…“ Zmlkla, zkoprnělá úžasem.

„Co?“ naléhal Mitchell. „Co najdou?“

Nina k němu ohromeně vzhlédla. „těm, kdož znají pravdu, bude dovoleno najít Artušovu hrobku.“ Položila obě dlaně na starobylou kamennou desku, jako by pořád nemohla uvěřit svému objevu. „Legenda nelhala. Legenda skutečně nelhala.“

Nina zvedla ruce. „Ne, já už do sebe nevpravím ani sousto.“

„Určitě?“ zeptala se Chloe a nabídla svým hostům další talíř. „Ani kousek koláče?“

„Ne, děkuji, ale já už fakt nemůžu.“

„Tak zmrzlinu? Nebo sýrové tyčinky?“

„Ježíši, už nic!“

Nedostatek světla je donutil přerušit vykopávky. Zahrnuli kamennou desku hlínou a Chloe je odvezla k sobě domů. Dohodli se, že hned ráno se k mohyle vrátí. Nina se ohlédla ke dveřím jídelny, za nimiž Mitchell mluvil do mobilního telefonu. Řekl jim, že si potřebuje nutně zavolat, ale Nina ho podezřívala, že spíše chtěl uniknout hostitelčinu neustálému pobízení do bohatého a kaloricky vydatného jídla.

Chloe se nadějně zadívala na poslední dílek koláče. „Nevadilo by vám, kdybych…?“

„Jen si poslužte!“

Mitchell se vrátil do jídelny ve chvíli, kdy si Chloe přesunula koláč na svůj talířek. „Ach, už nic nezbylo? Škoda.“

„Jejda! Jestli chcete, vemte si tento kousek,“ nabídla mu Chloe. „Nebo vám můžu přinést zmrzlinu. Nebo sýrové tyčinky.“

„Ne, děkuji.“

„Komu jsi volal?“ zajímala se Nina a v tom okamžiku zazvonil její mobilní telefon. „Pardon.“ Vytáhla přístroj z kapsy a na displeji viděla Eddieho jméno. Takže se konečně uráčil s ní promluvit. „Eddie?“

„Ahoj, lásko.“ Jeho hlas zněl stále mrzutě, ale už se alespoň nezlobil. „Jsi v pořádku?“

„Jo, v pohodě. Co ty?“

„Už je to lepší. Poslyš, musím ti něco říct, ale ne takto po telefonu. Osobně. Chystám se na vlak a vracím se do Londýna.“

„Vracíš se? Odkud?“

„Jsem v Bournemouthu. Musel jsem si o něčem promluvit i s Lizzii. Jsi pořád v hotelu?“

„Ne. Jsem v… ehm, v Somersetu.“

Pauza. „Kde?“

„Odjela jsem do Glastonbury.“

„Cože?“

„Hele, nerozčiluj se. Něco jsme našli! Ukryté v Glastonburské mohyle. Domníváme se, že je to Artušova hrobka. Objevili jsme vchod!“

Další pauza, delší, a pak: „Do prdele, Nino!“ Verbální výbuch byl tak hlasitý, že ho slyšeli i její společníci. „Říkal jsem ti, že tam nemáš jezdit!“

„Ano, a já jsem řekla tobě, že mi nemáš co poroučet, Eddie! Už jsi zapomněl, že máme práci? Najít Excalibur. No tak právě to děláme.“

„Děláte? Jack je s tebou?“

„Ano, Jack je tu se mnou,“ odsekla Nina a podívala se na ostatní. Chloe se celá v rozpacích s předstíraným zájmem dívala na nástěnné hodiny a Mitchell tázavě pozvedl obočí. „Proboha, Eddie, snad na něho nežárlíš! Jestli si mě chceš takhle uzurpovat, tak si trhni nohou!“

Chvíli mlčky zuřil. „Hele, Nino, vrať se do Londýna, ano? Opravdu si s tebou musím promluvit.“

„Budeš s tím muset počkat do zítřka. Zůstávám tu přes noc.“

„S Jackem?“

Nina podrážděně zaskřípala zuby. „Ano, Eddie, s Jackem.“

„Tak přijedu za tebou. Lizzie, potřebuju si půjčit tvoje auto.“ Nina v pozadí slyšela, jak Elizabeth jeho žádost nekompromisně odmítá. „No dobře, tak si vezmu zatracený taxík! Kde jsi?“

„Nebuď směšný, Eddie! Podívej, já nemám zájem pokračovat ani v tomto rozhovoru, dokud se nepřestaneš chovat jako malé děcko! Je to jasné? Promluvím si s tebou zítra, až se trochu sebereš.“ Stiskem tlačítka přerušila hovor, než mohl Chase něco namítnout. „Brrr!“ otřásla se.

„Ehm, já odnesu nádobí do myčky.“ Chloe spěšně sklidila ze stolu a odběhla do kuchyně. Nina s Mitchellem osaměli.

„Zatracený chlap!“ Nina se chystala praštit mobilním telefonem na stůl, ale pak jí došlo, že je na návštěvě, a udeřila přístrojem o stehno. „Už jsem zapomněla, jak mě někdy dokáže naštvat. Občas uvažuju, co na něm sakra vidím.“

„Jestli to nebude tím, že se protiklady přitahují,“ poznamenal Američan. Natáhl se a poklepal jí na předloktí.

„Jo, akorát že někdy je až moc protikladný, rozumíš? Jsem s ním sice zasnoubená, ale někdy se mi zdá, že nemáme skoro nic společného. Bojím se…“ Odmlčela se.

„Čeho?“

„Neměla bych o tom mluvit. Je to můj problém, ne tvůj. Nejspíš to ani nechceš slyšet.“

Obdařil ji soucitným pohledem. „Třeba bych mohl pomoct.“

Nina ve zmatku zkrabatila tvář. „Já nevím, prostě… Prostě mám strach, že jsme až příliš rozdílní!“ vyhrkla a přiznání ji naplnilo pocitem katarze a viny současně.

„Bojíš se, že po svatbě by se to mohlo ještě zhoršit? Že vám to nebude klapat?“

„Přesně! Eddie už byl jednou ženatý a… No, možná je to extrémní případ nezdařeného manželství, ale on a Sophia se alespoň narodili ve stejné zemi. Přinejmenším tohle měli společné.“

„Mluvila jsi s ním o tom?“

„Jo, mluvila,“ opáčila Nina posměšně. „Skutečně adrenalinový zážitek, donutit Eddieho mluvit o jeho pocitech, aniž by si ze všeho netropil pitomé žerty.“ Frustrovaně zabručela. „Co mám sakra dělat? Taky jsi před svatbou procházel takovým martyriem?“

„Naštěstí ne,“ odpověděl Mitchell. „Věřili jsme, že se k sobě dokonale hodíme. Naivita mládí.“

„Paráda. To jsem ještě potřebovala, aby mi někdo připomněl, že už oficiálně nejsem mladá.“ Její slova však skrývala jiskřičku humoru. „Bože, jak on mě někdy dokáže vytočit! Proč k čertu nemůže být víc jako… jako…“

„Jako ty?“

„Přesně! No, přesně jako já zrovna ne, protože to by bylo dost uhozené. Tak sebestředná zase nejsem.“ Mitchell se rozesmál a Nina se k němu po několika vteřinách připojila. „No jo. Ale rozhodně jsou chvíle, kdy celým srdcem toužím, aby byl míň… Eddieovský.“

Mitchell si přisunul židli blíže k ní a podíval se jí do očí. „A víc doktorský?“

Nina se znovu rozesmála a poděkovala mu uznalým pohledem. „Eddie tě odhadl naprosto správně, Jacku. Opravdu flirtuješ.“

„Teď jsi mě dostala.“ Mitchell si s hranou zkroušeností položil ruku na srdce. „Kajícně přiznávám, že je to závažný povahový nedostatek. Ale důležité je pouze jedno: flirtuju dobře?“

Usmívala se, jeho pozornost ji těšila. „Musím uznat, že ti to docela jde.“

„Vidíš prostor pro zdokonalení?“

„Mhm… Možná.“

„Tak to bych měl pilně cvičit.“ Oplatil jí úsměv a naklonil se těsně k ní…

Chloe vešla do jídelny a zarazila se, když viděla, že její hosté u sebe sedí mnohem blíž než při večeři. Její příchod však zlomil kouzlo okamžiku a Nina se odtáhla. „Myčka už běží!“ oznámila Chloe až příliš hlasitě. „Teď vám nachystám ložní prádlo.“

„Díky,“ řekla Nina. „A Jackovi přineste deku navíc, ať mu na pohovce není zima.“

„No jo,“ povzdechl si Mitchell. „Žádný učený z nebe nespadl a cvičení dělá mistra.“

17

Jihovýchodní úbočí Glastonburské mohyly ozářil jas vycházejícího slunce. Na terase nezůstala po díře v zemi a kamenné desce žádná stopa s výjimkou rozhrabané hlíny a jediného zapíchnutého kolíku. „Tak jsme na místě.“ Chloe ukázala na stanový kolík a složila ze zad objemný ruksak.

Mitchell ji sledoval pochybovačným pohledem, když ohraničila oblast vykopávek dřevěnými kůly, mezi nimiž natáhla červenobíle pruhovanou pásku. „Jste si jistá, že to případné vetřelce odradí?“

„Tady jsme v Anglii,“ odpověděla Chloe s úsměvem. „Nikdy nepodceňujte moc barevné pásky jako zábrany vstupu nepovolaným. Kromě toho,“ zvedla žlutou reflexní vestu, „nic neudělá člověka neviditelnějším než pracovní oděv.“

Nepřesvědčený Mitchell potřásl hlavou, ale mlčel. Položil na zem černou kabelu a otevřel ji. „Požádal jsem ambasádu o dodatečné vybavení.“ Ukázal Nině dvě výkonné baterky a soupravu vysílaček.

„Tak to byl ten tvůj včerejší telefonát,“ poznamenala.

„Jo, chtěl jsem být připravený. Nevíme, co nás pod zemí čeká.“

„Pokud tam vůbec něco je.“ Ninino původní nadšení přes noc vyšumělo, v duchu se pořád zaobírala hádkou s Eddiem.

S polními lopatkami, které Chloe přinesla, netrvalo dlouho odhalit celou kamennou desku a Nina pomocí smetáčku odstranila hlínu z vytesaných písmen. Latinský nápis zabíral několik řádků.

„Věz, že za tímto kamenem leží pravá hrobka Artuše, krále Britů, a jeho druhé královny Guinevery,“ četla Nina. „Pouze ti, kdož znají Artušovu historii a Artušovu legendu, budou hodni se s ním setkat a vzdát mu hold. Znalost tě provede labyrintem, abys čelil soudu Viviany… Kdo to je?“ zeptala se.

„Viviana je jedno z možných jmen Dámy z jezera,“ odpověděla Chloe.

„Aha… Soudu Viviany, která zadrží nehodné v místě, kde přebývá. Hněv Merlinův dopadne jen na ty, kdož spatří jeho tvář. Těm, kdož znají pravdu, bude dovoleno najít Artušovu hrobku. Ti, kdož ji neznají… A sakra.“

„Co?“ vyhrkl Mitchell.

„Se nikdy nevrátí. Tak tohle není dobré. Zdá se, že mniši nastražili v podzemí řadu pastí.“

„Ale hrobka je stovky let stará,“ namítl Američan. „Po tak dlouhé době už nebudou pasti fungovat.“

„Myslíš?“ zeptala se Nina s neskrývaným sarkasmem zrozeným z neblahé osobní zkušenosti.

„Pasti by vysvětlovaly jednu starou pověst,“ vložila se do debaty Chloe. „Traduje se, že jednou vstoupila do tunelů pod mohylou skupina asi třiceti mnichů a z podzemí se vrátili živí jen tři.“

Nina se otřásla. „Nemůžu říct, že bych nad tou perspektivou jásala nadšením.“ Přesto se chopila rýče a začala kopat.

Jakmile odhrnuli hlínu kolem desky, Nina s Mitchellem opatrně zvedli jednu její stranu z podložních kamenů, na kterých spočívala, a překulili ji.

„Pro boha svatého,“ zašeptala Nina. „Podívejte se na to.“

Do útrob mohyly se nořil tunel, úzký a nízký, ale průchodný. Na kamenných pilířích lemujících vstup rozeznali letopočet vytesaný římskými číslicemi. „Jedenáct set devadesát jedna,“ přečetla Nina. „Stejný rok, kdy mniši v Glastonbury oznámili, že na pozemku opatství objevili Artušovu hrobku. Opravdová hrobka – a opravdový poklad – však leží tady před námi.“

Mitchell posvítil do průchodu. „Ty výztuhy vypadají dost vachrlatě.“ Za kamenným portálem zajišťovala chodbu dřevěná výztuž, stojky zabořené do jílu a stropnice nesoucí pískovcový blok, které za stovky let působení vlhkosti a plísní silně ztrouchnivěly.

Nina si vzala druhou baterku a rovněž posvítila do otvoru. „Když vydržely až do dneška…“ Modlila se, aby to nezakřikla, a pro jistotu se rychle dotkla talismanu. „Pokud ty stojky někdo nevykopne, měly by strop udržet.“

„Tím bych si nebyla tak jistá,“ opáčila Chloe nervózně. „Myslím, že raději počkám tady a budu hlídat pevnost. Jestli vám to nevadí…“

Nina se na ni konejšivě usmála a vzala si z jejího batohu žlutou přilbu. „Je to asi ten nejlepší nápad. Ale my musíme nález co nejrychleji prověřit, takže…“

Mitchell si nasadil druhou ochrannou helmu, pak zapnul jednu z vysílaček a podal ji Chloe. „Víte, jak se obsluhuje?“ Přikývla. „Výborně. Budeme vám hlásit svůj postup. Krok za krokem.“

„Mnoho štěstí,“ popřála jim, když Nina a Mitchell posbírali nejnutnější vybavení a vlezli do otvoru.

„Díky,“ odvětila Nina. „Snad ho nebudeme potřebovat.“

První, co ji při sestupu úzkým strmým tunelem zarazilo, byl vlhký, pronikavý pach hnijící vegetace. Chloe jim řekla, že okolní krajinu v minulosti sužovaly záplavy, a zápach to jen potvrzoval. Druhá věc, které si všimla, byla samotná chodba. Ačkoliv malá rozměry, bylo zřejmé, že ji stavitelé nevybudovali ve spěchu. Kopali pečlivě a dali si hodně práce s uhlazením stěn, dřevěné stojky rozmístili naprosto pravidelně. Mniši chtěli hrobku skrýt, ale dali si záležet, aby byla důstojná krále.

Mitchell přikrčený za ní zvedl vysílačku k ústům. „Kontrola spojení. Slyšíte mě, doktorko Lambová?“

„Nahlas a čistě,“ zněla odpověď. „Jak to zatím vypadá?“

„Jedním slovem? Smrad.“

Nina se při tom nevědeckém popisu zasmála a pak se zadívala před sebe. „Sklon se vyrovnává.“ Za chvíli sestoupila k úpatí sestupné větve tunelu a zarazila se. „No nazdar.“ Chodba se před nimi rozdvojovala.

„Co je?“ chtěl vědět Mitchell.

„Tohle není hrobka, nýbrž bludiště.“ Nad levou větví tunelu byla do jílu zasazena kamenná deska. „Podej mi vysílačku.“ Mitchell poslechl. „Chloe? Myslím, že potřebujeme váš odborný názor. Máme před sebou dvě chodby a nad tou vlevo je deska s vyrytým jménem Morgiana.“

„Známější jako Morgana le Fay,“ odpověděla Chloe prostřednictvím vysílačky. „Podle legendy Artušova sestra. Co je nad druhou chodbou?“

„Nic a nezdá se, že by tam kdy nějaká tabulka byla. Nevidím díru, odkud by mohla vypadnout. Co si o tom myslíte?“

„Těžko říct.“ Na okamžik se zamyslela. „Samo o sobě to moc neznamená.“

Nina posvítila do obou průchodů. Připadaly jí identické, oba se po několika krocích ostře stáčely. „No nic, budeme muset prověřit, kam vedou.“ Ohlédla se po Mitchellovi. „Morgiana, nebo neoznačený tunel?“

Pokrčil rameny. „Mě se neptej. Tohle je tvoje specializace.“

„Jo, bála jsem se, že to hodíš na mě. No dobře… Morgiana,“ rozhodla a vydala se levou větví tunelu.

Nerovnosti v tvrdém červeném jílu podlahy vyplňovaly louže vody. Nina je přebrodila a zabočila za roh. O kus dál se chodba znovu stáčela, takže do ní neviděla. Podlaha zde byla suchá, přestože stěny a dřevěné stojky se leskly vlhkostí jako ve zbytku tunelu, kudy zatím prošli. Zmocnila se jí nejasná předtucha a zpomalila. Proč tu nejsou žádné louže?

Zezadu se na ni tlačil Mitchell. „Stalo se něco?“

„Nevím. Zdá se mi…“ Zavrtěla hlavou. „Podíváme se, kam to vede.“

Vykročila – a při došlápnutí se jí pod nohou propadla podlaha.

Zaječela, zamávala rukama a balancovala nad propastí. Upustila baterku, která roztočená padala do temné hlubiny…

Mitchell ji v posledním okamžiku zachytil a strhl ji k sobě. Bezpochyby jí zachránil život.

„Do prdele,“ vydechla a se srdcem bušícím až v krku se tiskla k Američanovi. „Panebože, zasraní mniši!“

„Jsi v pořádku?“

Nina se několikrát zhluboka nadechla a uklidnila rozbouřené nervy. „Jo, snad jo. Sakra!“ Opatrně nahlédla do jámy a prohlédla si mechanismus pasti. Dřevěná deska pečlivě vyvážená na příčném trámu a zahrnutá tenkou vrstvou jílu, takže k nerozeznání splývala se zbytkem podlahy. Stačilo šlápnout na nepodložený konec a vetřelec se zřítil do rozbahněné jámy, z jejíhož dna trčelo několik zašpičatělých dřevěných kůlů.

„Pěkně hnusné,“ ušklíbl se Američan.

„Pomoz mi na druhou stranu,“ požádala Nina, která se už vzpamatovala.

„Chceš to riskovat? Je tady druhá cesta…“

„Musíme se podívat, kam tahle chodba vede.“ Mezera byla přes metr široká a její překonání ztěžoval nízký strop, ale s Mitchellovou pomocí se Nině podařilo ji překročit. Chytila zbývající baterku, kterou jí hodil, a nahlédla za roh. „Doufám, že se ten pitomý mnich, který tuhle past vymyslel, dobře baví! Chodba je slepá!“

Mitchell jí pomohl zpátky přes propast. „Co nám to říká?“

„Že potřebujeme někoho, kdo dokáže rozlišit mezi artušovskou legendou a historickou pravdou o králi Artušovi.“ Zvedla vysílačku. „Haló, Chloe?“

„Ano, Nino?“ ohlásila se vesele Chloe, která netušila, co se v podzemí přihodilo. „Našli jste něco?“

„I tak by se to dalo říct. Poslyšte, myslím, že jsem přišla na význam té části textu na kamenné desce, kde se mluví o historii a legendě a o znalosti, která provede labyrintem k hrobce. Odbočka označená Morgianiným jménem… Prostě nebyla nejvhodnější. Domnívám se, že na každé křižovatce narazíme na jméno někoho nebo něčeho ve spojitosti s králem Artušem. Správnou trasu budou označovat názvy, které jsou založeny na historických faktech. Názvy mající svůj původ v mýtech… Tou cestou jít nechceme, abych se vyjádřila stručně.“

„Udělám, co bude v mých silách, ale hranice mezi artušovskou mytologií a historickými fakty je velmi nejasná.“

„Sdělíte nám svůj kvalifikovaný názor.“

„A co když se zmýlí?“ staral se Mitchell.

„No tak mě budeš muset vytahovat z dalších pastí.“

Vrátili se na první křižovatku a pustili se neoznačeným průchodem. Nina při každém kroku veleopatrně zkoušela půdu před sebou, ale na další padací zařízení už nenarazila. Obezřetně postupovala zakrouceným tunelem, až se nakonec zastavila před další vidlicovitou rozbočkou.

„Tak, Chloe, měla jsem pravdu,“ řekla do vysílačky. „Je tady další deska.“

„Co je na ní napsáno?“

Nina přiblížila baterku k plochému kameni nad levým otvorem. „Bediver.“

„Sir Bediver je historická postava doložená nad jakoukoliv pochybnost,“ prohlásila Chloe. Její hlas zněl zkresleněji, příjem se s postupem do nitra mohyly zhoršoval. „V písemných pramenech se dokonce vyskytuje častěji než samotný král Artuš. Nejstarší velšské texty o něm mluví jako o Bedwyrovi a…“

„Půjdeme doleva,“ řekla Nina Mitchellovi, zatímco Chloe pokračovala v přednášce. Vstoupili do tunelu a kromě podlahy dávali pozor i na strop a stěny. Zkušenost Ninu naučila, že stavitelé pastí málokdy použili stejný trik dvakrát.

Ukázalo se, že její teorie měla něco do sebe, protože bez nejmenší nehody dorazili k další křižovatce. Tentokrát se tabule nacházela nad pravým portálem. „Opět je to na vás, Chloe. Na této ceduli stojí Badon.“

„Bitva u Badonu,“ odpověděla Chloe bez váhání. „Největší Artušovo vítězství nad Sasy. Konec pátého nebo počátek šestého století. Prameny se v dataci různí, ale je to prokazatelná historická událost.“

„Takže vzhůru do Badonu,“ zavelela Nina a vklouzla do pravého tunelu.

Obezřetně pronikali hlouběji a hlouběji do útrob kopce a před každým vidlicovým rozdvojením se zastavili a požádali Chloe o radu. Hlas z vysílačky zněl stále nezřetelněji, občas jej rušení činilo nesrozumitelným. Nakonec však každé vysvětlení pochopili. Lacheua, Artušova syna, pokládali mniši z Glastonbury za skutečně žijící osobu, zatímco královu rytíři siru Karadosovi a Bronovi, přezdívanému Rybářský rytíř, přisoudili statut mytologických postav. Kvalita vzduchu se zhoršovala, jak se oba průzkumníci vzdalovali od vstupu do podzemí. A pak…

„Ach,“ vyhrkla Nina překvapením, když zahnula za roh a ocitla se tváří v tvář ženě. Když se vzpamatovala z šoku, uvědomila si, že před ní stojí socha, štíhlá elegantní postava na okraji jezírka, jemuž hlína bohatá na železo dodávala hnědočervený nádech. Komora za ní byla nesrovnatelně větší než ostatní podzemní prostory, na které dosud v mohyle narazili, a jezírko sahalo od jedné stěny k druhé.

„Tohle je určitě Viviana, Dáma z jezera,“ Nina vytáhla fotoaparát a pořídila několik snímků. I kdyby se už dál nedostali, až se vrátí na povrch, bude mít co studovat.

„Moc velké to jezero není.“ Mitchell si vyhrnul rukáv a ponořil paži do kalné blátivé vody. Nedosáhl na dno a otřepal si ruku, pak posvítil baterkou na protější břeh. „Podívej.“

Kužel světla dopadal na dva vstupy, jejichž horní oblouky se nacházely těsně nad hladinou. Nad levým otvorem opět rozeznali kamennou desku. Ale Mitchella zajímalo spíš samotné jezero a sklopil světlo k hladině, kterou čeřily bubliny, jež neustále stoupaly ode dna.

„Ryba?“ nadhodila Nina s nadějí v hlase.

„Plyn,“ odpověděl Mitchell. „Proto je tu tak mizerný vzduch. Je zamořený bahenním plynem.“

„Asi jsme sestoupili až k hladině podzemní vody,“ pochopila Nina. Lidé sice somersetské močály vysušili, ale hlouběji je půda stále nasáklá vodou a při hnití organických látek vzniká metan. Věděli to mniši, nebo jde o dílo náhody?

Požádala Mitchella, ať posvítí na sochu. Viviana jako by je vztaženou paží zvala ke vstupu do vody, ale Nina se nehodlala ukvapit. „Tohle bude ten Vivianin soud. Jenže v čem spočívá?“

„Myslím, že se budeme muset namočit,“ zabrblal Američan a ukázal na dva tunely na protější straně jezírka.

„Co říká ta kamenná tabule?“ Nina přimhouřila oči a luštila drobná vytesaná písmena. „Vypadá to jako… Anna.“ Prostřednictvím vysílačky popsala Chloe komoru s jezírkem a sochou a zopakovala jméno na kamenné desce. Kvalita spojení byla už tak špatná, že odpovědi sotva rozuměla.

„Anna byla Artušova sestra,“ rozeznala Nina mezi šumem a praskotem statické elektřiny. „Bohužel nedokážu říct, jestli skutečně žila, nebo ne. Všeobecně je považována za matku sira Gawaina, ale původní velšské kroniky uvádějí jako Gawainovu matku jistou Gwyar. Anna je možná jiné jméno téže osoby, ale…“

„Takže nevíte, jestli je součástí historie, nebo mýtu,“ shrnula Nina.

„Bohužel ne.“

Nina sundala palec z hovorového tlačítka. „Tos nám moc pomohla,“ ulevila si a znovu knoflík stiskla. „Která možnost je pravděpodobnější? Mohla být Anna skutečná osoba?“

„Možné to je. Zmiňují se o ní některé prameny, jsou však datovány později.“

„Po roce jedenáct set devadesát jedna?“

„Tak pozdě zase ne, ale některé pocházejí z první poloviny dvanáctého století. Píše o ní například Geoffrey z Monmouthu, ovšem toho bych, pokud se týká historické věrohodnosti, zařadila vedle Montyho Pythona.“

Nina a Mitchell si vyměnili pobavené pohledy. „Znamená nález hrobky posílení jedné, či druhé varianty? Artušovský mýtus očividně obsahuje alespoň nějaké pravdivé rysy.“

Chloe se zamyslela. „Řekla bych, že objev hrobky dodává váhu možnosti, že Anna skutečně byla Artušova sestra, ale jistá si rozhodně být nemůžu. Mniši z Glastonbury byli kvůli vlastnímu prospěchu ochotni o některých aspektech legendy lhát, takže si nemůžeme dovolit spoléhat se výlučně na jejich tvrzení.“

„Byli ochotni i zabíjet,“ dodala Nina pochmurně. „Poslyšte, Chloe, začínám mít pocit, že Vivianin soud bude rozhodovat o životě a smrti. Když zvolíme špatnou chodbu, nemusíme dojít na její konec, protože nám třeba dojde vzduch.“

„Možná byste se měli vrátit,“ navrhla Chloe. „A počkat na potápěčské vybavení.“

„Jenže my nemůžeme čekat,“ namítl Mitchell. „Pokud se Excalibur ukrývá v mohyle, musíme se ho zmocnit co nejrychleji. Čím déle budeme otálet, tím větší je riziko, že Vaskovičovi lidé hrobku na základě Rustových výzkumů objeví.“

Nina si povzdechla. „No jo, myslela jsem si, že něco takového řekneš.“ Znovu oslovila Chloe: „Můžete nám dát alespoň nějaký náznak?“

„Obávám se, že se budete muset rozhodnout sami. Je mi líto.“

„No dobře. Díky.“ Nina mrzutě přerušila spojení. „Tak co povíš? První Artušova sestra, na kterou jsme narazili, byla mýtus. Myslíš, že tahle je skutečná?“

„Mně se neptej,“ ohradil se Mitchell. „Historik jsi tady ty. Volba je na tobě.“

„Proč musí vždycky všechno dopadnout tak, že konečné rozhodnutí dělám já?“ zasténala Nina.

Mitchell našpulil rty. „Matně si vzpomínám na jistou ženu se zrzavými vlasy, která trvala na tom, že povede operaci…“

„Hele, tak trochu jsem doufala, že si na to vzpomeneš.“ Nina mžourala na kamennou desku. „Dobře, takže Anna buď byla Artušova sestra, nebo nebyla. Žádný spěch.“ Zavřela oči a lovila v paměti každý střípek informace na dané téma. „Podle mě… byla.“

„Kvalifikovaný odhad?“

„Ne, vnitřní pocit,“ přiznala. „Jak to provedeme?“

„Svlečeme všechno, co by mohlo nasáknout vodou,“ odpověděl Mitchell a začal si sundávat bundu. „Svetr, kalhoty, boty…“

Nina zamrkala. „Ehm… Pod svetrem už toho moc nemám.“

„Počkej, chceš říct, že nenosíš podprsenku?“

„Ale nosím! Jenže je dost… No, průhledná.“

Mitchell si svlékl košili a stál do pasu nahý. Podal jí košili. „Co je?“ zeptal se, když viděl její výraz.

„Nic,“ odvětila Nina spěšně a snažila se nedat najevo, jak silně na ni zapůsobil jeho holý – a svalnatý – hrudník.

Zazubil se. „Vypadám jinak než Eddie?“

„Je… Řekla bych takový kompaktnější. A chlupatější… Panebože, co to plácám! Už budu raději držet zobák.“

Mitchell se úsměvem odvrátil. Nina si přetáhla svetr přes hlavu a oblékla si jeho košili.

„Nechej tu i všechny cennosti, peněženku, telefon a tak. Baterka by měla fungovat i pod vodou. Co ten tvůj foťák? Je vodotěsný?“

Přikývla, vyzula si boty a pak váhavě ponořila špičku nohy do vody. „A sakra. Studená jak led.“

„To nic není,“ prohlásil Mitchell a s baterkou v ruce vstoupil do jezírka. Břeh strmě klesal a musel se přidržet rukou okraje. „Zažil jsem Atlantik uprostřed zimy. Tomu se říká ledová voda! Pojď, pomůžu ti.“

„Brrr.“ Nina se ho chytila za ruku a velmi neochotně a s odporem vešla do vody. Připadala jí přímo mrazivá. „Zatraceně…“

„Za chvilku si zvykneš a už se ti nebude zdát tak hrozná.“ Odstrčil se od okraje a plaval k protějšímu břehu. „Takže Anna. Jsi si tím jistá?“

Doplavala k němu. „Ne.“ Jezírko bylo hlubší, než čekala. Nedosáhla nohama na dno a to ji znepokojovalo. Co když jsou tunely ještě nižší?

„Mohla bys tady počkat a já to prozkoumám,“ navrhl Mitchell. „Jestli je to ten správný tunel, nemůže být moc dlouhý. I mniši ho museli přeplavat a nemyslím si, že by byli v bůhvíjak vrcholné fyzické kondici.“

„Ale pokud je to nesprávný tunel, možná se z něj bez pomoci nedostaneš. Měli bychom se držet u sebe a nerozdělovat se.“ Nina se odmlčela a pak svraštila obočí. „Hmm, tak nevím. Opravdu jsem se nabídla, že dobrovolně proplavu temným tunelem, který možná nemá východ?“

„Dám na tebe pozor,“ ujistil ji Mitchell a podal jí baterku. „Snaž se ji neztratit a drž se mě za opasek. Protáhnu tě na druhou stranu. Věř mi,“ dodal, když viděl, jak se tváří. „U námořnictva se daleko nedostaneš, pokud nejsi dobrý plavec.“

„Takže v zásadě se tě budu držet za prdel, ano?“

Zakřenil se. „Nějak to přežiju. Připravená?“

„Ne,“ odpověděla, ale přesto se ho chytila za opasek.

„Fajn. A teď naber do plic co nejvíc kyslíku.“ Několikrát se zhluboka nadechl a Nina následovala jeho příklad. „Můžeme?“

„Ne-e,“ procedila sevřenými rty a zavrtěla hlavou. Mitchell se znovu usmál…

A potopil se.

Vplul do tunelu a táhl Ninu za sebou. Pevně se držela jeho opasku a se zavřenýma očima poslouchala šumění vody při každém mocném záběru paží a nohou. Nepřeháněl, když tvrdil, že je vynikající plavec. Přestože se sama snažila mu ulehčit a zabírala nohama co nejsilněji, táhl ji jako remorkér vlečný člun.

Po chvíli Mitchell změnil směr. Zamířil doleva a víc do hloubky. V zatáčce tunelu narazila Nina baterkou do stěny. Po několika tempech se Američan znovu zastavil, jako kdyby hledal cestu.

Nina cítila narůstající tlak v plicích a odhadovala, že od ponoření uplynulo asi třicet vteřin. Netušila, jak dlouho vydrží zadržovat dech. Jednou se jí to podařilo na déle než minutu, ale to už bylo dávno, ještě jako dítě…

Proud vody do obličeje zeslábl – Mitchell zpomalil. Další zatáčka a další klesání. To není dobré. Měli by přece plavat nahoru! Už uplynula skoro minuta. Plícemi se šířilo pálení…

Náhle se Mitchell úplně zastavil a Nina do něj zezadu narazila. Natáhla ruku, aby se zabrzdila, a dotkla se stěny. Cítila, jak se ve vodě otáčí a hledá v tunelu zatáčku.

Sakra! Co když zvolila nesprávnou chodbu? Co když je tento tunel slepý, určený k tomu, aby vetřelce, kteří neznají rozdíl mezi mýtem a skutečností, polapil a vykonal na nich trest smrti utopením?

Z hrdla jí unikal proud vzduchu. Polkla ho a málem se udusila. Neovladatelně se roztřásla. Mitchellovi to neuniklo. Odplaval kus vpravo, pak vlevo a zoufale hledal únikovou cestu.

Slyšela syčivý zvuk. Ne z vody, to se její srdce rozbušilo jako o závod v zoufalé snaze absorbovat poslední zbytky kyslíku z plicních sklípků. Znovu narazila do Mitchella. Už jsou pod vodou určitě déle než minutu. Věděla, že už dlouho nevydrží, natož aby zvládla zpáteční cestu temnotou do komory s jezírkem.

Pohnul se. Ne nahoru nebo zpátky k východu, nýbrž dolů, hlouběji do kalné vody. Nina chtěla protestovat, ale mohla se jen pevně držet a poslouchat hučení v uších, které přecházelo v hlasitý ryk…

Mitchell znovu změnil směr, tentokrát nahoru.

To už zabíral ztěžka, předchozí strojová preciznost temp byla tatam, vystřídalo ji křečovité vypětí vůle. Nina poznala, že se tunel zužuje, protože stále častěji narážela rukama a nohama na stěny. Ale pořád stoupali, ať už je čeká slepý konec, který bude znamenat jejich smrt, nebo…

Vzduch!

Mitchell prorazil hladinu a okamžitě popadl Ninu za paži a přitáhl ji k sobě. Sípavě lapala po dechu. Voda jí proudem stékala po obličeji, ale konečně si naplnila plíce.

A rozkašlala se. Vzduch byl všechno, jen ne čistý.

Komora, do níž se vynořili, byla prosycena plynem.

18

Než Chase dorazil do Glastonbury, jeho podráždění dosáhlo vrcholu. Elizabeth kategoricky odmítla půjčit mu své auto, a tak musel z Bournemouthu odcestovat vlakem. Únavná cesta si vyžádala dva přestupy a Glastonbury dělilo od nejbližšího nádraží patnáct kilometrů, na které si musel vzít nekřesťansky drahý taxík. Ještě že ho řidič dovezl až k mohyle.

Tím ovšem důvody ke vzteku zdaleka nepominuly. Chase netušil, kde přesně Nina je. S největší pravděpodobností kdesi v mohyle, ale při pohledu zblízka byl kopec mnohem větší, než naznačovala automapa, kterou si u sestry prostudoval. Překonal minové pole rozbředlých kravinců a vydal se kolem úpatí podivného stupňovitého pahorku, až na první terase někoho spatřil. Vyšplhal nahoru, obešel dvě pasoucí se krávy a našel baculatou blondýnku usazenou za ohradou z červenobíle pruhované pásky. Přestala žvýkat obložený chleba a nejistě se dívala, jak se k ní blíží.

„Dobrý den,“ pozdravil Chase. „Neviděla jste tu jistou ženu, americkou archeoložku? Přibližně vaší výšky, zrzavé vlasy a protivná jako čert.“

Blondýna prudce vstala. „Nejste náhodou… Eddie?“

„Náhodou jsem,“ odpověděl Chase. Po Nině nebo Mitchellovi ani stopa, ale díra v zemi, kterou žena střežila, mu poskytla dostatečně výmluvné vodítko, kde asi jsou. Podráždění se rozhořelo s novou silou. Nina ho totálně ignorovala. Už zase.

„Zdravím vás. Já jsem Chloe, Chloe Lambová. Doktorka Chloe Lambová.“ Napřáhla pravici.

Eddie jí potřásl. „Edward Chase,“ představil se stručně s pohledem upřeným na otvor v zemi. „Takže je tam dole, co?“

„Ano, s Jackem.“

„Nepovídejte, s Jackem? Paráda.“

Chloe nejistě přešlápla, rozhodnutá nezaplétat se do žádných osobních sporů. „Ano. Podařilo se jim několik velmi zajímavých objevů. Ale už nějakou dobu jsem s nimi nemluvila. Neozvali se mi.“ Zvedla vysílačku.

„Jak to?“

„No, naposled mi řekli, že se dostali k zaplavenému tunelu a že ho chtějí proplavat a…“

„Tam dole je voda? Ach, do prdele jazyk vrazit!“ Chloe nad tím slovníkem zalapala po dechu, ale Chase si její reakce vůbec nevšiml. V hromadě vybavení vedle jámy postřehl baterku a zvedl ji. „Tu ženskou člověk fakt nemůže nikam pustit samotnou.“

„Ehm, Eddie? Teda, pane Chasi,“ breptala Chloe nervózně, když se přiblížil k otvoru. „Měl byste si dát pozor. Tam dole jsou nastražené pasti.“

„Pasti? Jaké pasti?“

„Nastražili je mniši, aby polapili lidi, kteří zvolí nesprávnou cestu k Vivianinu soudu, a…“

„Moment, zadržte!“ vyhrkl Chase. „Ten kopec je plný pastí, koná se tam jakýsi soud a oni se vám nějakou dobu neozvali? Kristepane! Vždyť už jsou možná mrtví!“

„Ach, bože,“ naříkala Chloe. „Je mi to líto. Nenapadlo mě… Zdálo se mi, že Nina ví, co dělá.“

„Jo, to ona obvykle ví. Dokud jí to nezačne bouchat pod rukama!“

„Je mi to moc líto,“ zopakovala Chloe.

Chase se nadechl. „V pořádku, není to vaše chyba.“ Posvítil baterkou do otvoru. „Hlavně mi řekněte, jak se k nim dostanu.“

Mitchell ve zkaženém vzduchu dávivě kašlal. Vylezl z vody a pomohl Nině na břeh. Pod nohama jim nechutně čvachtalo rozbředlé smrduté bahno.

Baterka stále svítila, zjevně přestála potápěčskou expedici bez úhony. Kužel světla odhalil další komoru, menší než byla ta na opačném konci podvodního tunelu. Do zadní stěny byla zasazena rozměrná kamenná deska.

„Merlin,“ uvědomila si Nina.

Hněv Merlinův dopadne jen na ty, kdož spatří jeho tvář…

Jenže ona viděla jeho tvář, zkřivenou do posměšného úšklebku, a zatím se nic nestalo.

Otřásajíc se kašlem klopýtala k rytině, nohy se jí bořily na šířku dlaně do zahnívajícího bláta. Zápach bahenního plynu zesílil, při každém kroku jí zpod holých chodidel vyvěraly bubliny.

„Bože, tady to smrdí jako v ponorce, když kuchaři naservírují fazole,“ zasupěl Mitchell, který čvachtal za ní. „Hádám, že tohle je Merlin, ne? Tak kde je jeho hněv?“

„Těžko říct.“ Nina pomocí baterky zkoumala komoru. Na jedné straně spatřila pevně uzavřené kamenné dveře.

A pak posvítila na podlahu, na předmět zpola zabořený do tekoucího bahna…

„Není to lebka?“ zeptal se Mitchell, když se podíval na strakatě zbarvenou věc.

„Stůj a ani se nehni,“ přikázala Nina. Opatrně přešla po špičkách komoru a snažila se co nejméně rozčeřit nechutně páchnoucí mazlavou hmotu. Opravdu to byla lebka, zčernalá sazemi a tu a tam pokrytá stopami spálené kůže a masa. Zbytek dávno podlehl hnilobě a rozkladu. Kolem lebky vyčnívaly z bláta lidské kosti.

Mezi nimi ruka svírající kus dřeva.

Ohlédla se k Američanovi. „Už vím, co byl ten Merlinův hněv. A musím uznat, že to byl svým způsobem geniální trik, v sadistickém smyslu slova.“

Mitchell se ustaraně rozhlédl po komoře. „Hrozí nám nějaké nebezpečí?“

„Nemělo by. Ale kdybychom sem přišli před několika staletími, touto dobou už bychom byli mrtví.“ Zamávala baterkou. „Celá tahle místnost je jedna velká past. Kdybys neměl vodotěsnou baterku a musel se spoléhat jenom na pochodně, v tom zaplaveném tunelu by určitě zhasly, nemám pravdu?“

„Určitě.“

„Předpokládejme tedy, že jsi dostatečně předvídavý a zabalil sis další pochodeň, abys ji uchoval suchou. Co bys udělal jako první, až bys v této komoře vylezl z vody?“

„Zapálil bych ji…“ Mitchell začínal chápat.

„Správně. Zapálil bys pochodeň a ta by se rozhořela. V prostoru plném bahenního plynu, který obsahuje vysoké procento hořlavého, a tím pádem i výbušného metanu. Bum!“ Rozhozenýma rukama naznačila explozi. „Poslední věc, kterou ti nešťastníci viděli, než se zaživa upekli, byla Merlinova tvář, jak stojí na kamenné desce u vchodu.“

„Parchanti prohnaní, tihle mniši.“ V Mitchellově hlase zazněl náznak obdivu. Přistoupil ke dveřím a ukázal na základnu jednoho z kamenných pilířů, které je lemovaly. Byl v něm vytesán úzký otvor, z něhož trčel dřevěný klín. Nina prověřila protější pilíř a našla totéž. „Co myslíš, vytáhneme je?“

„Moment. Nejdřív bychom se měli ujistit, že Merlin nemá v zásobě další dávku svého hněvu.“ Zblízka klíny prozkoumala, jestli u nich nejsou nastraženy křesací pazourky. „Dobře, zkusme, co to udělá.“

Mitchell uchopil první klín a zatáhl. Musel se zapřít celou silou, aby překonal váhu dveří, které na něm ležely. Chvíli se zdálo, že klín nepovolí, ale pak s náhlým skřípnutím mokrého dřeva vyklouzl z mezery. Kamenné dveře na té straně mírně poklesly. Nina se zhluboka nadechla, vzápětí toho zalitovala a zatáhla za druhý klín. Trvalo jí to déle než Mitchellovi, ale nakonec se i jí podařilo jej vytáhnout.

Dveře zajely do díry v podlaze, z které vystříkla bahnitá břečka. Uskočili, ale i tak jim gejzír bláta postříkal nohy.

Komorou se rozlehl dunivý rachot. „Do prdele!“ vykřikl Mitchell. „Bouchne to!“

„Ne, počkej!“ Nina namířila kužel světla na otvor, kterým se sem dostali. „Voda odtéká!“ Zpěněná a zvířená hladina skutečně klesala. Nově otevřenými dveřmi zavanul čerstvý vzduch. Všudypřítomný zápach bahenního plynu zeslábl. „Spustilo se větrání. Mniši nejspíš usoudili, že když znáš tajemství, jak se dostat dovnitř, zasloužíš si pohodlnější cestu ven.“

Mitchell podezřívavě nahlédl za dveře. „Takže za nimi už je hrobka? A v ní Excalibur?“

„To brzy zjistíme.“ Nina vytáhla fotoaparát a chystala se vyfotit rytinu Merlinova obličeje.

„Bacha!“ polekal se Mitchell. „Blesk, jiskra, výbuch!“

„Kamera je vodotěsná, takže předpokládám, že i blesk je neprodyšně uzavřený. Neboj, nic se nestane.“ Stiskla spoušť, aby dokázala pravdivost své domněnky, i když se jí na zlomek vteřiny Zastavilo srdce strachem.

„Počkej… Ach, panebože!“ Mitchell sebou škubl, když ho oslepil fotografický blesk, ale žádný výbuch nenastal a nezdálo se, že by se plyn vznítil. „Fajn, udělala sis fotku, ale podruhé už to prosím tě nezkoušej. Takhle pitomě riskovat se nevyplácí.“

„Hele, nezačínej s tím, ano?“ Nina překročila kamenné dveře zasunuté do otvoru v podlaze a vstoupila do chodby za nimi. „Jsi úplně stejný jako Eddie.“

Chloe čekala plná obav u vchodu do podzemí a sledovala skupinu lidí, která rychle kráčela po terase a blížila se k ní. Něco na jejich vzhledu – na oblečení, účesech, dokonce i na jejich pleti – jí okamžitě napovědělo, že jsou cizinci. Z východní Evropy? Rusové?

Ať už pocházeli odkudkoliv, bylo jich hodně. Napočítala devět osob. Osm mužů a jedna žena se střapatými vlasy obarvenými na ostrou pankáčskou zeleň.

Zastavili se u bariéry z pruhované pásky. „Dobrý den,“ pozdravila zdvořile. Předpokládala, že podle bundy ji budou považovat za průvodce turistů. „Mohu vám nějak pomoci?“

Jeden z mužů, ten nejstarší, se o krok přiblížil, až se mu páska napjala přes břicho. Jeho široká ústa připomínala Chloe žábu. „Ano, doufám, že byste mohla,“ odvětil se silným přízvukem, s největší pravděpodobností ruským. „Hledáme Excalibur.“

Chloe bodlo u srdce. Mitchell jí objasnil, že pátrání po Excaliburu souvisí s ochranou národní bezpečnosti, a je tudíž tajné. Nasadila laskavý úsměv. „Obávám se, že ho hledáte na nesprávném místě. Hrobka krále Artuše se údajně našla v opatství dole ve vesnici. Pokud by Excalibur skutečně existoval, byl by tam.“ Mávla rukou ke Glastonbury, ukrytému za mohylou.

Muž znovu postoupil dopředu, páska se napjala – a praskla. „Ne,“ namítl tiše a Chloe se zachvěla strachem, když viděla, jak jeho společníci těsně obstoupili chabou bariéru a zablokovali jí možnost úniku. Muž se zastavil u otvoru do země a probodl Chloe očima. „Jsem si jistý, že jsme na správném místě.“

Nina obešla poslední roh průchodu – a ocitla se na prahu hrobky krále Artuše.

Na rozdíl od tunelů vyražených v jílu a vyztužených dřevem měla obdélníková komora kamenné zdi a klenutý strop, aby udržela tíhu mohyly. Podobnost s architekturou Glastonburského opatství přímo bila do očí. Místnost postavily ve stejné době stejné ruce. Latinské texty na stěnách jí po zběžném pohledu prozradily, že se týkají dějin Artušova panování a oslavují památku legendárního krále Britů.

Už není legendární, pomyslela si. Rustovi se posmrtně dostalo zadostiučinění. Nemýlil se, král Artuš skutečně žil.

Ovšem jestli je toto Artušova hrobka, tak…

„Kde je samotný král?“ dokončil Mitchell nahlas její úvahu. Nikde žádná rakev, žádný náhrobní kámen nebo obrys hrobu na podlaze. Komora byla pustá a prázdná. „Sakra, že by nás někdo předešel?“

„Pochybuju.“ Nina postoupila doprostřed místnosti. Ačkoliv byla prázdná, na podlaze se rýsoval kruh rozdělený na segmenty, na vnějším okraji každého byl otvor velikosti mince. A uprostřed erb…

„To snad ne,“ podivil se Mitchell. „Chloe přece tvrdila, že Kulatý stůl neexistoval.“

Segmentů bylo celkem třináct a z otvoru na okraji toho nejvzdálenějšího trčela z podlahy jako kolík asi patnáct centimetrů vysoká bronzová soška. Nina na ni posvítila baterkou. Vznešená postava s mečem v jedné ruce a štítem v druhé, na podstavci pod nohama vyryté jedno slovo.

ARTURUS.

„Král Artuš,“ zašeptala. Účel dalších – prázdných – otvorů na vnějším okraji kruhu pochopila, když namířila kužel světla do rohu komory. Na kamenných policích v malém výklenku stály další figuríny. Přistoupila blíž. Každá soška znázorňovala jednoho z rytířů Kulatého stolu, na podstavcích důvěrně známá jména.

Bediver, Lancelot, Gawain, Galahad, Tristan, Bors… Celkem dvanáct rytířů, každému přináležel jeden prázdný otvor.

Mitchell zkoumal zadní zeď hrobky, která silně připomínala kamenné dveře, jež blokovaly východ ze zaplynované komory. „Zdá se, že tady by to šlo otevřít. Třeba je za tou stěnou další místnost.“

„Je to hlavolam,“ uvědomila si Nina. Opatrně zvedla z police sošku Lancelota a všimla si, že i ona byla zastrčena do otvoru. Z kamenného podstavce vyčníval kovový kolík s výčnělkem čtvercového průřezu na konci. „Klíč. Domnívám se, že musíme umístit rytíře do správných pozic kolem Kulatého stolu.“

„To vypadá spíš na Chloinu odbornost.“

„Třeba ne.“ Nina se přemístila doprostřed kruhu a vzpomínala na detaily artušovských pověstí, jimiž se v posledních dnech tak usilovně zabývala. „Lancelot byl doslova Artušovou pravou rukou a vždycky sedával po jeho pravici.“ Ukázala na příslušný otvor. „Na stolec po Artušově levici, zvaný Záhubný, si nesměl nikdo sednout, protože by zemřel. Byl rezervován pro rytíře, který najde Svatý grál. Nakonec se to podařilo Galahadovi.“

„Takže máme dva a zbývá deset. Kam umístíme ostatní?“

„To budeme muset nějak vykoumat,“ odpověděla Nina a hleděla na zbývající rytíře.

Několikrát přešla po místnosti a pak si klekla do kruhu. Kulatý stůl měl být projevem rovnosti všech, kdo k němu zasedli, jelikož neměl žádné čestné čelo jako běžný obdélníkový stůl. V praxi ovšem seděl v čele Artuš, ať se posadil na kterékoliv místo. Rytíři byli navíc rozděleni podle určité hierarchie, v níž nejvyšší postavení zastávali Lancelot a Bediver, královi nejbližší druzi.

Ale tyto vědomosti jí moc nepomohly. Pokud Lancelot sedával po Artušově pravici, měl Bediver své místo po jeho pravici, nebo vlevo od Záhubného stolce? A co ostatní rytíři? I kdyby znala pozici Lancelota a Galahada, pořád zbývalo – po chvíli vypočítala z hlavy počet kombinací – 3 628 800 možností, jak deset osob rozsadit. A když uvážila své dosavadní zkušenosti s bludištěm v nitru mohyly, obávala se, že bude mít pouze jeden pokus.

Kromě toho musela vzít v úvahu i fakt, že podle Chloe je Kulatý stůl výmyslem romantických spisovatelů dvanáctého století. Doktorka Lambová se možná mýlila a tato pověst má pravdivé jádro založené na dřívějších, dnes dávno ztracených pramenech… Tento rozpor jí však neustále vrtal hlavou. „Ti, kdož ji neznají, se nikdy nevrátí,“ zašeptala poslední větu nápisu na kamenné desce u vchodu.

„Nějaký problém?“ zeptal se Mitchell.

„Jo. Musíme vybírat z více než tří milionů kombinací a odhaduju, že máme jenom jeden pokus.“

„Třeba ne.“ Mitchell vstoupil do kruhu s Lancelotovou a Galahadovou soškou v ruce a ukázal jí spodní výstupky – klíče. „Vidíš? Prohlédl jsem si i ostatní a všechny mají stejný tvar a rozměry. Neumím si představit, že by parta středověkých mnichů dokázala vyrobit přesné zámky podle dnešních standardů. A když jsou všechny klíče stejné, je úplně jedno, do které dírky je strčíš. Stačí, když v ní budou.“

Nina stále pochybovala. „Určitě to chceš riskovat?“

„Ty máš zatraceně nejmíň co mluvit o riskování,“ zavrčel důvěrně známý hlas za jejich zády.

„Eddie!“ vykřikla Nina a vyskočila na nohy. Chase právě vstoupil do komory, džínsy promáčené a samé bláto. Na oplátku si prohlédl jejich oděv, zejména Mitchellovu velkou mokrou košili, a sežehl agenta DARPA krajně podezřívavým pohledem. „Co to má znamenat?“

„Snažíme se odemknout hrobku…“

„Ne, ptám se, proč jste se oba svlékli. Zdá se, že jsem přišel právě včas.“

„Pro smilování boží, Eddie,“ řekla Nina vyčerpaně. „Opravdu si myslíš, že jsem prošla podzemním labyrintem plným nastražených pastí až k dávno ztracené hrobce krále Artuše jen proto, abych měla kus soukromí, kde bych mohla,“ ztišila hlas, přestože ji Mitchell nemohl neslyšet, „někomu podržet? Natolik mě snad znáš, ne?“

„Jo, znám tě. A věděl jsem, že sem vlezeš, ačkoliv jsem tě nabádal, abys to nedělala.“

Nina opovržlivě pohodila hlavou. „No jo, no. Hned jsem si myslela, že právě toto je důvodem tvé mizerné nálady.“ Mitchell si za jejich zády prohlížel otvory v podlaze a vložil dvě figurky po obou stranách krále Artuše, než se vrátil k výklenku pro další sošky.

Chase si založil paže na prsou. „Ano? A co je to za důvod?“

„Myslíš si, že se ti události vymykají zpod kontroly.“

„Nepovídej. Opravdu?“

„Ano, Eddie, opravdu. Nevím, kolikrát ti to budu muset ještě zopakovat, ale to, co se stalo Mitzi, nebyla tvoje chyba, bez ohledu na to, jak moc se snažíš vzít vinu na sebe. Ale nevykompenzuješ to tím, že budeš dirigovat všechno, co dělám, a řídit každý můj krok.“

„Nesnažím se tě dirigovat,“ protestoval Chase. „Chci tě chránit. Do prdele, vždyť jsi tady mohla zemřít!“

„Ale nezemřela jsem.“ Zlehka ho klepla po ruce. „Podívej, miluju tě a chci s tebou strávit zbytek života, opravdu. Ale nemůžeš mi každou minutu každého dne stát za zadkem. Už nejsi můj tělesný strážce a já nepotřebuju tvé svolení, abych mohla dělat to, co chci. Takhle to prostě nefunguje. Takhle by to mezi námi nešlo!“

„Kdybych ti za tím zadkem nestál, byla bys už dvacetkrát mrtvá,“ připomněl jí ostře. „Nejsi Indiana Jones, nejsi Lara Croft, jsi člověk z masa a kostí, takže nejsi ani nezranitelná, ani nesmrtelná. A já nechci, abys zemřela jen kvůli nějaké podělané staré zaprášené legendě!“ uzavřel s pohrdavým pohozením hlavy ke komoře, v níž stáli.

„Není to žádná legenda,“ odsekla zlostně. „Je to realita, skutečná součást historie…“ Zarazila se, protože v tom okamžiku pochopila, co ji tak znepokojovalo na rozporu mezi tvrzením Chloe Lambové a tím, co v komoře našli.

A současně si uvědomila skřípot kovu o kámen za svými zády…

Prudce se otočila. Mitchell vložil poslední sošku do otvoru a natahoval se po figurce krále Artuše.

„Stůj!“ zařvala. Američan ztuhl s rukou nad jedním z třinácti klíčů. Nina ho odstrčila a vytáhla sošku z otvoru v kamenném kruhu.

„Co to má znamenat?“ zeptal se vylekaný a nic nechápající Mitchell.

„Toto není pouze vchod do hrobky,“ odpověděla Nina a zamávala mu soškou před očima. „Je to poslední past! Chloe měla pravdu, Kulatý stůl neexistoval. Stal se součástí artušovské legendy teprve kolem roku jedenáct set devadesát jedna a mniši toho využili! Je to poslední test našich znalostí, naší schopnosti rozlišit mýtus a skutečnost. Pokud Kulatý stůl neexistoval, žádný z rytířů u něho nemohl sedět. Ani samotný Artuš!“ Podržela mu sošku pod nosem. Výstupek pod královýma nohama byl znatelně kratší než ostatní. „Toto je opravdu klíč, ale musíš ho vytáhnout, ne zasunout. Pravý zámek je někde jinde.“

Mitchell ustaraně vydechl. „Co by se tedy stalo, kdybychom odemkli falešný zámek?“

„Přesně to, před čím varovali mniši. Těm, kdož znají pravdu, bude dovoleno najít Artušovu hrobku. Ti, kdož ji neznají, se nikdy nevrátí.“ Zvedla baterku a posvítila na strop nad vchodem. Nad otvorem ležel mohutný kamenný blok, padací dveře nastavené tak, aby sjely dolů jako ostří gilotiny a zatarasily cestu z komory. „Když nevyřešíš hlavolam správně, ten balvan spadne a uvězní tě tady.“

Mitchell pohrdavě mávl rukou. „To mohl být velký problém před devíti sty lety, ale dnes máme sbíječky a trhaviny.“

„A máš i žábry?“ zeptal se Chase kousavě. Nina si všimla, že si prohlíží část stěny. Kámen byl zbarvený, shora dolů se po něm táhly hnědé pruhy zaschlého bláta a zelené linie tvořené řasami. Ve stropu zela temná díra. Když se pořádně podívala, neuniklo jí, že podobné skvrny pokrývají všechny stěny komory.

„Proboha!“ vyjekla. „Kámen uzavře únikovou cestu a komora se zaplaví. Mniši vetřelce nejen uvěznili, oni je i utopili. Nad stropem je určitě nějaká nádrž a ty skvrny pocházejí z předchozích zaplavení.“

Mitchellův výraz nyní odrážel mnohem hlubší úctu ke středověkým stavitelům hrobky. „Kde tedy je skutečný zámek?“

„Tady.“ Nina přešla k výklenku a posvítila na otvory, do nichž byly zasunuty sošky. V tom, který dříve hostil Lancelota, se nacházela prohlubeň delší než prst a odpovídající výstupku pod Artušovýma nohama. Vsunula figurku do otvoru.

„Jsi si jistá, že se nemýlíš?“ zeptal se Chase ustaraně.

Usmála se na něj. „Je to riziko, ale vykalkulované.“ Sevřela sošku v dlani a otočila jí.

Z police se ozvalo kovové cinknutí, ale jinak se nic nestalo. „Nefunguje to,“ povzdechl si Mitchell zklamaně.

„Ještě jsem neskončila. Přines mi všechny ostatní rytíře kromě Lancelota a Galahada. A ty mu pomoz, Eddie.“

„A potom že já někoho diriguju,“ ušklíbl se Chase, ale poslušně pomohl Mitchellovi posbírat figurky.

„Proč nechceš Lancelota a Galahada?“ zajímal se Američan, když přinesl první várku k výklenku.

„Protože všichni ostatní mají nějaký historický základ. Ovšem Lancelot je fiktivní postava, a protože Galahad byl podle pověsti jeho syn, musí být také vymyšlený.“

Jakmile se ostatní figurky ocitly na svých místech, Nina znovu vložila Artuše – klíč – do příslušného otvoru v polici. S nadějí, že je přinejmenším stejně chytrá jako dávní mniši z Glastonbury, otočila soškou.

Další slabé cinknutí.

Tentokrát se však celý výklenek zachvěl, jako kdyby se uvolnil skrytý přetlak. Nina si vyměnila s oběma muži obezřetný pohled a zatlačila do kamene. Na jedné straně se mírně posunul. Potlačila silněji. Otevřela se několik centimetrů široká mezera, která se rychle rozšiřovala, když Chase a Mitchell spojili své úsilí s jejím. Výklenek se odsunul a odhalil vstup do další komory.

Nina věděla, že tahle je poslední. Prošli všemi zkouškami a prokázali, že jsou hodni dojít do cíle a objevit místo posledního odpočinku krále Artuše.

Zvedla baterku a vstoupila, oba muži hned za ní.

Místnost byla malá a překvapivě postrádala vyryté oslavné nápisy. Ovšem na rozdíl od předchozí nebyla prázdná. Na kamenných podstavcích stály dvě okázalé rakve z černého kamene ozdobené rytinami andělů vykládanými zlatem a stříbrem. Na víku každé z nich se skvěl zlatý kříž a latinský text informoval, kdo leží uvnitř.

Artuš, král Britů, a Guinevera, jeho královna.

Skutečné historické osobnosti pohřbené v nitru Glastonburské mohyly.

Nina však nemohla odtrhnout zrak od předmětu mezi oběma rakvemi, mohutného žulového bloku hrubě přitesaného do tvaru krychle téměř jeden metr vysoké.

Z horní plochy trčel jílec meče zaraženého hluboko do kamene.

Našli Excalibur.

19

„Já se picnu,“ vydechl Chase. „Je to opravdu to, co si myslím, že to je?“

„Je,“ potvrdila Nina. Na rozdíl od bohatě zdobeného Caliburnu byl tento meč hladký, téměř strohý, okrášlený pouze dvojicí propletených hadů vyrytých do jílce, přesně podle Rustova popisu. Na první pohled však bylo zřejmé, že si jeho výroba vyžádala hodně času a úsilí. Tepaný kov čepele se leskl jako rtuť, rukojeť byla anatomicky vytvarovaná pro dlaň konkrétního muže. „Ach, bože. Chudák Bernd. Tolik let se snažil Excalibur objevit a nakonec přišel na správnou cestu, ale teď se tu s námi nemůže těšit z té krásy.“

Mitchell se protáhl kolem Niny a zastavil se mezi rakvemi. „Důležité je, že jsme ho našli my a dříve než Rusové.“ Poklekl a mávl na Ninu, ať přinese baterku blíž. Trochu nazlobeně poslechla. „Podívej, jak je čepel dokonale vyleštěná. Kov je hladký jako samet. Měli jsme pravdu. Není to obyčejná ocel.“ Natáhl ruku k jílci.

„Počkej,“ okřikla ho Nina. „Než všechno zasviníš svýma zablácenýma rukama, dovol mi alespoň náš objev zdokumentovat.“ Zvedla fotoaparát.

„Samozřejmě, promiň,“ omluvil se Mitchell a ustoupil, aby mohla místnost a předměty v ní vyfotografovat.

„Tak,“ řekl Chase, jehož vztek rychle ustoupil až překvapující dychtivosti. „Kdo z nás se stane příštím anglickým králem?“ Nina se po něm tázavě ohlédla. „Ten meč je přece zabodnutý v podělaném kameni, ne? Musí se vytáhnout.“

„V kameni byl zabodnutý Caliburn, ne Excalibur,“ poučila ho.

„Na tom nezáleží, pořád je to meč krále Artuše. Možná jsem ve škole nedával moc pozor, ale na ten nápis Komu se podaří meč vytáhnout, ten bude po právu i rodem králem celé Británie si pamatuju. Aspoň mě vyfoť, ať máme co ukazovat vnoučatům.“

„Kdes sakra přišel na vnoučata? Ještě jsme nestanovili ani datum svatby!“

„Nereptej a vyfoť mě.“ Zaujal pózu vedle žulového kvádru a položil ruku na jílec, Nina zakoulela očima a neochotně přikývla. „Paráda,“ pochvaloval si Chase s úsměvem od ucha k uchu a sevřel rukojeť. „Jsem král světa.“

Nina ho vyfotografovala ve chvíli, kdy se vší silou a s hlasitým hekáním snažil vytáhnout meč z kamenného lože. „Bože, to je ksicht!“

„Jo, to říkají všechny holky,“ zafuněl Chase a pustil rukojeť. Meč se nepohnul ani o milimetr. „Zdá se, že nejsem z královské krve. Podotýkám, že jsem si to o sobě nikdy nemyslel.“

„Co ty, Jacku?“ škádlila Nina. „Nechceš se pokusit získat trůn?“

„Mě spíš zajímá, jak tu věc co nejrychleji dopravit někam do bezpečí,“ opáčil Mitchell, ale přesto se chopil jílce, jen co mu Chase ustoupil z cesty. „Člověk nikdy neví…“ Nina pořídila snímek dalšího muže napínajícího svaly ve snaze vytáhnout bájnou zbraň z žulového kvádru. Nepodařilo se. „Vypadá to, že ho budeme muset odvézt i s tím šutrem.“

„Budeme potřebovat pomoc,“ připomněl Chase. „Jak je ta krychle velká? Skoro metr, že? Váží několik tun.“ Obrátil se na Ninu. „Ty to nezkusíš?“

„Jasně, proč ne. Ale když jste s ním vy ani nepohnuli, mně se to určitě taky nepodaří.“ Vrátila fotoaparát do kapsy a zblízka posvítila na čepel. „S tím kovem jste měli pravdu. Rozhodně to není obyčejná ocel.“ Naklonila se a zkoumala drobné detaily. „Meč byl určitě použit jako zbraň. Na ostří jsou vrypy a škrábance. Ale velmi malé, musí to být extrémně tvrdý materiál.“ Chytila se rukojeti, napřímila se…

Celá zbraň se rozzářila tajemným namodralým svitem. Nina úlekem poskočila – a bez nejmenší námahy vytáhla meč z žuly. Vykřikla a upustila ho. Zář okamžitě zhasla a Excalibur s cinknutím dopadl na podlahu.

„Co to sakra bylo?“ nechápal Chase. Meč teď pouze odrážel světlo baterky.

„Ta zář,“ řekl Mitchell pomalu a opatrně natáhl ruku ke zbrani, jako by zkoušel, jestli je teplá, „připomínala Čerenkovovo záření.“

Nina polekaně ustoupila. „Chceš říct, že je radioaktivní?“

„Sbohem, vnoučata,“ zamumlal Chase.

„Neumím si představit, kde by se v něm radioaktivita vzala,“ odpověděl Mitchell. „Ale rozhodně došlo k nějaké vysokoenergetické reakci.“ Sklonil se a dotkl se meče.

„Co blázníš?“ vyjekla Nina, ale nic se nestalo.

Američan ustoupil. „Zkus to ty.“

„Ani za nic!“

„Neboj, nic se ti nestane. Mám jistou teorii.“ Nina nesouhlasně zavrtěla hlavou, ale Mitchell ji obdařil uklidňujícím úsměvem. „Důvěřuj mi.“

Nina se pochybovačně dotkla špičkou ukazováku meče. Znovu se rozzářil od jednoho konce k druhému, jako kdyby cvakla vypínačem. Ucukla a světelný efekt okamžitě zmizel.

Znovu se jej dotkla, tentokrát odvážněji a silněji. Jas se vrátil, kov vyzařoval světlo. Když si ho pozorně prohlédla, zjistila, že svit není rovnoměrný. Jako by se vlnil, jasnější a tmavší úseky se jemně, ale znatelně posunovaly. Přejela prstem po čepeli. „Kov je studený.“

Chase se postavil vedle ní a položil dlaň na jílec. Zář se nezměnila. Když však Nina odtáhla ruku, světlo znovu zhaslo.

Podívala se na Mitchella. „Tak mluv, Jacku. Seznam nás se svou teorií.“

„Nemýlili jsme se,“ řekl s pohledem upřeným na meč. „Opravdu je to supravodič a opravdu dokáže usměrňovat zemskou energii.“ Zvedl ruce a ukázal na strop. „Toto místo, Glastonburská mohyla, je jakýsi rezervoár zemské energie. A když se meče dotkneš, energie se v něm z nějakého mně neznámého důvodu kumuluje.“

„Proč? Jak? A, ehm… Co?“ Nina si v bolestném zmatku přitiskla dlaně ke spánkům. „O čem to sakra mluvíš? Jak můžu zrovna já něco takového způsobit?“

„To nevím. Ale zřejmě v sobě máš něco, co nutí meč takto reagovat. A ať už je to cokoliv, král Artuš to měl také. Vzpomínáš na pověsti o tom, že Excalibur svítil, když ho vytasil z pochvy? Zářil jako třicet pochodní nebo tak nějak. Třeba tvoje tělo vytváří určitý druh bioelektrického pole, stejně jako Artušovo. Opravdu nevím. Možná se nám to podaří ověřit pomocí Kirlianovy fotografie.“

„Kirlianova fotografie?“ zařičela Nina. „Paráda. Takže se dostáváme k aurám, čarám a krystalům.“

Mitchell ukázal na Excalibur. „Tak nám to vysvětli sama.“

Nina zvedla zbraň, která znovu ožila světlem. „To přece nemůžu. Zato ty nějak rychle přicházíš s novými nápady.“ Zvedla zbraň k očím, aby si pozorně prohlédla ostří.

„DARPA už nějakou dobu zkoumá možnost využití zemské energie,“ začal Mitchell. „Ale toto je… Inu, nečekaný vývoj. Nicméně v souladu s našimi teoriemi.“ Zamyšleně se na ni podíval. „Generátor zemské energie potřebuje ke své činnosti supravodič. Excalibur je supravodič, musí být. Když se ho dotkneš, z neznámého důvodu se jeho supravodivá schopnost ještě zvýší. Donutíš ho, aby usměrnil zemskou energii přímo, bez potřeby soustavy antén.“

„Ale jak? Je to jenom kus kovu.“ Nina sklopila čepel a cinkla jí o hranu žulového bloku, aby dodala důraz svým slovům – a meč hladce projel kamenem jako máslem. Na podlahu dopadl kus žuly velký jako pěst.

„Aaah!“ Nina uskočila. „Co to sakra bylo?“

„Zastrč ho zpátky do kamene,“ navrhl Mitchell. Nina poslechla a čepel lehce vklouzla do žuly. Pustila rukojeť. Meč zhasl a trčel skloněný z kamene.

Chase se jej pokusil vytáhnout. Kov tiše zavrzal, ale zůstal uvězněný v žule. „Dobře. Právě jsi předvedla, jak se krájí šutr.“

„Ale…“ Nina uchopila rukojeť a namodralý svit se rozzářil. Bez nejmenšího úsilí vytáhla Excalibur z kamenného bloku.

Otočila se k Mitchellovi, zatímco Chase poklekl a zkoumal řez v kameni. „Fajn, takže jestli máš nějakou teorii, tak ji opravdu, ale opravdu chci slyšet.“

„No, nějakou mám, ale ta může počkat. Dej mi ten meč.“

S velkou opatrností a s čepelí co nejdál od Mitchellova těla mu Nina předala zbraň. Když ji pustila, zář zhasla. „Kvůli tomu jsme sem přišli. Pokud se týká mohyly, ať ji klidně prozkoumá regiment archeologů, ale meč musí co nejrychleji do laboratoří DARPA k analýze.“ Mitchell zlehka přejel palcem po ostří a obdivně hvízdl. „Dokázali jsme to. Tys to dokázala, Nino. Objevila jsi Excalibur. Gratuluju.“

„Díky,“ odpověděla a vykročila ke dveřím do hlavní komory. „Ale teď navrhuju, abychom odsud vypadli a převlékli se do suchého. Co vy na to?“

„Jo, do něčeho sexy,“ ozval se zvenčí hlas s ruským přízvukem.

Nina ztuhla. V komoře stál Zachar, dlouhovlasý mladík, kterého Chase shodil z okna hradu Staumberg. Vedle něj ramenatý bandita s oholenou hlavou a ohyzdnou jizvou na krku, která se mu táhla od ucha k uchu. Oba byli ozbrojeni. Plešatec pistolí, Zachar kompaktním samopalem Heckler & Koch MP-5K.

„Ještě jednou ahoj, sexy dámo,“ pozdravil Zachar s úšklebkem a prohrábl si volnou dlaní vlasy. „Pojď sem k nám. Ty taky, Jacku,“ pokynul Mitchellovi hlavní samopalu.

Nina riskla letmý pohled stranou. Chase zareagoval při prvním náznaku přítomnosti vetřelců a nyní se krčil za Artušovou rakví. Rusům však nepotrvá dlouho, než ho objeví.

Momentálně se naštěstí více zajímali o předmět v Mitchellově ruce. „Aj aj,“ ušklíbl se Zachar. „Vidím, že máš meč. Výborně.“

Mitchell zvedl zbraň nad hlavu, jako kdyby se připravoval k boji. „Chceš si dát odvetu, Zachare?“

Rus se usmál a zavrtěl hlavou. „Nemyslím. Kromě toho jsem tě už jednou porazil. Teď odlož meč a přesuň se tam,“ pokynul hlavou k zadní stěně.

Mitchell váhavě položil Excalibur na podlahu a následoval Ninu přes místnost. Znovu se ohlédla k hrobce. Nikde Eddieho neviděla a oba Rusové si zřejmě mysleli, že se vydala do podzemí sama s Mitchellem.

„Je tady toho víc než jenom ten meč,“ řekla Zacharovi a ukázala na otvor. „Tato komora je hrobka krále Artuše a je plná pokladů. Jestli nás necháte jít, můžete si je vzít. Všechno bude vaše.“

„Poklady?“ opáčil Zachar. Nahlédl za dveře a zklamaně se odvrátil. „Žádné nevidím.“

„Jsou v těch rakvích. Artušovo královské zlato a klenoty.“

Oba Rusové si vyměnili pohledy. „Natlačte se ke zdi,“ přikázal Zachar Nině a Mitchellovi a zdůraznil pokyn máchnutím samopalu. Pak se otočil ke svému společníkovi. „Orlovský?“

Holohlavec něco zabručel, přiblížil se ke vstupu do hrobky, podíval se dovnitř a spatřil dva kamenné sarkofágy. Krátce se ohlédl po Zacharovi a prošel dveřmi.

Zpoza rámu se vymrštila Eddieho ruka svírající useknutý kus žuly a zabořila se Orlovskému do obličeje. Rusovi se z úst vyřinula slonovinově zbarvená kaskáda zubů. Chrčivě zasténal, svalil se na záda a z rozbitých úst plival krev. Pistole mu vypadla z ruky a klouzala po kamenné podlaze.

Zachar překvapením zalapal po dechu, ale bleskurychle se vzpamatoval a vystřelil do hrobky dlouhou dávku. Chase uskočil za dveře. V omezeném prostoru jim rachot střelby trhal bubínky. Nina vykřikla a přitiskla si dlaně k uším. Mitchell se vrhl na Zachara. Rus postřehl jeho pohyb a otočil se s prstem stále na spoušti. Ze stěn po zásazích kulek odpadávaly úlomky horniny. Nina se vrhla k zemi a střely jí proletěly nad hlavou.

Mitchell popadl Zachara za ruku a zastavil ústí hlavně těsně vedle svého obličeje. Zachar zavrčel a pokračoval v palbě. Plameny výstřelů sežehly Mitchellovi spánek a Američan zkřivil tvář v bolestivé grimase. Zachar vyprostil zbraň z protivníkova sevření a namířil mu na hlavu…

Závěr samopalu cvakl naprázdno – v zásobníku došly náboje.

Chase ten zvuk postřehl. Vyřítil se z hrobky a přeskočil padlého Rusa. „Utíkej, Nino!“

„A co Jack?“ křikla na něj, když viděla, jak Mitchell bojuje se Zacharem. Prázdný samopal dopadl na podlahu vedle sošek Lancelota a Galahada vyčnívajících z otvorů na obvodu kruhu.

„Zdrhej!“ Postrčil ji k východu a otočil se, aby zasáhl do rvačky uprostřed místnosti.

S jedním okem oslepeným plameny z ústí hlavně nedokázal Mitchell dostatečně rychle blokovat Zacharovy údery. Protivník se bleskově otočil a zasadil mu loktem ránu na spánek. Američan zavrávoral. Rus toho okamžitě využil a kopl ho do žaludku. Mitchell narazil do postranní zdi a s vyraženým dechem klesl k zemi.

Zachar se triumfálně zasmál a obrátil se k Eddiemu.

Ten se rozmáchl mečem a zamířil nepříteli na lebku, aby mu ji rozťal vedví…

Rus s šokující rychlostí zvedl ruce a sevřenými spodními hranami dlaní zadržel čepel těsně nad čelem. Od ostří steklo několik kapek krve a oba muži si na zlomek vteřiny hleděli zblízka do očí.

Pak se Zachar pohnul.

Chase věděl, že se úder blíží, ale nebyl dost rychlý, aby se mu vyhnul. Zachar v otočce vykopl a podrazil mu nohy. Chase zakolísal a tvrdě dopadl do středu Kulatého stolu. V pádu pustil Excalibur – a ke svému úžasu si všiml, že Rusovy zakrvácené dlaně stále svírají čepel.

Zachar vyhodil krátkým švihem meč do vzduchu, chytil ho za rukojeť a zvedl nad hlavu. Podíval se na Eddieho a chystal se zabodnout mu ostří do břicha jako rožeň…

Na levém rameni se mu náhle otevřela díra, z níž vytryskla krev.

Komorou zaburácela ozvěna výstřelu z Orlovského pistole, kterou teď ovšem držela Nina. Energie kulky Zachara otočila. Excalibur mu vypadl z ruky a dopadl do rohu místnosti. Sevřel si ránu a couval k hrobce – a zakopl o Lancelotovu sošku.

Figurka se otočila a s ní i hranatý trn pod jejím podstavcem, sloužící jako klíč.

Zpod podlahy zaznělo skřípavé tření kovu o kov, jak se starobylý mechanismus z dvanáctého století dal do pohybu.

„A do prdele,“ ulevil si Chase.

Nina zvedla hlavu a ovanul ji závan z nejbližšího otvoru ve stropě – přicházející záplavová vlna před sebou hnala trubkami vzduch. Těsně za ní se však ozval mnohem výhrůžnější zvuk. Mohutný překlad nad hlavním východem začal s děsivým skřípáním klesat k podlaze. „Dělejte!“ zaječela. Mitchell se škrábal na nohy a Excalibur měl na dosah ruky. Chase stále ležel na zádech uprostřed komory…

S drtivou silou, která spláchla Orlovského a praštila s ním o zeď, se z otvorů ve stropě vyvalily kaskády špinavé hnědé vody. Zachar spadl s hlasitým šplouchnutím a ještě hlasitějším bolestným výkřikem. Ledový proud nabral Eddieho ze všech stran najednou; voda mu vnikla do úst a dusila ho. Prskal a snažil se ji vykašlat. Pouze Mitchell zapřený o boční stěnu se udržel na nohou. Hmátl pro Excalibur a naštěstí se mu podařilo vylovit meč z bahnité pěny.

Zvířený proud se přehnal Nině přes nohy, odmrštil ji zády napřed na rám vstupního otvoru a vyrazil jí pistoli z ruky. Zbraň zmizela v záplavě. Překlad stále klesal, od podlahy ho dělilo jen půldruhého metru. Vrhla se pod ním do chodby. „Eddie! Jacku!“

Mitchell postupoval podél stěny komory a voda mu stoupala ke kolenům. „Vypadni odsud, Nino!“

„Eddieho tu nenechám!“

Domlácený padajícími proudy vody a oslepený stříkajícími kapkami se Chase překulil na všechny čtyři a zvedl hlavu nad hladinu. Moc velkou rezervu neměl, komora se plnila děsivou rychlostí.

A voda ji naplní ještě rychleji, jen co se uzavře otvor…

Mitchell se probojoval k východu. Překlad klesl na méně než metr. Američan se přikrčil a proskočil na druhou stranu.

„Eddie!“

Panika ve snoubenčině hlase vyplavila Eddiemu do krevního řečiště příval adrenalinu, který překonal otupující účinek náporu studené potopy. Zorientoval se a viděl, že překlad klesl na šedesát centimetrů, možná ještě méně, a už se téměř dotýká hladiny.

Poslední šance…

Vymrštil se do stoje a vzápětí se šipkou vrhl do vody. Dopadl metr od dveří a odřel si břicho o podlahu, ale mocný proud ho strhl do rychle se zužujícího otvoru. Když jím proplouval, spodní strana překladu se mu otřela o paty. Přes rozbouřený příval zaslechl poslední výkřik děsu ze Zacharových úst a pak oba zvuky ztichly, umlčeny dunivým dosednutím kamenného bloku na práh dveří. Komora byla uzavřena.

Divoký proud ihned zeslábl na pouhý potůček a voda, která pronikla z komory, rychle odtékala chodbou. Chase se posadil a snažil se popadnout dech. Po těle mu crčely špinavé čůrky.

„Jsi v pořádku, Eddie?“ strachovala se Nina a pomohla snoubenci vstát.

„Kristepane,“ vyprskl a utřel si dlaní obličej. „Co je to s tebou, že se pokaždé dostaneš mezi hromadu smrtonosných pastí? Ale ve střelbě se zlepšuješ. Kdybys ho netrefila, i když jen do ramene, byl by mě zabil.“

„Mířila jsem na hlavu.“

Chase pozvedl obočí. „Opravdu?“

„Ehm… ne,“ přiznala. „Myslela jsem, že to vyzní líp. Prostě jsem vystřelila jeho směrem.“ Usmál se a objal ji.

Mitchell se opíral o zeď a ztěžka oddechoval. „Zatraceně, to bylo o fous.“ Napřímil se a zvedl Excalibur.

„Mimochodem, díky za pomoc,“ prohodil Chase s neskrývaným sarkasmem.

„Teď není vhodná chvíle na rozmíšky, Eddie,“ napomenula ho Nina a postavila se mezi oba muže. „Jak nás k čertu vůbec našli?“ Otázka vedla bezprostředně k další. „Panebože, Chloe! Co když jich je venku víc?“

„Měli bychom sebou hodit,“ naléhal Chase a snažil se vyždímat vodu z nasáklých šatů. Ještě jednou sežehl Mitchella pohledem a následován ostatními vběhl do tunelu. Většina vody z Vivianina jezírka odtekla, ale páchnoucí bahenní plyn z komory s rytinou Merlina po otevření přístupu k hrobce pronikl do celého podzemního komplexu.

Na břehu rychle vysychajícího jezírka našli odložené věci. Nina svlékla Mitchellovu košili a oblékla si vlastní svetr a pak zvedla vysílačku. „Chloe, jste tam?“ Ticho. „Chloe, slyšíte mě?“ Pořád nic. „Sakra!“

Pokračovali k východu z podzemí, v čele Mitchell s mečem. Na úpatí svahu zápach plynu konečně zeslábl. Shora pronikalo do tunelu denní světlo. Nina nahlédla Mitchellovi přes rameno v naději, že spatří Chloe, viděla však jen oblohu. Chystala se, že na ni zavolá, ale Chase jí v němém varování položil ruku na rameno.

„Půjdu prověřit situaci,“ zašeptal Američan a vyrazil vzhůru. „Počkejte tady.“

Nina a Chase sledovali, jak se přikrčil do dřepu a opatrně nahlédl přes okraj vstupu. Chvíli se nehýbal, ale zřejmě nezaregistroval nic podezřelého, protože postoupil o krok, aby se rozhlédl do stran…

Náhle se ho chopily dvě obrovské tlapy, vytáhly ho z tunelu a hodily na zem. Maximov se nad ním tyčil jako pravěký mastodont, čelo přelepené bílou leukoplastí. Vedle něj se vynořil další muž.

Nina ten obličej znala z fotografií, které jí ukázal Mitchell. Kruglov, Vaskovičova pravá ruka. „Jack Mitchell,“ utrousil znechuceně a dodal něco rusky. Američan se nadechl k odpovědi, ale Rus ho umlčel brutálním kopancem do boku a pak se naklonil do tunelu. „Doktorko Wildeová! Vím, že tam jste, tak se ukažte.“

Nina ustoupila do tmy a přitiskla se k Eddiemu. „Sakra!“ sykla tiše. „Co budeme dělat?“

„Doktorko Wildeová!“ zopakoval Kruglov netrpělivě. „Okamžitě vylezte, nebo zabiju vašeho přítele.“

„Ach, bože můj.“ Ninin strach rostl každou vteřinou. „Drží jako rukojmí i Chloe.“

„Dej mi foťák. Rychle!“ přikázal Chase. Nic nechápající Nina hrábla do kapsy a přístroj mu podala. „A teď jdi.“

„Cože?“

Hrál si s ovládacími prvky fotoaparátu. „Půjdu hned za tebou, potřebuju jen získat pár vteřin. Jdi!“

Nina váhavě vyšla do světla a Kruglov roztáhl pusu do samolibého úsměvu. „Výborně. Děkujeme, že jste nám našla Excalibur.“ Mávl na ni, aby vylezla nahoru.

„Kde je Chloe?“ dožadovala se Nina, když pomalu stoupala příkrým tunelem. Stejně jako Zachar ani Kruglov zřejmě nevěděl, že v hrobce je i Chase.

„Tady. Přived ji, Jorgi.“ Kruglov komusi pokynul a za okamžik se u vchodu objevila Chloe, postrkovaná mužem s vlasy staženými do uzlíku na temeni, kterého Mitchell odrovnal na hradě Staumberg. Stál za ní a drtil jí loket.

Nina se zastavila několik kroků před východem. „Jste v pořádku, Chloe?“ Mladá archeoložka neodpověděla, zmohla se jen na vyděšené přikývnutí. „Pusťte ji, už ji nepotřebujete.“

„To je pravda,“ souhlasil Kruglov. „Jorgi.“

Oslovený se zazubil – Chloe se otřásla, škubla hlavou dozadu a zalapala po dechu. Rus pustil její loket…

Dopadla na zem obličejem dolů a ze zad jí trčela střenka nože.

„Ne!“ zaječela Nina. „Vy svině! Nemuseli jste ji zabíjet! Nic by vám neudělala!“

Maximov zřejmě sdílel její pocity, protože něco rusky namítl. Jeho šéf ho uťal mávnutím ruky. „Vylezte z té díry!“ křikl na Ninu. „Dělejte!“

Nině vyhrkla žluč do krku, když vystoupila nahoru a zastavila se nad Chloe, která ležela na zemi a po žluté bundě se jí rozlévala kaluž červené krve. Zamrkala, oslněná denním světlem, a rozhlédla se. „Panebože,“ zašeptala, když uviděla skupinu Rusů, kteří obklíčili východ z podzemí. Maximov, Dominika Romanovová, vrah, jenž právě zabil Chloe, a tři další, které neznala. Mitchell ležel zhroucený Kruglovovi u nohou, vedle něj Excalibur.

Žádná šance uniknout.

Pokud Chase něco nevymyslí.

Eddie potlačil šok z toho, co se nahoře odehrálo, a konečně našel, co hledal – ostrý kámen, který trčel z šikmé stěny tunelu. Vystoupil ze tmy, která ho dosud skrývala před nepřáteli, uhodil fotoaparátem o kamenný hrot a rozbil skleněný kryt blesku. Kruglov zaslechl řinčivý zvuk a prudce se otočil, aby zjistil jeho původ.

Chase stiskl tlačítko samospouště, odhodil fotoaparát za sebe do tunelu a začal v duchu odpočítávat. Deset, devět…

„Hej, ty tam! Vylez ven!“ křikl Kruglov a pozvedl zbraň.

„No jo, už jdu.“ Chase zvedl ruce nad hlavu a rychle stoupal k východu. Spatřil Mitchella na zemi a Ninu klečící vedle nehybné Chloe – a Kruglovovy lidi, kteří obklopili svého vůdce. Významně se podíval na Ninu a střelil očima k tunelu. Obličejem se jí mihlo pochopení.

„Víte, kam padá listí?“ zeptal se Chase nevinně.

Kruglov se na něj podíval jako na šílence. „Cože?“

„K zemi!“ zařval Chase a vrhl se na břicho. Nina zalehla o zlomek vteřiny před ním.

Na dně tunelu dotikal časovač samospouště k nule.

Blesk s rozbitým sklem vzplanul.

A elektrická jiskra zapálila hořlavou metanovzdušnou směs.

20

Koncentrace na dně tunelu nedosahovala dolní meze výbušnosti, ale plyn vzplál a plamen se pod stropem bleskurychle šířil dál do podzemí a během vteřiny dosáhl k metanové kapse hlouběji v nitru mohyly. Mohutná exploze otřásla kopcem v základech a vyslala všemi směry ničivou tlakovou vlnu.

Z tunelu vyšlehly žhavé zplodiny a na Kruglova a jeho bandity se snesla lavina kamení, vzápětí následovaná ohnivou koulí, která ve volném prostoru vybuchla jako výdech vzteklého draka. Kruglovovi se podařilo otočit se k zemi a zakrýt si obličej, avšak jeden z jeho mužů se skácel k zemi a z jeho šatů a vlasů šlehaly plameny.

Chase vyskočil do rozptýleného ohně, praštil Jorgiho do brady a bezohledným kopancem ho srazil po zádech z terasy. Mitchell popadl Excalibur, překulil se a ohnal se mečem po Dominice. Plochou čepele jí srazil pravou ruku a vyrazil jí z ní pistoli, která spadla do trávy. Vrhl se po zbrani a pružně vyskočil.

Nina už také stála a v rukou držela lopatu. Rozmáchla se a jako sekyrou se ohnala po dalším zabijákovi. Zasáhla ho do břicha. Rus vydal přidušený výkřik a spadl přes hranu terasy. Znovu se rozmáchla a chystala se praštit Kruglova do hlavy, ale vtom se k ní přihnal Mitchell a strhl ji k sobě. „Nech toho! Musíme zdrhat! Dělej!“ Hodila lopatu na jiného protivníka a srazila ho k zemi.

Chase si všiml, že Kruglov upustil pistoli. Chtěl po ní skočit, když spatřil Mitchella, jak táhne Ninu přes terasu. „Hoď sebou, Eddie!“ křikl na něj Američan.

Chase na okamžik zaváhal, ale pak se rozběhl za nimi. „Máš zbraň!“ zařval na Mitchella. „Postřílej je!“

„Je jich moc! Musíme vypadnout!“

Chase nesouhlasil. Jistě, nepřítel měl početní převahu, ale nečekaný výbuch uvrhl Kruglovovy lidi do zmatku a teprve teď se začínali vzpamatovávat. Jenže zbraň měl Američan a Britovi nezbývalo než se podřídit jeho rozhodnutí.

Běželi po terase k příkrému severnímu svahu Glastonburské mohyly. Navzdory těžko přístupnému terénu se před nimi páslo několik krav, vyrušených nenadálým pozdvižením z poklidného přežvykování. Když míjeli nervózní zvířata, Chase se v běhu ohlédl přes rameno. Kruglov stál a štěkal rozkazy. Jeho podřízení zahájili pronásledování. „Střílej, Jacku!“

„Chceš postřílet krávy?“

„Ne! Střílej jim nad hlavy, poplaš je!“

Mitchell namířil přes zvířata a v rychlém sledu třikrát vypálil do vzduchu. Krávy okamžitě zpanikařily a nemotorným cvalem prchaly od zdroje ohlušujícího kraválu…

Přímo proti Rusům. Kruglov spatřil dusající splašený dobytek, bez váhání seskočil z terasy a kutálel se po svahu. Ostatní zareagovali pomaleji. Dominika po krátkém zaváhání následovala příkladu svého velitele a vrhla se ze strmého úbočí. Maximov se dokonce zastavil, jako by nemohl uvěřit vlastním očím, zatímco další dva muži změnili směr a sprintovali zpátky k ústí tunelu.

Daleko se nedostali.

Ani člověk Maximovovy velikosti a síly nedokáže zastavit splašenou krávu, ačkoliv se o to odvážně pokusil a popadl vedoucí zvíře stáda, které se k němu slepě řítilo, za rohy. Chvíli se udržel, ale pak kráva pohodila hlavou a obr se vznesl do vzduchu. V pádu srazil jednoho z prchajících kolegů a oba se skutáleli k úpatí mohyly jako propletená hromada trupů a končetin.

Krávy nezadržitelně cválaly dál. Zbylý Rus se ohlédl a měl sotva dost času vyrazit zděšený výkřik, když ho dvě zvířata současně nabrala zezadu a přehnala se přes něj. Pod kopyty zůstala krvavá kaše.

„Bůů, bůů, proč mě maminka nenaučila utíkat,“ zasupěl Chase s temným úsměškem.

Nina při tom chabém pokusu o vtip jen znechuceně odfrkla. „Kam vlastně běžíme?“

V té chvíli oběhli mohylu a Mitchell ukázal dopředu. Od pahorku vedla přes louku vyšlapaná stezka k brance, za níž se leskla úzká asfaltka. Na pěšině stálo několik zmatených turistů, nejistých, jak zareagovat na nečekanou střelbu. „Pokusíme se sehnat auto. Jestli se nám to podaří, ztratíme se odsud a přivoláme pomoc. Zavolám nouzovou linkou na ambasádu a během dvaceti minut tady můžeme mít zásahovou jednotku s vrtulníky a těžkou výzbrojí!“

Sprintovali přes louku a Nina se ohlédla. Zbylí Rusové je opět pronásledovali. „Jenom jestli těch dvacet minut vydržíme!“

„Budeme muset!“ Mitchell držel meč v jedné ruce, druhou se opřel o branku a ladně ji přeskočil. Chase počkal, až Nina překážku přeleze, a pak se přes ni dostal sám.

„Fajn, auto bychom měli,“ konstatovala Nina, když se rozhlédla. Nedaleko branky se úzká silnice rozšiřovala v odstavnou plochu, na níž parkovaly dvě k nerozeznání podobné černé limuzíny BMW řady 7. Určitě patřily Rusům. „Dokážete je někdo nastartovat bez klíčku?“

Mitchell zavrtěl hlavou. „Trvalo by to moc dlouho.“ Jediné další motorové vozidlo na dohled byl starý nebesky modrý mikrobus značky Volkswagen upravený na karavan. Vyměnili si zklamané pohledy. „Že bych si vybral zrovna tohle…“

Neměli jinou možnost. Kruglov a ostatní se blížili.

Rozběhli se k obytnému vozu. Dveře na straně spolujezdce byly otevřené, z kabiny se líně linul kouř. Chase otevřel u řidiče. Mladá dvojice se na něj zadívala marihuanovým oparem. „Ahoj,“ pozdravila Nina. „Potřebujeme si půjčit vaše auto.“

„Je mi líto, ale to nepůjde,“ zasmál se mladík, jehož kultivovaný jazyk napovídal, že volba vozidla nebyla otázkou finanční nutnosti, ale vyjádření životního postoje. „Pochopte, existuje pojem soukromé vlastnictví a…“

Mitchell zvedl zbraň. „Vypadněte z toho zatraceného auťáku!“

Zkouřená slečna zaječela a vyskočila z volkswagenu, muž zvedl ruce a nemotorně ji následoval. „No dobře, klidně si ho vezměte. Zas tak moc mi k srdci nepřirostl. Hlavně mi neubližujte!“

„Těch sraček se radši zbavte!“ štěkl Chase. Vylovil z popelníku doutnající joint a odcvrnkl ho na asfalt, kde vyletěl roj žhavých jiskřiček. Posadil se za volant a našel klíček v zapalování. „Všichni na palubu!“

Nina si naskočila dopředu, zatímco Mitchell odsunul posuvné zadní dveře a nastoupil do obytného prostoru, zařízeného jako miniaturní garsonka s postelí, stolečkem a plynovým kempinkovým vařičem. Odložil Excalibur na lůžko a připravil si pistoli k palbě.

Chase otočil klíčkem. Startér chvíli vrčel naprázdno, než se svým typickým zvukem zarachotil vzduchem chlazený motor volkswagenu. Eddie ho vytočil do obrátek, škubl dlouhou řadicí pákou, s uši drásajícím křupnutím zařadil jedničku a povolil spojku. Mikrobus trhaně poskočil, ale pak se poslušně rozjel.

Chase mrkl do zpětného zrcátka…

„K zemi!“ zařval a schoulil se na sedadle ve chvíli, kdy vyjížděl na úzkou silnici. Nina se předklonila a Mitchell zalehl na podlahu těsně před tím, než se s řinkotem vysypalo zadní sklo. Rusové zahájili palbu a z odstavné plochy práskaly výstřely. Několik zásahů schytal motor uložený vzadu, kulky pronikaly karoserií a pleskaly do bloku válců. Vycpávky a čalounění sedadel se trhaly na cáry, z rozstřílených polštářů létaly chuchvalce peří.

Chase řídil přikrčený a vykukoval přes spodní okraj čelního skla. Cesta byla tak úzká, že ji obytný vůz skoro celou vyplnil, keře živého plotu se na obou stranách míhaly sotva čtvrt metru od dveří. Kdyby jel někdo do protisměru, uvázli by v pasti.

Střelba umlkla. Chase zvedl hlavu, aby se mohl podívat do zpětného zrcátka. Rusové běželi k odstaveným bavorákům. Pak se cesta stáčela a za zatáčkou mu nepřátelé zmizeli z dohledu.

Nina se opatrně posadila. „Unikli jsme?“

Mitchell se vztyčil do kleku a smetal ze sebe peříčka. „Na chvíli. Obávám se, že nás rychle doženou.“

Nina teatrálně zakoulela očima. „Myslíš? V těch hrkačích od BMW?“

„Zavolám na ambasádu.“ Vytáhl mobilní telefon.

„Co ty?“ zeptal se Chase snoubenky. „V pořádku?“

„Jo, ale…“ Konečně jí v plné hrůze došlo, co se vlastně stalo. „Ach můj bože. Chloe. Zabili ji. Zavraždili. Přímo před našima očima. Jen tak, pro nic za nic!“

„Kruglov je sice psychopat,“ vzhlédl Mitchell od telefonu, „ale žádný blbec. Nechtěl za sebou zanechat svědky.“

„Měl jsem dojem, že tě zná,“ poznamenal Chase a řízl zatáčku. Blížili se k okraji Glastonbury.

„Naše cesty se již setkaly.“ Chase se chtěl ještě na něco zeptat, ale Američan už pokračoval v telefonátu.

„Peach? Tady Mitchell. Máme problém. Potřebuju, aby ses spojil s Brity a zajistil nám maximální možnou podporu… Ano, situace je kritická. Stříleli po nás a teď nás rychle dohánějí. Nemáme zrovna nadupanou káru.“

„Řekni mu, ať pošlou policii ke Glastonburské mohyle,“ otočila se Nina na sedadle. „Došlo tam k vraždě.“

Mitchell přikývl a předal informaci, pak několik vteřin poslouchal a zase promluvil do telefonu: „Fajn, pokusíme se je co nejdéle udržet od těla. Jedem v modrém mikrobusu Volkswagen směrem na západ a právě se blížíme k severnímu konci vesnice Glastonbury.“ Znovu chvíli poslouchal, řekl: „Fajn,“ a ukončil hovor.

„Jak dlouho?“ chtěl vědět Chase.

„Záleží na tom, jak jsou vaši kluci pohotoví. Dvacet minut, možná to stihnou i za patnáct.“

Nina spatřila vzadu odlesk světla od černého kovu. „To je moc dlouho!“ Obě limuzíny se na plný plyn řítily vlásenkovitou silničkou a rychle je doháněly.

Mitchell vyrazil pažbou pistole zbytky rozbitého skla z rámu a přikrčil se. První sedmičkové BMW se nezadržitelně přiblížilo. Z okénka spolujezdce se vykláněl Kruglov a pokoušel se zamířit.

Mitchell vypálil první a během vteřiny vyslal šest kulek, ovšem ne na Kruglova, nýbrž na jeho řidiče. Čelní sklo se rozprsklo jako při zásahu z brokovnice a téměř neprůhlednou síť bílých pavučin postříkaly zevnitř červené kapky.

Limuzína se odchýlila z přímého směru a roztančila se na vozovce. Kruglov se stáhl do kabiny a chopil se volantu, ale už bylo pozdě. Automobil vyjel na příkrý travnatý okraj, proletěl živým plotem, narazil bokem do stromu a převrátil se na střechu. Všechna zbývající skla se vysypala.

Nina zahlédla zelený chomáč vlasů, jak se Dominika soukala zadním oknem z rozbité kabiny. Řidič druhé limuzíny prudce brzdil, aby zabránil srážce. Havarovaný automobil trčel předkem zabořený do křoví a částečně blokoval silnici. Nina se chvíli radovala, že štvanice skončila, ale pak se z vraku vyplazil Kruglov a vztekle mávl na druhé BMW, ať přijede blíž. Limuzína naložila další pasažéry, vjela na protější krajnici, zasunula nárazníkem svou sestru hlouběji do živého plotu, vrátila se na asfaltku a vyrazila.

„Asi vás nepotěším, ale už mám jenom dva náboje,“ oznámil Mitchell.

Nina si vzpomněla na automobilovou honičku v Bournemouthu. „Nejsou tam vzadu nějaké flašky? Mohl bys je házet ven. Třeba si o ně propíchnou pneumatiky.“

Mitchell pozotvíral skříňky pod dřezem a vytáhl zpod postele zásuvky. „Plast, plast, kov!“ láteřil a rozhazoval nádoby kolem sebe. „Sklo veškeré žádné, zatraceně!“ Strhl přikrývky z postele a rozvířil peří. „Nic!“

Chase měl ovšem vážnější starosti. „Do prdele!“ vyjekl, když se za zatáčkou vynořila křižovatka tvaru T. „Držte se!“

„Čeho!“ křikla Nina. „Ten krám není nic než jedna velká deformační zóna!“

Chase neměl na vybranou a před odbočkou do pravého úhlu musel dupnout na brzdu. Volkswagen se naklonil jako velká loď a s hlasitým skřípěním a hvízdáním projel smykem křižovatku. Do boku šlehaly větve, jak setrvačnost vynesla mikrobus na krajnici. Eddiemu se podařilo srovnat vůz na vozovku – a spatřil před sebou automobil. Řadu automobilů, které se plazily za nějakým pomalým vozidlem, ukrytým za táhlou zatáčkou.

Do protisměru nic nejelo, alespoň prozatím. Podřadil a přidupl plyn k podlaze. Motor obytného vozu zabzučel jako vzteklé vosy polapené v plechovce. Sedmdesát kilometrů v hodině, osmdesát, ručička tachometru stoupala mučivě pomalu. Dotáhli se na konec loudající se kolony.

„Máme je za zadkem!“ varoval Mitchell a znovu pozvedl zbraň. Černé BMW projelo s kouřícími pneumatikami křižovatkou.

Automobily vpředu se ploužily sotva padesátkou. Chase stiskl klakson a začal předjíždět. Volkswagen jel devadesátkou a dýchavičně akceleroval. Limuzína ve zpětném zrcátku přímo rostla.

Oblouk zatáčky se narovnal a v protisměru se vynořilo auto.

I BMW už předjíždělo a uprchlíci se ocitli v pasti. Chase s rukou pořád na houkačce strhl mikrobus zpátky do levého pruhu⁵ a s obrovskou dávkou štěstí se zařadil mezi pomalejší vozidla. Neuhnul však dost daleko a za pronikavého skřípání plechu se otřel o protijedoucí Renault Mégane. Nina vykřikla, jak se při nárazu vysypalo okénko na její straně a zasypaly ji skleněné střepiny. Za renaultem se přiřítil fiat, který je minul o šířku dlaně a jenom náporem větru rozhoupal volkswagen.

Chase s obličejem zkrouceným do napjaté grimasy nesundával nohu z plynu a těsně před zadním nárazníkem pomalejšího auta vjel znovu do pravého pruhu. Vyděšený řidič renaultu zazmatkoval a v panice šlápl na brzdu. Vzápětí do něj narazil vůz, který jel za Eddiem.

Řidiči fiatu nezbylo než strhnout vozidlo do smyku, ale ani tak nezabránil boční srážce. Silnici najednou blokovaly tři pomačkané vraky a černé limuzíně nezbylo než uhnout do pruhu plného nyní již brzdících automobilů.

Narazila do auta před sebou a poslala ho do živého plotu. Srážka ji vychýlila a řidič musel dupnout na brzdu. Následoval smyk a kolize s fiatem, po které se BMW utrhl zadní nárazník. Rusové udělali hodiny a zastavili se napříč vozovkou.

„Ježíši Kriste!“ vydechla Nina. Pochybovala, že by někdo při relativně nízké rychlosti, jíž se vozidla pohybovala, utrpěl těžké, nebo dokonce smrtelné zranění, ale hodně lidí si odnese pořádný otřes.

Mitchell její starosti nesdílel. „Máme je z krku!“ zajásal.

„Jo, ale na jak dlouho?“ namítl Chase. Pokud srážka limuzínu vážně nepoškodila, řidič znovu nastartuje a během deseti, maximálně dvaceti vteřin se otočí a může pokračovat v pronásledování.

Podíval se před sebe. Čelo kolony se rychle přibližovalo a Chase viděl, že provoz brzdí ploužící se Vauxhall Vectra, jehož postarší řidič s kloboukem na hlavě se hrbil přitisknutý k volantu a okázale ignoroval všechno, co neleželo v jeho úzkém zorném poli. Eddie sice nechtěl ohrozit nevinné, ale neodpustil si provokativní myšku. Vřítil se do levého pruhu těsně před předním nárazníkem vauxhallu a doufal, že starce za volantem přesvědčí o vhodnosti občasného pohledu do zpětného zrcátka.

Vpředu se otevíral přímý úsek prázdné silnice bez jediné odbočky, sevřený z obou stran ploty a vzrostlou alejí.

Karavan nedokázal jet rychleji než devadesátkou a BMW, které se vyprostilo z hromadné havárie, znovu rychle zkracovalo náskok jako černý panter chystající se vrhnout na kořist. Z okénka se vyklonil muž, na němž po výbuchu u tunelu hořely šaty, a namířil na uprchlíky zbraň…

Mitchell vystřelil. Kulka trefila čelní sklo limuzíny a popraskala ho, ale pasažéry minula. Rus opětoval palbu. Američan se vrhl na podlahu a zadní část karoserie prošila dávka ze samopalu. Střelba ustala. Chase se podíval do zpětného zrcátka. Střelec se stáhl do kabiny a nejspíš měnil zásobník.

Samotný automobil se v zrcátku rapidně zvětšoval, kontakt hrozil každou vteřinou…

Trojice ve volkswagenu po nárazu poskočila a příď karavanu se stočila k plotu. Eddiemu se ho podařilo udržet na vozovce, ale vzápětí sebou škubl, jak do nich limuzína znovu zezadu narazila.

Ručička tachometru se přehoupla přes sto deset, kabinu obytného automobilu naplnil basový řev motoru BMW. Volant se rozklepal, až ho Eddie málem neudržel v rukou, a volkswagen sebou házel jako ryba na háčku. S největším úsilím se snažil vozidlo ovládnout. Pokud nad ním ztratí kontrolu, převrátí se.

Podíval se před sebe. Silnice končila další křižovatkou tvaru T a přímo před nimi se tyčila cihlová zeď statku. „Do prdele!“

Ve zpětném zrcátku viděl jen černou střechu limuzíny, jejíž řidič do nich narážel jako lokomotiva…

„Jacku!“ křičela Nina. „Udělej něco!“

„Zůstal mi poslední náboj!“ protestoval Mitchell. Přesto se zvedl na kolena a chystal se vystřelit na řidiče, ale dávka ze samopalu ho znovu donutila Nalehnout. „Zatraceně!“

Eddie ztrácel bitvu a Volkswagen sjížděl ze silnice. Nina se ohlédla. Na podlaze obytného prostoru ležel převrácený kempinkový vařič. „Vyhoď ten vařič!“

„Cože?“ nechápal Mitchell.

„Hoď po nich vařič a střel do něj!“

Mitchellovi se rozzářil obličej pochopením. Popadl plynovou bombu s našroubovanými hořáky a vyhodil ji rozbitým zadním oknem.

Střelec v limuzíně se chystal stisknout spoušť, když vařič narazil do čelního okna proděravělého kulkou a zůstal trčet v popraskaném skle jako velká modrá moucha v pavoučí síti. Rus k němu instinktivně stočil zrak…

Mitchell vypálil.

Poslední kulka prostřelila tlakovou nádobu a srazila ji do kabiny. Žhavé olovo současně zapálilo propanovou náplň.

Bomba vybuchla mezi dvěma muži na předních sedadlech. Střepiny roztrhaly jejich těla jako salva z brokovnic a vzápětí je strávil žár ohně. Limuzína ostře uhnula, narazila do stromu, převrátila se a klouzala po asfaltu, zanechávajíc za sebou kaskádu hořících trosek.

Chase zarazil brzdový pedál do podlahy. Kouřící pneumatiky zakvílely, stejně jako cestující ve volkswagenu, který se řítil rovnou na cihlovou zeď.

Narazili do ní.

Rychlost v okamžiku srážky však nepřevyšovala deset kilometrů v hodině. Ozval se tupý rachot, jak se plochý předek opřel o zdivo, pak se karavan odrazil zpátky a zastavil se.

Chase ležel zhroucený na volantu, jeho noha stále tlačila na brzdu. Ohlédl se k Nině, která na něj zamrkala z podlahy před sedadlem spolujezdce. „Tak… Ještě žijeme, nebo se mi to jenom zdá?“

Mitchell ležel připlácnutý k opěradlům. „Víceméně,“ zasípal a rozkašlal se, jak mu do plic vnikl štiplavý zápach spálené gumy – rozbitými okny vplul do kabiny kouř z tavících se pneumatik. Patnáct metrů za nimi přehrazoval vozovku hořící vrak BMW. „Myslím však, že oni ne.“

„Paráda.“ Motor volkswagenu při nárazu zhasl, ale když Chase otočil klíčkem v zapalování, k jeho velkému překvapení poslušně naskočil. „Co teď?“

Mitchell hledal mobilní telefon. „Úkol číslo jedna – vyklidit oblast. Pro případ, že by Kruglov sehnal třetí auto. Zavolám na ambasádu a navedu k nám vrtulník.“ Konečně našel telefon, ale nepřestal se ustaraně rozhlížet. „Sakra práce! Kde je meč?“

„Tady,“ odpověděla Nina a vysoukala se zpátky na sedadlo. Excalibur při nárazu sklouzl pod přední sedačku. Zvedla ho a zamrkala. „Hele, už nesvítí.“

„Nejspíš jsme se ocitli mimo spojovací linii,“ vysvětlil Mitchell a stiskl tlačítko opakovaného zvonění. „Zemská energie podle všeho sleduje přirozené proudové siločáry. Teď jsme od nich tak daleko, že se energie nemůže kumulovat.“

„To je jedno,“ mávla rukou Nina, po honičce příliš vyčerpaná, aby ji zajímaly fyzikální teorie. „Hlavně že ho máme.“

Chase zařadil zpátečku a otočil se. S legendárním mečem krále Artuše v Nininých rukou odjížděli po okresní silnici do bezpečí.

21

„Tak jsi to nakonec dokázala,“ řekl Mitchell.

„My jsme to dokázali,“ opravila ho Nina.

Pečlivě očištěný Excalibur ležel na sametové podušce a leskl se pod zářivkami v jedné z kanceláří na velvyslanectví Spojených států v Londýně. Vedle něj odpočívaly v kovové schránce kousky Caliburnu a podobný kontejner byl připraven pro nedotčený meč.

„Jo, dokázali,“ potvrdil Chase stroze. Stál opodál a opíral se o stěnu. „Ale za dost velkou cenu.“

„Cena by byla mnohem vyšší, kdyby Excalibur získal Vaskovič,“ poznamenal Mitchell a nevšímaje si Eddieho zachmuřeného výrazu se sklonil nad stůl, aby si prohlédl ostří. Pak uznale kývl na Ninu. „Pořád vidím, jak jsi ten meč zastrčila do žuly.“

„No a co je na tom tak zvláštního?“ odvětila Nina škádlivě ve snaze zabránit hádce mezi oběma muži. „Říkal jsi, že máš nějakou teorii. Sem s ní.“

Mitchell s posvátnou úctou zvedl Excalibur ze sametové podložky. „Další projekt, na kterém DARPA pracuje, ale neočekával jsem, že výsledek uvidím právě tady.“

„Takže DARPA teď vyrábí světelné šavle?“

Mitchell se zasmál. „Ne tak docela, ale vyrábíme jednomolekulové břity. Nebo se o to alespoň snažíme.“ Neušel mu její tázavý výraz a pokračoval: „Kdyby se ti podařilo připravit ostří tvořené jedinou dlouhou molekulou, pak bys, alespoň teoreticky, mohla proříznout v podstatě cokoliv. Dosáhli jsme jistých úspěchů s použitím uhlíkových nanotrubic, ale pouze v mikroskopickém měřítku. Nic, co by se dalo prakticky aplikovat. Ale toto…“ Podíval se na meč. „Vzpomínáš, co jsem ti vyprávěl o Wootzově oceli? O tom, že už kolem roku pět set před naším letopočtem dokázali kováři přidáním vláken uhlíku vykovat neuvěřitelně ostré čepele? Tohle je podobný efekt, ovšem bioelektrické pole tvého těla – nebo co to vlastně je –, které způsobuje, že meč může akumulovat zemskou energii, současně srovnává nanotrubice do jednomolekulového ostří. Proto jsme my dva nedokázali meč z žuly vytáhnout, kdežto ty ano.“

Nina pozvedla obočí. „To je pěkně odvážná teorie.“

„Já vím. Ale odpovídá faktům.“

„Takže když meč uchopí správná osoba, dokáže proseknout cokoliv?“

„Úplně všechno možná ne, ale rozhodně spoustu věcí. Není divu, že Artuše nemohl v souboji nikdo porazit.“

„A proč já? Jak je možné, že meč září, když se ho dotknu, ale nesvítí, když ho držíš ty?“

„Tady jsi mě dostala,“ přiznal Mitchell a podal jí meč. „Kdo ví, třeba jsi přímý potomek krále Artuše!“ Rozesmál se, ale Nina se k němu nepřipojila. Přešel místnost a zhasl světla. Kov slabě blikal do šera soumraku za okny.

Chase nakrčil obočí. „Panebože, jsi jako Jedi.“

„Zkus to s Caliburnem,“ navrhl Američan. Nina odložila Excalibur na podložku a zvedla kus zlomené čepele. Zprvu se domnívali, že zůstal zcela netečný, dokud ho nestrčila do tmy pod stůl. Teprve pak rozeznali slabounké namodralé mihotání. „Zdá se, že na tebe taky reaguje, jenom ne tak silně,“ konstatoval Mitchell a rozsvítil. „Merlin nejspíš potřeboval dva pokusy, aby trefil přesné složení.“

„Vypadá to tak,“ souhlasila Nina, „ale pořád mi není jasné, jak to dokázal. A proč meč svítí i tady? Jsme přece uprostřed města!“ Vrátila kus Caliburnu do schránky.

Mitchell se zamyslel. „Možná to způsobují dálnice, které směřují ze všech stran z venkova do Londýna. Mohou narušit toky energie podél linií, nebo je dokonce přesměrovat. Víme, že k akumulaci zemské energie lze použít sestavu antén, ovšem měly by existovat i jiné způsoby, jak dosáhnout stejného efektu. Teď, když jsme získali Excalibur, se nám nabízí vynikající možnost tuto teorii ověřit.“ Pečlivě zabalil meč do sametu, uložil ho do schránky a zavřel ji.

„Co s nimi bude dál?“ zajímal se Chase.

„Dál? Oba meče poputují do laboratoří DARPA k analýze. Až budou hotové, Excalibur se vrátí do Anglie a podle mě bude vystaven na čestném místě v Britském muzeu nebo v Buckinghamském paláci. A Vaskovič si zatím může trhnout nohou.“ Mitchell se usmál. „Což mi dokonale vyhovuje.“

„A co my?“ chtěla vědět Nina.

„Ty se vrátíš do Mezinárodní agentury pro historické dědictví s dalším zářezem na pažbě. Atlantis, Herkulova hrobka a teď král Artuš a Excalibur – velmi působivé výsledky! Máš být na co pyšná.“ Zvedl obě pouzdra. „Pokud se týká mě, odjedu do Států s těmito dvěma bobečky, abychom především zjistili, jak je ten zatracený Merlin vyrobil. Až se nám to podaří, můžeme vyrobit vlastní supravodiče a strýček Sam získá první funkční generátor zemské energie na světě.“

Nina přikývla. „V budoucnu bych asi měla být objektivnější a méně předpojatá. Domnívala jsem se, že ty řeči kolem zemské energie jsou jenom pseudovědecké bláboly, jenže Bernd měl i v této věci pravdu. Ale vsadila bych se, že si ani ve snu nepředstavoval, že bych někdy byla schopná tu jeho teorii fyzicky dokázat.“

„Vidíš, a podařilo se ti to.“ Mitchell se odmlčel a pak položil jednu schránku na zem. „Hodně ti toho dlužím, Nino. Bez tebe bychom ty meče nikdy nenašli… Ani bez tebe, Eddie,“ dodal. Políbil Ninu na tvář a pak napřáhl pravici k Eddiemu. „Vážně, chlape, odvedls fantastickou práci.“

„Taky ses činil,“ odpověděl Chase suše a po krátkém zaváhání nabízenou ruku stiskl.

„Tak jo.“ Američan zvedl hliníkový kufřík se starobylým mečem. „To by bylo prozatím všechno. Na dnešek máte zajištěný hotelový pokoj na účet DARPA, takže se konečně můžete převléknout do čistého. A užijte si zbytek dovolené. Omlouvám se, že jste ji museli přerušit.“

„Ani mi to moc nevadilo,“ opáčil Chase. Mitchell se usmál a vyšel s oběma pouzdry z kanceláře.

Nina počkala, až se za ním zavřely dveře. „Domnívám se, že vím, proč meč reagoval jenom na mě a na nikoho jiného ne. Ale nechtěla jsem o tom mluvit před Jackem, protože netuším, kolik toho ví o atlantském genomu. Když jsme objevili Atlantidu, Kristian Frost se mi svěřil s výsledky svého výzkumu. Podle něj má asi jedno procento světové populace stejnou genetickou výbavu jako dávní Atlantidané, protože jsou jejich přímými potomky. Já jsem jedna z nich. Některé barvitější legendy mluví o tom, že obyvatelé Atlantidy vládli neobvyklými schopnostmi. Nikdy jsem těm pověstem nevěřila, protože mi připadaly jako čirá fantazie, ale kdoví?“ Podívala se na vlastní ruce. „Rozsvítit meč pouhým dotekem lze zajisté pokládat za neobvyklé. Atlantiďané možná věděli, jak připravit supravodivý kov, přestože ani v nejmenším netušili, co to znamená. Merlin se pokusil jejich trik zopakovat a uspěl.“

Čekala na odpověď, ale Chase mlčel. „Eddie? Slyšel jsi vůbec, co jsem říkala?“

„Jasně že jo. Nejsem hluchý,“ odpověděl zamračeně. „Ale je mi to úplně jedno.“ Přistoupil k ní. „Pro smilování boží, Nino! Žádal jsem tě, abys nikam nechodila, a podívej se, jak to dopadlo! Málem jsi přišla o život! Nevím, co bych…“ Nadechl se. „Nevím, co bych dělal, kdybych tě ztratil.“

„Kvůli Jackovi?“ zvolala Nina a nevěřícně potřásla hlavou.

„Cože?“ Chase chvíli zmateně uvažoval nad její otázkou, než mu došlo, že ho vůbec nepochopila. „Ne, tak jsem to…“

„Zatraceně, Eddie!“ vyštěkla. „To přece nemůžeš myslet vážně! Netvrď mi, že na Jacka žárlíš! Co si o něm sakra myslíš? Že ti nejdřív přebral tvou práci a teď tě připravil o ženskou?“

„Jak mi přebral práci?“

„Ty jsi přesvědčený, že tvá práce je dohlížet na mě, viď?“ soptila Nina. „Já neumím nic jiného než padat do průserů a ty mě můžeš zachraňovat. Jenže pak se objeví Jack a dokáže to samé, navíc je Američan jako já a má doktorát jako já a ty se cítíš ohrožený!“

Chase zlostně založil paže na prsou. „Do prdele, tohle je to nejabsurdnější obvinění, jaké jsem v životě slyšel.“

„Skutečně?“ Odvrátila se k oknu s výhledem na Grosvenor Square. Proti večerní obloze se rýsovaly siluety stromů a střech. Nina se podívala na ulici. Mitchell právě sestoupil po schodech od hlavního vchodu velvyslanectví a nasedal do taxíku. Z nějakého důvodu nesl pouze jedno hliníkové pouzdro. „Jsi paranoik. Žárlíš na Jacka a chováš se jako…“ Hlas se jí vytratil.

Taxík…

„S Jackem to nemá nic společného!“ hájil se Chase, ale Nina ho už nevnímala.

S rostoucí hrůzou hleděla na taxi a smrtelně zbledla, když jí došlo, co to znamená. „Ach, bože můj.“

„Co je?“

„Ach, bože můj!“ zopakovala a prudce se k němu obrátila. „Jack neodváží Excalibur do Států. Veze ho Vaskovičovi!“ Rozběhla se ke dveřím. „Poběž!“

Chase potlačil úžas a rozběhl se za ní. „O čem to proboha mluvíš?“

„Ukradl ho! Ukradl ten zatracený meč! Dělej!“

Sprintovala ke schodišti a Chase ji celý zmatený následoval. „Jak to víš?“

„Protože právě nasedl do taxíku!“

„Nepovídej, do taxíku?“ Chase se neobtěžoval zakrýt sarkasmus. „A to dokazuje, že je zločinec? Tak nevím, kdo z nás je paranoidní.“

Hrnuli se po schodech jako velká voda a zaměstnanci velvyslanectví jim zděšeně uhýbali z cesty. „Odkdy jezdí Jack taxíkem? Ať se pohne kamkoliv, vždycky používá oficiální vozidlo vlády Spojených států. Automobil, letadlo, cokoliv! Ale teď nese něco neuvěřitelně cenného – a rozhodne se jet na letiště drožkou?“

Seběhli do vstupní haly a Nina zahlédla Peache, který mluvil s vysokým mužem s kamenným obličejem a krátce zastřiženými bílými vlasy – a s druhým hliníkovým pouzdrem v ruce. „Pane Peachi! Haló!“

Peach se překvapeně rozhlížel. „Doktorko Wildeová! Stalo se něco?“

Ukázala prstem na schránku. „Dal vám ten kufřík před chvílí Jack Mitchell?“ zeptala se bělovlasého muže.

Peach odpověděl místo něho: „Ano. Uložíme ho do trezoru, než ho budeme moci dopravit do laboratoří DARPA.“

„Aha. A co ten druhý kufřík?“

„Jaký druhý kufřík?“

„Ten, který se Mitchell chystá předat Rusům! Pojď, Eddie!“ Nina se rozběhla k východu. Chase bezmocně pokrčil rameny a spěchal za ní. Jeden z námořních pěšáků, kteří střežili detektory kovů za dveřmi, vykročil, aby jim zastoupil cestu, ale Peach na něj křikl, ať je nechá projít. Seběhli se schodů na Grosvenor Square.

Nina horečně vyhlížela taxík. „Kam odjel? Kterým směrem odjel?“

„Tamhle je,“ ukázal Chase doleva. Náměstí se objíždělo jednosměrně jako kruhový objezd po směru hodinových ručiček. Provoz byl slabý, jediný taxík v dohledu směřoval podél delší strany parku do centra Londýna.

Nina zahlédla před hotelem Marriott černé londýnské taxi. Rozběhli se k němu a řidič k nim vzhlédl s nadějným očekáváním. „Sledujte tamtu drožku.“

„Nevidím žádný koně,“ zahýkal řidič.

„Ale ne, myslím taxík. Tamhleten!“ ukázala k protější straně parku. „Potřebujeme se dostat na stejné místo a neznáme přesnou adresu.“

Taxikář se na ni díval jako na pacienta, který utekl z ústavu pro choromyslné. Chase s povzdechem vylovil z kapsy hrst bankovek. „Stačí padesát?“

„Tak to je ta správná jízdenka,“ zazubil se řidič. „Naskočte si!“

Taxík se s typickým klapotem dieselového motoru odpoutal od obrubníku. Projeli kolem velvyslanectví a odbočili na východ, Nina s hlavou přilepenou na čelní sklo. „Tam! Tamhle je!“

Řidič šlápl na plyn. „Viděl jsem vás vycházet z ambasády,“ poznamenal. „Co je to za chlapa, co ho honíte? Terorista? Špion?“

„Zloděj,“ informovala ho Nina. Taxikářovo nadšení vyprchalo, ale pokračoval v pronásledování.

„To si jenom myslíš,“ poznamenal Chase.

Nina se obrátila k řidiči. „Kdybyste jel z ambasády na Heathrow, zvolil byste stejnou trasu jako on?“

„Bože, ne!“ rozesmál se taxikář. „To je přesně na opačnou stranu, slečno.“

„Tak vidíš,“ řekla Eddiemu. „Proto si nevzal oficiální automobil. Nechce, aby někdo na velvyslanectví věděl, kam jede.“

„Stejně tě pořád nechápu,“ postěžoval si Chase. „Kdyby chtěl odevzdat ten meč Vaskovičovi, proč ho v Glastonbury prostě nepředal jeho lidem?“

„Třeba před námi nechtěl ohrozit své krytí.“

„Fajn, ale kdyby opravdu pracoval pro Vaskoviče, mohl přece nechat Kruglova, ať nás zabije, a pak si něco vymyslet, ne? Proč by si dal takovou námahu a tolik riskoval, aby nás udržel naživu, když už měl Excalibur v rukou?“

„To nevím,“ přiznala Nina a potřásla hlavou. „Ale Jack očividně Kruglova znal, i ty ostatní, a oni znali jeho.“

„Proč se ho potom pokoušeli zabít, když jsou takoví kamarádi?“

Na to Nina nedokázala odpovědět. Opřela se a dívala se, jak dohánějí Mitchellův taxík. Jejich řidič ponechal mezi oběma černými drožkami několik vozidel, aby nejel pronásledovanému za zadkem. Odbočili na jih a po Regent Street se dostali ke křiklavým neonům na Piccadilly Circus, odkud zamířili zase na východ.

„Zdá se, že jede na Leicester Square,“ řekl taxikář. Provoz zpomalil dokonce i podle londýnského hlemýždího standardu, chodníky po obou stranách přetékaly lidmi.

„Co se děje?“ zeptala se Nina.

„Filmová premiéra v Empire, slečno. Před půlhodinkou jsem tu vysadil dvě holky, chtěly vidět toho Amerikána, co hraje hlavní roli. Jak se jenom jmenuje… Ten s těmi velkýma zubama… Jo, už vím, Grant Thorn. Moje stará ho má taky ráda, ale podle mě je to akorát další plastový Američan. Bez urážky, slečno.“

„No jo… Bacha, zastavuje.“ Nina viděla, jak Mitchellův taxík zajíždí k obrubníku.

„Vysaďte nás tady,“ přikázal Chase řidiči. Taxi s kviknutím pneumatik zabrzdilo několik délek za kořistí. Mitchell právě vysedal a Eddie zaplatil. „Drobné si nechte.“

„Díky, kámo,“ usmál se taxikář. Nina otevřela dveře ve chvíli, kdy se Mitchell vnořil mezi chodce. „Doufám, že toho zloděje chytíte!“

„Vyznáš se tady?“ zeptala se Eddieho, když se prodírali davem a snažili se neztratit Mitchella z očí.

„Víceméně. Když jsem ještě žil se Sophii, bydleli jsme nějakou dobu v Londýně.“

„Fakt? Žes mi o tom nikdy neřekl?“

„Do prdele, mohla bys s tím rýpáním aspoň na chvíli přestat?“ Sledovali Mitchella na Leicester Square. Severní konec náměstí byl ohrazený a koridor mezi bariérami, obklopenými stovkami přihlížejících, vedl ke vchodu do kina Empire. Když u červeného koberce zastavila limuzína, rozcvakaly se blesky fotoaparátů a lidé zaburáceli nadšením, které ovšem rychle vyprchalo, když vystoupili pasažéři, kteří zřejmě nebyli dost slavní, aby si zasloužili ovace.

Nina se krátce zadívala na biograf. Obrovský billboard lákal na film Vichřice. Rozbouřenému moři, explodující helikoptéře a vnadné slečně v bikinkách dominoval obličej nejnovější hollywoodské hvězdy Granta Thorna. „Tenhle typ filmu by se ti mohl líbit,“ zavtipkovala. Pak její pozornost upoutal dav, přesněji řečeno velký počet policistů a příslušníků bezpečnostních agentur uvnitř koridoru i mimo něj.

Eddieho napadlo totéž. „Jestli opravdu chce předat meč Vaskovičovým lidem, nemohl si vybrat lepší místo. Davy lidí, spousta policajtů – menší riziko, že ho prostě odprásknou a vezmou si, co chtějí.“

Mitchell teď kráčel na jih kolem parčíku uprostřed náměstí. Ačkoliv se tam netísnilo tolik lidí jako před kinem, rozhodně tam nebylo vylidněno. Na Leicester Square stojí několik biografů a kromě nich zde najdete řadu restaurací a barů. Američan došel k jihozápadnímu rohu parku a zastavil se před bustou Isaaca Newtona u vstupní branky.

„A sakra,“ zamumlal Chase. „Nemůžeme pokračovat stejným směrem, protože by nás uviděl. Vrátíme se a vezmeme to přes park.“

„Co když se nám ztratí?“

„Nezdá se, že by chtěl odejít. Pojď.“

Otočili se, vešli do parku brankou na jeho severozápadním konci a spěchali diagonální pěšinou do středu zahrady. Minuli stánek ověšený britskými vlajkami, který nabízel turistům suvenýry s londýnskou tematikou, a Nina ulehčeně vydechla, když viděla, že Mitchell pořád stojí u sochy. Vtom ztuhla a popadla snoubence za loket, protože poznala někoho jiného. „Eddie! Eddie!“

„Do prdele.“ Chase se spěšně odvrátil od Maximova, který kráčel parkem pár metrů před nimi. „Neviděl nás?“

Nina mu opatrně nahlédla přes rameno. „Nezdá se. Neohlíží se a míří k Jackovi. Ach, pro boha svatého, ta pankáčská čubka je tu taky!“

Chase sledoval její pohled a spatřil Dominiku, která se vynořila za prodejnou vstupenek na jižním konci parku. Zelené vlasy jí pod pouličními lampami zářily jako ohňostroj a i ona mířila k Mitchellovi. Jsme nápadní jako dvoumetrové hovno na sněhu, uvědomil si Chase. Kdyby Maximov nebo Dominika odpoutali zrak od Mitchella… „Schováme se za ten strom,“ sykl na Ninu.

Přesunuli se přes trávník za kmen, který jim poskytl alespoň provizorní úkryt, a ocitli se na šest metrů od Mitchella. Ruská dvojice se k němu pomalu blížila. Američan si jich všiml, ale ani se nepohnul.

„Vidíš další zabijáky?“ zeptal se Chase.

Náhle ucítil, jak Nina vedle něj ztuhla. „Jo, vidím,“ odpověděla nervózně. „Polib mě, Eddie, rychle!“

Chase se k ní obrátil. Nina se přisála ústy k jeho rtům a rychle ho zase otočila zpátky. Půldruhého metru od nich procházel kolem obvodového zábradlí Kruglov. Krátce střelil očima po Nině, ale bez zastavení pokračoval k Mitchellovi. Z Eddieho viděl v pouličním osvětlení jen zátylek.

Nina snoubence znovu otočila a teprve pak ho pustila. „Fantasticky líbáš, když jsi vyděšená,“ pochválil ji tiše. Klepla ho po ruce a oba obrátili pozornost k Rusům.

„Ahoj, Jacku,“ pozdravil Kruglov, když obešel roh a zastavil se před Američanem. Dominika a Maximov stáli opodál, chladné pohledy upřené na Mitchella.

„Ahoj, Alexeji,“ odpověděl Mitchell. „Mohl bys mi sakra říct, co to mělo dneska znamenat?“

„Já bych se tě mohl zeptat na to samé.“ Rus Američana pomalu obešel a po očku se díval na hliníkový kufřík v jeho ruce.

„Po událostech v Rakousku jsem začal pochybovat o tvé loajalitě, a tak jsem se rozhodl, že se osobně ujmu velení.“

„Slíbil jsem Leonidovi, že mu ten meč přinesu, a on mi věřil,“ odsekl Mitchell. „Proč mi ty nevěříš?“

„Ježíši Kriste,“ zašeptala Nina; její nejčernější obavy se potvrdily.

„Protože mám v popisu práce nevěřit nikomu,“ odpověděl Kruglov. „Zejména lidem, kteří se mě snaží… Jak to říkáte vy Američané? Jo, oblafnout.“ Přimhouřil oči. „Máme poznámky toho Němce. Stačilo by, kdybys nám v Rakousku dal ten zlomený kus meče. Našli bychom Excalibur sami a ta ženská z OSN by skončila s prázdnýma rukama. Ty sis ho však ponechal a teď jsou někteří moji chlapi mrtví. Dokonce jsme ztratili helikoptéru! Vrtulníky nejsou právě laciné.“

„Musel jsem chránit své krytí,“ hájil se Mitchell. „Kdyby ten tvůj blbec nebyl úplně neschopný a nenechal se od Chase vyřídit, předal bych mu čepel hned na hradě.“

„Měl jsi nás nechat Chase a tu ženskou zlikvidovat,“ vyjela Dominika vztekle. Milenecká dvojice, která právě procházela kolem, se po ní udiveně ohlédla.

Kruglov ji rusky okřikl, ať drží zobák. „Kus pravdy ale má,“ řekl Mitchellovi. „Jakmile jsi získal Excalibur, nebyl žádný důvod držet Wildeovou naživu.“

„Jak říkám,“ povzdechl si Američan unaveně, „musel jsem chránit své krytí. K čemu bych Leonidovi byl, kdyby v DARPA vznikl byť jen stín podezření, že mu předávám tajné informace? Okamžitě by mě zatkli a podrobili důkladnému vyšetřování. To, že jsem udělal všechno možné i nemožné, abych jí zachránil život, mě zbavuje veškerého podezření.“

Kruglov zachmuřeně zvažoval jeho slova a nakonec přikývl. „A co dál?“ zeptal se a znovu se zadíval na kufřík. „Jsi ochoten předat nám meč?“

„Proto jsem tady, ne? Pokud se týká DARPA, také dostanou nějaký meč, ovšem jiný, než si myslí. Postaral jsem se o všechny papíry. Tento meč,“ pozvedl schránku, „už oficiálně neexistuje. Takže ho mohu odevzdat Leonidovi.“

„Co s tím uděláme?“ zeptala se Nina. „Nemůžeme přece dopustit, aby si Rusáci Excalibur odnesli!“

Chase se ohlédl k místu, kudy vešli do parku. „Hned se vrátím.“

„Cože? Kam jdeš? Eddie!“ Absolutně nic nechápající bezmocně sledovala, jak snoubenec spěchá pryč, a pak se obrátila ke scéně u rohu parku.

Kruglov zkřivil široká ústa, jako kdyby žvýkal citron bez cukru. „Ty chceš předat meč Leonidovi?“

„Tak zněla dohoda,“ prohlásil Mitchell důrazně. „Řekl jsem, že mu ho osobně přinesu, a on souhlasil.“

„Nevěřím ti.“

„Já zvysoka seru na to, jestli mi ty věříš, nebo ne. Důležité je, že mi věří Leonid. Slíbil jsem, že mu přinesu Excalibur. Nuže, Excalibur mám tady v té schránce a jsem připraven ho předat. Čeká na něj, Alexeji. A sám dobře víš, že nemá rád, když ho někdo nechává čekat.“

Z opačného konce Leicester Square zaburácel výbuch ovací. Na červený koberec vstoupila nějaká celebrita. Nina se ohlédla. Chase se spěšně vracel, přikrčený, aby ho Rusové nezahlédli. Vklouzl k Nině za strom; všimla si, že něco drží v ruce. „Co to máš?“

„Big Ben. Nic lepšího jsem nesehnal.“ Chase pozvedl zmenšenou napodobeninu světoznámé věže britského parlamentu s hodinami a slavným zvonem, lesknoucí se kočičím zlatem, kterou koupil u stánku se suvenýry. „Počkej tady.“

„Co chceš dělat?“

„Nino, na nic se neptej a zůstaň, kde jsi. A moc tě prosím, nehádej se se mnou,“ dodal, když se nadechla k protestu. „Zvládnu to.“

Sklonil hlavu, vystoupil z úkrytu za stromem a nenuceně kráčel mezi ostatními chodci na stezce ke skupince. Kruglov stál otočený zády k němu a Dominika s Maximovem se soustředili na Mitchella.

Nakonec Kruglov přikývl. „Dobře, přineseme meč Leonidovi… společně.“

„S tím se dokážu smířit,“ usmál se Mitchell. „Tak pojďme…“

Chase se postavil za Kruglova a přiložil mu maketu věže k zádům v naději, že její tvar a tvrdost přesvědčí Rusa, že je to hlaveň pistole. „Ahoj. Jak se vede?“

„Eddie!“ zvolal Američan.

„Plánovali jste výlet, co? Ani hnout,“ varoval Dominiku, která sáhla pod bundu. „Zkus něco a žabí ksicht dostane devítimilimetrový infarkt.“ Spustila ruku podél těla.

„Střelil bys mě do zad?“ zeptal se Kruglov klidně. „Když je kolem tolik policajtů?“

„Za to, co se stalo Mitzi, bych tě bez váhání střelil do té tvé zkurvené držky!“ zavrčel Chase. „Polož ten kufřík, Jacku. Kurva zasraná, pořád nemůžu uvěřit, že při tom, co všechno jsme spolu prožili, jsi celou dobu pracoval pro ty hajzly.“

Mitchell položil dlouhé kovové pouzdro na zem. „Eddie, nakonec se ti podařilo přesvědčit mě, že máš trochu zdravého rozumu. Jestli ti ho jen špetka zbyla, tak si dáš zpátečku a nebudeš se do ničeho plést.“

Chase postrčil Kruglova dopředu. „Počítám, že ses spletl. Tak, teď všichni ustupte.“ Postrkoval Kruglova a sledoval, jak Mitchell, Maximov a Dominika ostražitě couvají. Dloubl Rusa do zad „pistolí“. „Tak, sráči, teď zvedni ten kufřík.“

„Hmm, ty jsi Chase, co?“ zeptal se Kruglov hlasem, v němž nezazněl sebemenší náznak znepokojení, shýbl se pro pouzdro a uchopil rukojeť. „Jsi opravdu tak odvážný – a hloupý –, jak se o tobě povídá.“

„Možná, ale nejsem to já, kdo má do zad zavrtanou bouchačku, že?“

„Ne, ale Nina ano,“ poznamenal Mitchell.

Chase se nevesele usmál. „Hezký pokus.“

Ale výraz zlovolného uspokojení, který se rozlil po tváři Dominiky Romanovové, ho varoval, že Američan možná neblufuje. Risknul krátké ohlednutí přes rameno…

A spatřil posledního z Kruglovových katanů, muže s uzlem vlasů na temeni, který stál těsně za vyděšenou Ninou.

Ale nedržel jí u zad pistoli. Byl to nůž, kterým zabil Chloe Lambovou.

22

Nikdo se nepohnul, skupina vytvořila strnulý výjev uprostřed ruchu Leicester Square.

Nina promluvila jako první. „Promiň, Eddie. Neviděla jsem ho.“

„Odlož zbraň, Chasi,“ vyzval Kruglov. „Nebo ta holka zemře.“

Chase mu zavrtal špičku věžičky do zad. „Jestli ten tvůj bastard jenom mrkne, zabiju tě.“

„Neudělá to, Alexeji. Na to ji příliš miluje.“

„Ty zavři hubu, ty zkurvený zrádný…“

„Už teď si klade za vinu smrt své kamarádky,“ pokračoval Mitchell. „Nepřipustí, aby se Nině něco stalo. I kdyby to znamenalo, že tě nechá jít. Poslyš, Eddie, teď vám dám oběma šanci. Ztraťte se odsud.“

Chase zlostně nabral kolenem kufřík. „Kvůli tomuhle zasranému krámu umírali lidé. Vážně si myslíš, že ti dovolím, abys ho vydal těmto kreténům?“

„Nemáš jinou možnost,“ ozval se Kruglov. „Jorgi, až napočítám do tří, zabij ji. Jedna.“

„On to udělá, Eddie,“ naléhal Mitchell. „Stačí…“

„Dva.“

„… když v klidu odejdeš!“

Chase ustoupil a odhodil kovový suvenýr, který s cinknutím dopadl mezi Kruglovovy nohy.

Rus se na něj podíval a uchechtl se, pak se otočil k Eddiemu a roztáhl žabí ústa k úsměvu. „Tři.“

„Ne!“ zaječel Chase. Jorgi za Ninou se pohnul a chystal se jí vrazit nůž do zad…

Hlava se mu rozpadla na kusy.

Mitchell bleskurychle vytasil pistoli s tlumičem a vypálil téměř přímo na Ninu, které kulka prohrábla vlasy. Mrtvý Rus padl na záda, od roztříštěné lebky odpadávaly cáry potrhané kůže a masa.

„Zdrhejte!“ zařval Američan.

Maximov ho přirazil k podstavci Newtonovy busty a Mitchellovi vyletěla zbraň z ruky. Chase se otočil ke Kruglovovi, ale Rus ho nabral kovovým pouzdrem do žaludku a srazil ho k zemi, pak zařval ruský nějaký rozkaz a rozběhl se do parku.

Náhodný chodec uviděl znetvořenou mrtvolu a zaječel. Po náměstí se rychle šířila panika.

Nina se probrala z šoku ve chvíli, kdy kolem ní běžel Kruglov s kufříkem v ruce. Viděla, jak se Chase zvedá na kolena, sice s vyraženým dechem, ale jinak nezraněný. Váhala, zmítaná protichůdnými pocity… A rozběhla se za Rusem. Jestli unikne s Excaliburem, všechno, čím v poslední době prošla, přijde nazmar a všichni nešťastníci, které viděla umírat, zemřeli zbytečně.

Chase vstal a všiml si, že Nina už nestojí vedle stromu. „Sakra!“ Chystal se ji následovat, ale i přes hlomoz davu zaslechl kovový zvuk, čistý jako tón hudebního nástroje. Dominika vytasila pistoli a natáhla závěr. Mířila na něj…

Zprava zazněly výkřiky; přibíhali dva policisté. Dominika se po nich letmo ohlédla, ale hned se zase otočila původním směrem a stiskla spoušť, jenže Chase se mezitím odkulil a kulka se odrazila od chodníku. Ruska se dala na útěk.

Policisté se rozběhli za ní – a srazila je lidská baseballová pálka v podobě Mitchella, kterého Maximov popadl za ruce a roztočil. Všichni tři muži se v jednom chumlu svalili na dlažbu, zatímco obr triumfálně zabučel a dusavě odklusal přes náměstí, odhazuje z cesty chodce, kteří se mu připletli pod nohy.

Chase vystartoval za Ninou a cestou sebral Mitchellovu zbraň, ale další výstřel jej donutil prudce se otočit. Někdo si hrál na hrdinu a pokusil se chytit Dominiku – a schytal kulku do střev. Vražedkyně se zelenými vlasy sprintovala k jižnímu okraji náměstí a zanechávala za sebou brázdu vyděšeného jekotu. Nejraději by našel Ninu a Kruglova, ale Dominika momentálně představovala nebezpečnější cíl. Musí ji zastavit, než zase někomu ublíží.

A napadlo jej ještě něco jiného – má s Dominikou nevyřízený účet.

Kruglov odstrkoval kolemjdoucí z cesty a doběhl na severní konec parku. Nina jej doháněla, protože Rusa brzdilo neohrabané pouzdro. Zástup před kinem Empire se opět rozjásal, blesky fotoaparátů ozářily další limuzínu, která přivezla jinou celebritu.

Nina viděla, že Kruglov hledá únikovou cestu. Oddělený koridor vedl po celé šíři Leicester Square a úplně odřízl severní stranu náměstí, okolní ulice byly přeplněné zvědavci. Rus se ohlédl a spatřil pronásledovatelku. Volnou rukou sáhl pod bundu a vytáhl…

„Zbraň!“ zařvala Nina v naději, že ji policisté a chodci v linii palby uslyší a zareagují. „Má zbraň!“

Kruglov na ni vystřelil. Nina se vrhla do trávy za lavičkou, chodci se rozprchli jako vyplašení holubi.

Dav před kinem dál provolával slávu a nikdo nepostřehl, co se děje opodál. Kruglov si všiml, že se k němu ze stran sbíhají policisté, a pustil se mezi lidi. Prorážel si cestu jako ledoborec, mlátil kolem sebe kufrem i pistolí a prodíral se k bariéře. Nina vyskočila a sprintovala za ním.

Dominika vyběhla nejbližší ulicí z náměstí a Chase ji následoval. Letmý pohled na orientační tabuli mu prozradil, že se ocitl na Saint Martin Street. Věděl tedy, že směřují směrem k Trafalgarskému náměstí, kam ale nevedla přímá cesta – Dominičinu únikovou trasu přehrazovaly budovy.

Ulice byla téměř prázdná. Chase si připravil zbraň, Ruger SR9 s tlumičem, a rozhodl se riskovat výstřel na nohy prchající ženy. Minul a kulka pleskla do dlažby. Dominika opětovala palbu naslepo přes rameno. V podstatě neměla šanci ho trefit, ale dva výstřely donutily Eddieho shýbnout se a uhnout a tím jej zpomalily.

Na křižovatce se pustila vlevo. Chase oběhl roh a řítil se za ní. Viděl, že míří k proskleným dveřím v zadní stěně mohutné budovy na jižním konci ulice.

Národní galerie.

Těsně před vchodem Dominika znovu vypálila, čímž Eddiemu znemožnila přesně zamířit, a vběhla do galerie. Neodvážil se vystřelit. Uvnitř viděl skupinu dětí – vražedkyně vběhla do vzdělávacího střediska. Na vteřinu se ho zmocnila smrtelná obava, že si je vezme jako rukojmí, ale když doběhl ke dveřím, zahlédl ji, jak vybíhá po schodech nahoru.

Rozkopl dveře a namířil na Dominiku pistoli, ale ona mezitím zmizela za rohem. Některé děti si všimly zbraně v její ruce a Eddieho hlučný příchod situaci dále zhoršil. „Všichni k zemi!“ zařval Chase do vylekaných výkřiků dětských hlásků a sprintoval ke schodišti. Dominika stála pod jeho vrcholem s namířenou pistolí…

Chase uskočil dozadu. Zaduněly tři výstřely a kulky vyvrtaly drobné krátery do stěny vedle něj. Dopadl na záda a v rychlém sledu vypálil čtyři rány. Dominika se vrhla k zábradlí, z něhož se odlupovaly kamenné štěpiny, pak se otočila jako vítr a běžela zpátky k široké podestě.

„Vykliďte budovu!“ křičel Chase na zaměstnance galerie, kteří pomáhali ustrašeným dětem. „Vyveďte všechny ven!“ Vyběhl po schodech se zbraní připravenou k palbě a viděl, jak Dominika utíká chodbou vlevo.

Co to k čertu dělá? Zdálo se, že prchá nazdařbůh, v panice, ale Chase nevěřil, že by Kruglov a jeho lidé přistoupili na setkání s Mitchellem na přelidněném veřejně přístupném místě, aniž by si připravili plán úniku.

Něco tady nesedělo.

Oběhl roh a následoval ji do galerie.

Kruglov doběhl ke koridoru a běsnící vztekem si prorážel cestu davem. Naštvaný muž se ho pokusil zadržet, ale Rus ho praštil pažbou pistole do obličeje a zlomil mu čelist. Zatímco raněný padal po zádech do davu a plival krev, Kruglov přeskočil bariéru. Opodál stojící příslušník bezpečnostní služby si všiml rozruchu a rozběhl se k vetřelci…

Kruglov po něm vystřelil. V nešťastníkově hrudi se objevila díra a okolostojící pokropil gejzír krve. Fanoušci filmových hvězd se rozkřičeli, nadšení ve vteřině vystřídala hrůza a propukl totální chaos. Lidé po sobě šlapali v zoufalé snaze uniknout do bezpečí. Nina si zvednutýma rukama chránila obličej a odvážně pronikla do lidské masy. Uhýbala loktům, které se po ní oháněly, odstrkovala nohy, které ji kopaly.

Další výstřel. Nina v chaosu rozeznala postavu ve žluté reflexní vestě, která se kácela k zemi – policista zasažený do ramene.

Prodírala se kupředu a sevření kolem ní se náhle uvolnilo, jak vyběhla z ustupujícího davu. Narazila do bariéry a bolestně se udeřila. Kruglov utíkal k nejbližší limuzíně a mával pistolí. Blesky fotoaparátů navzdory bezprostřední hrozbě neustále šlehaly a kamery se točily, paparazziové i normální občané zachycovali detaily krvavého představení, akční scény ze skutečného života, která se odehrávala při premiéře hollywoodské fikce. Rus sklonil hlavu v marném úsilí vyhnout se objektivům, namířil zbraň na řidiče limuzíny a něco na něj zařval. Šofér nemusel umět rusky, aby pochopil, co se po něm chce, a horečně uvolnil místo za volantem.

Nina přeskočila zábradlí a sprintovala k automobilu. Kruglov odkopl řidiče, hodil pouzdro a pistoli na sedadlo spolujezdce a vklouzl za volant. Zařadil rychlost, dupl na plyn a vzhlédl.

Spatřil Ninu, která se k němu rychle přibližovala.

Dlouhá limuzína poskočila kupředu. Vytrhla kus červeného koberce a otevřenými dveřmi srazila fotografa, jak Rus stočil třítunové vozidlo přímo proti Nině.

Neměla kam uhnout…

Odrazila se a skočila. Dopadla břichem na protáhlou přední kapotu akcelerujícího vozidla a sklouzla až k čelnímu sklu. Limuzína narazila do bariéry a odhodila jednu kovovou zábranu do davu, než Kruglov znovu získal kontrolu nad automobilem.

Nina se zachytila stěrače a nahlédla do kabiny. Setkala se s Rusovýma planoucíma očima. Natáhl se pro pistoli a Nina se vztyčila…

Čelní sklo proděravěly kulky, ale to už ležela na střeše a klouzala po hladkém povrchu. V poslední chvíli se zachytila podélné ozdobné lišty nad dveřmi a šmátrala rukou po druhé.

V plechu mezi jejími rozpřaženými pažemi se objevil kulatý otvor a do obličeje jí vlétly střípky odprýsknutého laku – Kruglov střílel do střechy. Každá nové erupce rozštípnutého kovu vybuchla blíž k její hlavě…

Střelba ustala. Rusovi došla munice. Poslední dírou po kulce, na šířku dlaně od obličeje, Nina cítila kouř ze střelného prachu.

Limuzína nabírala rychlost a řítila se ke konci koridoru. Uzavírala ho pohyblivá bariéra, která umožňovala výjezd vozidlům a zabraňovala chodcům ve vstupu.

Tentokrát se ji však nikdo nechystal odsunout, všichni prchali z cesty splašenému monstru.

Nina se zachytila lišty na druhé straně v okamžiku, kdy automobil prorazil bariéru a smykem se vyřítil na Charing Cross Road. Lidé prchající ulicí již zastavili provoz, ale limuzína se přesto předním blatníkem otřela o stojící vozidlo, jak Kruglov strhl volant doprava a vyrazil na jih k Trafalgarském náměstí.

Nina poletovala po střeše a nohy jí sklouzly dolů, ale udržela se. Limuzína se kymácela ze strany na stranu. Jedna z poklic se uvolnila a s cinkotem se odkutálela k obrubníku. Nina cítila, jak jí chromovaná lišta klouže pod prsty.

Automobil s kvílením pneumatik poskočil kupředu a srovnal se na vozovce. Setrvačnost s Ninou smýkla přes střechu na druhou stranu. Slyšela, jak motor zaburácel, a cítila, jak jí vítr sráží vlasy do obličeje. Kruglov se stále rychleji řítil londýnskými ulicemi.

Chase běžel vysokými sály se stěnami ověšenými obrazy, ale nemohl se zdržovat prohlížením pokladů světového umění schraňovaných v Národní galerii. Dominika před ním kličkovala vzájemně propojenými výstavními síněmi a chodbami. Vylekaní návštěvníci, jimž nezvaní hosté bezprecedentně narušili večerní prohlídku, zděšeně uskakovali z cesty.

Rozezněly se klaksony a zvonky požárního alarmu, zaměstnanci ve vzdělávacím středisku konečně vyvolali poplach. Alespoň se turisté uklidí do bezpečí. Chase se však stále musel vypořádat s Dominikou a s tím, co měla v plánu. Rozhodně mířila za určitým cílem.

Na další křižovatce uhnula za roh a shodila mu do cesty odpadkový koš. Chase ho přeskočil, aniž zvolnil tempo. Z obavy, že zasáhne náhodného civilistu, nechtěl střílet, ale pokud by se mu naskytla volná palebná linie…

Před sebou spatřil obrovský plakát a uvědomil si, kam Dominika směřuje.

Národní galerie pořádala výstavu Rembrandtových děl. Umění rozhodně nepatřilo mezi Eddieho speciality, ale i on znal holandského malíře, jehož obrazy se vyvažovaly zlatem. A Dominika Romanovová se chystá proběhnout mezi nimi s pistolí v ruce.

Nechtěla zadržet lidská rukojmí a s jejich pomocí si vynutit volný odchod. Kdepak, hodlala jako rukojmí použít umělecké poklady země.

Chase pocítil okamžik chladného triumfu. S Ninou mohl Dominice její plán vyjít, ale on se navzdory všem snoubenčiným snahám pokládal v uměleckém světě za barbara. Jestli si vražedkyně, která zabila Mitzi, myslí, že ji zachrání hrozba, že vpálí kulku do nějakého nedocenitelného a nenahraditelného pomalovaného plátna, pak se hluboce mýlí.

Smrtelně se mýlí.

Ruska proběhla klenutým obloukovým vstupem do výstavní síně. Návštěvníci se rozprchli, jen co spatřili zbraň. Chase se řítil za ní. „K zemi!“ zařval.

Dominika se zastavila před obloukem na protější straně sálu. Vymrštila ruku a zacílila na malbu zobrazující ukřižování Krista. Chase na to kašlal a namířil na ni vlastní pistoli.

Ruska stiskla spoušť. Nestřelila však do plátna, nýbrž do rámu. Vyřezávané dřevo se rozštíplo na třísky, obraz se zakymácel.

Vyjící siréna přehlušila požární poplach a upozornila všechny přítomné v budově, že někdo neoprávněně manipuluje s některým z nejcennějších exponátů. Pronikavý jekot, jehož cílem bylo dezorientovat zloděje, Eddiem tak otřásl, že sebou škubl a na zlomek vteřiny polevil v soustředění.

Víc Dominika k útěku nepotřebovala. Proskočila obloukem vteřinu před tím, než se do něj jako gilotina spustila bezpečnostní mříž a s tupým žuchnutím dopadla na podlahu.

Chase se probral a vypálil, ale kulka neškodně narazila do brány. Dominika skočila po hlavě za nejbližší roh. Eddie se rozběhl k východu. Bariéra představovala mnohem odolnější a masivnější verzi mříže, kterou majitelé chrání své prodejny. Tvořily ji vodorovné ocelové pruty spojené řetězy. Pokusil se ji nadzvednout, ale spodní díl držel bezpečně ukotvený. Do ostatních průchodů rovněž zapadly mříže.

„Kurva!“ Vyhlédl mezerou mezi ocelí, ale Dominika se ztratila.

Celou dobu měla připravený dokonalý únikový plán. A Chase jí zahrál do karet – nechal se polapit do pasti a ona utekla.

Otočil se do sálu. Návštěvníci uvěznění spolu s ním na něj hleděli s ryzím děsem v očích. Rozpačitě se usmál. „Ta holka je… avantgardní umělkyně. To jste jistě poznali podle vlasů. No a z duše nenávidí staré mistry.“

Jeho pokus o lehkovážný tón se setkal s absolutním nezdarem. Povzdechl si, ztěžka se opřel o oblouk a jenom doufal, že Nina bude v pořádku.

Rozhodně nebyla.

„Ach, do prdelééé!“ zaječela, když se limuzína řítila na plazící se dvoupatrový autobus a v posledním zlomku vteřiny se vměstnala mezi něj a protijedoucí automobil.

Od boku, který se otřel o karoserii, vyletěl roj jisker. Pochromovaná lišta, jíž se dosud zuby nehty držela, praskla. Kruglov smýkl volantem a zařadil se před autobus. Setrvačnost odhodila Ninu stranou a padala pod kola vozidel v protějším pruhu…

Špička ukazováku se zabořila do díry po kulce.

Sykla bolestí, jak jí ostrý plech prořízl kůži, ale přitáhla se zpátky na střechu.

Vpředu zaslechla sirény a zvedla hlavu. Z Trafalgarského náměstí vyjížděl policejní hlídkový vůz následovaný dodávkou a chystal se zablokovat ulici. Limuzína právě minula poslední odbočku na levé straně…

Kruglov strhl volant doprava a limuzína vlétla smykem na dlážděné prostranství před Národní galerií. Lidé se snažili uskočit, ale automobil s děsivým praskotem lámaných kostí několik nešťastníků odhodil.

Nina se tiskla ke střeše otřesená masakrem, proti němuž byla úplně bezmocná. Mohla se jen držet a modlit se, že policie Kruglova zastaví na protější straně náměstí.

Rus znovu zkroutil volant a poslal limuzínu po širokém mramorovém schodišti na rozlehlou plochu pod Národní galerií.

Automobil proletěl vzduchem a s nervy drásajícím skřípotem dopadl nosem na dlažbu. Šasi nevydrželo náraz a prohnulo se.

Nina se vznesla a dopadla na přední kapotu. Motor burácel, jak Rus tlačil plyn do podlahy. Mířili přímo na jednu z hranatých fontán, která jim rostla před očima…

Limuzína narazila do masivního kamenného okraje vodotrysku a setrvačnost katapultovala Ninu do vzduchu. Přistála v bazénu a voda jen částečně ztlumila dopad, když narazila na dno a klouzala po něm na čele vzedmuté vlny. Zadní stěna se přiblížila nepříjemně rychle. Nina se udeřila do ramene a praštila hlavou do kamenné obruby.

Obluzená bolestí nehybně ležela, šaty do nitky promočené ledovou vodou. Nad ní se jako oštěp zabodnutý do temné oblohy tyčil nasvětlený pilíř Nelsonova pomníku. Někdo ji chytil za paži. Vzhlédla se záchvěvem hrůzy, že ji Kruglov přišel dorazit, ale byl to jen ochotný samaritán, který jí přispěchal na pomoc.

Kruglov…

S námahou se postavila na vratké nohy. Po těle jí stékaly proudy studené vody. Limuzína stála se zdemolovaným předkem před fontánou, dveře na straně řidiče otevřené.

Po Rusovi ani vidu, ani slechu. A po kovové schránce také.

Má Excalibur.

„Kam odešel?“ zablábolila a vrávoravě vylezla z nádrže vodotrysku. Muž, který jí pomáhal, nechápavě zamrkal, jako kdyby promluvila neznámou řečí. Bolest prolomila krátkodobý utišující účinek ledové vody a projela jí celým tělem. „Ach jo,“ vydechla žalostně. „Vypadá to, že nikam nejdu.“

Za zády zaslechla křik a ohlédla se. Běželo k ní několik policistů.

„Zločinec prchal tamtudy,“ zavolala na ně a ukázala směrem, kde zmizel Kruglov, ale v příštím okamžiku ležela na břiše a kolem zápěstí složených na zádech jí zacvakla pouta. Jeden z policistů něco zakřičel, ale bolest bušící v hlavě ztlumila křik v nesrozumitelnou zkomoleninu. Drsně ji zvedli na nohy.

„Ach, bože, už zase,“ zamumlala, když ji odváděli.

„No, ne že by se to nedalo čekat,“ utrousil Peter Alderley a jen stěží přemáhal smích. „Skončils za mřížemi. Pokolikáté už v poslední době?“

„Co tady k čertu děláš, Alderley?“ zavrčel Chase, když ho policista vyvedl z cely. Po zatčení ho nejdřív odvezli na policejní stanici v Agar Street vzdálenou asi půl kilometru od Národní galerie a později v noci jej převezli do budovy New Scotland Yardu. Spal jen několik hodin a Alderleyho blazeovanost mu na náladě nepřidala. „Volal jsem Macovi, ne nějakému debilovi z MI-6.“

„Ber to jako projev vděčnosti,“ opáčil Alderley a rty pod povislým knírem se zvlnily v úsměšku. „Přišel jsem místo Maca. C si s ním chtěl promluvit ohledně toho, proč chlápka, za kterého se přimlouvá, pořád strkají do basy.“

„Nestalo by se to, kdyby ty zatracené skopové hlavy zatýkaly pravé zločince,“ odsekl Chase a sežehl policistu podrážděným pohledem. „Kurva zasraná, přece nemůže být takový problém najít ženskou se zelenými vlasy!“

„No, teď jsi volný. Kdyby bylo po mém, nechal bych tě tady shnít, ale to by nebylo fér vůči Nině. Zdá se mi, že vy dva spolu něco máte.“

„Kde je?“ dožadoval se Chase. „Je v pořádku?“

„Nic se jí nestalo. Pár modřin, pokud vím, ale jinak v pohodě.“

Alderley ho odvedl do přijímací kanceláře. Chase spatřil Ninu usazenou na lavici a rozběhl se k ní. Když si ji zblízka prohlédl, zalapal po dechu.

„Nezačínej!“ okřikla ho a zvedla varovně prst. Nemohla si umýt vlasy, které jí po koupeli ve fontáně uschly do rozcuchaných kudrlinek, a šaty měla samou skvrnu.

„Mám radost, že se ti nic nestalo.“ Objal ji a přičichl k vlasům. „Byla sis zaplavat?“

„Řekla jsem ti, abys nezačínal!“

„No, je to sice velmi romantické,“ ozval se Alderley s pohrdavým povzdechem, „ale máte domluvenou schůzku na americkém velvyslanectví. Nevím, co měl ten včerejší bordel znamenat, ale Amíci si o něm s vámi chtějí promluvit.“

„Fajn, já si zase chci promluvit s nimi,“ opáčil Chase. „O skutečnosti, že z chlapa, kterého pověřili vedením operace, se vyklubal zkurvený zrádce!“

„Pořád tomu nemůžu uvěřit,“ potřásla Nina hlavou. „Celou dobu pracoval pro Vaskoviče? Jak to mohlo DARPA uniknout?“

„Měl by se modlit, ať ho najdou dřív než já,“ zaburácel Chase a zaťal ruce v pěst. „Protože to, co mu…“

Alderley je odvezl na Grosvenor Square a projel bočním vjezdem do areálu velvyslanectví. Hned za bránou čekal Peach. „Tak sbohem,“ loučil se agent MI-6 vesele. „Kdybyste v budoucnu někdy potřebovali, aby vás SIS vytáhla z průšvihu, prosím vás…, nevolejte. Mimochodem, už jste stanovili datum svatby, Nino? Pořád čekám na pozvánku.“

„Sbohem, Petere,“ odtušila Nina škrobeně a vystoupila z auta. „Dobrý den, pane Peachi.“

„Dobrý den, doktorko Wildeová.“ Peach vypadal nervóznější než jindy. „Dobrý, pane Chasi. Jsem rád, že jste oba v pořádku.“

„Jo, my taky. Co se děje?“

„Pojďte prosím za mnou.“

Zavedl je do kanceláře s výhledem na Grosvenor Square a Nině se sevřelo srdce. První, co spatřila, když Peach otevřel dveře, byla hromádka novin. „Proboha, to ne!“ Podruhé během jednoho týdne se ocitla na titulních stránkách. Na jednom snímku skákala na kapotu limuzíny, na druhém se lepila na její střechu, když odjížděla od kina Empire.

Čekalo na ně několik mužů v oblecích. Hector Amoros jim vykročil v ústrety, aby je přivítal. „Nino! Bože, to jsem rád, že jsi v pořádku. A ty taky, Eddie.“

Ninu překvapilo, že ho zde potkává. „Myslela jsem, žes odletěl do Států.“

„Taky že ano. A pak jsem se hned zase vrátil. Předvolali mě před parlamentní výbor, abych odpověděl na otázky týkající se včerejších událostí. Což určitě chvíli potrvá. Operace se nevyvinula podle našeho očekávání.“

„To je to nejzdrženlivější vyjádření, jaké jsem za poslední rok slyšela,“ řekla Nina a pak se šokovaně zarazila, když si všimla, kdo také stojí v kanceláři.

Mitchell.

Obličej samá modřina, ovázané čelo… Ale bez pout na rukou.

„Kurva, co ten tady dělá?“ vybuchla.

Chase zareagoval spíše fyzicky než duševně a vrhl se na Mitchella. Tři muži museli spojit síly, aby ho od něj odtrhli. „Ty zasraný hajzle! Já tě zabiju!“

„Jo, něco takového jsem od tebe čekal,“ odsekl Mitchell podrážděně. „Hectore?“

Amoros si odkašlal. „Nino, Eddie, měli byste něco vědět… Nech toho, Eddie!“ Do jinak příjemného hlasu pronikl velitelský tón člověka zvyklého vydávat rozkazy. Chase se neochotně přestal vzpouzet a vymanil se ze sevření tří párů rukou. „Ano, Jack se chystal předat Excalibur Vaskovičovi, ale DARPA o tom věděla.“

„DARPA to schválila,“ dodal Mitchell „Vaskovič mě pokládal za dvojitého agenta. Jenže to já nejsem. Jsem trojitý agent. Od počátku pracuju pro DARPA. Kdo si myslíte, že byl ten spolehlivý zdroj ve Vaskovičově organizaci? Já!“

„Chceš říct, že to všechno byl trik?“ žasla Nina.

„Ano. Mým úkolem bylo vyřadit Vaskovičovu zbraň. Odvezl bych Excalibur do Ruska, čímž bych dokázal svou loajalitu. On by mě pak pustil do svého podniku na využití zemské energie a bum!“ Hodil pohled na noviny. „Jenže vy jste to teď posrali tím nejvíce do očí bijícím způsobem. Vaskovič má Excalibur a já jsem musel provalit své krytí, abych vám zachránil život.“

Nina cítila, jak v ní bublá vztek. „A proč jsi nám to sakra hned na začátku neřekl? Kvůli té tvé podělané misi zbytečně umírali lidé!“

„Kdybyste to věděli, hrozilo by, že byste mě prozradili. Nakonec se ovšem ukázalo, že na tom vůbec nezáleželo!“

„Tak proč jsi je prostě nenechal, ať si ten meč najdou sami?“ vyjel Chase. „Nikomu by se nic nestalo.“

„Jsi si tím jistý? Kvůli tomu, aby získali první kousek Caliburnu, zabili na Sicílii starého kněze. Zabili Bernda Rusta. A s největší pravděpodobností by v Rakousku zabili i Staumberga a jeho majordoma. Ti lidé nejsou skauti, nýbrž nelítostní vrahové. A já jsem se musel zapojit do akce, protože mi Kruglov nevěřil. Kdybych Excalibur nepředal Vaskovičovi osobně, nikdy bych se nedostal do jeho zařízení na využití zemské energie. A to znamenalo, že jsem musel zapojit i Ninu. Jinak bych se k Excaliburu nedostal jako první.“ Probodl Eddieho pohledem. „Je mi líto, ale museli jsme to udělat. Nemohli jsme Rusům dovolit, aby Excalibur našli vlastními silami.“

„Kdybys nám byl řekl, o co ve skutečnosti jde, nikdy bych nepožádal Mitzi o pomoc,“ povzdechl si Chase hořce.

„A pokud byl Vaskovič přesvědčený, že mu Excalibur předáš,“ vmísila se Nina, „proč ten meč hledal i Kruglov se svými lidmi?“

„Jak říkám, Kruglov mi nevěřil.“

„No a co teď?“ zeptal se Chase a ukázal na noviny. „Kruglov je ve všech novinách. Nemůže nic popřít. Panebože, jeden policajt mi řekl, že zastřelil člověka před očima pěti set svědků!“

„Ty si vážně myslíš, že ho Rusové vydají?“ opáčil Mitchell. „Při současných napjatých vztazích ohledně práv na dobývání surovin v Arktidě? Je pravou rukou jednoho z nejmocnějších mužů v zemi, který je náhodou osobním přítelem ruského prezidenta. Nikdy ho nevydají, bez ohledu na to, jak silný diplomatický tlak na ně vyvineme.“

„Takže mu to projde?“ Chase nevěřícně potřásl hlavou. „Zavraždí bůhvíkolik lidí a pak se ukryje v Rusku a bude se nám vysmívat?“

„On se dokonce ani neskrývá. Pane Callume?“ obrátil se na dalšího účastníka porady, bělovlasého muže, s nímž se Nina a Chase setkali předchozího večera na velvyslanectví, a převzal od něj fotografii. Na záběru pořízeném teleobjektivem vjíždělo SUV do brány ve vysoké zdi. Na zadním sedadle seděl Kruglov. Z postavy vedle něj byla vidět jen silueta, která však silně připomínala Dominiku.

„Tento snímek byl pořízen před několika hodinami,“ řekl Mitchell. „Je to vjezd do Vaskovičova sídla jihozápadně od Moskvy. Jakmile jsme se dozvěděli, že Kruglov opustil Anglii, pověřili jsme pátráním po něm naše zpravodajské zdroje v Rusku.“

„Jak se k čertu dostal ze země?“ žasla Nina.

„Ten chlap býval špion. Zná všechny triky a mohl se opřít o Vaskovičovy miliardy. Když máš peníze, hraniční kontroly pro tebe nic neznamenají.“

„Takže tví špioni věděli, kam má namířeno, ale nemohli ho sbalit, než se tam dostal?“ divil se Chase. „Kristepane, a to jsem si myslel, že jenom MI-6 je k ničemu.“

„Neměli jsme dost času vyslat přepadové komando,“ bránil se Mitchell. „Kromě toho se CIA vůbec nelíbilo, že provádíme vlastní zpravodajskou operaci za jejich zády.“

Chase si znechuceně odfrkl. „A teď má Vaskovič Excalibur, ano? S největší pravděpodobností už jede na svou základnu, aby vyhodil celý svět do povětří.“

„Nikam nejede,“ řekl Mitchell. „Přinejmenším do zítřka se nepohne.“

„Jak to víš?“ chtěla vědět Nina.

„Dnes večer pořádá ve svém sídle party. Ne ledajakou. A rozhodně ji nezruší,“ dodal, aby předešel očekávaným námitkám. „Naplánoval ten večírek už před mnoha měsíci. S jeho pomocí chce upevnit svůj vliv. Pozval tam celou novou ruskou elitu.“

„Víš to jistě?“ zeptal se Chase. Nina se po něm ohlédla; poznala, že se mu v hlavě rodí plán.

„Byl jsem mezi pozvanými,“ odpověděl Mitchell. „Ale pochybuju, že jsem zůstal na seznamu hostů. No nic, důležité je, že ten večírek v žádném případě nezruší, i když získal Excalibur. A jak znám Leonida, rozhodně se s ním bude chtít pochlubit.“

„Takže víš, kde se bude Vaskovič dnes večer zdržovat, a víš také, kde bude dnes večer ten meč?“

„Jo. Proč se ptáš?“

Chase se na něj pobaveně zazubil. „Protože jestli pořádá večírek, bylo by možná vhodné mu ho pokazit.“

23

Moskva

Ačkoliv hlavní město Ruské federace leží jen o několik zeměpisných stupňů severněji než Londýn, bývá v něm mnohem chladněji. I za tu krátkou chvíli, kterou strávila přesunem mezi tryskáčem ministerstva zahraničí a čekajícím Lincolnem Navigator, roztřásl Ninu chlad.

„Měla bys tu zažít zimu,“ podotkl Chase cestou do města. „Myslíš si, že New York je mrazivý? Ve srovnání s Moskvou je tam jako na Bermudách.“

„Tys už Rusko navštívil?“

„Jo, několikrát. Služebně.“

„Tak ses seznámil s tou osobou, které jsi volal z letadla? Další kamarádka?“

Chase posměšně odfrkl. „Kamarádka? Je to perverzní parazit, který by zasloužil zkopat tu svou zasranou prdel dohranata.“

„Ale? On je to chlap?“ Nina pobaveně nakrčila obočí. „Chceš tím říct, že opravdu existuje země, kde na tvé zavolání nečeká žádná atraktivní mladá slečna?“ Už ve chvíli, kdy je vypustila z úst, svých slov trpce litovala. Uvědomila si totiž, že taková země nyní skutečně existuje – Švýcarsko. Nadechla se k omluvě za nedostatek taktu, ale smutný pohled, jímž ji Chase obdařil, jí prozradil, že je jí odpuštěno.

„Ve skutečnosti někoho takového v Rusku mám,“ řekl, když trapný okamžik pominul, „ale ta by se pro tuhle práci nehodila. Zato ten chlap je pro ni jako stvořený.“

„Kdo to vlastně je?“ zajímal se Mitchell. „Jak tě tak poslouchám, zdá se, že mu moc nevěříš.“

„Ani co by se za nehet vešlo,“ přiznal Chase. „Moje důvěra v něj sahá tak daleko, jaká je vzdálenost, na kterou bych ho dokázal hodit. A podle toho, jak byl vypasený, když jsem ho naposled viděl, by mi dalo obrovskou práci ho jenom nadzvednout. Ale pokud čmuchá peníze, je víceméně spolehlivý. Doufám tedy, že sis vzal s sebou šrajtofli. Ten chlap pracuje jenom za hotové.“

„Jak se jmenuje?“ chtěla vědět Nina. „A co dělá?“

„Jmenuje se Pavel Čurikov a můžeš mi věřit, že kdyby se změnila jedna samohláska, to jméno by mu sedělo jako přišité,“ odpověděl Chase. „Sloužil jako důstojník v GRU, vojenské zpravodajské službě. Párkrát jsem na něj narazil, když jsme stáli na opačné straně barikády. Potom se dal na volnou nohu a specializoval se na osobní ochranu.“

„Stejně jako ty,“ podotkl Mitchell.

„Tak to kurva ani zdaleka ne,“ ohradil se Chase uraženě. „Já jsem se staral o své chráněnce, kdežto on se staral za své chráněnce, jestli víš, jak to myslím. Ale to jenom v začátcích. Potom změnil pole působnosti, protože mu došlo, že ze svých klientů může vytřískat mnohem víc peněz bez toho, aby riskoval, že mu někdo ustřelí hlavu. Teď organizuje zábavu pro boháče.“

Nina našpulila rty. „Tou zábavou asi nemyslíš klauny a králíky vytahované z klobouku, viď?“

Sardonicky se usmál. „To zrovna ne.“

Provoz na silnici houstnul, jak se blížili k centru Moskvy. Nina Rusko nikdy nenavštívila a se zájmem sledovala město, které ubíhalo za okny. Většinou odpovídalo jejím představám. Metropole komunistické moci, šedá, hranatá, neradostná, obrovské panelové činžáky dominující krajině.

Ale uniformita skrývala i překvapení. Kostely a chrámy s bohatě zdobenými věžemi a tradičními cibulovitými kopulemi pokrytými zlatem nebo nazelenalou zoxidovanou mědí. Gigantické sovětské pomníky, byrokratické monolity, jejichž účelem bylo vyvolávat v srdcích prostých občanů bázeň a pocit bezvýznamnosti tváří v tvář všemocné straně, i jejich moderní ekvivalenty, firemní mrakodrapy lesknoucí se sklem a ocelí a apartmánové domy pro nové ruské milionáře a miliardáře. Moskva se během několika let obrovským skokem přenesla od relativní chudoby k postavení jednoho z nejdražších měst světa. Jen trochu vnímavému pozorovateli však nemohlo uniknout, že drtivá většina bohatství se koncentruje v rukou hrstky vyvolených. Nina si s úsměvem pomyslela, že se Lenin musí ve své hrobce vzteky obracet tak rychle, že kdyby k němu připojili generátor, mohli by osvětlit polovinu metropole.

Dorazili do samotného srdce města. Minuli vysoké hradby Kremlu, přejeli přes řeku Moskvu a zamířili na jih. Nina ke svému zklamání jen letmo a z dálky zahlédla barevné kopule chrámu Vasilije Blaženého, po chvíli se jí ztratily z dohledu.

Ale nepřijela sem jako turistka. Pokračovali na jih, až nakonec zastavili před skladištěm, jehož malý dvůr byl obehnán vysokým plotem s korunou z ostnatého drátu. Ze sloupů podezřívavě shlížely bezpečnostní kamery, které pokrývaly všechny přístupové směry.

„Jsme na místě,“ řekl Chase. „Počkejte tady.“

Vystoupil z auta, došel k bráně a vzhlédl k černému oku kamery. Čurikov ho očekával, ale bezpochyby si dá s otevíráním na čas, aby jako správný buran ukázal, kdo je tady pánem. Na kovovém sloupku vedle brány byl namontován interkom; Chase stiskl tlačítko a po dlouhém čekání se ozval ženský hlas, samozřejmě rusky.

„Tady Eddie Chase,“ ohlásil se netrpělivě. „Vím, že tam jsi, Pavle, tak mě přestaň srát a pusť mě.“

Další pauza, než zabzučel elektrický vrátný. Chase strčil do brány a mávl na SUV, že může vjet dovnitř, a pak zamířil ke dveřím skladiště.

Řidič zůstal v lincolnu, ale Nina a Mitchell, který nesl větší diplomatický kufřík, dohonili Eddieho ve chvíli, kdy bušil pěstí na dveře. Otevřel je permanentně zamračený muž, kterému jako by hlava seděla přímo na ramenou. Ninu polekalo, že drží v ruce malou pistoli. „Přestaň mávat tou bouchačkou,“ řekl mu Chase lhostejně, „a zaveď nás k tomu naondulovanému tlusťochovi.“

Muž se ušklíbl a ustoupil, aby je pustil dál. Když je vedl přes skladiště, Nina se zvědavě rozhlížela po dlouhých řadách beden a krabic nejmodernějšího západního zboží. Širokoúhlé televize, počítače, značkové oděvy, whisky, doutníky, hodinky… Impérium bohatství.

„Vsadil bych se, že na jedinou položku nemá dodací list,“ prohodil Chase nesouhlasně před kanceláří v zadní části zaskládané plochy.

Za dveřmi na ně čekal Pavel Čurikov obklopený dvojicí oslnivě krásných blondýnek v krátkých přiléhavých šatičkách, které se vůbec nehodily do chladu vládnoucího v místnosti. Majitel skladu byl o něco menší než Chase, zato mnohem širší, zejména v pase. Přes ramena měl přehozený objemný kožich a mezi zuby drtil tlustý kubánský doutník. Usmíval se a záplava zlatých šperků, jimiž byl ověšený, Nině připomněla Mistra T.⁶

„Eddie Chase!“ zahřímal. „Pojď sem, ať tě můžu políbit!“

„Stačí, když si potřeseme tlapou, ne?“ opáčil Chase. Čurikov se uchechtl a napřáhl ruku tak chlupatou, že k nerozeznání splývala s manžetou kožichu. Eddie ji stiskl se znatelně vlažnějším nadšením, než projevoval Rus.

„Tak co vám můžu nabídnout?“ zeptal se Čurikov pohostinně. „Koňak? Doutník?“ Zazubil se na jednu z blondýnek. „Společnost?“

Chase položil Nině ruku na rameno. „Díky, ale jsem zadaný.“

„No jo, tys nikdy neměl nouzi o ženský, co? Vysvětli mi, jak to děláš. Nemáš prachy a s tím svým vzhledem… Nechápu.“ Znovu se zachechtal. „A teď navíc sbalíš celebritu! Doktorka Nina Wildeová, jestli se nepletu. Vítejte v Moskvě! Slyšel jsem o vašich objevech! Atlantida a Herkules. Ale udělala jste jednu chybu.“

„Ano? Jakou?“ zeptala se Nina podezřívavě. Navzdory Rusovu přátelskému vystupování ji instinkt nabádal, aby vzala nohy na ramena a utekla, než bude pozdě.

„Ano. Vyklopila jste všechna tajemství americké vládě, místo abyste si je nechala pro sebe. Jen považte, kolik peněz jste mohla získat, kdybyste nalezené poklady prodala.“

„Nešlo mi o peníze,“ odsekla chladně.

„Nakonec jde vždycky o peníze.“ Vytáhl doutník z úst a bodl jím k Mitchellovu diplomatickému kufříku. „Tak například kolik je váš přítel ochoten zaplatit za mou pomoc? Pro koho pracujete? CIA? DIA?“

„DARPA,“ odpověděl Američan rovněž zkratkou.

Čurikov nevěřícně sešpulil odulé rty tak, že připomínaly chrlič. „Skutečně? Vsadil bych bůhvíkolik na to, že jste zpravodajec. Kolegy z branže většinou poznám.“

„Tvoji kolegové z branže žijí pod slizkými kameny, Pavle,“ poznamenal Chase a nezdálo se, že by se Čurikov urazil, naopak, vypadal pobaveně. „Chceš se mnou udělat obchod, nebo ne?“

„Ach, já vždycky chci obchodovat.“ Luskl prsty a pronesl jediné slovo rusky. Obě blondýny se otočily na jehlových podpatcích a odpluly z místnosti. Při odchodu za sebou zavřely dveře. „Chtěls se mnou mluvit o Leonidovi Vaskovičovi.“

„Správně. Dnes večer pořádá ve svém sídle velkou party. Chci být u toho.“

„Ty si myslíš, že ti já mohu zařídit audienci u jednoho z nejbohatších mužů v Rusku?“ zeptal se Čurikov v hraném překvapení. Chase na něj beze slova hleděl. Rus ještě chvíli otálel, ale pak se pochlubil: „Samozřejmě že můžu. Moje holky, ty tam dnes večer budou. A spousta dalších. Každý, kdo v Moskvě pořádá večírek – tedy každý, kdo je jen trochu důležitý –, se obrátí na mě. Pavel Čurikov má vždycky všechno, oč si kdo požádá! Seženu ti pozvánku, žádný problém.“

„Nechci tam jít jako host,“ namítl Chase. „Chci se tam dostat, aniž by o tom někdo věděl.“

Čurikov okamžitě zostražitěl. „No tak tohle bude oříšek.“

„Znám uspořádání budovy a bezpečnostní systém,“ vmísil se Mitchell. „Byl jsem tam. Stačilo by nám, kdyby někdo vyřadil z provozu kamery na tak dlouho, aby Eddie přeběhl pozemek kolem domu. Maximálně třicet sekund.“

„Moje holky nejsou špionky,“ protestoval Čurikov.

„Můžu jim radit, co mají dělat, přes miniaturní sluchátko strčené do ucha a…“

„Ne, ne, ne! Máte ponětí, co by se jim stalo, kdyby je přistihli? Vaskovič je sám o sobě tvrdý chlap, ale jeho pobočník Kruglov je psychopat! Ten by je zabil!“

„Jo, s Kruglovem jsme se už setkali,“ řekl Chase. „A nevadilo by mi sejít se s ním ještě jednou a jeden na jednoho.“

„Tak zajdi k bráně a nechej si ho vyvolat! Ale já své holky takovému riziku nevystavím. Je to příliš nebezpečné, a ne jenom pro ně. Víš, co by se stalo mně, kdyby zjistili, že jsem ti pomáhal?“

Chase se na něj ledově usmál. „Nic, co by sis nezasloužil.“

Tentokrát Čurikova očividně nepobavil. „Souhlasil jsem, že se s tebou sejdu, z profesní zdvořilosti, Chasi. Ale v tohle ti nepomůžu. Bez ohledu na to, kolik peněz tvůj přítel v tom kufříku přinesl.“

„Tak tam pošlete mě,“ prohodila Nina.

Chase si nebyl jistý, zdali se nepřeslechl. „Cože?“

„Půjdu tam já,“ řekla Nina prostě; Mitchell a Čurikov na ni zírali s otevřenými ústy. „Všechno je to moje chyba. Kdybych Jacka v Londýně nepodezříval, vůbec bychom tady nebyli.“

„Ne!“ odmítl Chase důrazně. „Nepřipadá v úvahu!“

„Eddie, já tam nechci jít z touhy po dobrodružství. Je to prostě jediný možný způsob, jak tě dostat dovnitř. Pokud Jack nezná jinou alternativu, jak vyřadit bezpečnostní systém.“ Mitchell zavrtěl hlavou. „Půjdu tam s ostatními Pavlovými… holkami a budu předstírat, že jsem jedna z nich. Jakmile se dostanu do domu, Jack mě navede, kam bude potřeba, a pak se jednoduše někam schovám do té doby, než pro nás přiletí s helikoptérou.“

„Chcete použít helikoptéru?“ zvolal Čurikov. „Drahá, nebezpečná, vysoké riziko selhání – už je mi to jasné. Americká operace!“

Chase ho ignoroval. „Do prdele, zbláznila ses? Nic takového ti nedovolím!“

„Nemáme na vybranou,“ stála na svém Nina. „Pokud nebudeš mít někoho uvnitř, nedostaneš se tam, aniž by tě někdo zahlédl – a skončíš jako mrtvola.“

„Radši já než ty.“

„Ne, Eddie, mýlíš se. Nechceš, aby se mi něco stalo? Dobře. Ale já zase nechci, aby se něco stalo tobě.“ Vzala ho za ruku a podívala se mu do očí. „Eddie, budeme se brát, budeme všechno dělat společně. A to znamená, že se budeme dělit i o riziko. Buď do toho půjdeme oba, nebo žádný z nás. A když do toho nepůjdeme, Vaskovič zvítězí a všichni ti lidé, kteří zemřeli, když se ho snažili zastavit, položili své životy zbytečně. Vím, že nic takového nepřipustíš. Nuže, já také ne.“

Poznala, že se zlobí, ale že také zvažuje její argumenty. Zdálo se jí, že Mitchell chce něco dodat, a dala mu znamení téměř nepostřehnutelným zavrtěním hlavy. Toto rozhodnutí mohl učinit pouze Chase.

Nakonec zvedl hlavu a zadíval se na Čurikova. „Když do toho půjdeme – jestli do toho půjdeme –, můžeš ji do toho baráku nějak nenápadně dostat?“

„Ano, to bych mohl,“ souhlasil Rus. „Obtížné bude dostat ji ven.“

„A co ty, Jacku? Dokážeš ji nasměrovat, kam bude třeba?“ Mitchell přikývl. „A pak ji zase dostat ven?“

Tentokrát se Američanova hlava nepohnula. „Nemůžu ti dát žádné záruky, Eddie. Ale Nina má pravdu, je to jediná možnost, jak získat,“ střelil pohledem po Rusovi, „tu věc zpátky, než ji Vaskovič odveze do svého podniku.“

„A odtamtud bychom ji odnést nemohli?“

„Ne. Je to stará ponorková základna. Už se nepoužívá, ale pořád se jedná o uzavřený vojenský prostor a Vaskovič má v ruské armádě vynikající konexe. Možná bychom do ní pronikli, kdybychom vyslali ponorku s jednotkou SEAL, ale kdyby je chytili, při současných vztazích mezi Spojenými státy a Ruskem…“

„Sakra práce,“ zabrumlal Chase a podíval se na Ninu. „Nechci, abys tam šla.“

„Já taky ne, ale budu muset. Protože nikdo jiný to udělat nemůže.“

„Takže se s tím budu muset smířit, co?“ Dlouze, nešťastně vydechl. „Zasraná, zkurvená práce.“

„Já vím,“ odtušila Nina a stiskla mu ruku.

„Jestli ji chytí, řeknu, že jsem o tom nic nevěděl,“ vyhrkl Čurikov. „Nebo že jste mě k tomu donutili namířenou zbraní a výhrůžkou, že mě zabijete. Jistě mi uvěří. A mimochodem,“ dodal k Mitchellovi, „rád bych dostal své peníze napřed. Všechny.“

„Kolik chcete?“ zeptal se Američan.

„Už jsem řekl, všechny peníze, co jste přivezli. V tom kufříku i v autě. Vlastně si nechám i ten bourák! Řekněte svému řidičovi, ať si vezme taxík.“

Čurikovovy požadavky na Mitchella kupodivu vůbec nezapůsobily. Položil diplomatický kufřík na Rusův psací stůl a otevřel ho. Byl napěchovaný úhlednými svazky stodolarových bankovek. Rychlý pohled, který Nina ukořistila, než Čurikov otočil kufřík k sobě a začal probírat jeho obsah, jí prozradil, že zavazadlo obsahuje nejméně půl milionu.

Půl milionu dolarů z peněz amerických daňových poplatníků skončí v kapse muže, který není nic jiného než trochu lepší pasák. Když se k tomu připočtou dosavadní astronomické náklady, které byly na misi vynaloženy, a životy, které si vyžádala… „Mělo by to stát za to,“ řekla tak tiše, že ji slyšel jenom Chase.

Čurikov s klapnutím zavřel kufřík a jeho úsměv naznačoval, že je s jeho obsahem víc než spokojený. „Tak jo. Zbývá nám pár hodin, než holky vyrazí na večírek, takže máme dost času vás připravit, doktorko Wildeová.“

„Připravit mě?“ zopakovala jako ozvěna.

„Snad si nemyslíte, že tam můžete přijít takhle?“ Sjel opovržlivým pohledem její bundu, džínsy a reeboky. „Všechny moje holky vypadají úžasně, jako modelky – jako supermodelky! Budete se jim muset svým vzhledem přizpůsobit.“

„Och jej,“ povzdechla si Nina. „Tak to bude problém. Nejsem zrovna typ supermodelky.“

Čurikov se zazubil – nebo spíš lascivně zašklebil; s doutníkem v zubech to člověk těžko poznal. „Žádný strach. Trochu mejkapu, správné šaty… Mario dokáže zázraky.“

„Mario?“ zabručel Chase. „To není typické ruské jméno.“

„Upravuje všechny moje holky,“ poučil ho Čurikov a uložil diplomatický kufřík do trezoru. „Zajedeme za ním, ať neztrácíme čas.“ Znovu se zakřenil. „V mém novém nablýskaném bouráku.“

„Sklapni,“ sykla Nina, než měl Chase čas otevřít pusu.

Stejně ji otevřel – úžasem. „Já se picnu,“ vysoukal ze sebe nakonec. „Vypadáš… Panebože! Pavel nepřeháněl. Mario fakt dokáže zázraky.“

Nina strávila téměř dvě hodiny v přepychovém salonu krásy. Umyli jí vlasy a načesali je, na obličej nanesli mejkap. Zkrášlovací proceduru neabsolvovala jediná, před obrovskými nasvětlenými zrcadly sedělo dalších deset nebo dvanáct dívek a o každou z nich pečovaly dvě ženy. Mario, který byl navzdory svému jménu asi stejný Ital jako Josif Stalin, pobíhal podél řady, česal a stříhal, trhal pinzetou, barvil a lakoval a vylepšoval poslední detaily k naprosté dokonalosti.

A i když se její vzhled ani zdaleka nepřibližoval tomu, který by si Nina sama vybrala, musela přiznat, že vypadá opravdu lákavě. Značnou dobu strávila na sklopeném křesle, a když je konečně uvedli do vzpřímené polohy, prožila bizarní okamžik rozdvojení osobnosti, jako kdyby na ni ze zrcadla hleděl někdo jiný, žena, která se stala modelkou… Na označení supermodelka si přece jenom netroufla. Tak dobrý zase Mario nebyl.

Její zlobu nevyvolaly kouřové stíny kolem očí, ani šarlatové umělé nehty, ani propracovaný účes upevněný tužidlem. Způsobily ji šaty, které jí Čurikov obstaral a které, jak očekávala, vyvolaly vytřeštěnou odezvu, když se v nich ukázala Eddiemu a ostatním mužům.

„Vypadám jako zatracená pouliční šlapka,“ naříkala. Minišaty z černé pogumované tkaniny bez rukávů pocházely, jak ji Čurikov ujistil, z dílny jakéhosi extrémně drahého a exkluzivního londýnského návrháře, ale to nic neměnilo na skutečnosti, že byly strašně těsné a odhalovaly téměř všechno. Zmocnil se jí děsivý pocit, že když roztáhne kolena jen o několik centimetrů, sukně se jí vyhrne přes boky jako příliš napnutý elastický pásek.

„Předpokládá se, že jsi šlapka,“ připomněl jí Chase.

„Hej!“ ohradil se Čurikov. „Moje holky nejsou žádné šlapky. Jsou to…“ Zamyslel se. „Společnice? Ne, kurtizány. Kurtizány Pavla Čurikova, to zní líp. Jako titul velkého ruského románu.“

„Tohle je spíš mizerný americký román Necudnost Niny Wildeové,“ zavrčela Nina. „Asi to nebyl nejlepší nápad.“

„Ale kdepak,“ zubil se Chase. „Teď jsem všemi deseti pro. Doufám, že se takto budeš oblékat i po svatbě.“

„Tohle jsi přehnal. Odcházím.“ Otočila se a zamířila na vysokých podpatcích zpátky do salonu, ale ve dveřích jí zahradil cestu Mario, který pochvalně zatleskal a uvedl ji zpátky do haly. Natáhl ruku, že jí sundá přívěsek, ale Nina důrazně zavrtěla hlavou. Mario rozhořčeně mlaskl a řekl něco rusky Čurikovovi, který se rozesmál. Mario se uklonil a vrátil se do salonu.

„Co řekl?“ chtěla vědět Nina.

„Podle něho vypadá váš náhrdelník moc levně,“ vysvětlil Čurikov a Nina střelila za odcházejícím kadeřníkem pohrdavým pohledem. „Je ale velmi potěšený dosaženým výsledkem, když se vezme do úvahy, jak málo času na vás měl. Jo, a taky vzhledem k vašemu věku.“

„K mému věku?“ zavřískala. „Je mi teprve třicet!“

Čurikov pokrčil rameny. „Většině mých holek je nanejvýš dvaadvacet, třiadvacet. Měla byste být na sebe hrdá. Vypadáte…, že by vás nikdo nepoznal.“

„A to je jako dobře?“

„V tomto případě ano,“ řekl Mitchell, který ji pozoroval s tichým obdivem. „Skutečně, kdybych tě neznal tak dobře, nepoznal bych tě, když jsi z toho salonu vyšla. Doufejme tedy, že tě nepozná ani nikdo jiný.“ Vstal a vytáhl z kapsy krabičku. „Teď tě napojím.“

„Co to je?“ Nina se podezřívavě zadívala na předmět uložený v krabičce. Vypadal jako zlatá kulka malé ráže.

„Miniaturní komunikační zařízení, které se strká do ucha. Viděla jsi někdy seriál Čtyřiadvacet hodin? Přesně stejné používal Jack Bauer. Pracuje obousměrně. Ty uslyšíš mě a Eddieho a my uslyšíme, co se kolem tebe děje. Když nám budeš chtít něco sdělit, stačí zašeptat.“

Chase také vstal, aby lépe viděl, jak Mitchell opatrně vkládá štěnici Nině do levého ucha. „Jaký má dosah?“

„Asi dvě stě metrů, ale to nevadí, protože budeš mít u sebe zesilovač, takže vás oba uslyším. A až se přiblížíš k vnější zdi, ocitneš se v pásmu dosahu.“ Ustoupil a přejel obdivným pohledem po Nininých ladných křivkách.

„Viděla jsem to!“ okřikla ho.

„Zvykejte si,“ poradil jí Čurikov. „Dnes večer se vám dostane mnohem víc pozornosti.“ Zamračil se, jak ho něco napadlo. „Mluvíte rusky?“

„Nět.“

„Hmmm. Ale to taky není problém. Holky tam nejdou kvůli konverzaci.“ Nina sotva dokázala potlačit zhnusené zachvění. „Tak jo, jste americká studentka, která se sem přijela naučit ruštinu. A na večírku jste proto, že si potřebujete vydělat na slovník. Ha!“ Rozmáchl se, jako kdyby ji chtěl plácnout po zadku, ale zarazil se, když si všiml Eddieho kamenného výrazu.

„Dobře, to bychom měli,“ nasadil Mitchell velitelský tón. „Budu čekat v helikoptéře. Z místa startu to k domu stihnu za čtyři minuty, takže jakmile zajistíte předmět, máte přesně tolik času, abyste se dostali na místo vyzvednutí. Na západní straně je terasa. Ne dost velká, abych tam mohl přistát, ale je tam dostatek prostoru, abych se mohl vznášet těsně vedle, a vy se vyšplháte nahoru. Pokud nespustíte alarm, měli bychom se odtamtud dostat dřív, než si někdo uvědomí, co se děje.“

„A když ten alarm spustíme?“ zeptala se Nina.

Chase sáhl pod koženou bundu a vytasil masivní stříbrnou pistoli. „Zatímco tobě dělali manikúru, Jack mi nechal doručit dárek,“ řekl s neskrývanou radostí. „Desert Eagle Action Express ráže padesát. Upřednostnil bych Wildey, ale nestěžuju si.“

Mitchell potřásl hlavou. „Velká, těžká, omezená kapacita, obrovský zpětný ráz…“

„To mi vyhovuje. Když s tímhle někoho trefím, je vyřízený.“ Jeho úsměv pohasl. „A jestli uvidím Kruglova…“

„Doufejme, že tu zbraň nebudeš potřebovat,“ řekla Nina a jemně mu ruku s pistolí stáhla.

„Fajn,“ uzavřel Mitchell. „Jdeme na večírek.“

24

Dívky odjely ze salonu v malém konvoji dodávek, které řídili Čurikovovi muži. Nina jela v posledním vozidle spolu se třemi mladými ženami, stejně pečlivě upravenými a provokativně oblečenými jako ona. Žádná nemluvila anglicky, ale všechny nadcházející večer vzrušoval vyhlídkou na tučný výdělek.

Avšak Nina by k popisu svých emocí termín vzrušená nepoužila. Spíš napjatá. Nebo znechucená.

Hlas v jejím levém uchu. Chase.

„Nino, jestli mě slyšíš, odkašlej si.“ Udělala to. „Fajn. Nejsem daleko za tebou.“ Ohlédla se a v dálce spatřila zář automobilových reflektorů. „Zavolám ti, jen co se dostanu ke vstupnímu bodu.“

Světla se odpoutala. Ve sluchátku naposled zapraskalo, jako kdyby chtěl ještě promluvit, ale hlas už neslyšela. Mimo dosah.

Byla odkázaná sama na sebe.

Dodávka zastavila před bránou ve vysoké zdi, stejné, jakou viděla v pozadí špionážní fotografie Kruglova.

Vaskovičovo sídlo. Dračí doupě.

Strážní otevřeli vrata a postupně posvítili silnými baterkami do obličejů všech pasažérů. Ninu prověřili jako poslední. Zamrazilo ji, a ne pouze z chladného nočního vzduchu. Co když ji poznají? Co když není na seznamu hostů? Co když ji Čurikov zradil?

Kužel světla jí sjel na nohy, chvíli se tam zastavil – a odsunul se. Strážný se chlípně zašklebil a přibouchl dveře. Dodávka se rozjela.

Vaskovičovo sídlo leželo přímo před nimi na konci dlouhé příjezdové cesty lemované trávníky. Nina se předklonila, aby lépe viděla, a chtíc nechtíc musela obdivovat jasně osvětlenou budovu. Byla obrovská, jak si ji představovala, avšak elegantní. Tam, kde očekávala zbohatlickou vulgaritu, stál dokonale zrestaurovaný neoklasicistní objekt z počátku devatenáctého století, vysoká oblouková okna zářící do tmy.

Vozidla zaparkovaná venku, procesí dlouhých limuzín a supersporťáků, lépe odpovídala jejím zaujatým předpokladům. Když jejich majitelé vystoupili, sloužící odváželi automobily za roh. Nina si pomyslela, že škrábanec na laku by pachatele stál mnohem víc než jen zadržený plat.

Dodávky zastavily. Široké schodiště lemovali strážní v těžkých kabátech, kteří pozorně sledovali provoz. Vystupující dívky vítal muž v bílém fraku. Každé z nich něco stručně řekl a ukázal ke dveřím nahoře. Nina přišla na řadu opět jako poslední.

„Ehm… Já nemluvím moc dobře rusky,“ odpověděla na instrukce.

Muž se zamračil. „Nemluvíš rusky? Aj aj. Pavel nám nějak zlenivěl. Měl bych tě poslat domů. Co jsi zač? Američanka?“ Nina přikývla. Bílý frak si chvíli hryzal spodní ret. „No, máme zde pár Amíků. Snadno je najdeš – jsou to ti, co neudrží své drinky. Přilep se na ně. Jak se jmenuješ?“

„Nina.“

„Fajn, Nino. Já jsem Dimitrij. Když budeš potřebovat soukromý pokoj, vyhledej mě. Vstup do horního patra je zakázán. Tak šup, šup!“

Nina mrzla i v plášti přehozeném přes krátké šaty a právě se chystala vděčně vyběhnout po schodech a vklouznout do tepla, když ji v půli kroku zastavil pronikavý zvuk. Vzhlédla a spatřila helikoptéru, která se snášela na dům a obloukem nalétávala nad trávník. Nebyl to však obyčejný vrtulník. Černý jako noc, dva rotory jeden nad druhým na jediném hřídeli, jeden z nejbizarnějších – a nejhrozivějších – strojů, jaký kdy viděla.

„Co to je?“ zeptala se.

Dimitrij vypadal naštvaně. „To je nový náměstek ministra obrany Felix Miškin. Předvádí se a ještě zničí trávník! Jdi dovnitř, jen jdi, já ho uvítám.“ Otočil se a sledoval přistávající helikoptéru.

Nina zaklapala podpatky po schodech a vstoupila. Plášť jí vzal další muž v bílém fraku. V mramorové hale postávalo v družném rozhovoru několik skupinek, všechno muži – a všichni na chvíli přerušili konverzaci a pozorovali ji, jak kolem nich procházela v lesklých přiléhavých minišatech. Strašně se styděla a současně bála, avšak nevypadla z role a zdvořile se na ně usmívala, než prošla dvojitými dveřmi do další místnosti.

Ať již to byl taneční sál nebo jenom velká síň, právě zde se nacházelo epicentrum Vaskovičova večírku. Na pódiu v rohu sálu pouštěl diskžokej dunivé techno, ale ani hlasitá hudba nestačila k přehlušení povyku stovek hlasů, které hovořily současně.

Vzduch ztěžkl kouřem a zdálo se, že každý host drží v ruce sklenku. Muži na sobě měli fraky nebo modernější značkové obleky. Starší ženy se oblékly formálně, mladší vystavovaly na odiv bohatství svých manželů, jak se ostatně od trofejí očekává, anebo tvořily součást „zábavy“. Dívky dodané Čurikovem se již rozptýlily v davu.

Nina neušla ani pět kroků, když se od nedaleké skupinky odpoutal rudolící muž ve fraku, který se mu napínal přes břicho, zastoupil jí cestu, zazubil se na ni, obdařil ji skelným pohledem a oslovil ji špatně artikulovanou ruštinou. „Ahoj,“ odpověděla se zafixovaným falešným úsměvem a vnitřně se otřásla, když ji ovanula pronikavě čpící voda po holení. „Promiňte, nemluvím moc dobře rusky. Ehm… Nět po ruski… Jsem Američanka.“

„Ach, Američanka!“ zajásal tlusťoch. „Pamela Anderson, da?“ zamnul si ruce před pupkem, jako kdyby držel nafukovací míč, a rozesmál se.

„Jo,“ odtušila Nina zahanbeně a přešla do protiútoku. „Mimochodem, gratuluju k vašemu poprsí. Máte je skoro tak velké jako ona. A teď mě prosím omluvte… Au!“ vyjekla, když jí čísi ruka sevřela přes tenké šaty půlku zadnice a stiskla. Otočila se, připravená čelit dalšímu opilci, a proto ji překvapilo, že spatřila opilou ženu.

„Tak ty jsi Američanka?“ Žena vypadala na šedesát, byla hubená a měla ostře řezaný obličej, ale podle účesu a oděvu se očividně pokládala za třicátnici. „Jak se ti u nás líbí?“

„Zrovna jsem přijela, tuším přes Polsko… Ano, bylo to Polsko.“

Žena se zvonivě zasmála a její kostnatá ruka sevřela Nině zápěstí jako policejní pouta. „Tak pojď, musím tě seznámit se svými přáteli,“ táhla ji do davu.

„Promiňte, ale měla jsem se setkat s panem, ehm, Vaskovičem,“ bránila se Nina zoufale.

Žena se znovu zasmála. „Tak to máš štěstí. Pan Vaskovič totiž patří mezi mé přátele.“

„Ach, opravdu? A do prdele,“ dodala sama pro sebe.

Žena ji vedla sálem. Nina se rozhlížela a pokoušela se zorientovat v domě. Vzadu spatřila schodiště, leštěný mramor a rudý koberec. Dimitrij ji informoval, že vstup do horního patra je zakázán; právě tam se s největší pravděpodobností nachází Excalibur.

V levém uchu jí zabzučelo. „… šíš mě, Nino?“ Eddieho hlas zněl zkresleně, nejspíš se pohyboval na samé hranici dosahu.

„Mhmm,“ pronesla sevřenými rty tak hlasitě, jak se odvážila.

„To znamená, že nemůžeš mluvit. Jsem na pozici. Ten hluk před chvílí byl vrtulník?“

„Mhmm.“

„Někteří zbohatlíci se holt musejí předvádět, že? No nic, jakmile budeš mít možnost, najdi si nějaké tiché místo, aby ti Jack mohl říct, co máš dělat.“

„Jj-o,“ zamumlala.

Uzurpátorka se po ní ohlédla. „Cože?“

„Jenom jsem si odkašlala. Mám docela žízeň.“

„Řeknu číšníkovi, ať ti přenese něco k pití. Tak pojď, už jsme skoro u nich.“ Vedla ji kolem hloučku lidí…

A Nina náhle hleděla na Alexeje Kruglova.

Kráčel přímo k ní s temným odhodláním. Tři kroky, dva, hodil po ní očima…

A byl pryč. Minul ji tak těsně, že se rukávem otřel o její paži, ale nepoznal ji, nespojil si svůdně oblečenou společnici, kterou letmo zahlédl, se špinavou a vyděšenou archeoložkou, kterou viděl v Anglii. Přesto se nervózně ohlédla, srdce sevřené obavou, jestli mu v mysli přece jen nevzklíčilo podezření, vyvolané shodnými rysy tváří dvou rusovlásek, jestli se nevrátí, aby se podíval pořádně…

Šel dál a vzápětí zmizel v tlačenici. Vydechla úlevou.

Žena se zastavila, až do ní Nina málem vrazila, a rusky oslovila štíhlého, skromně vyhlížejícího muže v brýlích s hranatými kovovými obroučkami – a Ninu zamrazilo, když poznala Leonida Vaskoviče.

Muž stojící v pozadí kolosálního komplotu. Muž odpovědný za vraždy Bernda Rusta, Mitzi Fontanové, Chloe Lambové a dalších nevinných obětí, jejichž jména ani neznala a jež tvořily vedlejší ztráty jeho honby za získáním síly a moci Excaliburu. Stál od ní na dosah ruky, dalek jakéhokoliv podezření, bezbranný.

Nemohla však vůbec nic udělat. Přiléhavé latexové šaty neposkytovaly sebemenší prostor, kde by se dala ukrýt zbraň, i kdyby dostala šanci stisknout spoušť. Chase by to zvládl, jenže ten tu nebyl. Mohla jediné – nalepit si úsměv, který zamaskuje její strach.

Vaskovič její průvodkyni se zdvořilým předstíraným zájmem odpověděl a přikývl, pak se podíval na Ninu. Zaznamenal smyslné nalíčení, fetišistický oděv, holé nohy a vysoké podpatky – a pak se lhostejně otočil zpět ke starší ženě.

Nina se cítila trochu uražená, než si uvědomila, že Vaskovič nezavrhl konkrétně ji, nýbrž její typ ženy. Stejně by se zachoval ke kterékoliv z Čurikovových holek. Typický pohled člověka, který to už mockrát zažil, nuda miliardáře, který si dávno dopřál i ty nejdivočejší fantazie. Byl sice pořadatelem a hostitelem večírku, ale rozhodně nejásal nadšením, že se ho účastní.

Promluvil se starší ženou, ta odpověděla a usmála se na Ninu. „Chtěla ses setkat s Leonidem Vaskovičem. Tady ho máš!“

„Vaskovič?“ ozval se Chase ve sluchátku. „Kristepane, on je u tebe? Můžeš ho něčím praštit?“

Vaskovič si Ninu znovu prohlížel. „Rozalina říká, že nemluvíte rusky,“ konstatoval dokonalou angličtinou. „To je škoda. Doufám, že se rychle učíte, slečno…“ Tázavě se na ni zadíval a zjevně očekával, že se mu představí.

„Neříkej mu svoje pravé…,“ začal Chase.

„Nina,“ odpověděla automaticky.

„Ach bože!“

„Rád vás poznávám…, Nino.“ Do očí mu pronikla zvědavost, jako by pátral v paměti, jestli se už někdy dříve nesetkali.

„Potěšení je na mé straně, pane Vaskoviči.“ Následovala trapná pauza.

Pak se oligarcha k jejímu překvapení usmál a pobaveně zvedl koutek kozí bradky. „Musím uznat, že nejste jako většina mladých dívek, s nimiž jsem se setkal.“

„Skutečně?“ zeptala se Nina; v nejmenším netušila, kam rozhovor směřuje.

„Skutečně. Touhle dobou by se už pokoušely dostat se do mé postele – nebo do mé peněženky. Ve vás je však něco odlišného. Já to poznám. Nejste dravá šelma. A to je příjemná změna.“ Na prchavý okamžik vklouzl do jeho hlasu náznak melancholie. „Krásné ženy po mně vždycky zatouží, ale pouze kvůli tomu, co mám, nikdy kvůli tomu, jaký jsem. A to už mě dávno přestalo bavit.“ Povzdechl si a pokrčil rameny. „Doufám, že se vám večer vydaří.“ Prohodil pár slov s Rozalinou a pak spatřil někoho za Nininými zády a jeho obličej poprvé projevil něco jako nadšení. „Ach, Felix Miškin!“

Nina se ohlédla, ovšem hned se zase odvrátila, protože spatřila vracejícího se Kruglova. S ním kráčel asi pětatřicetiletý muž s vlasy sčesanými dozadu a v tmavě modrém italském obleku. Jméno si pamatovala, právě tento člověk přiletěl vojenskou helikoptérou.

Rozalina ho zjevně rovněž znala, protože jej políbila na obě tváře. Nina stála opuštěně stranou, cítila se odkrytá a izolovaná. Avšak sotva ji napadlo, že se jí otevírá šance vyklouznout, uvědomila si, že se mluví o ní – mezi Vaskovičovým slovy zaznělo něco o Amerikaňce.

Miškin přešel do angličtiny poznamenané výrazným přízvukem. „Američanka?“ Podíval se na Ninu a pronesl přehnaně hlasitým šepotem: „Co když je špionka? Chce se se mnou vyspat a ukrást mi všechna moje tajemství!“ Zasmál se vlastnímu žertu a Rozalina se k němu přidala.

Vaskovič se přiměl ke zdvořilému úsměvu. „Nemyslím, že by sem přišla zrovna kvůli tomu,“ poznamenal a pokračoval rusky, nyní zřejmě zcela zaujatý tématem.

„Nino,“ ozval se nečekaně ve sluchátku Mitchellův hlas, ještě zkreslenější než Eddieho. „Mluví o své nové akvizici. Určitě tím myslí Excalibur. Domnívám se, že mu ho chce ukázat. To znamená, že meč je určitě v budově. Odpoutej se a najdi si nějaké klidné místo, ať si můžeme promluvit. Musíš vyřadit bezpečnostní systém, aby se Eddie dostal dovnitř.“

„Mhmm.“ Zamaskovala souhlasnou odpověď zakašláním a stále odvrácená od Kruglova postřehla v davu číšníka s tácem plným skleniček šampaňského. „Můžu vám přinést něco k pití?“ zeptala se Rozaliny. Starší žena se rozhodovala, jestli se držet nejnovějšího úlovku, nebo setrvat ve společnosti mocných, a nakonec se přiklonila k druhé variantě. Nina se s velkou úlevou vzdálila. Dokud byla na dohled, směřovala k číšníkovi, ale pak si to namířila přímo do prázdného prostoru vedle schodiště.

„Jak se držíš?“ chtěl vědět Chase.

„Přežívám,“ zašeptala. „Ale málem mě sklátil infarkt, když jsem uviděla Kruglova. Jo, a mám na zadku otisk dlaně.“

„Čí? Jestli Vaskovičův, budu muset najít způsob, jak toho hajzla oživit, až ho zabiju, abych ho mohl oddělat podruhé.“

„Ne, udělala mi ho ženská.“

„Opravdu?“ Eddieho její odpověď zaujala. „Že bychom si to pak rozdali ve třech?“

Nina se navzdory ošemetné situaci musela zasmát. „Myslím, že není tvůj typ, Eddie. Můj teda rozhodně ne.“

„Mohli bychom mluvit k věci?“ okřikl je netrpělivě Mitchell. „Kde přesně teď jsi, Nino?“

„U schodiště v hlavním sále.“ Podívala se nahoru; na podestě stál strážný. Popsala, co jí Dimitrij řekl ohledně zakázaného patra. „Konec, blíží se Vaskovič.“

Přikrčila se a předstírala, že si utahuje pásek na botě. Vaskovič, Kruglov a Miškin stoupali po schodech; strážný ustoupil, aby mohli projít.

Informovala své společníky o nejnovějším vývoji. „Jestli půjdou až nahoru,“ řekl Mitchell, „mám docela přesnou představu, kde Vaskovič Excalibur skrývá. A teď dávej pozor, Nino. Musíš se přesunout do zadní části domu. Jsou některé dveře do sálu nehlídané?“

Rozhlédla se. „Uprostřed západní stěny. Dvojité dveře.“

„Jo, to půjde. Projdi jimi.“

Nina šněrovala sálem a pokoušela se nevzbudit pozornost, což ovšem při jejím oblečení byla snaha předem odsouzená k nezdaru. Nemusela umět rusky, aby poznala, že je inspirací k chlípným komentářům. Ale probojovala se téměř k cílovým dveřím…

Když vtom jí znenadání přistála na zadku čísi ruka a pořádně stiskla, až zpocená kůže zavrzala na latexu. Nina potlačila vulgární výbuch a otočila se k tlusťochovi, jemuž před chvílí šťastně unikla. Volnou rukou neohrabaně balancoval dvě skleničky s šampaňským a zarudlý obličej se rozzářil radostným očekáváním.

„Nazdar,“ pozdravila se skřípěním zubů. „To jste zase vy?“

„Ahoj, Pamelo!“ zablábolil opile a vrátil se k ruštině, zatímco nenechavá dlaň se pomalu šplhala od zadnice k hrudi a současně se jí pokusil strčit do ruky sklenku šampaňského.

Neochotně ji přijala, protože viděla, že kdyby ji naklonil jen o milimetr víc, nalil by jí obsah do mezery mezi ňadry. „Díky… Hej, zpomal, tygře,“ dodala a pleskla ho po dotěrné pracce.

„Co se děje?“ zeptal se Chase hlasem, který nenechal nikoho na pochybách, že kdyby byl fyzicky přítomen, už by létaly rány.

„Nic, jenom jeden velmi, velmi přátelský pán…“ Napadlo ji, že by toho opilého křupana mohla využít. Přiťukla si s ním a ukázala na dveře. „Nechtěl bys trochu soukromí?“ Vykulil na ni kalné oči. „Nevíš, co je soukromí? Zatraceně… Pssst.“ Položila si teatrálně ukazovák ke rtům a znovu ukázala očima na dveře. Opilci konečně došlo, o co jí jde. Zakřenil se na ni, objal ji baculatou paží a odvedl ji do vedlejší místnosti.

V hlavním sále se pouze stálo, kdežto do tohoto salonku se hosté chodili ochladit a odpočinout si na moderních kožených pohovkách a křeslech rozestavěných kolem stolků se skleněnými deskami. Na jedné z nich Nina spatřila zbytky bílého prášku, bezpochyby kokain. Z těžkého zápachu doutníkového kouře se jí zvedal žaludek. Potlačila kašel a mžourala do oblaků dýmu, až v protější stěně rozeznala další dveře. Právě jimi prošel čiperný číšník s tácem plným prázdných skleniček. Postrčila svého společníka a nasměrovala ho k nim.

Za nimi se nacházela jasně osvětlená chodba a další strážný ve fraku, který jim s výrazem nucené zdvořilosti zastoupil cestu. Tlusťoch vybuchl a zasypal ho litanií na téma Víš, kdo já jsem?

Nina ho utišila. „Dimitrij řekl oukej,“ oznámila strážnému v naději, že pochopí dvě ze tří slov. „Seženeme šampaňské.“

Napodobila držení láhve a vytahování korkové zátky. „Pop!“ Strážný sledoval její hereckou etudu s pochybami v očích. „Dimitrij řekl oukej,“ zopakovala.

Strážný konečně ustoupil a prohodil k opilci pár slov. Tlusťoch mávl přezíravě rukou. „Da, da.“ Striktní zákaz vstupu platil zřejmě pouze pro nejvyšší patro. Nina uviděla dalšího číšníka, který kráčel proti ní s tácem plných skleniček. Vzala opilého tlouštíka za loket a odváděla ho ke zdroji šampaňského.

Zápach tabákového kouře vystřídala vůně jídla. Nacházeli se v kuchyňské a obslužné části sídla, okázalá nádhera zmírněná do pouhé elegance. Boční místnost sloužila jako chladírna, stěny lemovaly prosklené ledničky naplněné stovkami lahví vína a další bedny značek Dom Pérignon a Krug čekaly na zchlazení. Dveře v zadní stěně byly pootevřené do temnoty.

Nina vyklouzla opilci, vytáhla z chladničky orosenou láhev šampaňského a sugestivně sevřenou dlaní několikrát pohladila úzké hrdlo nahoru a dolů. Tlusťoch se radostně zasmál a vypil do dna svou skleničku. Nina ukázala do temné místnosti za chladírnou. Opilec dovrávoral ke dveřím a rozrazil je. Nina ho následovala dovnitř.

Ozvalo se tupé zadunění, jak tlusťochovi dopadla na temeno plná láhev. Rus se tiše zhroutil mezi naskládané lepenkové krabice. Nina mu spěšně zkontrolovala pulz. Zjistila, že mu srdce bije docela pravidelně. Položila láhev vedle něj a naposled se na něho podívala. „Potěšení bylo pouze na tvé straně,“ rozloučila se s ním a vyšla z temné místnosti. „Konečně jsem sama, Jacku,“ ohlásila se. „Kam mám jít?“

V uchu jí zapraskal jeho hlas. „Najdi vstup do kuchyně, ale nevcházej tam, projdi kolem. Po několika metrech vede z chodby odbočka doprava a na levé straně uvidíš dveře.“

„Rozumím.“ Odhodlaně kráčela chodbou a míjela číšníky, kteří se na ni zvědavě dívali, ale nepodnikli nic, aby ji zastavili. Létací dvojité dveře a škvíření tuku pod masem na pánvích jí neklamně potvrdilo, kudy se vchází do kuchyně. Pokračovala dál, až došla k avizované odbočce. „Jsem u těch dveří.“

„Vejdi jimi.“ Poslechla a ocitla se v nevelké studené komoře s těžkými dřevěnými dveřmi v zadní, bezpochyby vnější stěně.

Na boční zdi zlověstně bzučela velká kovová krabice. „Měla by tam být rozvodná skříň.“

„Mám ji. Nebude zamčená?“

„Proč?“ zeptal se Chase. „Ten chlap je ve vlastním baráku, ne?“

Zkusila rukojeť a rozvodna se skutečně bez odporu otevřela. „Fajn, jsem uvnitř. A vidím hromadu složité elektroniky.“

„Musíš lokalizovat spínač, který ovládá bezpečnostní kamery,“ radil Mitchell. „Nedělej si starosti s označením v azbuce, prostě najdi číslo dvě stě jedna. Ale zatím na nic nešahej.“

„Jak to všechno víš?“ zajímala se Nina, když studovala řady spínačů a pojistek.

„Firma, která instalovala bezpečnostní systém, zaslala e-mailem plány subdodavateli. Cestou jsme je zachytili. Nezapomínej, že to byla DARPA, kdo vymyslel internet.“

„Takže bych si měl pohlídat, které stránky Nina navštěvuje, když nejsem doma,“ poznamenal Chase. Nina nevěděla, jestli žertuje, ale vmžiku na to zapomněla, když objevila správný spínač.

„Dva nula jedna, mám ho,“ oznámila. „Co teď?“

„Fajn. Nejdřív ti popíšu, co se stane,“ vysvětlil Mitchell. „Když vypneš spínač, přeruší se proud do části bezpečnostní mřížky. Systém ovšem není hloupý – dojde-li k poruše, spustí se diagnostický program a řídicí jednotka se snaží obnovit funkci dotčené části. Pokud se to do třiceti sekund nepodaří, spustí se alarm. To znamená, že Eddie má dvacet devět vteřin na to, aby přelezl zeď, překonal pozemek a pronikl do domu, samozřejmě aniž by ho zahlédli strážní, než spínač zase zapneš.“

„Dvě stě metrů za půl minuty?“ řekl Chase. „Hračka.“

Nina si nebyla tak jistá. „Opravdu si myslíš, že to zvládneš, Eddie?“

„Musím, ne?“ odpověděl už vážněji. „Přece tě tam nenechám samotnou.“

„Znáš obchůzkové trasy strážných?“ staral se Mitchell.

„A co tady podle tebe posledních deset minut dělám? Sleduju filmy na svém přehrávači? Radši sebou hoďte, než mi přimrznou koule ke stromu!“

„Neboj, hned si je zahřeješ. Eddie, jakmile budeš připravený vyrazit, začni odpočítávat. Stačí od tří. Nino, až dojde k nule, cvakni spínačem. Já budu počítat vteřiny. Je to na tobě, Eddie.“

Nina nervózně položila prst na spínač a poslouchala Eddieho ve sluchátku. „Vidím dveře a nejbližší strážný za okamžik zajde za roh.“ Šustivý zvuk, jak Chase měnil polohu. „Fajn, jdeme na věc. Tři, dva, jedna… Teď!“

Stiskla spínač.

Chase se spustil z větve. Obvodovou zeď chránila koruna z ostnatého drátu, takže nemohl doskočit na zdivo. Dopadl jednou nohou na ocelový podpůrný sloupek, který se pod jeho tíhou prohnul, až dráty kovově zachrastily, ale hned se odrazil a letěl vzduchem, máchaje nohama i rukama.

Dopadl na zem…

A zakopl. V noční tmě neviděl, jak je terén nerovný, a zapadl nohou do díry. Setrvačnost ho ovšem hnala dál a hrozilo, že si potluče obličej.

Bleskurychle předpažil a konečky prstů se dotkl ledové hlíny. Na zlomek vteřiny nesly ruce celou jeho váhu a všemi klouby mu projela ostrá bolest. Pohotově se vrhl kupředu jako sprinter ze startovních bloků. Stále sice vrávoral, ale už nepadal, a po dvou krocích získal ztracenou rovnováhu. Kolik času ztratil?

„Dvacet čtyři, dvacet tři…“

Mitchellův hlas ve sluchátku ho popohnal jako exploze. Musí překonat sto osmdesát metrů a nesmí si dovolit sebemenší chybu.

To už sprintoval a jeho paže pumpovaly jako písty lokomotivy. Podle nejasně osvětleného obdélníku poznal, že mu Nina otevřela zadní dveře. Trávník mu ubíhal pod nohama. Podíval se doprava. Nikde nikdo. Doleva…

Do prdele!

U rohu budovy stál strážný. Díval se sice jinam, ale jak dlouho?

„Patnáct, čtrnáct…“

Neurazil ještě ani polovinu vzdálenosti. Sto metrů za dvanáct vteřin. Zvládne to?

Teoreticky ano, jenže tohle není tartanová dráha…

Strážný pořád hleděl k trávníku před budovou. Navzdory zimnímu chladu Chase cítil, jak se mu celým tělem rozlévá horká vlna vyvolaná adrenalinem, námahou a strachem.

„Sedm…“

Padesát metrů, čtyřicet, okolí splynulo v rozmazanou šmouhu. Zvýšil tempo. Ještě rychleji. Plíce mu doslova hořely.

„Tři…“

Mrknutí vlevo. Strážný se otáčel a chystal se vyrazit podél boku budovy.

K němu.

„Jedna…“

Zpomalit v žádném případě nemohl. Poslední mohutný odraz a Chase proletěl dveřmi do místnosti s rozvodnou skříní. Dopadl na dlažbu ve stejném okamžiku, kdy Nina zapnula spínač, sklouzl se až k protější stěně a zarazil se o ni.

„Nula,“ dokončil Mitchell odpočítávání. „Zvládl jsi to? Eddie, Nino, odpovězte mi sakra někdo!“

„Je tady, je tady!“ vyjekla Nina. „Eddie, jsi v pořádku?“

„Zavři ty dveře,“ zasípal a ochable máchl rukou. Nina k nim přiskočila a přibouchla je. „Sakra práce, nějak ztrácím kondici.

V životě mi dvě stě metrů netrvalo tak dlouho.“

„Viděl tě někdo?“ starala se a poklekla, aby mu pomohla vstát.

I přes vrstvu oblečení cítila, jak mu buší srdce.

„Počkej pět vteřin a dozvíme se to.“ Vytasil těžkou pistoli a roztřesenou rukou namířil na dveře.

Uplynulo pět vteřin. Deset. Nic se nestalo.

Dlouze vydechl úlevou. „Počítám, že jsme v pohodě. Fuj, ale bylo to o fous.“ S Nininou pomocí se zvedl na nohy.

Políbila ho. „Bože, jsem tak ráda, že tě vidím.“

„Taky jsem rád, že jsem tady. Ach…“ Ukázal na její krvavě rudé rty. „Máš je rozmazané. Ale nevadí, potvrzují tvé krytí. Vypadáš, jako bys právě někomu vykouřila péro.“

Neřekla mu, že má na ústech skoro stejně silný nános rtěnky jako ona. „Myslím, Jacku, že Eddie je v pořádku,“ oznámila podrážděně. „Co teď?“

„Pro tebe bude nejlepší úkryt všem na očích – vrať se na večírek. A tebe, Eddie, zavedu do nejvyššího patra.“

Nina vykoukla do chodby. Nikoho neviděla. „Vzduch je čistý.“ Ohlédla se ke snoubenci. „Mnoho štěstí.“

Chase ji pohladil po předloktí. „Brzy na shledanou.“

25

Chase došel podle Mitchellových instrukcí k úzkému schodišti v zadním traktu domu a rychle po něm vyběhl.

Pokud je do nejvyššího patra Vaskovičova sídla zakázán vstup, pak tam bude stát strážný. Otázka zní, jak zareaguje na nečekaného návštěvníka. Večírku se koneckonců účastní nejmocnější a nejbohatší lidé v Rusku a ti si jistě nenechají vyhrožovat od nějaké nájemné gorily.

Pokud strážní dostali rozkaz chovat se zdvořile, ale neústupně, znamenalo by to pro Eddieho jistou výhodu. A určitě nebudou očekávat, že by někdo do budovy pronikl násilím…

„Fajn, jsem připravený vejít. Za minutu se ti ohlásím,“ zašeptal do komunikační soupravy, než si ji sundal z hlavy a schoval do bundy. Sluchátka a mikrofon by vyvolaly podezření i u toho nejhloupějšího hlídače.

Nadechl se a otevřel dveře.

Podle očekávání stál v chodbě strážný, který spěšně vyskočil ze židle. Chase zavrávoral a zakoulel očima jako opilec, který zabloudil v neznámém prostředí. Strážný k němu vykročil a pak se nečekaně usmál.

Chase ztuhl; netušil, co tuto reakci vyvolalo. Že by ho ten chlap poznal? Pak se strážný dotkl špičkou ukazováku rtů. Chase ho napodobil a konečkem prstu nahmatal lepkavou šmouhu od rtěnky. Není divu, že se ten člověk tak baví, pomyslel si. Vypadám jako gejša.

Oplatil strážnému úsměv – a vší silou ho udeřil do žaludku. Muž se zlomil v pase a zachrčel. Chase vytasil pistoli a praštil ho do zátylku. Strážný dopadl obličejem na židli takovou silou, že hlavou prorazil rattanový sedák, a svalil se na zem s židlí kolem krku. Vypadal jako kůň s podivnou hranatou ohlávkou.

Chase ho odtáhl k záhlaví schodiště a zavřel za ním dveře, pak si znovu nasadil sluchátka a mikrofon. „Jsem uvnitř.“

„Byl tam strážný?“ chtěl vědět Mitchell.

„Jo, ale teď vyspává. Co dál?“

„Na bezpečnostních plánech byla zakreslena místnost s dodatečným ochranným systémem. Domnívám se, že se tam nachází trezor.“

„Moment, to se mám jako vloupat do sejfu?“

„Možná nebudeš muset, pokud ho Vaskovič už otevřel. Jdi do přední části domu.“

Chase se zorientoval a vykročil halou. „Eddie,“ zapískal ve sluchátkách Ninin hlas. „Je tady ta čubka, co zabila Bernda a Mitzi. A taky ten hromotluk. Buldozer.“

„Vědí o tobě?“

„Doufám proboha, že ne! Držím se od nich co nejdál.“

„Nevidíš někde Vaskoviče?“

„Ne, ale mám skoro pořád sklopenou hlavu.“

„Takže může být ještě nahoře,“ řekl Mitchell s nadějí v hlase. „To znamená, že máš šanci ho chytit, Eddie.“ Američan mu dal další instrukce, které ho dovedly k odbočce z chodby.

Opatrně do ní nahlédl. O několik metrů dál spatřil pootevřené dvojité dveře, před nimiž stál další strážný, který podlehl zvědavosti a soustředil se spíše na hlasy zevnitř než na vetřelce zvenčí.

Chase vyšel zpoza rohu s pistolí namířenou na jeho hlavu. Muž zareagoval se zpožděním, způsobeným nejprve překvapením a pak umrtvující hrůzou z pohledu na obrovskou zbraň civící mu do obličeje. Než překonal ochromení, dopadly mu na lebku dva kilogramy tvrdé oceli, které ho složily na měkký koberec stejně spolehlivě jako kulka.

Chase překročil tělo a vykopl dveře.

Stáli před ním tři vyděšení muži: Kruglov, Vaskovič a další, kterého neznal. Předmět, jenž ležel na stole mezi nimi, si však nemohl s ničím splést.

Excalibur.

„Ahoj,“ utrousil Chase s pistolí namířenou na Kruglova. „Pamatuješ si mě?“

„Chase!“ zasyčel Kruglov a přimhouřil oči. „Ten hajzl Mitchell. To on tě sem dostal, že?“

„Jo, je nedaleko. Vidím meč,“ oznámil Američanovi a obrátil ústí hlavně k Vaskovičovi. „Nazdar. Neznáš mě, zato já tebe ano. Zabil jsi člověka, na kterém mi hodně záleželo, a spoustu dalších lidí.“

„Nikoho jsem nezabil,“ namítl Vaskovič, oči za skly brýlí tvrdé jako křemen.

„Spoušť jsi sice nestiskl, ale všichni by žili, kdybys nepřikázal tady té zasrané žabí tlamě, aby ti sehnala ten meč.“ Na zdůraznění svých slov natáhl kohout pistole. „Já mačkám vlastní spoušť. Když někoho zabiju, mám aspoň dost odvahy převzít za svůj čin zodpovědnost.“

Jak čekal, Kruglov vůbec nezareagoval na cvaknutí kohoutku, které mělo pouze psychologický efekt. Vaskovič se zachvěl, ale jinak zachoval klid. Třetí muž však hrůzou vykvikl a vzápětí se pokusil kompenzovat slabost siláckým výbuchem. „Co jsi zač?“ vyštěkl. „Jak se opovažuješ mi vyhrožovat? Jsem Felix Miškin, náměstek ministra obrany Ruské federace!“

„Pro mě za mě si klidně buď třeba posraný Jurij Gagarin!“ odsekl Chase a namířil na něj Desert Eagle. Vypadalo to, že si Miškin nadělal do kalhot. „Sedni si a drž tu svou zkurvenou hubu!“

„Jsem ve vzduchu,“ oznámil Mitchell do sluchátek; jeho slova částečně přehlušil hukot motoru helikoptéry. „Přílet za čtyři minuty.“

„Jak se má Nina?“ zeptal se Kruglov a Chase na něj bleskurychle namířil. Vaskovičovi zablesklo v očích poznání, když to jméno uslyšel, avšak Chase, jehož pozornost se plně soustředila na bývalého důstojníka KGB, si toho nevšiml.

„Líp než se za pár minut budeš mít ty,“ zavrčel Angličan.

Kruglov zvlnil rty do téměř neznatelného vypočítavého úsměvu. „Na co čekáš, Chasi? Proč mě rovnou nezabiješ?“

„Spěcháš někam?“

„Ne, ale máš nás a máš Excalibur. Nemáš pouze důvod čekat… Jedině snad že bys ještě neměl otevřenou únikovou cestu,“ uzavřel a jeho úsměv se rozšířil. „Tak do toho, střílej.“ Miškin něco zadrmolil rusky. „Nebude střílet,“ uklidnil náměstka Kruglov, který kvůli Eddiemu stále mluvil anglicky. „Výstřely by slyšeli všichni lidé v domě. V životě by se nedostal z budovy. A z areálu už vůbec ne.“

„Klidně si to namlouvej. Mezitím…“ Chase přistoupil ke stolu a pokynul Vaskovičovi a Kruglovovi, aby ustoupili k otevřenému trezoru ve stěně. „Tohle si vezmu.“ Zvedl Excalibur.

„Děláte chybu,“ řekl Vaskovič. „Nevím, co vám Jack namluvil ohledně důvodu, proč ten meč chci, ale určitě vám lhal.“

„Hmm, je to možná k smíchu, ale po zkušenostech, které jsem v minulosti s miliardáři udělal, jim nevěřím ani slovo.“ Chase ustoupil a začal se cítit zranitelný. Mitchell přiletí až za tři minuty, a když drží meč, může střílet pouze jednou rukou a Desert Eagle je zatraceně těžký, takže ztratí přesnost. A kdyby potřeboval vyměnit prázdný zásobník za jeden z plných, které měl zavěšené u opasku, musel by Excalibur pustit.

A to nebylo všechno. Sílil v něm dojem, že je něco špatně. Zatímco se Miškin na židli klepal hrůzou, Vaskovičovi a Kruglovovi jako by přímo před očima rostlo sebevědomí. Střelil pohledem ke dveřím. Nespatřil nikoho kromě strážného v bezvědomí a nic neslyšel, ale přesto…

„Jacku,“ vyhrkl naléhavě. „Mluvil jsi o dodatečném bezpečnostním systému v této místnosti. Jsou to jenom alarmy? Nebo i něco jiného?“

„Nejsem si jistý,“ ozvala se odpověď na pozadí burácení helikoptéry. „Možná tam instalovali datové spojení.“

„Datové spojení? Jako do počítače?“ Zadíval se pozorněji na zívající sejf. „Nebo z kamery?“ Z horního okraje rámu na něj hledělo kulaté oko, které se odkrylo pouze tehdy, když se dveře trezoru otevřely.

Sledují ho.

Obsluha v bezpečnostní centrále Vaskovičova sídla viděla celou epizodu od samého počátku – a aby ochránila svého šéfa, přikáže ostatním příslušníkům ochranky, aby se odebrali do místnosti s trezorem, aniž vyhlásí všeobecný poplach…

Podíval se dveřmi. Na bezvědomého strážného padl neznatelný stín – v chodbě se někdo tiskl ke stěně.

Otočil pistoli a vypálil do zdi asi půl metru od dveřního rámu. Ohlušující zaburácení, zpětný ráz mu strhl paži dozadu a vzhůru a ve stěně explodovala díra. Následovalo tupé žuchnutí, jak kulka odhodila muže na protější zeď chodby.

Nebude sám…

Chase vypálil do stěny na druhé straně dveří. Někdo se zřítil na podlahu, po koberci v chodbě se rozstříkla krev.

Periferním viděním postřehl jakýsi pohyb.

Otočil se k Rusům u sejfu. Kruglov se vrhl na svého šéfa a srazil ho na podlahu za Miškinovu židli. Náměstek zaječel a zamával rukama v patetickém pokusu chránit se před kulkami.

Chase nevypálil. Nemohl zastřelit náměstka ruského ministra obrany jen proto, aby zabil Kruglova, dokonce ani proto, aby zabránil Vaskovičovi v uskutečnění jeho plánů. Místo toho se rozběhl ke dveřím. Zvenčí zaslechl pohyb. V jedné ruce držel Desert Eagle a v druhé Excalibur.

Ohnal se mečem. I bez tajemného svitu si čepel zachovala poctivé ostří a zaryla se hluboko do zápěstí muže, jenž se na něj chystal vystřelit. Než strážný stihl zaječet, Chase ho úderem pažby poslal k zemi.

V chodbě už nikoho neviděl, ale další posily jsou určitě na cestě. Nina a Mitchell mluvili oba najednou, jeho výkřiky přehlušovaly její šepot. „Eddie! Co se stalo? Co se děje?“

„Bylo by fantastické, kdybys mohl zkrátit letový plán o tři minuty!“ odpověděl Chase. „Jak se dostanu ven?“

„Vrať se stejnou cestou, kterou jsi přišel, ale obejdi schodiště a dej se doleva.“

Chase už běžel. „Sakra, a jak se teď dostane k helikoptéře Nina?“

Zvuky ze sálu se změnily, rozhovory utichly, vystřídány pozdvižením vyvolaným střelbou. „Eddie! Eddie!“ ozvala se Nina tak hlasitě, jak se odvážila. „Dominika běží nahoru! Co mám dělat?“

„Nino,“ promluvil Mitchell. „Během dvou minut vypukne v domě totální chaos. Do té doby musíš být venku. Buď se připoj k ostatním Čurikovovým holkám, nebo si ukradni auto a pokus se dojet na americkou ambasádu.“

„Nevím, kde je!“ protestovala.

Chase už byl skoro u schodiště. „Jdu pro ni.“

„Ne!“ zaječel Mitchell a ve sluchátkách zapraskalo, jak řev narazil na membránu mikrofonu. „Jestli se vrátíš, zemřeš a Vaskovič získá Excalibur do své moci!“

Chase u schodiště mírně zpomalil a pak pokračoval kolem něho. „Kurva!“ Ačkoliv si to nerad přiznal, Mitchell měl pravdu. Doběhl k odbočce a dal se vlevo. „Nino, přesuň se k hlavnímu vchodu. Jakmile začnou lidé utíkat, vyběhni s nimi před dům!“

Kdesi za ním se rozletěly dveře a narazily do zdi. Otočil se a vypálil na strážného, který právě vyběhl zpoza rohu. Kulka šla mimo a vyrazila velký kus omítky, ale dosáhla zamýšleného účinku – muž uskočil zpátky, aby se kryl.

Mitchell ho směroval k terase. Chase rozkopl dveře, ještě jednou vystřelil zpátky do chodby a přeskočil práh. Strážný, který ho pronásledoval, padl na zem. Za ním běžela Dominika Romanovová v černých koktejlových šatech, vlasy tentokrát obarvené sírově žlutě.

Chase namířil. Všimla si toho a vrhla se k podlaze. Kulka ráže padesát setin palce jí neškodně přeletěla těsně nad hlavou. Popadla zbraň, která vypadla strážnému z ruky, a než Chase sklonil paži zdviženou zpětným rázem, vypálila na něj čtyři střely. Uskočil a kulky rozštípaly dveřní rám.

Ocitl se v knihovně. Lustr nesvítil, ale francouzskými okny pronikal do místnosti dostatek jasu, aby za nimi spatřil terasu. Mitchell měl pravdu, když tvrdil, že se vrtulník může vznášet vedle zábradlí, ale moc místa mu nezbude.

Neměl čas hrát si s kličkami oken a rozmáchl se mečem. Excalibur roztříštil sklo a přerazil dřevěný rám. Chase si zaclonil obličej a proskočil vzniklým otvorem. Na hlavě ho škrábl střep skla, ale kožená bunda naštěstí zabránila vážnějším zraněním. Setřepal ze sebe střepiny, sklonil meč a namířil pistoli na dveře knihovny.

Po vrtulníku zatím ani vidu, ani slechu. Podíval se přes zábradlí terasy. Pod ní parkovaly desítky luxusních automobilů. Na předním trávníku, z velké části zacloněném domem, se leskl černý ocas vrtulníku.

Ve dveřích se mihl stín. Chase vystřelil v okamžiku, kdy jimi proběhl další Vaskovičův strážný. Kulka ho zasáhla do ramene a roztočila jej jako dětskou káču.

Za strážným proskočila dveřmi Dominika, její zbraň plivala oheň. Zbývající nedotčená okna se měnila v rozbité sklo. Chase se skulil do těžkopádného kotoulu. Do kamenné balustrády za ním se zaryla kulka. Vypálil naslepo. Ruska se také překulila, mnohem elegantněji, a jediným plynulým pohybem odhodila prázdnou zbraň a místo ní shrábla pistoli zraněného strážného.

Eddiemu zbyly v zásobníku pouze dva náboje. Mitchell měl nakonec možná pravdu, co se týkalo volby zbraně…

Náhle se s ohlušujícím hřmotem přihnal vrtulník. Mohutný proud vzduchu od rotoru zametl při přeletu terasu skleněnými střepy a nos stroje se zvedl v prudkém brzdicím manévru. Helikoptéra se natočila bokem k budově a sklouzla k ní.

Dominika v temné knihovně zmizela Eddiemu z očí, ale určitě tam někde byla, připravená zaútočit.

Vrtulník, malý MD500 se zakulaceným vejčitým trupem, se přiblížil. Blikající poziční světla ozařovala terasu, jako by tam probíhala série němých explozí. Chase viděl v pilotní sedačce Mitchella, jehož oči přeletovaly mezi ním a žlutě natřenými konci rotorových listů a odhadovaly jejich vzdálenost od domovní zdi. Pět metrů, tři, lopatky se ocitly nebezpečně blízko zdiva…

Za rozbitými okny se mihly sírově žluté vlasy.

Eddie vypálil předposlední náboj na Dominiku, která přebíhala knihovnu. Záblesky výstřelů vytvořily tečkovanou čáru.

Jenže nemířila na něj.

Tenký hliníkový trup vrtulníku prošily kulky, plexisklový kryt kabiny praskl. Letoun se zakymácel. Chase se vyděsil, že Mitchell utrpěl zásah, ale Američan se pouze lekl a rychle stroj vyrovnal. Jeho ústa se pohybovala, a i když řev motoru přehlušil slova, Eddie si přečetl jasný vzkaz: Dělej!

Ohlédl se ke knihovně. Dominika se kryla u stěny. Zbyl mu poslední náboj. A ona mohla mířit na mnohem rozměrnější cíl.

Vrtulník se opile houpal, jak se do něj opřel vzduch zvířený vlastním rotorem, odrážející se od budovy. Nebo snad Dominičiny zásahy poškodily řízení? Stroj se vzdálil od terasy, ačkoliv se pilot snažil udržet ho na místě.

Čas se rychle krátil.

Chase se rozběhl, skočil na balustrádu a odrazil se.

S Excaliburem sevřeným v levé dlani narazil do levé přistávací ližiny a zahákl se za ni pravou paží. Desert Eagle mu vypadl z ruky a jako kladivo prorazil čelní sklo zaparkovaného kabrioletu Lamborghini. Vrtulník se po nárazu rozhoupal a Mitchell měl plné ruce práce, aby vykompenzoval náklon způsobený nerovnoměrnou zátěží.

Dominika vyběhla z knihovny a vyprázdnila zásobník do kabiny helikoptéry.

Kulka škrábla Mitchella na stehně. Vykřikl, reflexivně škubl nohou a kopl do pedálu vyrovnávajícího kroutící moment. MD500 se roztočil proti směru hodinových ručiček a kokpit se na chvíli ocitl přímo proti terase jako ideální cíl.

Jenže Dominice zůstal závěr pistole otevřený v zadní poloze – došla jí munice. Malý vrtulník se otáčel dál. Mitchell potlačil nával bolesti a znovu získal kontrolu nad zadní vrtulí, když druhým pedálem vyrovnal kroutící moment rotoru. Vrtulník se otočil o sto osmdesát stupňů a visel necelé tři metry od okraje terasy, natočený pravým bokem k budově.

Chase visel na levé ližině. Ohlédl se k domu. Dominika ho probodávala očima. Odhodila nepotřebnou zbraň, na vteřinu ztuhla, pak vystartovala a skočila z terasy.

Zachytila se oběma rukama pravé podvozkové ližiny, zhoupla se jako gymnastka – a kopla Eddieho do hrudníku.

Prudký náraz obou podrážek mu vyrazil dech a srazil ho dozadu. Loket mu sklouzl a v posledním okamžiku se rukou zachytil kovové trubky. Sluchátka se mu uvolnila a následovala pistoli ve volném pádu k zemi. Chase sípavě chrčel a bezmocně visel na ližině s mečem v levé ruce jako s přídavným závažím.

Dominika se vytáhla na podvozek a sevřela stehny vodorovnou trubku ve chvíli, kdy se vrtulník konečně srovnal a začal stoupat.

Zezdola práskly výstřely. Ne z pistolí, z automatických zbraní. Několik kulek zasáhlo helikoptéru do břicha, ale pak střelba rázem ustala – někdo si všiml Dominiky. Chase risknul pohled pod sebe. Strážní obíhali roh honosného sídla. Mezi nimi Kruglov, který na něj vztekle ukazoval prstem.

Vrtulník stoupal a sklonil nos, aby přeletěl budovu. Když se narovnal, Chase spatřil v dálce světla Moskvy. Potýkal se s proudem vzduchu od rotoru a snažil se vytáhnout nahoru. Podíval se na Dominiku. Právě si sáhla pod šaty mezi nohy a z pouzdra připnutého k vnitřní straně stehna vytasila lesklý nůž.

Nina stála v hale mezi desítkami ostatních hostů. Před několika vteřinami náhle zmlkl hřmot helikoptéry v jejím sluchátku a následovala střelba zvenčí.

Byl Chase postřelen? Neměla možnost to zjistit. Vaskovič, Kruglov a Maximov se před chvílí protlačili nervózním davem a hostitel podle všeho nabádal přítomné, aby zachovali klid a zůstali v budově. Návštěvníci se zprvu řídili jeho doporučením, ale teď se někteří snažili co nejrychleji ztratit. Několik mužů u vchodu se rychle dohodlo a otevřelo dveře.

Jako když se otevře stavidlo rybníka. Všichni se hrnuli k východu a naráželi do sebe ve dveřích, než se dostali ven. Nina bojovala, aby se vůbec udržela na nohou, jak se do ní ze všech stran opíral lidský příboj. Do obličeje ji zasáhl studený vzduch, který odvál mlhu tabákového dýmu. Protlačila se dveřmi…

Mohutná tlapa jí sevřela paži a nelítostně ji odtáhla stranou. Maximov ji spaloval pohledem tak zamračeným, až se mu nakrčila náplast na čele. Vlekl ji přes schody, po kterých spěchali prchající hosté.

Čekal na ni Vaskovič obklopený dvojicí ozbrojených strážných. „Ještě jednou dobrý večer, Nino,“ pozdravil chladně. „Nina Wildeová. Zdála jste se mi povědomá, ale dnes večer vypadáte úplně jinak než na obálce magazínu Time.“

Po schodech k nim doběhl Kruglov. Podíval se na Ninu a obočí mu vyletělo nahoru, když ji konečně poznal. „Chase odnesl meč,“ oznámil Vaskovičovi. „Skočil z balkonu na podvozek vrtulníku. Jsem si jistý, že jej pilotoval Mitchell. A, Leonide, Dominika skočila za ním! Visí na ližině.“

Vaskovič se podíval přes trávník a spatřil zaparkovanou vojenskou helikoptéru. „Kde k čertu trčí ten idiot Miškin? Sežeňte ho! Ihned!“

Kruglov vyštěkl rozkazy a za čtvrt minuty už strážní ke skupince eskortovali náměstka ministra obrany. Nina viděla, že původně ulízané vlasy má rozcuchané jako vrabčí hnízdo a že se mu od rozkroku táhne po obou stehnech vlhká skvrna. Potil se a divokým pohledem zíral na Vaskoviče.

„Toho anglického bastarda právě vyzvedla helikoptéra!“ vychrlil na něj miliardář. „Musím dostat ten meč zpátky. Ať to stojí, co to stojí.“

„A co s tím mohu já udělat?“ nechápal frustrovaný Miškin. Vaskovič obrátil oči v sloup a ukázal na bitevní vrtulník. „Myslíte to vážně?“

„Je vyzbrojený?“

„Myslím…, myslím, že je.“

„Tak přikažte svému pilotovi, ať ten zatracený krám okamžitě zvedne do vzduchu! Ihned!“ Miškin se otočil a rozběhl se k helikoptéře. Ohlédl se, když za ním miliardář křikl: „Sestřelte ho pouze tehdy, bude-li to nezbytně nutné. Nechci riskovat ztrátu meče a na palubě je jedna z mých lidí. Jestli se jí něco stane…“ Nechal větu nedokončenou. „Řekněte pilotovi, že záchrana meče má absolutní přednost. A teď běžte!“

Miškin přikývl a rozběhl se přes trávu. Pilot už seděl v kokpitu, protože ke svému stroji vyrazil hned při prvních výstřelech, připravený zareagovat. Vyslechl Miškinovy příkazy, zvedl palec, zaklapl dvířka a zahájil nouzovou předstartovní sekvenci. Letoun se probudil k životu, rotory se roztočily. Jejich protisměrný pohyb eliminoval nutnost zadní vrtule, a stroj byl proto rychlejší a lépe ovladatelný a měl mnohem lepší manévrovací schopnosti. A o to byl samozřejmě nebezpečnější. Nebyla to pouhá transportní helikoptéra, ale plnohodnotný bojový vrtulník, nejmodernější Kamov Ka-52 Aligátor zkonstruovaný tak, aby dostihl a zničil jakýkoliv cíl.

Včetně jiných helikoptér.

Nina se s hrůzou dívala, jak se smrtonosný stroj odlepuje od země, zlovolně se vznáší jako lesklé černé saranče, nabírá výšku i rychlost a vyráží za druhým vrtulníkem.

Za Eddiem.

26

MD500 burácel nad předměstím Moskvy. Pod trupem ubíhaly osvětlené noční ulice, apartmánové domy se ve tmě blyštěly jako schránky na klenoty. Na Eddieho by výhled jistě zapůsobil, kdyby se neodvíjel pod jeho houpajícíma se nohama.

Helikoptéra nedržela přímý kurz a za letu se povážlivě nakláněla. Chase nevěděl, jestli je na vině poškození stroje, nebo zranění pilota. Bez komunikační soupravy se mohl s Mitchellem domluvit pouze tak, že by vyšplhal ke kabině a zabušil na okno.

A to by mu Dominika jistě nedovolila.

Ležela omotaná jako kočka na pravé ližině a v ruce držela nůž. Obě části podvozku dělily téměř dva metry, což jí neumožňovalo protivníka zasáhnout.

Prozatím.

Chase visel za slábnoucí pravou ruku, v levé držel meč a zmítal jím proud vzduchu od rotoru i protivítr způsobený rychlostí letu. Aby se dostal nahoru, musel by přehodit nohu přes ližinu, a kdyby to udělal, rázem by se ocitl v dosahu Dominičiny natažené paže. Stačilo by jí probodnout tepnu nebo přeříznout šlachu a zřítil by se k zemi.

Ale neměl na vybranou. Ještě chvíli a stejně spadne…

Vykopl a současně švihl mečem, aby získal impulz navíc. Noha promáchla čtvrt metru pod trubkou. Nový pokus. Lepší, ale pořád to nestačilo.

Dominika ho pozorovala a změnila polohu. Připravovala se k útoku.

Chase znovu vykopl a ruka mu o několik milimetrů proklouzla. Tentokrát narazil vnitřní stranou nártu do ližiny, ale nohu na ni nedostal. Zhoupl se zpátky. Dlaň kluzká potem se na studeném kovu držela jen s největším vypětím a Chase cítil, že sevření povoluje. Pokusil se upevnit stisk, ale neměl se o co zapřít.

A pak spatřil novou hrozbu, která se rychle přibližovala zezadu. Další helikoptéra. I proti temné obloze rozeznal dvojitý rotor, jehož listy s každým zábleskem pozičních světel vytvářely strašidelné kruhy.

Věděl, že koaxiální helikoptéry používá v Rusku pouze armáda. Poslali za ním zkurvený bitevní vrtulník!

Spíš za mečem! Vojenská helikoptéra je pouze sledovala, nepokoušela se je zastavit. Ať se s Excaliburem pohnou kamkoliv, bude je pronásledovat.

A poškozený MD500 se neudrží ve vzduchu věčně.

Dlaň mu znovu o pár milimetrů sklouzla. Jestli se ližiny nezachytí pevněji během několika vteřin, tak už nikdy.

Zmobilizoval vůli a ještě jednou se vyhoupl. Kov mu prokluzoval mezi prsty…

Pravá pata se zahákla o trubku. Chase vyjekl a posledními silami přitáhl druhou nohu. Podařilo se mu ji přehodit přes podvozek přesně ve chvíli, kdy vlhká dlaň neudržela sevření.

Visel za koleno a pod ním ubíhala Moskva obrácená vzhůru nohama. Kožená bunda mu divoce pleskala kolem ramen. Prázdné pouzdro a těžké náhradní zásobníky ho bušily do hrudi. Namáhavě vymrštil obě paže a prohnul se v pase, aby se vytáhl na podvozek.

Meč cinkl o ližinu. Zkroutil levé zápěstí a zavěsil Excalibur za chránič na trubku. S pevnějším úchopem se konečně mohl vydrápat nahoru a pravá dlaň znovu sevřela kov. Ulehčeně vydechl…

Špička Dominičina nože ho bodla do předloktí.

Chase povolil úchop, zraněná pravá paže se komíhala ve větru. Podíval se na Dominiku. Jednou rukou se držela podpěry spojující trup s ližinou a druhou natahovala přes mezeru a snažila se ho znovu zasáhnout.

Odtáhl krvácející paži a přitiskl si ji k hrudi. Ostří nože mu rozřízlo rukáv kožené bundy těsně pod ramenem. Další bodnutí dělilo od zásahu několik milimetrů.

Pak Dominika obrátila pozornost k meči. Chase v podstatě visel celou vahou na chrániči a neodvažoval se Excaliburem pohnout, než se bude moci zachytit i pravou rukou. Ale to se mu nepodaří, dokud se bude soupeřka ohánět nožem.

A Dominika to věděla. V kyselém obličeji pod sírově žlutými vlasy se vůbec poprvé objevil alespoň náznak úsměvu. Švihla nožem po meči, kov narazil na kov, Eddie ucítil zachvění držadla.

Cink. Další zásah. A ještě jeden. Jílec začal Eddiemu klouzat v ruce, s každým úderem o něco rychleji.

Jestli meč spadne, bitevní vrtulník se spustí za ním. Jestli se ho zmocní Dominika, Vaskovič získá svou kořist. Chase se v obou případech zřítí k zemi.

Cink. Cink. Meč mu cukal v ruce. Malíček sklouzl z konce rukojeti a už svíral jenom vzduch. Dominika se natáhla ještě víc a uvolnila nohy kolem ližiny, aby dosáhla o kousíček dál. Cink. Chase cítil, jak po kulatém knoflíku na konci rukojeti sjíždí prsteník.

Ruska se rozmáchla k poslednímu úderu…

A Chase vytrhl z řemene, na němž viselo prázdné pouzdro, rezervní zásobník a mrštil jí ho do obličeje.

I když obsahoval pouze sedm nábojů, stále představoval čtvrt kilogramu ostrohranné oceli a mědi a olova, které narazily na kořen nosu.

Z nosních dírek jí vytryskla krev. Dominika se otřásla bolestí a nohy jí sklouzly z přistávací ližiny. Zaječela a levá ruka se jí při pádu zkroutila, takže musela pustit podpěru. Zachytila se konečky prstů za vodorovnou trubku. Byla lehčí než Chase, a proto ve svém vratkém postavení hůře odolávala náporům větru a divoce se pod helikoptérou houpala. Nůž jí vypadl, když se snažila zachytit se i pravačkou, ale bezpečný úchop byl mimo její dosah.

Chase natáhl pravou paži, chvíli šmátral po hladkém kovu a pak se pevně zachytil. Vytáhl se nahoru a konečně se mu podařilo zaháknout loket o ližinu. Sužován bolestí se pomalu vyškrábal na podvozek a podíval se na soupeřku.

Visela za jednu ruku a zoufale se natahovala druhou…

Cink.

Lesklé ostří Excaliburu se houpalo na šířku dlaně od jejích prstů.

Dominika otočila hlavu k Eddiemu, který se teď natahoval přes mezeru mezi díly podvozku stejně jako před chvílí ona, jenže jeho zbraň měla mnohem delší čepel. Do očí jí vstoupila hrůza, když si uvědomila, k čemu se chystá. „Nět! NĚT!“

Chladně jí hleděl do očí, v jeho pohledu nebyla ani stopa slitování, když pomalu přitahoval Excalibur k sobě a ostří klouzalo po ližině. Naklonil se k ní, aby ho ve skučení větru slyšela.

„Tohle je za Mitzi.“

Ostří vyrazilo jako útočící kobra.

V záblesku pozičních světel helikoptéry se zaleskly useknuté prsty a vzápětí zmizely, jak padaly spolu s vražedkyní k nelítostné dlažbě ulice o desítky metrů níž.

Tím však Eddieho potíže nepominuly.

Kolem hlavy mu prolétl záblesk připomínající laserový paprsek a zezadu zahřměl ostrý rachot podobný zvuku motorové pily. Pilot bitevního vrtulníku stiskl spoušť třicetimilimetrového rotačního kanonu. Dominika spadla a jemu už nic nebránilo ve střelbě.

Nepokoušel se však sestřelit MD500. Kdyby chtěl, mohl menší helikoptéru sundat z oblohy již dávno. Mířil cíleně na Eddieho.

„Do prdele!“ vydechl Chase. Zachránil ho pouze klikatý let helikoptéry, dávka z rychlopalného kanonu ho minula o necelého půl metru jen díky zhoupnutí MD500. Stačilo však, aby jej trefil jediný projektil a zasažená část těla by se okamžitě změnila na krvavou mlhu – a Excalibur by neodvratně spadl.

Helikoptéra se naklonila do ostré zatáčky. Mitchell viděl trasovací střely, zahájil úhybný manévr a rychle ztrácel výšku.

Bitevní vrtulník se samozřejmě pustil za ním. MD500 je mrštný stroj, ovšem mnohem větší aligátor se mu v pohyblivosti vyrovnal.

Chase věděl, co má Mitchell v úmyslu: klesne co nejníže a poletí těsně nad ulicemi, využívaje okolních domů jako štítu. Pokud není pilot aligátoru psychopat, bude držet palec dál od spouště.

Nejdřív se však musí nad vozovku dostat.

Vzduchem proletěla další dávka z kanonu, ale projektily opsaly vzdálený oblouk. Helikoptéra pokračovala v trhaném klesání. Chase se s obrovskou námahou udržel na podvozku a objal pažemi podpěru. Uvědomil si, že se ocitl těsně pod dvířky kokpitu, jejich klička mučivě blízko.

MD500 vyrovnal klesání a setrvačnost přitiskla Eddieho na ližinu. Kolem se mihnul panelový činžák, jeho střecha se nacházela výše než kruh rotoru. Mitchell letěl mezi domy sotva metr nad lampami pouličního osvětlení a telefonním vedením a houpal se ze strany na stranu, aby pilotovi bitevního vrtulníku ztížil míření. Aligátor se stále držel v závěsu, ale letěl výš a čekal na příležitost k útoku.

Chase se vytáhl nahoru a nahlédl spodní částí oválného okna do kabiny. Mitchell seděl na protější straně kokpitu, na stehně krvavou skvrnu, oči upřené před sebe.

Pilot aligátoru nemohl střílet, ale sledoval je jako přilepený, kam se pohnuli. A kdyby Američan přistál, aby Eddie mohl utéct pěšky, dostal by je oba.

Mitchell ostře zabočil do vedlejší ulice a Chase narazil hlavou do dveří. Američan se ohlédl po nečekaném zvuku a vytřeštil oči údivem, když ho spatřil. Aligátor je pronásledoval, náhlá změna kurzu jim nepomohla.

Mitchell by sice snadno dosáhl na vnitřní kliku dveří, ale potřeboval obě ruce k řízení. Chase si přehodil Excalibur do pravé ruky. Bičovaný větrem se levou natáhl ke kličce a napjal prsty…

Chytil ji. Dveře se s cvaknutím otevřely a pod náporem větru narazily do rámu. Chase vsunul paži do mezery a procpal hlavu a ramena do kabiny.

„Eddie!“ zvolal Mitchell. „Kde je meč?“

„Mám ho!“

„Tak si nastup!“

„Ne! Musíme sundat ten vrtulník!“

„Zbláznil ses?“ křikl Američan a naklonil stroj do další ostré zatáčky. Dveře se zhouply v závěsu a bolestně udeřily Eddieho do ramene. „Je to bitevní vrtulník! Tento krám ne!“

„Budeš muset improvizovat!“ Chase se podíval dopředu, kde se nad starými činžáky ze sovětské éry zvedaly novější a vyšší budovy. Sledoval pohledem řadu světel a na jejím konci spatřil příhradovou konstrukci výškového jeřábu. Stavěl se tam další mrakodrap.

„Vysaď mě na vrchol toho jeřábu!“

„Cože?“

„Je to jediná možnost, jak se ho zbavit! Udělej to!“ Chase se spustil zpátky na podvozek a přibouchl dveře, čímž uprostřed slova přerušil proud Mitchellových námitek.

Aligátor se pořád držel za nimi a pilot se ještě přiblížil, aby viděl, co Chase provádí. Angličan uvažoval, co si asi pomyslí o tom, že si záměrně uzavřel vstup do kabiny.

Ale měl pro něj další téma k úvahám. „Hej!“ zařval, ohlédl se a zamával Excaliburem, takže ho bylo vedle boku stoupající helikoptéry zřetelně vidět. „Chceš ho? Tak si pro něj pojď, kokotí hlavo!“

Na nose aligátoru se rozsvítil pátrací reflektor a zaměřil se na Eddieho. V ostrém namodralém světle se meč nádherně leskl.

Kolem se mihl oranžově natřený výložník jeřábu a MD500 se natočil tak, že svištěl podél něho. Chase se podíval pod sebe. Letěli nejméně šedesát metrů nad trámy, betonovými panely a ostatními stavebními prvky, které rozhodně nezaručovaly měkké přistání, naskládanými na zemi kolem jeřábu. „Co to kurva provádím?“ zeptal se sám sebe a vyklonil se od podvozku…

A skočil.

Helikoptéra letěla sotva metr nad výložníkem, ale při nárazu na konstrukci z kovových trubek se Eddiemu zdálo, že ho někdo praštil do hrudníku baseballovou pálkou. Jedna noha mu uklouzla. Zachytil se šikmé příčky, sjel po ní jako hasič po tyči a tvrdě dopadl na vodorovný nosník.

S bolestnou grimasou se zvedl. Mitchellova helikoptéra se odpoutala, avšak aligátor setrval. Při nečekaném seskoku Eddieho přeletěl a pilot se elegantní vzdušnou piruetou obrátil a nalétával na něj.

Chase stál vzpřímeně, nohy pevně zapřené do nosníku, a držel se podpěry. Tělo kovové věže se tyčilo asi deset metrů daleko. Zamířil k ní. Posunoval se po výložníku bokem jako krab a Excalibur narážel do oranžově natřené ocelové konstrukce.

Ovanul ho vír horkého vzduchu páchnoucího výfukovými zplodinami. Aligátor pomalu prolétával na druhé straně nosníku a svítil mu oslepujícím reflektorem do obličeje. Chase sklopil hlavu a využíval horní nosník jako světelnou clonu. Vytrvale postupoval k věži jeřábu. Přes oslnivé světlo spatřil pilota v kokpitu a rotační kanon namontovaný pod pravým pahýlovitým křídlem bitevního vrtulníku. Jeho pohyb byl automaticky synchronizován s natáčením pilotovy hlavy a neustále Eddieho sledoval a jemně upravoval náměr. Stačil by jediný výstřel.

Zbývaly necelé tři metry, ale šest hlavní kanonů uzamklo cíl – Eddieho hrudník – a pilot se za zorníkem přilby triumfálně usmíval…

Vítr náhle zesílil, jak Mitchell naletěl s MD500 přímo nad bitevní vrtulník.

Podvozek menší helikoptéry se okamžitě rozpadl, když ližiny proťaly kruh horního rotoru, jehož listy utrpěly fatální poškození. Jedna z utržených lopatek proletěla Eddiemu nad hlavou jako vržený oštěp. Bez vyrovnávání kroutícího momentu spodního rotoru se aligátor začal neovladatelně otáčet a jeho ocas směřoval k věži jeřábu.

Chase zoufalými skoky spěchal ke svislé konstrukci, bitevní vrtulník se k němu nezadržitelně přibližoval. Excalibur mu vyklouzl z ruky a spadl, ale vmžiku na něj zapomněl a vrhl se posledním skokem k věži.

Aligátor narazil bokem do výložníku.

Při nárazu devíti tun kovu a kompozitních materiálů se celý jeřáb otřásl a rameno výložníku působící jako páka jím začalo otáčet mnohem rychleji, než mohla kvílející ložiska v patě konstrukce snést. Od rotoru hřídele zazněla krátká dávka, jak nálože trhaviny odpálily zbývající listy rotorů. O zlomek vteřiny později následovala hlasitější exploze – pilot se katapultoval a jeho sedačka vystřelila k nebi na plamenném chocholu raketového motoru.

Bitevní vrtulník už nemělo co udržet ve vzduchu a okleštěný trup se řítil k zemi. Setrvačnost jej odnesla mimo patu jeřábu a s mohutným výbuchem se zřítil na hromadu traverz. I vysoko nad místem dopadu Chase ucítil žár tepelné vlny.

Jeřáb po nárazu divoce vibroval a otřásal se. Středem svislé konstrukce vedl kovový žebřík, kolem něhož šlehaly plamenné jazyky z hořícího vraku. Chase našel oporu pro nohy, protáhl se mezi žebry konstrukce k žebříku a došlápl na příčel. Dýchat jedovatý kouř nebude nic příjemného, ale jiná cesta dolů nevedla.

Nad hlavou mu práskla rána jako výstřel z brokovnice. Podíval se nahoru – jedna z šikmých podpěr výložníku praskla ve svaru, který nevydržel pnutí.

Vzápětí se ulomila vedlejší vzpěra, pak ještě jedna. Rameno výložníku se ohýbalo vlastní tíhou a nastala řetězová reakce, po každé prasklé nosníkové vzpěře následovala další, stále rychleji, jak namáhání oceli rostlo geometrickou řadou.

Chase vteřinu zíral oněmělý hrůzou a pak si zoufale přetáhl manžety bundy přes ruce. Jeřáb se každým okamžikem rozpadne…

S ohlušujícím praskotem páraného kovu se rameno výložníku sklopilo a v místě nárazu bitevního vrtulníku se zlomilo jako tříska a padalo k zemi. Věž jeřábu se zakymácela, masivní betonové protizávaží, trčící za kabinou jeřábníka, ji nezadržitelně převažovalo.

Jako obrovská sekvoje podetnutá sekyrou dřevorubce se mohutný jeřáb začal pomalu, ale nezadržitelně kácet.

Chase sevřel dlaněmi zakrytými koženými rukávy vnější boky svislých sloupků žebříku a seskočil z příčle.

Sjížděl dolů jako na skluzavce.

Podrážkami se snažil brzdit pád o stupně žebříku a řítil se vnitřní dutinou jeřábové věže.

Její špička opisovala široký oblouk a pohybovala se rychleji a rychleji. Chase už nepadal svisle, jeřáb se nahnul o pět stupňů, o deset, náklon se rapidně zvětšoval. Nad Eddieho zorným polem se zvedal horizont a země mu pádila v ústrety.

Kůže chránící ruce se na spojích mezi jednotlivými sekcemi žebříku rozdírala na cáry, ale zpomalit nemohl, pořád byl příliš vysoko – či spíše daleko – od paty věže, aby pád přežil.

Dvacet stupňů, třicet, kolem něj se kroutil a trhal kov.

S nervy drásajícím praskotem drceného betonu se pata věže utrhla od základny.

Chase pořád sjížděl po žebříku, ale nyní už na něm ležel, jak se jeřáb překlápěl do vodorovné polohy. Chase proletěl oblakem olejovitého kouře a otevřel pálící oči právě včas, aby viděl, jak se proti němu rychlostí prudce akcelerujícího expresu řítí rozbahněné staveniště. Oběma rukama pevně sevřel bočnice. Přes kůži rukávů cítil horko způsobené třením, jak se snažil zbrzdit pád, a blesklo mu hlavou, jestli není příliš pozdě…

Jeřáb se zřítil.

Jako první dopadlo na zem vyčnívající protizávaží a vyslalo do celé kolabující konstrukce vlnění, jako když švihne bič. Chase se vzepřel na žebříku a narazil zády do vzpěr nad sebou. Odrazil se od nich zpátky a dopadl na příčle ve chvíli, kdy jeřáb spočinul na hliněném loži.

Ležel nehnutě na polámaném žebříku, zahalený prachem z rozdrceného betonu. Ozvěna nárazu dozněla a Chase několik vteřin vnímal jediný zvuk – praskot požáru, který stravoval havarovaný bitevní vrtulník.

Pak se dávivě rozkašlal.

„Zkur… vený… oheň!“ zachrčel, protáhl se zohýbanou konstrukcí a zůstal ležet v bahně pět metrů od základny jeřábu. Jeho pád se náklonem věže naštěstí zpomalil, ale i tak dopadl obličejem dolů jako z výšky dobrých tří metrů se všemi bolestivými následky.

Skutečnost, že byl schopen vyplazit se zpod jeřábu, mu napověděla, že si nezlomil žádnou důležitou kost, ale v rok starém zranění na levé paži mu nepříjemně tepalo a bolela ho hlava. Přejel si rukou po čele a uvědomil si, že krvácí. K ráně, kterou utržil, když proskakoval oknem Vaskovičova sídla, přibyla další.

Myšlenka na Rusa pronikla mlhou bolesti do mozku a Chase se posadil. Netušil, co se stalo Nině. A pokud jde o Mitchella a Excalibur…

Osudy obou poznal během několika vteřin. Shora se ozval bzučivý hukot klesající helikoptéry, jejíž zničené podvozkové podpěry vypadaly jako polámané nohy obrovského hmyzu. A když se díval, jak MD500 dosedá na staveniště, spatřil ve světle přistávacích reflektorů Excalibur, který trčel zabodnutý do země nedaleko paty jeřábu jako zářící náhrobní kříž. Ostatně se jím pro Eddieho téměř stal.

Ztěžka oddechuje se belhal k meči a s vypětím zbytku sil ho vytáhl.

Zase měl Excalibur.

Ale celé tělo jej natolik bolelo, že si nemohl vychutnat vítězoslavný pocit. Vyčerpaně se otočil k helikoptéře, která se nejistě vznášela půl metru nad velkou hromadou písku. Než Eddieho vůbec napadlo zamyslet se, co to Mitchell k čertu vyvádí, vrtulník prudce klesl a dosedl břichem do měkké podložky. S neustále běžícím rotorem se zavrtával do písku, ale Mitchell už vypnul motor, po hlavě vyskočil z kokpitu, skutálel se z hromady a tak rychle, jak mu zraněná noha dovolila, utíkal k Eddiemu. Helikoptéra za ním se naklonila a spadla. Rotor se zahryzl do písku a vyhodil několik mohutných gejzírů, než se zastavil.

„Zatraceně!“ zvolal Chase. „Nepřeháníš to s tím riskováním? Mohla z tebe být sekaná.“

„Nemohl jsem čekat,“ odpověděl Američan stroze a vytáhl mobilní telefon. „Jinak jsem přistát nemohl a policejní a hasičské vozy už jsou na cestě. Viděl jsem je shora. Musíme odsud vypadnout, než dorazí. Jsi v pořádku?“

Chase ukázal na potrhaný oděv a zakrvácenou kůži. „Absolutně v pohodě, kurva! Co je s Ninou?“

„Nevím, vysílač jsi měl ty. Ztratil jsem s ní kontakt, jakmile jsme se ocitli mimo dosah.“ Spěchal k bráně staveniště a cestou vyťukal číslo, načež vychrlil řadu rozkazů. Chase ho s mečem v ruce následoval.

O hodinu později už seděli několik kilometrů daleko od staveniště v anonymním bytě ve stejně anonymním činžáku, který americké velvyslanectví využívalo jako bezpečný úkryt. Podařilo se jim uniknout těsně před příjezdem policie a temnými ulicemi se dostali k místu, kde je vyzvedl stejný řidič, jenž je dovezl do Čurikovova skladiště – místo nablýskaného SUV ovšem přijel mnohem diskrétnějším Volkswagenem Golf.

„Už jsi zjistil, co se stalo s Ninou?“ zeptal se Chase, když Mitchell dokončil další z mnoha telefonátů. Sám zavolal Čurikovovi a dozvěděl se, že všechny jeho holky sice opustily Vaskovičovo sídlo, avšak Nina mezi nimi nebyla. To samozřejmě neznamenalo, že ji do Moskvy nemohl odvézt někdo jiný, ale Eddieho znepokojení rychle rostlo.

„Ještě ne,“ odsekl Mitchell. „Ale Vaskovič se přesunuje. Jeho soukromý tryskáč právě odstartoval z letiště Vnukovo a můžeme důvodně předpokládat, že je na palubě.“

„Pravděpodobně nechce být nablízku, až se Rusáci začnou zajímat, proč se jeden z jejich krásných bitevních vrtulníků zřítil uprostřed Moskvy. Vsadil bych se, že ten blbec Miškin teď trpce lituje, že mu pomáhal. Bude mít hodně co vysvětlovat.“

Mitchell chtěl něco říct, když vtom mu zazvonil telefon. „Ano,“ ohlásil se a po několika slovech volajícího vytřeštil oči. „Ano, předejte mi ho. Volá Vaskovič,“ sdělil Eddiemu.

„Pusť to nahlas,“ požádal Chase. Američan se zachmuřil, ale vyhověl mu.

V reproduktoru cvaklo, jak se přepojila linka, a pak se ozval Vaskovičův hlas. „Jsi tam, Jacku?“

„Jsem, Leonide,“ odpověděl Mitchell. Hukot v pozadí napovídal, že miliardář skutečně letí ve svém soukromém tryskovém letounu.

„Něco jste mi ukradli. Ty a Chase. Předpokládám, že je s tebou.“

„Jo, jsem tady,“ utrousil Chase. „Jestli vás zajímá, kde je Dominika, shodil jsem ji z helikoptéry cestu z tvého večírku. Mimochodem, omlouvám se, že jsem vám ho pokazil. Vypadalo to na pěkný raut.“

„Ano, byl to hezký banket,“ odvětil Vaskovič, za maskou klidu zjevně podrážděný. „Ale to nevadí. Pořádám tady v letadle další večírek. Pro velmi speciálního hosta.“

Chase se zachvěl ledovou hrůzou. Věděl, koho Vaskovič myslí. „Kurva zasraná, jestli jí ublížíte…,“ vychrlil, než ho Mitchell naléhavými gesty umlčel.

„Je v pořádku, Leonide?“ zeptal se Američan.

„Prozatím. Máte něco, po čem toužím, já zase mám něco, co chcete… Přinejmenším to chce Chase.“

„Především s ní chci mluvit,“ dožadoval se Eddie. Podíval se na Mitchella vyzývavým pohledem, který říkal: Zkus mě umlčet! Agent DARPA však zamyšleně mlčel, v očích zasněný výraz.

Eddiemu bylo jedno, o čem jeho společník uvažuje, zapomněl na něj v okamžiku, kdy zaslechl Ninin hlas. „Eddie? Ach, díky bohu, že žiješ. Slyšela jsem něco o havárii helikoptéry a vůbec jsem nevěděla, co se stalo!“

„Jo, další pracovní den ve službách IHA. Co ty? V pořádku?“

„Nic se mi nestalo. Je mi jenom líto, že jsem se nechala chytit.“

„To, že skuteční tajní agenti nikdy nevystupují v televizních diskusních pořadech, má dobrý důvod,“ ozvala se v pozadí Kruglovova sarkastická poznámka.

„Poznal jsem ji,“ řekl Vaskovič. „Bohužel příliš pozdě. Měla dokonalou masku. Přesto,“ pokračoval a jeho tón ztvrdl, „je teď v mé moci. Chci ten meč, Jacku. Jestli během hodiny přivezeš Excalibur do mého domu, pustím doktorku Wildeovou na svobodu. Jinak ji budu muset… shodit.“

„Proč do tvého sídla, Leonide?“ zeptal se Mitchell a zvednutou rukou zarazil Eddieho vzteklou odpověď. „Předpokládám, že jsi na cestě do Groževného. Mohl bych ti ušetřit čas, kdybych ti Excalibur doručil přímo tam.“

Vaskovič se výsměšně zasmál. „Ano, je mi jasné, Jacku, že by ses rád podíval na mou elektrárnu v Groževném. Tos měl celou dobu v plánu, že? K mému velkému štěstí ti Alexej nikdy nedůvěřoval.“

„Nikam nejedu. Dominika mě střelila do nohy.“

„Jsi v pořádku?“ ozvala se Nina.

„Tentokrát je to jenom povrchové zranění,“ zalhal Mitchell a nepatrně se na Eddieho pousmál. „Napadlo mě, že pan Chase by byl pro doručení zásilky vhodnější osoba. O zemské energii neví vůbec nic a ani ho nezajímá. Kromě toho jsem stoprocentně přesvědčený, že kdybych se pokusil zabránit mu v záchraně Niny, zabil by mě.“ Další úsměv. Chase mu ho oplatil pouze s náznakem upřímnosti.

„Proč bych měl vám dvěma věřit?“ naléhal Vaskovič.

„Na mně nezáleží, protože já tam nebudu. Pojede Eddie. A jak říkáš, máš něco, co on chce. Ty naopak dostaneš to, co potřebuješ, aby tvůj systém fungoval, a přímo na místo určení.“

Kruglov zamumlal něco rusky, zřejmě nabádal šéfa k nedůvěře, avšak Vaskovič po chvíli znovu promluvil: „Máte k dispozici tryskové letadlo?“

„Ano.“

„V tom případě zařídím uvolnění vzdušného prostoru. Ale vězte, že pokud se letoun odchýlí od příslušného kurzu, bude sestřelen. Pokud na jeho palubě bude někdo jiný než pilot a Chase, všichni zemřou a s nimi i doktorka Wildeová. Jestli nebude na palubě Excalibur, všichni zemřou. Jestli dojde jen k náznaku zrady, všichni zemřou. A ty taky, Jacku. Nemysli si, že tě nedostanu. Mé prsty dosáhnou i do Ameriky. Vyjádřil jsem se jasně?“

„Zatraceně čistě a srozumitelně,“ utrousil Chase a zakabonil se.

„Zařídím vašemu letounu volný průlet,“ slíbil Vaskovič. „Chasi?“

„Co?“

„Možná mi nebudete věřit, ale jsem člověk, který drží slovo. Když mi předáte Excalibur, oženíte se s Ninou. Kdykoliv budete chtít. Ale jestli mě zradíte, oba zemřete.“ Na lince cvaklo a spojení se přerušilo.

„Myslíš, že mu můžeme věřit?“ chtěl vědět Chase.

Mitchell si odfrkl. „Pochybuju. Ale to je jedno, taky jsem ho obelhal. Poletím s tebou.“

„Tak moment! Jestli to zjistí, všechny nás zabijí.“

„Žádný strach!“ Obdařil Eddieho záhadným úsměvem. „Budu na palubě při startu – ale při přistání už ne.“ Pleskl Eddieho dlaní do ramene. „Tak se zvedni. Jdeme zachránit tvou snoubenku.“

27

Letoun, jenž odnášel Eddieho a Jacka na sever od Moskvy, nebyl tryskáč ministerstva zahraničí, kterým přiletěli do Ruska, ale mnohem menší trysková Cessna Citation Mustang, podezřelá tím, že nenesla žádné firemní logo nebo označení. Chase se domníval, že slouží k diskrétní soukromé přepravě operativců amerických zpravodajských služeb.

Do té skupiny mohl nyní bez nejmenších pochyb zařadit i Mitchella.

„Tak,“ řekl Eddie, když Jack otevřel jednu z plastových beden naskládaných v kabině. „Jsi špion. Od samého začátku, co?“

„Máš s tím nějaký problém?“

„Záleží na samotném špionovi. To znamená, že ta tvoje vědecká práce byla jenom součástí krytí, že?“

„Sakra, to ne,“ namítl Mitchell důrazně. „Opravdu mám doktorát z fyziky vysokých energií. Bez něj bych Vaskoviče nikdy nepřesvědčil, že pro něho můžu být užitečný.“

„A jak dlouho už DARPA vede zpravodajské operace za zády všech ostatních výzvědných agentur?“

„Nějakou dobu. Je lepší, když o tom nikdo jiný neví. Děláme všechno, co je nezbytné pro dosažení rozhodujícího technologického náskoku Spojených států před ostatními zeměmi a pro jeho udržení.“

„Silou.“

„V případě potřeby ano.“ Američan vytáhl z bedny pušku a hodil ji Angličanovi. „Typický příklad. Prohlédni si ji.“

Chase převracel futuristickou pušku v rukou a musel uznat, že podobnou zbraň v životě neviděl. Zběžná prohlídka odhalila dva oddělené zásobníky, jeden umístěný podélně nad hlavní, druhý vsazený v pažbě. Rukojeť se nacházela umístěna hodně vpředu v konfiguraci nazývané „buldočí štěně“. „Vypadá jako z filmu Soudce Dredd.“

„Pokročilá útočná puška XM-201, jedna z nových hraček DARPA.“ Mitchell vytáhl druhou, identickou zbraň pro sebe. „V pažbě dvě stě nábojů s vysoce účinnou beznábojnicovou náloží a na hlavni šroubovicový zásobník s pěti vložkami po dvaceti nábojích ráže tři celé šest milimetru, každá s jiným typem projektilů určených pro variabilní bojové situace.“ Pohnul selektorem na zbrani. „Standardní kulky s měděným pláštěm, průrazné wolframové, výbušné nebo nesmrtící plastové. Běžně se používá čtyřicet standardních a po dvaceti od každého jiného druhu na zásobník, ale domníval jsem se, že plastové by byly pro tuto operaci příliš velký přepych.“

„Ráže tři celé šest milimetru?“ zeptal se Chase pochybovačně. „To není zrovna impozantní stavěcí účinek.“

„Divil by ses, ačkoliv na živých lidských cílech jsme munici nezkoušeli. Ale i tak.“ Významně se na Eddieho podíval. „Dále pětadvacetimilimetrový granátomet s třemi projektily napojený na počítačem řízený laserový měřič vzdálenosti. Stačí zachytit cíl a pozvednout hlaveň a displej ti ukáže, jestli míříš správně. Tady je hledáček s desetinásobným zvětšením a tímto tlačítkem se zapíná noční vidění. Kromě toho automatický systém identifikace cíle, abys to místo do nepřítele nenašil do kamaráda…“

„Konečně udělátko, které vy Amíci opravdu potřebujete,“ přerušil ho Chase posměšně.

Mitchell ho sjel kyselým pohledem a pokračoval: „Podrž ji v palebné pozici.“– Chase pozvedl zbraň. Mitchell stiskl několik kláves umístěných za mířidly. Ozvalo se pípnutí a rozsvítila se zelená dioda. „Tak, teď je biometricky nastavená na tvé ruce. Z této pušky mohou vystřelit pouze oprávnění uživatelé. Kdyby padla do nepřátelských rukou, je k dispozici dokonce šifrovaný samodestrukční signál, který roztaví veškerou elektroniku, aby ji nikdo nemohl okopírovat. Paráda, co?“

Chase sklonil zbraň. „Neřekl bych.“

Mitchell vypadal překvapeně a trochu i uraženě. „Názor profesionála?“

„Jo. Všechny ty hejblata budou dojit baterie, což znamená, že budu vláčet těžší náklad. Moderní elektronika je první, co se v terénu pokazí. Kvůli zásobníku v hlavni je moc objemná. Variabilní přívody munice do komory podstatně zvyšují riziko vzpříčení náboje. Rukojeť je zasazená moc vpředu. A vsadím krk, že stojí majlant. Sestrojili jste pušku, která je nanejvýš dvakrát účinnější než stará dobrá em šestnáctka, za desetinásobnou cenu.“ Zasmál se. „Typická americká hračka.“

Mitchell mu úsměv oplatil. „Hele, a jak jinak máme zajistit pravidelný růst cen akcií zbrojařských firem? No nic, od zařazení do výzbroje ji dělí pět, možná i deset let. Sám nejlíp víš, jak lampasáci nesnášejí změny. Tím líp.“

Chase pokrčil rameny a odložil zbraň: „Díky, ale raději se budu držet staré školy.“

Mitchell zavrtěl hlavou. „Při této akce ne. Chtěl jsem tyto pušky z jednoho prostého důvodu. Až se Vaskovičův systém využití zemské energie rozběhne – a on se rozběhne, jen co získá Excalibur –, vytvoří obrovské magnetické pole. Kdybys tam nakráčel se zbraní vyrobenou z oceli, vyrvalo by ti ji z ruky. Doslova.“ Poklepal na XM-201. „Tohle děťátko je z polymerů a keramiky, tedy z nemagnetických materiálů. A i elektronika je stíněná. Až se systém zemské energie spustí, bude v jeho okolí fungovat pouze jeden typ zbraně. A my ji budeme mít.“

„Ty ji budeš mít,“ opravil ho Chase. „Neumím si představit, že by mě Kruglov s tímhle pustil z letadla. A když už o tom mluvíme, jak se tam chceš dostat, když jsi tvrdil, že při přistání nebudeš na palubě?“

Mitchell ukázal na jednu bednu. „Další hračka DARPA.“ Podíval se na hodinky. „Už bych se měl začít připravovat. Pomoz mi.“

Bedna obsahovala předmět, který vypadal jako vyztužený pevný ruksak. Mitchell uložil zbraně do jedné z přihrádek a pak se navlékl do černé letecké kombinézy a vytáhl zip. S Eddieho pomocí si vysadil těžký batoh na záda. „Nejnovější pomůcka, kterou jsme vyvinuli pro výsadkové oddíly,“ vysvětlil Američan, když si na zápěstí připevňoval elektronickou řídicí jednotku. „A tato věcička bude zařazena do výzbroje během roku. Je to v podstatě skládací kluzák. Chtěli jsme mu říkat Batwing, Netopýří křídlo, ale asi bychom měli problémy s obchodní značkou. Unese jednoho příslušníka SEAL s plnou polní. Jakmile přejdu do volného pádu, křídlo z uhlíkatých vláken se roztáhne a člověk doplachtí mnohem dál než při seskoku s obyčejným padákem.“ Nasadil tón reklamních relací. „Ale to není všechno, vážení přátelé!“

„Tohle jsou motory?“ ukázal Chase na válce po obou stranách batohu.

„Jo. Miniturbotryskové pohonné jednotky o celkovém tahu sto padesát kilogramů. Palivo vydrží zhruba patnáct minut, ale mohu je střídavě pouštět a vypínat, abych získal výšku. A když chci přistát, prostě otevřu padák. Zkušený pilot je schopen dopravit se na patnáctimetrový cíl ze vzdálenosti sto šedesáti kilometrů.“

„A ty jsi zkušený pilot?“

„Není to se mnou tak zlé. Ovládání je navíc intuitivní a velmi jednoduché. Mysli si, že jsi Superman, a hravě to zvládneš.“ Usmál se, ale vzápětí zvážněl. „Až vyskočím, mohu přistát blízko Vaskovičovy elektrárny, aniž si mě někdo všimne. Potom vyhledám tebe a Ninu.“

„A jak se odtamtud chceš dostat? Vyzvedne nás někdo?“ Vaskovič kromě jiného požadoval, aby se letoun, jen co z něj Chase vystoupí – a samozřejmě po prohlídce, zda nepřivezl nezvané hosty –, okamžitě vrátil do Moskvy.

„O to už je postaráno. Věř mi.“

Chase nesnášel tápání ve tmě, zejména když byl v sázce Ninin a jeho život, ale pochopil, že mu Mitchell nic neřekne, dokud nebude muset. Možná s tím dělá takové tajnosti proto, že během záchranné operace má letoun Spojených států narušit vzdušný prostor Ruské federace. Chase nemůže prozradit něco, co neví.

Mitchell si pečlivě upevnil a přitáhl popruhy ruksaku a vytáhl z bedny přilbu s celoobličejovým štítem. „Než vyskočím, vykopnu ty bedny ven, aby nikdo nepřemýšlel, co v nich asi bylo. A potom skočím a ty za mnou zavřeš dveře. Ale snaž se nevypadnout, jo?“

„A ty nezapomeň zatáhnout za šňůru padáku ještě před dopadem na zem,“ kontroval Chase s úsměvem. „Víš, na námořníka nakonec nejsi takový blbec, jak jsem si myslel.“

„Ale jo, jsem blbec, akorát že stojím na správné straně.“ Poklepal Eddieho po rameně a nasadil si přilbu. Pilot oznámil, že do seskoku zbývá jedna minuta. „Tak jdeme na věc!“

Obtěžkaný nákladem se přesunul ke dveřím kabiny. Chase k nim přisunul prázdné bedny a zacvakl si k opasku karabinu bezpečnostního lana upevněného ke stěně. „Třicet sekund!“ zavolal pilot.

„Sejdeme se dole,“ řekl Chase. Stlačil páku a otevřel vyklápěcí dveře.

Do obličeje ho udeřil děsivý vítr a ohlušující hluk. Cessna sice již zpomalila a zahájila sestup, ale stále letěla rychlostí přes dvě stě uzlů, tedy tři sta šedesát kilometrů v hodině, v tříkilometrové výšce. Mitchell se přidržoval rámu dveří, nohou vystrkal bedny otvorem ven a pak se vrhl do černé prázdnoty. Proud vzduchu ho okamžitě strhl a při pádu jen těsně minul nízké křídlo letounu.

Chase v náporu ledového větru zatáhl za páku a zavřel poklop. Rozklepaný zimou se vrátil na svou sedačku a jenom doufal, že Mitchell ví, co dělá.

O deset minut později dosedla Cessna na zem.

Vaskovič neponechal nic náhodě a eliminoval všechna rizika. Než Chase obdržel svolení vystoupit, tři ozbrojení muži pečlivě prohledali letadlo. Našli pouze pilota, Eddieho a hliníkovou schránku, kterou držel na klíně. Po detailní osobní prohlídce, kdy se přesvědčili, že není ozbrojen, mu pokynuli a pod namířenými pistolemi ho vyvedli z kabiny.

1 když foukal jen mírný vítr, panovala citelná zima. Groževnyj leží těsně nad polárním kruhem u pobřeží Barentsova moře na okraji močálovité tundry asi tři sta padesát kilometrů od Archangelsku, nejbližšího města. Za studené války se zde nacházela námořní základna, úkryt sovětských nukleárních ponorek s balistickými raketami. Dnes, řadu let po ukončení obludného konfliktu, ležela tajemství základny odhalená každému, kdo měl k dispozici počítač s připojením na internet a s prohlížečem Google Earth, a komplex přešel do soukromých rukou jednoho z nových ruských oligarchů.

Když Chase sestoupil na ranvej, všiml si zvlněného studeného moře na severu a vysokého útesu, který se na východě zvedal z pobřeží. Asi půldruhého kilometru daleko vybíhalo od jeho úpatí do moře dlouhé molo. Odhadoval, že právě pod útesem se nacházelo kotviště ponorek. Za ním terén stoupal do nevysokého kopce, na jehož vrcholu stála jasně osvětlená budova. Byla však příliš daleko, aby rozeznal jiné detaily než obrovskou velikost.

Tryskáč obklíčili Vaskovičovi muži se zbraněmi v pohotovosti. Pod schůdky čekal Kruglov, vedle něj stál Maximov. „To je ten meč?“ ukázal Kruglov na hliníkové pouzdro.

Skutečnost, že ho Kruglov na místě nezastřelil, napovídala, že Vaskovič hodlá dodržet alespoň část dohody. Chase otevřel schránku a odhalil Excalibur spočívající v pěnovém lůžku. „Kde je Nina?“

Kruglov se zahleděl ke vzdálené budově a pak ukázal na dva černé sportovně užitkové mercedesy třídy GL. „Nastup si.“

Natlačený na zadním sedadle mezi Maximovem a dalším strážným se Eddie díval, jak cestou po pobřežní silnici ubíhá za oknem moře. Pohledem dopředu se ujistil o správnosti předpokladu, že molo, obrovský betonový oblouk zakotvený v útesu, skutečně chránilo kotviště ponorek ukryté ve skále, nyní jasně osvětlené. Přístavní hráz vybíhala od doku na vzdálenější straně kotviště, kde se nad hladinou tyčil zrezivělý jeřáb.

Eddieho překvapilo, že dok není prázdný.

Malý konvoj projel kolem úpatí útesu a Chase mohl nahlédnout do jeskyně, kde se na vlnách houpalo obrovité plavidlo, raketová ponorka třídy Tajfun, největší podmořský člun, jaký byl kdy zkonstruován. Sovětský svaz vyrobil jenom šest těchto ponorek, z nichž každá byla velká jako letadlová loď z druhé světové války, a pouze jedna zůstala v aktivní službě. Ostatní byly sešrotovány nebo údajně drženy v záloze. Chase nyní věděl, kde jedna z nich skončila.

Ať už byla určena k jakémukoliv účelu, rozhodně nesloužila jako zbraň. Loď totiž nemohla vyplout na moře. Velká část paluby za masivní nízkou věží byla odstraněna, takže bylo vidět dvojitý tlakový trup. Z otvoru vedlo několik desítek velkokapacitních elektrických kabelů k pylonu u vstupu do tunelu. Ne, tato ponorka hned tak nevypluje, alespoň pokud nechce klesnout na mořské dno.

Mercedesy přejely můstek v zadní části doku, objely ponorku a zastavily před tunelem. „Co to je?“ zeptal se Chase, když vystoupil z vozidla, a napodobil výrok Seana Conneryho z filmu Hon na ponorku: „Odplujete do historie?“

Kruglov jej ignoroval a nasměroval ho tunelem ke spodní stanici pozemní lanovky, která vedla z pochmurné podzemní kaverny. Strmé koleje stoupaly po svahu do kopce v konstantním čtyřicetistupňovém úhlu. Na jednom ze dvou nástupišť na ně čekal hranatý železniční vůz.

Všichni do něj nastoupili a namířili na Eddieho pistole. Vůz se pohnul a vyjel z tunelu. Chase se zadíval vzhůru. Od vrcholu sjížděl druhý vůz propojený lanem s jejich a oba se vzájemně vyvažovaly. Po úbočí se vinuly serpentiny silnice a lanovka vedla v některých místech nad ní, jinde pod ní. Svahy byly porostlé lesem bezlistých stromů…

„Kristepane,“ zamumlal Chase, když poznal, co to je. „Musíte tady mít zatraceně špatný příjem televizního signálu, když potřebujete tyhle krámy, abyste získali slušný obraz.“

„Les“ byl umělý, kovový. Obrovská sestava antén, která pokrývala celý kopec a táhla se až k tundře na úpatí. Přijímač Vaskovičovy stanice na využití zemské energie, uvědomil si Chase. Jako americký projekt HAARP, který mu popsal Mitchell, jen v mnohem větším provedení.

Stoupání mu umožnilo lépe si prohlédnout budovu na vrcholu. Měla kruhový půdorys a kopulovitou střechu, a připomínala tak hvězdárnu. Po střeše se plazily další elektrické kabely jako morbidní pentle a napojovaly se na antény.

Lanovka dojela do horní stanice. Dvě čekající SUV odvezla skupinku několik stovek metrů přes zamrzlý vrchol kopce k zařízení. Strážní Eddieho dovedli holými chodbami ke stanici bezpečnostní kontroly. Chase si připadal jako na letišti. Po stěnách visely varovné tabule v azbuce. Netušil, o čem se na nich píše, ale podle obrázkových symbolů poznal, že varují před vysokým napětím a magnetickým polem. Na podlaze byla namalována široká žlutočervená pruhovaná čára.

Stanici obsluhovali dva muži v oranžových kombinézách. Jako první se prohlídce podrobil Kruglov. Jeden muž mu projel kolem celého těla sondou a druhý sledoval na monitoru výsledek. Přístroj několikrát zapípal. Kruglov s výrazem podrážděné rezignace vytahal z kapes a odložil do plastové vaničky všechny kovové předměty, které u sebe měl, včetně pistole. Strážný ho znovu zkontroloval detektorem a spokojený s výsledkem uložil plastovou vaničku do uzamykatelné skříňky. Pak na Kruglova mávl, že může překročit žlutočervenou čáru.

Stejný proces se opakoval u všech členů skupiny. Chase šel jako druhý a musel odevzdat hodinky, klíče, mobilní telefon, dokonce i koženou bundu, což ho docela naštvalo. Pochopil však, že ocelový zip by se jen těžko snášel se silným magnetickým polem. Titanové šrouby v levé paži zprvu vyvolaly zděšený úžas, ale jakmile se strážní přesvědčili, že nejsou magnetické, poslali ho za čáru. Napadlo ho, jestli je kovový plát v Maximovově lebce rovněž nemagnetický. Pokud není, zjizvený obr zažije po spuštění generátoru zajímavé chvilky, zařízení si ho jistě přitáhne.

Jediný předmět, který mohl za žlutočervenou čáru proniknout, ačkoliv vyvolal varovné pípání, byl Excalibur. Chase s pouzdrem v ruce následoval eskortu ke vstupu do další místnosti, kontrolního stanoviště komplexu.

Tam na něj čekala Nina.

Mejkap i odvážné šaty tytam, bledá a v mizerně padnoucí kombinéze vypadala velmi zranitelně. „Eddie!“ vykřikla s úlevou, ale současně znepokojeně. Vedle ní stál Vaskovič, který měl situaci plně pod kontrolou.

„Ahoj, zlato,“ odpověděl Chase. Byl nesmírně rád, že ji vidí, ale donutil se zachovat navenek klid. „V pohodě?“

Nina se jízlivě ušklíbla. „Lepší by to být nemohlo, fakt. Až na ten vězeňský mundúr.“ Zatahala za pytlovitou oranžovou kombinézu.

„Jo, a nejlepší je to černé gumové číslo. Paráda.“ Otočil se k Vaskovičovi. „Přinesl jsem meč. Teď ji pusťte.“

„Ukažte mi ho,“ přikázal Rus. Chase otevřel pouzdro. Vaskovič chvíli se směsicí úžasu a lačnosti hleděl na Excalibur, pak ho zvedl z pěnového lůžka a podržel vyleštěný kov proti světlu. „Nebyl jsem si jistý, jestli to opravdu uděláte. A pořád nemůžu uvěřit, že ho Jack tak snadno vydal.“ Podezřívavě svraštil čelo. „Přesvědčíme se, jestli se meče skutečně vzdal.“

Luskl prsty a jeden z techniků ve velínu přispěchal s elektronickým přístrojem. Vaskovič starostlivě položil meč na stůl. Technik k němu připojil dvojici elektrod a zapnul přístroj. Několik vteřin pozoroval displej a přikývl.

„Opravdu to je Excalibur,“ konstatoval Vaskovič téměř překvapeně a znovu zbraň zvedl. „Nefalšovaný vysokoteplotní supravodič.“

„Když něco slíbím, tak to udělám,“ podotkl Chase.

„Já také. Můžete si odvést Ninu, Chasi – až vyzkouším svůj systém s vloženým mečem.“

„Nevzpomínám si, že by to bylo součástí dohody,“ opáčil Chase ledově.

„Domnívám se, že se to rozumělo samo sebou.“ Vaskovič podal Excalibur jinému technikovi, který sestoupil po žebříku otvorem v podlaze, a vyzval Eddieho: „Pojďte se podívat.“ Přistoupil k prosklené stěně a rozpřáhl paže, jako by chtěl obsáhnout mnohem větší sál, který se nacházel níže. „Pro tohle jsem pracoval. Toto… je budoucnost.“

Velín visel jako převis nad obrovskou kruhovou jámou s betonovými stěnami, dobrých třicet metrů v průměru a nejméně dvakrát tak hlubokou, která se směrem dolů nálevkovitě zužovala. Nad ní se klenula kopule ověšená kabely, jichž si Chase všiml při příjezdu. Tady vedly dolů z otevřených poklopů a napojovaly se na obrovský stroj na dně. Šestiúhelníková rámová konstrukce zabudovaná do stěn podepírala sérii masivních prstencovitých elektromagnetů zavěšených na izolátorech. Kolem rámu vedly tři kruhové ochozy. Jeden těsně pod podlahou velínu, druhý v polovině výšky jámy a třetí nad dnem zařízení. Podél konstrukce právě klesala malá plošina, na níž stál technik s Excaliburem a svážel ho do nejnižšího patra. Byl to bezpochyby generátor, ovšem nesrovnatelně větší, než si člověk obvykle pod tímto pojmem představuje.

Na Eddieho však nezapůsobil. „Jo. Budoucnost války.“

Vaskovič potřásl hlavou. „Víte, co je účelem války, Chasi? Skutečným účelem? Nemá nic společného s ideologií nebo s morálkou. Účelem války je získání přístupu ke zdrojům. V současnosti se jedná o ropu. Ovšem v budoucnosti propuknou války kvůli jiným zdrojům. Plyn, uran, dokonce voda, to jsou zdroje příštích desetiletí, o něž se bude bojovat. A kdo ovládá přístup ke zdrojům, ovládá celé národy.“

„Ale vždyť vy je už ovládáte.“ Nina přistoupila k Eddiemu a vzala ho za ruku. „Kontrolujete velkou část ruských zásob ropy a plynu a vládnete mocí, kterou vám tyto zdroje poskytují.“

„Ropa a plyn nevydrží věčně,“ namítl oligarcha. „Vím, co říkají vlády, i ta ruská: vrchol těžby ropy je ještě daleko. Ale já znám pravdu – ten vrchol je již za námi. V budoucnu půjde cena jenom nahoru. Domníváte se, že sto dolarů za barel je moc? Brzy to budou dvě stě. A potom tři sta.“

„A vy z toho budete mít obrovské zisky,“ podotkla Nina kousavě.

K jejímu překvapení se Vaskovič rozzlobil. „Ne! K čemu by byly peníze, kdyby Rusko mrzlo a jeho občané měli hlad? Toto je moje země, má vlast! A já nepřipustím, aby trpěla!“ Poněkud se uklidnil a zadíval se na generátor. Dole technik opatrně vkládal Excalibur do otvoru ve spodní části zařízení u dna jámy. „Tímto se všechno změní. Tímto se změní svět – a Rusko zaujme oprávněné místo vůdčí světové mocnosti.“

„Tím, že všem ostatním státům položíte nůž na krk a budete jim vyhrožovat, že zničíte zeměkouli tímto krámem?“ zeptal se Chase jízlivě.

Vaskovič se k němu prudce otočil, znovu rozzlobený. „Toto není zbraň! Ať už vám Jack namluvil cokoliv, byla to lež. Toto je generátor, energetický zdroj, který mění přirozenou energii Země v energii běžně použitelnou. Je to zdroj čistý, bezpečný – a nevyčerpatelný. Když podobných generátorů postavím více, na místech, kde se sbíhají energetické linie, mohu zásobovat elektřinou celé Rusko, a zadarmo! Vhodné využití pro mé miliardy, můj dar vlasti.“

„Což samozřejmě neublíží vašim politickým ambicím,“ uvědomila si Nina.

Vaskovič se triumfálně zasmál. „Kdo by nehlasoval pro muže, který obnovil ruskou velikost? A je to válka, kterou již Rusko vyhrálo. Každý, kdo bude chtít tuto technologii využívat, bude muset přijít za mnou, protože já jsem jediný, kdo ji má.“ Podíval se oknem na generátor. Excalibur již byl na místě a technik stál na plošině, která stoupala k velínu. „A teď to dokážu.“

Vydal ruský rozkaz. Technici se obrátili k ovládacím panelům a aktivovali systém. Vaskovič se soustředil na stroje, Chase se nenápadně rozhlížel a hledal příležitost k útěku. Neuniklo mu, že ho Kruglov a Maximov pozorně sledují. Koutek Kruglovových žabích úst se výsměšně zvedl – Rus přesně věděl, co se mu honí hlavou. Otevřel sako a odhalil nůž s ostřím z karbonových vláken. Nekovový. Chase němě artikuloval Vyser si voko a otočil se k Vaskovičovi.

Hluboký elektrický hukot nabýval na síle. Velín naplnil ostrý pach ozonu a elektrizovaný vzduch vyvolával brnění ve svalech. Nina sebou škubla, když shora uhodil blesk, jak mezi dvěma kabely visícími z kopule s hlasitým zapraskáním přeskočil vysokonapěťový výboj. I kolem generátoru šlehaly elektrické oblouky, jak výkon postupně narůstal.

Vaskovič ukázal na digitální indikátor. Právě ukazoval 0,34 a hodnota stoupala. „Tento přístroj měří výkon systému,“ vysvětlil. „V této chvíli přichází veškerá energie z jaderného reaktoru ponorky.“

„Tak kvůli tomu ji zde máte?“ zeptal se Chase užasle. „Přivezl jste si na dvůr největší raketovou ponorku světa a používáte ji jako pomocný zdroj?“

„Produkuje téměř čtyři sta megawattů. Ale i kdybychom do systému přivedli energii všech elektráren v Rusku, nestačilo by to. Bez supravodiče.“ Opět se podíval na displej, který ukazoval 0,47. „Nejvýš jsme se dostali na nula celá sedmdesát dva. Pokud dosáhneme vyšší hodnoty, bude to znamenat, že supravodič funguje, že svádí zemskou energii do generátoru. Ale ten bude pořád spotřebovávat větší výkon, než vyrobí, dokud stupnice neukáže jedničku. To je bod, v němž se proces stane soběstačným.“

„A potom co?“ chtěl vědět Chase.

„A potom… můžete odejít.“

Nina se na oligarchu podezřívavě zadívala. „Opravdu nás pustíte?“

„Váš snoubenec slíbil, že mi přinese Excalibur. Já jsem mu slíbil, že vás za to propustím. Dostal jsem, co jsem chtěl. Další násilí by bylo zbytečné.“

„Možná jste měl takto uvažovat, než jste pro ten meč poslal svůj gang psychopatů,“ zavrčel Chase a probodl Kruglova nenávistným pohledem.

„Kdyby Jack nepracoval proti mně, nemusel bych to udělat. Na tom, co se stalo, nese stejný díl viny jako já. Upřímně lituju ztráty každého lidského života.“

„Cože? Snad si nemyslíte, že tou chabou omluvou něco napravíte?“ vyhrkla zahořkle Nina. „Jste pokrytecký parchant. To, že posíláte jiné lidi, aby za vás dělali špinavou práci, ještě neznamená, že jste si neušpinil ruce od krve!“

Ale Vaskovič ji neposlouchal, soustředil veškerou pozornost na stupnici. 0,68… 0,69… Obrovskou jámu osvětlovaly blesky, hukot strojů sílil, jeho kmitočet stoupal. 0,71…

0,72…

„Funguje!“ zvolal Vaskovič bez sebe radostí. Displej ukazoval 0,73 a hodnota nadále rostla. Oligarcha se rozběhl k jednomu z ovládacích panelů a vzrušenou ruštinou oslovil technika. Nina si nemohla pomoct. Kouzlo okamžiku si ji podmanilo a silou vůle nutila ukazatel stoupat. Hodnota překonala devět desetin a rostla. 0,91. Vaskovič se spěšně vrátil a napjatě se naklonil nad displej. Číslice se odrážely ve sklech jeho brýlí. 0,96. 0,97…

Nárůst se zastavil.

Hodnota zůstávala konstantní – 0,97. Vaskovič zbledl zmateným zklamáním a hned nato zrudl vztekem. Vykřikoval rozkazy na techniky a vymrštil ruce nad hlavu v nezaměnitelném: „Víc!“ Jeden z mužů zavrtěl hlavou.

„Co se pokazilo?“ chtěla vědět Nina.

„Nevím.“ Vaskovič běhal od jednoho ovládacího panelu k druhému a odstrkoval techniky, aby mohl sám hýbat páčkami, ale bez patrného výsledku. „Systém by měl fungovat. Supravodič do něj svádí zemskou energii. Tak proč nepracuje?“

„Já to vím,“ ozval se shora klidný hlas.

Všichni vzhlédli k Mitchellovi, který stál na vrcholu rámu generátoru, kam se spustil po laně z otvoru v kopuli. Namířil pušku na Vaskoviče a vystřelil.

28

Prosklená stěna se roztříštila a z Vaskovičova pravého stehna vytryskly gejzíry krve v místech, kde mu do těla vnikly kulky. Oligarcha se s řevem zhroutil.

Chase vyrazil a strhl Ninu k žebříku. „Zdrhej!“ křikl na ni, ačkoliv si nemohl být jistý, jestli z komory s generátorem vede i jiná úniková cesta. Aby se Nina dostala ke dveřím velínu, musela by proběhnout kolem Kruglova a Maximova, a Chase chtěl Mitchellovi poskytnout volnou palebnou linii.

Další dávka z automatické zbraně skosila dva techniky u ovládacích panelů. Mitchell sklouzl po laně níž a Chase přispěchal, aby ho rozbitým sklem vtáhl dovnitř.

Nina slézala po žebříku a Kruglov ji uviděl. Vytrhl od opasku nůž s černou čepelí a rozběhl se za ní. Nina seskočila na kruhový ochoz a rozhlédla se. Asi v třetině jeho délky, bráno proti směru pohybu hodinových ručiček, od něj vedl můstek k průchodu v betonové stěně obrovské jámy. Vyrazila k němu v okamžiku, kdy na ochoz těsně za ní doskočil Kruglov.

Chase vtáhl Mitchella do velínu a Američan znovu stiskl spoušť XM-201. Dávka zabila dalšího technika a spolu s ním i tři strážné. Maximov se vrhl do úkrytu za ovládacím panelem a kulky ho o vlas minuly.

„Chyběl jsem ti?“ zeptal se Mitchell a ukázal si palcem na rameno. Druhá superzbraň mu visela na popruhu přes záda. „Něco jsem ti přinesl… A sakra, pozor!“

„Kurva!“ Chase uskočil na jednu stranu, Američan na druhou a ovládací panel, za nímž se schovával Maximov, proletěl rozbitým sklem mezi nimi a zřítil se do jámy. Obrovský Rus se na ně vrhl. Mitchellovi se podařilo vystřelit; kulky vyrvaly obrovi kus masa z paže nad loktem.

Zásah ho ani nezpomalil, natož aby jej zastavil. Maximov se usmál, sevřel Američana medvědími tlapami a mrštil s ním na podlahu.

Chase vyskočil na nohy. Buldozer přišpendlil Mitchella k zemi a obě pušky zůstaly uvězněny pod Američanovým tělem.

A zbýval ještě jeden strážný.

Technici, kteří přežili, prchali k východu, ale strážný se řítil na Eddieho, zřejmě rozhodnutý nabrat ho ramenem a srazit rozbitým oknem do jámy. Chase se pevně zapřel a neuhnul ani o milimetr. Počkal, až Rus doběhne těsně k němu, a naznačil úkrok doleva. Strážný se instinktivně vrhl tím směrem, aby mu zabránil v úniku…

Jenže Chase uskočil doprava, rozmáchl se pěstí jako kladivem a zasáhl soupeře do čelisti. Strážný se otočil a napřáhl ruce před sebe, aby zachytil pád, ale dlaně narazily jen na skleněné bodce trčící z rámu a tělo proletělo oknem, o půl metru minulo Kruglova a s řevem se zřítilo na dno jámy.

Nina zaslechla výkřik smrtelné hrůzy a ohlédla se v obavě, že to byl Chase. Stačil jí letmý pohled na padající postavu, aby poznala, že se naštěstí mýlila, ovšem stejný pohled jí prozradil, že Kruglov rychle zkracuje její náskok.

Chase přiskočil na pomoc Mitchellovi. Maximov ho škrtil a opakovaně mu bušil hlavou o podlahu. Z nedostatku jiné zbraně uchopil Eddie židli a roztříštil ji o Rusova široká záda. Židle se rozpadla na kusy, ale Maximov se jen hýkavě zasmál.

„No dobře,“ zavrčel Chase. „Tak co třeba tohle?“ a brutálně nakopl obra do ledviny.

S kterýmkoliv jiným protivníkem by taková rána znamenala okamžitý konec souboje, ovšem Maximov jen potěšeně nahrbil hřbet. „Daaaa,“ protáhl blaženě a šílený úsměv se rozšířil téměř sexuální extází.

Mitchell modral v obličeji a Eddiemu došly nápady…

Moment!

Jestli Maximov vnímá bolest jako slast, potom…

„To se mi snad jenom zdá,“ utrousil Chase, když se přesunul za Buldozera a přiložil mu ruce s roztaženými prsty nad boky, aby ho – polechtal.

Rusa jako kdyby zasáhl elektrický šok. Uvolnil stisk na Mitchellově krku a vyskočil na nohy, obličej zrůzněný hněvem. „To bolí, ty trpaslíku!“

Chase ustoupil. Mitchell na podlaze lapal po dechu a sotva se dokázal pohnout. Futuristická puška mu ležela přes prsa. Na co čekáš? Zabij toho buvola! „Není divu, že jsi pořád tak zatraceně nabručený,“ popichoval Chase Maximova, aby odlákal jeho pozornost od zbraně. „Pokaždé, když si ho honíš, si musíš připadat, jako kdyby tě někdo kopal do koulí.“

Oknem viděl Ninu. Běžela po můstku, Kruglov pár kroků za ní. Mitchell zasténal a překulil se na bok… a puška spadla na podlahu, zapomenutá, jak se její majitel snažil popadnout dech. Sakra!

Chase sjel pohledem ze zbraně na Ninu, pak na Kruglova a zpátky na Maximova. Čas se zoufale krátil. „Kurva práce!“ odplivl si a vrhl se na Rusa. Sklonil se pod jeho nataženými pažemi, zabořil mu pěst do žaludku a mlátil do něj jako kombajn. „Tohle by ti mělo vyvolat na ksichtě zasraný úsměv!“

„Da, trpaslíku!“ hulákal Maximov, jehož síla Eddieho útoku donutila ustoupit. Zvedl paži a zaťal ruku v pěst. „Udělej!“ Pěst dopadla Eddiemu na záda jako perlík na kovadlinu. „To!“ Další úder ho srazil na kolena. „Znovu!“ Poslední rána poslala Angličana k zemi.

Chase se s vyraženým dechem rozhlížel očima uslzenýma bolestí a spatřil Mitchella, který po čtyřech dolezl za Maximova. Puška ležela kousek za ním, stále zapomenutá.

To ovšem Maximov nevěděl…

Chase zaklonil hlavu a usmál se na Rusa. Maximov se zmateně zarazil. „Jestli máš rád bolest,“ zasípal, „tohle se ti bude moc líbit! Teď, Jacku!“

Maximov vytřeštil oči a prudce se otočil. Očekával, že uvidí Mitchella, který na něj míří zbraní.

Zjistil však, že mu Američan klečí u nohou.

Chase vyskočil, nabral Maximova ramenem do zad a postrčil ho dopředu. Obrovský Rus zavrávoral, zakopl o Mitchella – a vyletěl po hlavě z okna. Proletěl kolem prvního ochozu, dopadl na prostřední takovou silou, že ho na jednom místě vytrhl z uložení, a odrazil se do spleti elektrických kabelů pod ním. Se škubnutím se zastavil a zůstal viset za nohu hlavou dolů, sotva při vědomí.

Mitchell se s námahou postavil a zvedl pušku. „Co se stalo?“

Chase neměl ani čas, ani chuť něco vysvětlovat. „Dej mi zbraň!“ vyštěkl. Nina právě zmizela v postranní chodbě, Kruglov hned za ní. Američan sundal z ramene druhou XM-201. Chase mu ji vytrhl z rukou a sykaje bolestí vyrazil k žebříku.

„Eddie!“ zavolal za ním Jack varovně. Chase se po něm ohlédl. Mitchell ukazoval na jeden z obrovských prstenců stále běžícího generátoru. „Neznič magnety!“

„Co by se stalo?“

„Něco dost zlého.“

„Dobrá rada,“ opáčil Angličan s pokřiveným úsměvem a sjel po žebříku.

Nina proběhla betonovou chodbou a ocitla se v uzavřené místnosti bez východu. Sloužila jako skladiště a červenožluté pruhovaná čára na podlaze označovala hranici magnetického pole generátoru. Na polici u protější stěny za čárou leželo protipožární a další záchranářské vybavení. Některé vypadalo jako ocelové, použití jiných, nemagnetických materiálů asi nebylo vhodné nebo se ekonomicky nevyplatilo.

Rozběhla se k ní a popadla hasičskou sekeru. Kruglovovy běžící kroky za ní změnily zvuk z kovového dusotu na můstku na tišší pleskání po betonu. Běžel chodbou…

Nina se otočila a mrštila sekerou proti dveřnímu otvoru. Padala příliš rychle a cinkla o podlahu, ale pak najednou změnila směr a v rozporu s gravitačním zákonem se vznesla! Překročila totiž hranici vymezenou žlutočervenou linií. Nabrala rychlost a letěla chodbou, přitahovaná intenzivním magnetickým polem generátoru. Kruglov polekaně vyjekl, uskočil stranou a vrhl se k zemi. Sekera vletěla do komory s generátorem a s hlasitým břinknutím narazila do prstence elektromagnetu.

Nina potlačila chvilkový šok a rozhlížela se po další zbrani, ale Kruglov už stál na nohou a s matně černým nožem v natažené ruce se rozběhl k ní. „Suka!“ zasyčel.

Nina tomu slovu nerozuměla, ale pochybovala, že ji počastoval komplimentem. Chtěla ustoupit, ale neměla kam. Lapená do pasti zvedla ruce k obraně. Kruglov vycenil zuby a přiskočil k ní.

Nina se rozmáchla a podařilo se jí zasadit mu úder ze strany na bradu. „Jo, taky na tebe seru!“

Kruglov překvapeně uskočil, ale pak zlostně odfrkl a znovu se na ni vrhl. Chtěla mu srazit ruku s nožem na bok, jak ji to Chase učil, ale Rus byl připravený. Když ho uchopila za zápěstí, otočil se a loktem druhé ruky ji nabral do čelisti. Vykřikla bolestí a před očima jí naskočily mžitky. Kruglov vykroutil ruku z ochablého sevření a udeřil ji koncem rukojeti do týla.

Nina zavrávorala. Kruglov ji chytil zezadu pod krkem, přitiskl jí špičku nože k žebrům a táhl ji zpátky chodbou.

Chase je spatřil, jak vycházejí z chodby. Zastavil se a zvedl pušku, ale Kruglov teď držel Ninu před sebou jako živý štít. Díval se přes mířidla a snažil se umístit střed nitkového kříže na Rusovu hlavu, ale ten se za svým rukojmím neustále pohyboval a měnil cíl. Chase navíc neviděl, kde drží nůž, kterým zajatkyni ohrožuje. I kdyby ho zasáhl, Nina mohla utrpět smrtelné zranění.

Kruglov došel k lávce a pomalu po ní ustupoval. Chase kráčel za ním. „Pusť ji, kokotí hlavo!“

„Tohle už jsme jednou zažili, ne?“ odpověděl Rus s chladným úsměškem. „Víš, že ji klidně zabiju, tak odhoď tu zbraň.“

Chase se zastavil v místě, kde se na ochoz napojoval můstek. Chvíli nehybně stál, pušku namířenou na Kruglova… A pak ji odhodil, až spadla Nině k nohám; hleděla na něj a nemohla uvěřit, že se tak snadno vzdal.

Kruglov mrkl na futuristickou zbraň. „Jedna z Mitchellových hraček? Už se těším, až ho s ní zabiju.“ Rychle zasunul nůž do pochvy, stáhl Ninu s sebou a sklonil se pro pušku. „Ale ty půjdeš první.“

Sáhl po zbrani a sklopil k ní oči – a v tom zlomku vteřiny, kdy se na něj nedíval, Chase významně mrkl na Ninu. Oplatila mu pohled, celá zmatená, ale připravila se na to, že se něco stane.

Kruglov se napřímil s puškou v ruce a namířil na Eddieho. Jeho úsměv se rozšířil, když stiskl spoušť.

Nic se nestalo.

Zkusil to ještě jednou. Spoušť slabě cvakla, ale puška nevystřelila. Samolibou aroganci vystřídal vztek, když si Rus uvědomil, že na něj Chase vyzrál.

Nina využila chvíle, kdy zabijákova pozornost polevila, a vrazila mu levý loket do žaludku. Kruglov sebou škubl a pustil ji.

Chase se k protivníkovi rozběhl, aby si to s ním vyřídil ručně. Kruglov uhodil Ninu pažbou a odmrštil ji stranou, až narazila na zábradlí ochozu. Volnou rukou přejížděl po zbrani a hledal pojistku nebo jiný bezpečnostní mechanismus…

Nahmatal odpalovací tlačítko granátometu.

Eddieho od něj dělilo ještě několik kroků. Netušil, zdali je granátomet také vybaven biometrickým zámkem, nebo ne. Mitchell ho rozhodně otiskem dlaně nenaprogramoval.

A záblesk nejistoty v jeho obličeji Kruglovovi stačil, aby pochopil, že má ještě šanci…

Rus švihl zbraní nahoru a vystřelil ve stejném okamžiku, kdy se Chase vrhl na můstek vedoucí ke skladišti. Granát proletěl kolem něho, zasáhl ochoz asi pět metrů daleko a vybuchl. Rozmetal celou sekci a shodil ji do jámy.

Tlaková vlna se opřela do Eddieho a málem ho shodila přes zábradlí do propasti. Projektil byl sice malý, ale dost silný, aby prorazil zeď. Chase se ohlédl. Nina se opírala o zábradlí a Kruglov měl ve tváři výraz šílené radosti, když poznal, jak výkonnou zbraň drží v rukou. „Nino! Jdi za Jackem!“ křikl Chase a vběhl do chodby. Ke dveřím do skladu se dostal ve chvíli, kdy někdejší důstojník KGB vypálil druhý granát.

Za Eddiem explodoval beton a výbuch ho tvrdě srazil na zem. Klouzal po podlaze, přejel přes žlutočervenou čáru a zůstal ležet před policí se záchranářským vybavením. V uších mu dunělo a vykašlával prach, ale věděl, že musí něco udělat. Divoce se rozhlédl – a zjistil, že se ocitl ve slepé uličce.

Ve dveřích se vynořila silueta zahalená prachem. Kruglov. A věděl, že Chase nemá kudy uniknout.

Eddie přesto vstal, aby se mu postavil. „Bojuj až do konce,“ řekl sám sobě. Sáhl na polici a hledal jakoukoliv zbraň, třeba kovovou trubku.

Uvědomil si, že některé nástroje jsou vyrobeny z…

„Tahle puška se mi líbí,“ poznamenal Rus. „Dokonce má malou obrazovku, která mi ukáže, kolik zbývá nábojů. A kolik granátů. Vidím, že mám ještě jeden. To by mělo stačit.“

Chase se díval, jak Kruglov vystupuje ze zvířeného oblaku prachu z rozdrceného betonu, a napjatě sledoval jeho výraz. „Takže bys ho měl raději využít. Protože jestli ne, vrazím ti hlaveň do prdele a stisknu spoušť.“

Kruglov se naposled usmál uslintanou žabí tlamou. „Když na tom trváš…“

Přimhouřil oči v očekávání výstřelu, prst na odpalovacím tlačítku ztuhl.

Chase se vrhl stranou.

Granát ho o vlásek minul a po nárazu do zdi vybuchl. Police se roztříštila a předměty na ní uskladněné se rozletěly po místnosti.

Přes žlutočervenou čáru…

Kusy oceli letící vzduchem najednou prudce zrychlily a všechny se stočily ke dveřím, neodolatelně přitahovány elektromagnetickými prstenci do komory za chodbou – a Kruglov jim stál v cestě.

Rus zaječel, když jej zasáhly první nástroje. Šroubováky se mu zarývaly do masa, větší předměty do něj narážely silou, která lámala kosti. Smetly jej do chodby a hnaly ho dál, až se zastavil o generátor – přesněji řečeno o válcový hasicí přístroj, který se mu zaryl do břicha tak prudce, že jeho konec prorazil zády ven. Kruglov, z něhož stříkala krev, sjel po válci, na který se napíchl, a pak převzala vládu gravitace. Sletěl do jámy, narazil do prostředního ochozu a v přemetech se zřítil na dno s výmluvným zapraštěním drcených kostí.

Chase nic neslyšel. Nemohl se zorientovat a v uších mu dunělo, výbuch granátu jej málem připravil o sluch. Otevřel oči a zjistil, že leží zhroucený v rohu místnosti. Ze zdi nad jeho hlavou trčel zabodnutý maticový klíč. Na podlaze se válely kusy betonu a rozházené nářadí.

Překulil se na bok a luskl si prsty u ucha. Na třetí pokus konečně něco zaslechl, slabé lupnutí na pozadí hukotu. Naštěstí neohluchl trvale.

Kruglov je tedy mrtvý, ale co Nina? Je v bezpečí? Vyškrábal se na nohy a otřesený se belhal ke dveřím. Plastová puška ležela v chodbě. Zvedl ji a vrávoral po můstku.

První Kruglovův granát zničil velkou část kruhového ochozu a zející mezera byla příliš široká na to, aby ji přeskočil. Aby se vrátil do velínu, bude muset generátor obejít delší trasou. Nina se na něj dívala rozbitým oknem a vzrušeně křičela, avšak Chase neslyšel, co říká. Zavolal na ni, že se mu nic nestalo – alespoň si myslel, že to řekl, protože sluch mu prakticky nesloužil –, a zahájil obchůzku po lávce.

„Zdá se, že je v pořádku,“ řekla Nina Mitchellovi, který se skláněl nad zraněným Vaskovičem.

„Výborně,“ odtušil Američan s podivným nedostatkem nadšení. „Tak, Leonide, chceš vědět, proč tvůj systém nefungoval?“

Miliardář si svíral zraněnou nohu a podíval se na něj očima přivřenýma bolestí. „Táhni k čertu.“

„Obávám se, že to nepůjde, stojím na straně andělů. Ale vážně, nejsi zvědavý?“ Ukázal na generátor, kolem nějž stále šlehaly elektrické výboje. „Byl jsi zatraceně blízko. Tvoji lidé dokázali systém spustit navzdory dezinformacím, kterými jsem je krmil ohledně postupů používaných v zařízení DARPA. A dokonce jsi získal Excalibur, životně důležitý supravodič. Ale pořád ti chyběla jedna věc, o které jsem ani já nevěděl, dokud jsme v Anglii nenašli ten meč. Zajímá tě, co to bylo?“

„Co?“ zasípal oligarcha.

Ninu šokovalo, když Mitchell ukázal na ni. „Ona. Ona ti chyběla, Leonide. Je klíčem k správné funkci systému. Má to něco společného s bioelektrickým polem jejího těla. Nevím přesně co, ale zjistíme to. Ovšem bez Niny, která dokáže meč nabudit, nemáš nic než krásnou nablýskanou starožitnost.“ Vstal. „Tak, teď to víš.“

A než si Nina uvědomila, co dělá, střelil Vaskoviče do srdce. Rus se zachvěl, pak ztuhl a byl mrtvý.

„Ježíši Kriste!“ zaječela. „Cos to sakra udělal?“

„Svou práci,“ odpověděl lhostejně. „Cílem této mise bylo ukončit Vaskovičovy aktivity a zajistit Excalibur.“

„Tys to celou dobu věděl!“ Nina cítila, jak v ní s ustupujícím šokem narůstá vztek. „Věděl jsi, že toto zařízení neslouží jako zbraň.“

„Samozřejmě že jsem to věděl.“ Sklonil pušku, překročil Vaskovičovo tělo a sáhl do kapsy.

„Tak proč jsi ho zabil? A všechny ty další lidi?“

„Protože nesmíme připustit, aby touto technologií disponoval někdo jiný než my. K jakémukoliv účelu.“

„Máte vlastní systém, co?“ uvědomila si Nina. „DARPA postavila stejný generátor, jako je tento.“

„Máš pravdu,“ přiznal Američan a podíval se z okna. Chase se dostal zhruba do dvou třetin cesty kolem generátoru. „Jediný problém je, že taky nefunguje. Ale už brzo bude. Eddie! Eddie! Slyšíš mě?“

Hukot v uších natolik zeslabil, že Chase rozeznal vlastní jméno, avšak ostatním slovům nerozuměl. Zastavil se, natočil hlavu k velínu a přiložil si dlaň k uchu, aby naznačil potíže se sluchem.

„Asi nám trochu ohluchl,“ poznamenal Mitchell. „Zkusíme, jestli uslyší tohle.“

Zvedl pušku a stiskl spoušť.

Nahluchlý nebo ne, Chase vždycky poznal, když po něm někdo střílel. Uskočil z dráhy střel a výbušné kulky dopadající na ochoz vytrhávaly jen kovové úlomky.

Nina se vrhla na Mitchella, aby mu strhla hlaveň. Pleskl ji levou rukou do předloktí a Nina ucítila bodavou bolest a pak rychle se šířící chlad. Odtáhl levačku a odhalil malý plastový disk upevněný na kroužku u kořene prostředníku. Trčel z něj krátký hrot potřísněný její krví.

Zavrávorala na ochromených nohou. „Co… Cos to provedl?“

„Potřebuju, abys pro mě něco udělala.“ Jeho hlas jako by vycházel z konce dlouhého potrubí. „Ale nevěřil jsem, že bys to udělala dobrovolně.“

„Ty zkur…,“ podařilo se jí zamumlat, než se jí podlomila kolena. Dopadla na podlahu, ale už nic necítila, temnota jí otupila všechny smysly.

29

Chase ukrytý za podpěrou generátoru opatrně nahlédl do velínu a viděl, jak se Nina skácela k zemi. „Ty hajzle!“ zasyčel, namířil na Mitchella a stiskl spoušť.

Nic se nestalo. Přepnul selektor na jiný typ munice. A znovu to zkusil. Pořád nic.

Američan něco křičel a Chase napínal uši. „Identifikace cíle, Eddie!“ zvolal Mitchell a pozvedl pušku. „Nemůžeš vystřelit na nikoho, kdo má tuto zbraň. Ty nemůžeš, zato já jsem blokovací zařízení na své zbrani vypnul a…“

Ještě nedomluvil, když Chase namířil nad něj a vypálil proud výbušných kulek do stropu velínu. Digitální počitadlo munice spadlo z dvacítky na nulu během půldruhé vteřiny a puška vibrovala jako motorová pila. Mitchell uskočil před deštěm suti. Chase ho sledoval ústím hlavně a přehodil selektor na použití průbojných střel v naději, že nízká zeď pod oknem odstíní senzor a že bude moci vystřelit na Američana skrz ni. Zbraň však cvakla naprázdno.

Na displeji náhle zablikala červená výstraha. Chase ucítil pronikavý pach spáleniny a odhodil pušku, z níž se vyvalil černý kouř. Polymerový rám začal praskat a naskočily na něm puchýřky. Mitchell na dálku aktivoval samodestrukční zařízení zbraně, které změnilo elektronické obvody v seškvařenou strusku.

Chase skočil zpátky za podpěru a čekal, kdy Mitchell, který nyní stál proti zcela bezbrannému protivníkovi, opětuje palbu. Nic se však nestalo. Nad jeho hlavou zajiskřil vidlicovitý elektrický výboj a Chase pochopil proč. Kolem konstrukce se táhly prstence elektromagnetů. Američan myslel své varování, aby je nepoškodil, vážně.

Což by mu mohlo poskytnout příležitost proniknout do velínu. Jestli se udrží dost blízko u…

Tlumené bouchnutí ho varovalo před bezprostředně hrozícím nebezpečím a měl sotva dost času zakrýt si obličej, než granát zničil sekci ochozu před ním. Tlaková vlna ho srazila na záda. Vyškrábal se zpátky pod ochranu magnetů a všiml si, že má odříznutou cestu do velínu a že uvízl na poškozené lávce.

Mitchell přehlédl situaci a spokojeně se zaculil. Pak přistoupil k Nině a přehodil si ji přes rameno.

Chase se domníval, že ji odnese k východu, ale Američan místo toho sestoupil po žebříku na jeho úroveň a nastoupil na plošinu výtahu, který vedl na dno jámy. Stiskl tlačítko a s Ninou stále na rameni začal klesat.

Chase ho bezmocně sledoval, neměl nic, čím by jej zastavil. Podíval se na generátor. Svislé nosníky oddělovaly od elektromagnetů masivní izolátory, ale Eddie netušil, jak velký proud prstenci prochází. A jinak se na ochoz pod velínem nedostane. Jediný chybný krok a usmaží se.

Plošina výtahu minula Maximova, který v mrákotách pořád visel za nohu zamotanou do kabelů, a zastavila se na dně jámy. Vedle ní ležel mrtvý Kruglov a rám s Excaliburem se nacházel v geometrickém středu rámu. Mitchell k němu zanesl Ninu. Pak odložil pušku a natočil nehybnou ženu k meči. Vzal ji za zápěstí a natáhl jí ruku k jílci…

„Ne!“ zaječel Chase šílený strachem, že Američan chce jeho snoubenku zabít elektrickým proudem, ale už bylo pozdě. Mitchell přitiskl ochablé prsty k rukojeti.

Oslnivý záblesk modrého světla a Excalibur se pronikavě rozzářil. Frekvence a intenzita elektrických výbojů nad Eddieho hlavou znatelně vzrostly.

S očima přimhouřenýma před oslepujícím jasem tiskl Mitchell Nininu dlaň k jílci. „Co říkáš, Eddie?“ křikl z plných plic, ale přes hukot generátoru jej bylo sotva slyšet. „Paráda, co?“

„Co to kurva děláš?“

„Uvádím Vaskovičův systém do chodu. Škoda že se toho nedožil, ale nevadí. Hele!“ Odtáhl Nininu ruku od meče; zář okamžitě zhasla, ale hukot generátoru se nezeslabil. „Ano! Systém překonal prahovou hodnotu. Měl jsem pravdu!“

Položil bezvládnou Ninu na podlahu, pak sundal ze zad batoh a otevřel ho. V kusu kovu uvnitř Chase poznal největší díl Caliburnu. Mitchell opatrně vsunul zlomenou čepel do rámu vedle Excaliburu a oba meče se dotkly. Pak opět zvedl Nininu ruku a položil ji na jílec Excaliburu. Meč se rozzářil – a stejně tak i část Caliburnu, i když mnohem slaběji. Elektrický hukot začal zase stoupat.

Mitchell odtáhl Nininu ruku. Modré světlo zhaslo, ale hluk generátoru nadále sílil. Američan uchopil Excalibur za rukojeť a vytáhl ho ze stroje, ale Caliburn nechal na místě. Kolem kopule vířily elektrické výboje. Uložil Excalibur do ruksaku a zvedl si ho na záda, sklonil se pro Ninu, vzal pušku a vrátil se k výtahu.

„Musíme se rozloučit, Eddie,“ řekl, když vyjel nahoru. „Neber to osobně. Já prostě nemohu nechat naživu nikoho, kdo viděl, co jsem tu dělal.“

„Tak to já se s tebou kurva nerozloučím! Fakt ne!“ křikl Chase. „A co, zastřelíš mě?“

„Něco podobného. Toto místo je jen krůček od toho, aby se z něj stala zbraň. Sestava vnějších antén dokáže přitáhnout energii, ale také ji vyslat. Miliony wattů výkonu. Teď, když je do něj vložen supravodič – sice ne tak účinný jako Excalibur, ale postačí – a reakce probíhá samovolně, systém bude nasávat víc a víc zemské energie. A já ji potom najednou uvolním, v jednom obrovském výbuchu.“

„Chceš to tady vyhodit do povětří?“

„Můžu tak získat empirická data pro zařízení, které sestrojila DARPA! Nastavím antény tak, aby zahřály ionosféru přímo nad kopulí a pak do ní nasměruju celý výkon generátoru. Paprsek zemské energie se odrazí kolmo dolů a zničí celý komplex.“

„Moc pěkné,“ ušklíbl se Chase jedovatě. „A co Nina?“

„Beru ji s sebou. Potřebuju ji živou. Alespoň do té doby, než najdu někoho jiného, kdo dokáže rozzářit Excalibur. Sbohem, Eddie.“ S Ninou na rameni vylezl po žebříku do velínu.

„Do prdele!“ ulevil si Chase a horečně se rozhlížel po jiné cestě z jámy s generátorem. Nic neviděl. Občas zahlédl Mitchella, který nastavoval různé ovládací prvky. Intenzita záblesků pod kopulí vzrostla, elektrické výboje se vinuly kolem zařízení jako tekutí hadi.

Doběhl na konec zborceného ochozu. Přes mezeru visela zkroucená část lávky, z níž jako vyplazený jazyk trčel kus mřížového roštu. Možná by na ni dosáhl…

Spěšně ustoupil, aby se mohl rozběhnout. Pohled do velínu: Mitchella nebylo vidět. Pořád ještě programuje systém, nebo už prchá i s Ninou?

Její jméno zapůsobilo na Eddieho jako ostruhy na koně. Rozběhl se. Podlaha ochozu pod ním rytmicky duněla. A to už dosáhl okraje mezery a skočil…

Letěl…

Padal.

Vymrštil paže a mávající ruce bolestně narazily na vyčnívající mříž. Jedna uklouzla, ale druhá se zachytila. Zhoupl se, jak se utržená část ochozu prohnula pod jeho tíhou.

Pak se utrhla a padala do jámy.

Kolem se mihl prostřední ochoz.

Utržený díl do něj narazil. Chase se neudržel mříže, sjel pod ochoz a řítil se volným pádem.

Uhodil se do svazku kabelů a pokusil se ho zachytit. Marně. Ruce mu sklouzly po hladké izolaci. Další svazek… Neudržel se na žádném a každá promarněná příležitost ho přiváděla blíž ke smrti vedle Kruglova na dně jámy.

Zachytil poslední kabelový svazek nad volným prostorem.

Ramenem mu projela nesnesitelná bolest, ale pád se zastavil. Houpal se na silném vodiči jako loutka a lapal po dechu. Zmobilizoval síly a zachytil se i druhou rukou.

Jenže co mu to bylo platné? Pořád visel více než dvacet metrů nad betonem a kovem, které jeho pád moc nezmírní. A někde nahoře již začalo odpočítávání výbuchu.

„Tohle není dobré,“ zamumlal.

Ke svému velkému překvapení zaslechl odpověď. Zasténání. Otočil se a spatřil Maximova, který visel za nohu na kabelovém svazku nad ním a trochu stranou. Obrovitý Rus zamrkal kalnýma očima a pak zaostřil pohled na Eddieho. Jeho obličej převrácený vzhůru nohama se zkřivil vztekem. „Ty!“

„Jo, já,“ opáčil Chase. „A sakra,“ dodal, když se Maximov natáhl ke kabelům pod sebou.

Zachytil horní vodič ve svazku. „Tys mě chtěl zabít. Teď zabiju já tebe!“

„Ale ne, sakra!“ vyjekl Chase, když Buldozer začal tahat za kabely a snažil se ho setřást. „Za chvíli to tady celé vyletí do vzduchu!“

Maximov promluvil rusky – Chase si jeho odpověď přeložil jako kecáš – a zatahal za svazek ještě usilovněji.

„Ne, poslouchej mě, ty debile!“ hulákal Chase s rostoucím zoufalstvím, protože jeho sevření začalo povolovat. „Ten hajzl Mitchell nás všechny zradil!“

„Ha! To máš za to, žes mu věřil!“

Eddieho levá dlaň sklouzla z kabelů. „A kurva!“ vyjekl. Pod ním vířila hlubina. Pokusil se znovu zachytit oběma rukama, ale na rozkývaný svazek nedosáhl. „Vaskovič je mrtvý!“ vykřikl zoufale. Docházely mu nápady. „A jestli odsud rychle nevypadneš, budeš taky mrtvý!“

Tím obra konečně upoutal a Maximov přestal lomcovat kabely. „Šéf je mrtvý?“

„Jo! Mitchell ho zabil! Nastražil nám past! Pozabíjel všechny svědky, aby zahladil stopy. Jsme jediní, kdo přežil, ale musíme odsud co nejrychleji utéct, nebo taky zemřeme! Podívej se!“ Horečně ukázal na vzteklý roj blesků šlehajících pod kopulí. „Každou chvíli to tady vybuchne!“

Výraz Maximovova obličeje se změnil ze zlosti na obavy. „Nelžeš?“

„Ne, kurva! Nelžu! Jestli si vzájemně nepomůžeme, oba tady zařveme!“

„A když ti pomůžu, jak vím, že pomůžeš ty mně?“

„Sloužil jsi u Specnaz, že? U speciálních jednotek. Já taky. U Speciální letecké služby. SAS. Stejná práce, akorát jiní šéfové! Kamarádům z čety bys věřil, tak věř prosím i mně!“

Rus se zamyslel a pomalý myšlenkový proces se téměř zračil v jeho tváři. Pak konečně promluvil: „Co chceš, abych udělal?“

„Vytáhni mě nahoru. Já potom vylezu na ochoz a vytáhnu tebe!“

Další mučivě pomalé zpracování informací. „Tak jo, pomůžu ti. Ale jestli mě potom necháš ve štychu, zabiju tě! I kdybych měl kvůli tomu vylézt z hrobu!“

„Přestaň už kurva kecat a vytáhni mě!“ Kabelový svazek už sebou neházel a Chase se mohl zachytit oběma rukama. Maximov počkal, až se pevně držel, a pak tahal za těžké přadeno, až Chase dosáhl na silnější svazek kabelů nad sebou.

„Dobře, můžeš pustit,“ zavelel Eddie. Maximov uvolnil sevření, svazek se znovu svěsil a Chase si na přadeno stoupl. S pevnou oporou pro nohy pak relativně snadno vyšplhal po kabelech ke stabilitě prostředního ochozu.

Nedaleká svodidla výtahu ho neodolatelně lákala. Podíval se dolů na Maximova zachyceného za nohu. Napadlo ho, že by měl mnohem lepší šanci uniknout živý, kdyby vyrazil hned teď a sám.

Zavrhl tu myšlenku. Dal své slovo.

Dva kroky daleko ležela na podlaze ochozu kovová tyč, zlomený kus zřícené horní lávky. Chase ji popadl, sklonil se pod zábradlí, jednou rukou se ho zachytil a druhou spustil tyč co nejníže. „Chyť se!“ křikl. Hluk generátoru zesílil do pronikavého jekotu, pod kopulí se míhaly rozeklané blesky.

Maximov se ohnul v pase a snažil se zachytit tyč. Chase se natahoval, aby její konec dostal ještě hlouběji. Chybělo sotva pět centimetrů. „No tak, snaž se!“

„Nemůžu… dosáhnout!“ zasípal obr, jemuž na krku naběhly šlachy jako provazy. Měl tak vyvinuté svaly, že mu vlastní tělo bránilo v pohybu, víc se prostě předklonit nedokázal.

„Nemůžeš dosáhnout?“ Chase změnil hlas v posměšný řev instruktora nováčků. „Ale ano, můžeš dosáhnout, ty přerostlý ruský buzerante! Specnaz? Spíš Buznaz! Hromada chlupatých buziků, co se můžou vzájemně píchat do prdele i na sněhu, jak jsou teplí!“

Maximov se se vzteklým řevem vymrštil a jeho ruka uchopila konec tyče. „Jo! To je ono!“ houkl Chase a vší silou přitahoval tyč k sobě. Rus se chytil zábradlí a natáhl se dolů, aby si uvolnil kotník ze smyčky. Pak se vyšplhal na ochoz.

Chase se rozběhl k ovládacímu panelu výtahu a stiskl přivolávací tlačítko. Plošina začala klesat. „Pojď sem! Hod sebou!“ volal na Rusa. „A jen tak mimochodem, omlouvám se za ty kecy o teplouších.“

„Nevadí,“ zabručel Maximov. „Možná ti jednoho dne řeknu, co podle nás znamená zkratka SAS.“

Plošina klesla na úroveň prostředního ochozu. Skočili na ni, ještě než zastavila, a Chase praštil do tlačítka nahoru. Trvalo snad celou věčnost, než se výtah dal znovu do pohybu. Kolem šlehaly elektrické výboje a vzduch jako by se třásl, jak výkon generátoru rostl a rostl.

Vyjeli k nejvyššímu ochozu. Chase seskočil z plošiny a běžel k žebříku. Jako kočka po něm vylezl do velínu, Maximov hned za ním. Mitchell zmizel a Nina s ním. V místnosti zůstali pouze mrtví.

A dva zatím živí, kteří určitě zemřou, jestli ihned nevypadnou. „Makej!“ zařval Chase.

Proběhli kontrolním stanovištěm. Chase vrhl žádostivý pohled na zamčenou skříňku se svými věcmi a pokračoval ke dveřím. Temnotu za nimi nyní narušovaly nadpozemské záblesky. Oba muži vyběhli z budovy do ledového chladu.

Před nimi se nacházela horní stanice lanovky. Vůz, kterým se sem dostali, zmizel a jeho prázdný protějšek právě přijížděl na vrchol po souběžné koleji. Za ním na úbočí kopce tančily na stovkách antén, od jejichž hrotů sršely jiskry, obrovské měňavé spirály energie. Chase před sebou viděl vlastní stín. Nevytvářely ho reflektory na budově, ale něco mnohem jasnějšího, méně stabilního a nesrovnatelně nebezpečnějšího.

Něco, co se chystalo vybuchnout.

Doběhl na hřeben svahu a po hlavě se vrhl za něj. Ze sestavy antén se s oslepujícím zábleskem a s rachotem, při němž se roztřásla země pod nohama, zvedl gigantický světelný prst a budovu s generátorem obklopila přehrada nepředstavitelně silné energie.

Záblesk sice trval pouze okamžik, ale i tak většina antén v žáru roztála. Chase se kutálel po zarostlém svahu a tiskl si dlaně k uším. Věděl, že to zdaleka nebylo všechno.

Z nebe přisvištělo kopí intenzivního modrobílého světla a zapíchlo se do kopule, která se roztříštila na milion kousků, zatímco hrot kopí pokračoval do útrob budovy a zabodl se do generátoru.

Veškerá nahromaděná zemská energie, která v systému ještě zůstala, se během jediného zlomku vteřiny uvolnila. Generátor se rozpadl. Síla výbuchu rozdrtila betonové stěny jámy a vytrhla z vrcholku kopce desetitisíce tun horniny, takže vznikl obrovský kráter. Z kruhové budovy zůstal pouze prach. Tlaková vlna ve vteřině změnila rozsáhlý komplex v hromady trosek a suti a šířila se dál jako děsivě rostoucí koule, ztělesňující totální destrukci.

Síla exploze zasáhla Eddieho z nitra země. Kolosální zadunění jako z hlubin pekla jej vymrštilo do vzduchu v záplavě hlíny a kamení. Dopadl o kus níž po svahu na silnici, která se vlnila jako při zemětřesení. Ke svému nesmírnému štěstí si všiml, že ho jen pár kroků dělí od tunelu pod strmě stoupajícími kolejemi lanovky, který nabízel alespoň nějaký úkryt. Skočil do něj a v příští vteřině začaly kolem padat trosky budovy, která skrývala generátor.

Dolů svahem se valil mrak dusivého prachu a dopadající kusy kovu a betonu roztřásly zemi v děsivém rytmu připomínajícím přehradnou dělostřeleckou palbu.

Gigantická bouře postupně utichala.

Déšť trosek se změnil v mrholení. Chase se posadil a rozkašlal se. Mhouřil oči do prachu odfoukávaného nad pevninu studeným větrem od moře. Celé úbočí pokrývaly ohníčky v místech, kde roztavený kov z pokroucených a zčernalých antén spadl do trávy.

Vylezl z tunelu. Výbuch zbavil svah nad ním porostu a hlíny a zůstala holá skála. Dole pořád jasně svítily lampy v doku. Sovětský svaz postavil kotviště ponorek tak, aby odolalo všemu kromě přímého zásahu jadernou náloží. Další dvě světla zářila mnohem blíž – dole vedle silnice ležel automobil převrácený na bok.

Zaslechl tlumené klení v ruštině. „Hej!“ zvolal a seběhl po svahu k místu, odkud se nadávky ozývaly. „No teda, Buldozere! Jsi v pořádku?“

Maximov ležel opřený o vzpěru lanové dráhy, pokrytý hlínou a kamínky. Obluzeně zvedl hlavu a zamžoural na Eddieho. „Aha, to jsi ty?“

„Můžeš se pohnout? Jsi zraněný?“

Obr se zazubil. „Da. Co to bylo? Zdálo se mi, že to je… boží oheň!“

„To nezpůsobil žádný bůh, nýbrž Mitchell. Ale až ho najdu, nakopu mu prdel tak, že odletí do nebe. Pořád jsi se mnou?“

Maximov přikývl a Chase mu pomohl vstát. „Co uděláme?“

„Budeme pronásledovat Mitchella. Unesl Ninu a ukradl meč. A já tomu hajzlovi nenechám ani jedno, ani druhé. Takže jdeme.“

Sestupovali po svahu vedle kolejí lanovky a kličkovali mezi ohni a pokroucenými anténami. Mořská bríza již odvála většinu prachu a Chase lépe viděl na bývalou ponorkovou základnu. Na přístavní hrázi postřehl pohyb.

„Do prdele!“ Ačkoliv se postavy na tu dálku zdály mrňavé, v širokém dalekém okolí existoval jediný muž, který by přes rameno nesl druhého člověka, navíc když oním člověkem byla žena s dlouhými rusými vlasy.

Chase poznal, kam Mitchell Ninu odnáší. U vzdáleného konce dřevěného mola se houpaly dva přivázané malé čluny. Agent DARPA nechtěl uniknout vzduchem, ale po vodě.

Musí jít po něm – nebo mu zabránit, aby Ninu odnesl.

„Toho nikdy nechytíme!“ povzdechl si Maximov, ale Chase zastával jiný názor, protože právě v té chvíli se pozorně zadíval k převrácenému vozidlu. Z otvoru po vyraženém čelním skle mercedesu třídy GL visel zakrvácený muž, v němž Eddie poznal technika z velínu. Unikl Mitchellovým jatkám a pokusil se ujet do bezpečí, ale zemětřesení vyvolané výbuchem převrátilo SUV mimo vozovku. Přiblížili se a viděli, že motor ještě běží a z výfuku unikají obláčky kouře.

„Jak moc jsi silný?“ zeptal se Chase Rusa. „Aspoň jako Arnold Schwarzenegger?“

„Arnie je ve srovnání se mnou baba,“ prohlásil Maximov pyšně a zapumpoval mohutnou paží.

„Paráda! V tom případě mi pomoz převrátit tento krám zpátky na nohy.“

Přistoupili k mercedesu, Chase zepředu, Maximov zezadu, zapřeli se nohama do země a zabrali. Dvoutunový automobil dopadl s těžkým žuchnutím na kola. „Stejně ho nedoženeš,“ zapochyboval znovu Rus. „Silnice je moc dlouhá.“

Chase otevřel zprohýbané dveře a vytáhl mrtvolu řidiče. „Žádnou silnici nepotřebujeme.“ Vylezl na sedadlo a zapnul si bezpečnostní pás. Kabina byla posetá střepinami skla a uvolněné airbagy se zvadle houpaly pod svými přihrádkami, ale jinak se zdálo, že všechno ostatní funguje. „Jedeš se mnou?“

Maximov se nacpal na sedadlo spolujezdce a nejistě na Eddieho pohlédl. „Stihneme to?“

„Musíme.“ Mitchell došel do třetiny délky mola. Chase natočil volant dolů svahem. „Vezmeme to terénem!“

Sešlápl plyn k podlaze.

Mercedes sjel z krajnice a poskakoval dolů hrbolatým strmým svahem. Chase škubal volantem ze strany na stranu a vyhýbal se anténám.

Rychle se blížili ke spodní větvi silnice. Chase strhl SUV do smyku a v gejzíru hlíny vjel na popraskaný asfalt. Mercedes najel na násep, vznesl se do vzduchu a s žuchnutím dopadl do kolejiště lanovky. Chase smýkl volantem a pustil se podél kolejí dolů.

Nadskakovali na pražcích a řítili se k úpatí kopce. Maximov znovu zaklel a vzepřel se o palubní desku. Chase mrkl na chvějící se ručičku tachometru. Už jeli přes šedesát a ještě zrychlovali, a to ani neměl nohu na plynu.

Ale nemohl zpomalit, ještě ne. Mitchell s Ninou už došel do poloviny mola.

Trať vedla přímo po spádnici a mizela v tunelu. Půlkruh světel částečně zakrýval hranatý objekt – vůz lanovky, který jim blokoval cestu. Malý rozchod nenabízel na volné koleji dost místa.

Chase spatřil těsně před tunelem vyvýšenou betonovou plochu, která sahala až k okraji útesu. Stály na ní mohutné válcové nádrže, nejspíš sklad paliva.

Neměl jinou možnost.

Vší silou dupnul na brzdu a strhl volant. Pneumatiky a brzdové kotouče dvojhlasně zakvílely. Děsivý náraz, jak kola přeskočila koleje, a mercedes se valil bokem k betonové plošině. Vyvrátil drátěný plot a narazil do betonu tak prudce, že se málem převrátil.

Chase horečně smýkl volantem do protisměru. Vůz chvíli balancoval na dvou kolech, než zase dopadl na všechny čtyři a mířil přímo na jednu z palivových nádrží.

Zakroutil volantem na druhou stranu. Mercedes dostal smyk, otočil se… a zastavil. Dotýkal se bíle natřeného pláště nádrže, dveře se prohnuly dovnitř.

Maximov sebou škubl, když si uvědomil, jak málo je dělilo od smrti v plamenné výhni. „Příště řídím já.“

„Ne, ty si tady vystoupíš,“ utrousil Chase. „Leda že by sis chtěl zaplavat.“ Bodl palcem k útesu.

Maximov vytřeštil oči. „Ty ses zbláznil.“

Eddie otevřel dveře na své straně. „Zbláznil? To ne. Ale kurevsky jsem se nasral!“ Zařadil zpátečku a s nervy drásajícím zvukem trhajícího se kovu urazil dveře mercedesu o nádrž. „Myslím to vážně. Vypadni!“

Rus už nic nenamítal. Spěšně si otevřel a vyskočil z auta. Chase ani nečekal, až přibouchne dveře. Zařadil jedničku a šlápl na plyn. Kolem se míhaly palivové nádrže, SUV nabíralo rychlost. Za okrajem útesu se objevila temná mořská hladina.

A světla na konci přístavní hráze.

Chase upravil směr, namířil přímo k nim, prorazil chabý bezpečnostní plot na okraji převisu a více než osmdesátikilometrovou rychlostí přeletěl přes hranu skaliska.

Vyskočil, když se SUV ve vzduchu převrátilo na střechu, a řítil se k vlnám. Měl sotva dost času natáhnout ruce před sebe a prohnout se v pase. Vzápětí prorazil šipkou hladinu a zajel do moře nedaleko mola.

Mercedes následoval těsně za ním, a sotva Chase zmizel pod vodou, dopadl předkem na přístavní hráz a explodoval. Výbuch roztříštil dřevěný okraj mola a odhodil šokovaného Mitchella, který stál sotva deset metrů daleko, od člunů a srazil ho na zadek.

Odhodil omdlelou Ninu na prkna, vyskočil a chvíli nevěřícně zíral na hořící vrak, než se podíval na moře. Mercedes mohl řídit jediný člověk. „Eddie!“ zaburácel, strhl z ramene pušku, přiběhl k okraji mola a namířil na rozbouřenou hladinu. „Jdi do hajzlu, Eddie! Jdi do hajzlu!“

Chase ochromený ledovým chladem se dral k hladině, když se do vody zavrtaly kulky následované řetízky bublin. S nafouknutými tvářemi zadržoval dech a zoufale plaval zpátky do hlubiny, protože Mitchell neustále střílel do temných vod. Projektily malé ráže pronikly sotva půldruhého metru hluboko, než je hustá mořská voda zbrzdila natolik, že nemohly ublížit, ale nestačila je zchladit a Eddiemu naskočilo na ramenou několik spálenin, jako by ho někdo mučil hořící cigaretou.

Mitchell vyprázdnil všech dvacet nábojů ze zásobníku, který měl zařazený, a chystal se přehodit selektor na jiný typ střeliva, když si vzpomněl, že má účinnější munici.

Chase to očekával. Ponořil se ještě hlouběji a co nejrychleji plaval k pobřeží.

Pětadvacetimilimetrový granát prorazil hladinu, pronikl metr dvacet hluboko a vybuchl.

Sférická tlaková vlna se ve vodě šíří rychlostí zvuku a její horní okraj dosáhl hladiny zlomek vteřiny po explozi. K nebi se vznesl obrovský chochol bílé pěny. Pod hladinou se tlaková vlna šířila dál, v husté vodě mnohem silnější a ničivější než ve vzduchu.

I kdyby Chase plaval seberychleji, neměl naději tlakové vlně uniknout. Granát hozený do plaveckého bazénu dokáže hydrostatickým šokem zabít všechny, kdo jsou ve vodě. Eddie měl jedinou, byť mizivou, šanci na přežití – plavat radiálně od místa výbuchu, natočený k epicentru nohama, které částečně ztlumí náraz a rozloží ho do celého těla. Kdyby ho přetlak exploze zasáhl z boku, rozdrtil by mu vnitřnosti a na místě ho zabil.

Strašlivý úder, drtivý tlak do něj bušil ze všech stran a strhl ho do neovladatelných přemetů. Z plic mu unikly poslední molekuly kyslíku. Bezvládně klesal do temnoty.

Mitchell stál na molu, pozoroval zpěněnou hladinu a pátral po známkách života. Žádné nespatřil. Ještě chvíli počkal, aby si byl absolutně jistý, pak si přehodil pušku přes rameno, zvedl Ninu a spěchal zpátky ke kotvišti ponorek.

30

Chase netušil, kde je nahoře a kde dole. Otevřel oči a ledová slaná voda ho do nich bodavě zaštípala. Nikde žádná světla, jež by ukazovala cestu k hladině, a neslyšel nic kromě šumu milionů bublinek, které kolem něho vířily.

Docházel mu vzduch. Když ještě aktivně sloužil u SAS, vydržel pod vodou na jedno nadechnutí až pět minut, ale bez pravidelného tréninku se mu kapacita plic určitě zmenšila. Navíc netušil, o kolik vzduchu přišel, když při explozi mimovolně vydechl. Věděl však, že mu ho moc nezbylo. Tlak v plicích rostl, srdce se zrychlovalo.

Další zvuk, dunivé šplouchnutí. Mitchellův poslední granát. Obrnil se proti výbuchu…

Žádná exploze nenastala. Místo toho mu zápěstí sevřela mohutná ruka a táhla ho k hladině. Vynořil se z vody, lapal po dechu a vedle sebe viděl usmívajícího se Maximova. „Skočil… Skočil jsi z útesu?“

„Když to dokáže takový mužíček? Pro urostlého Rusa žádný problém.“ Plaval k molu a táhl Eddieho za sebou. „Mitchell zanesl tvou ženu do doku.“

Doplavali k pilíři a přidržovali se ho. „Není moje žena. Alespoň zatím.“

„Ne? A kdy bude svatba?“

„Proč se každý musí ptát zrovna na tohle?“ Dech se mu uklidnil a Chase vyšplhal po pilíři na molo. Z kotviště ponorek zaslechl střelbu. Výbušná munice. Na co Mitchell střílí? O několik vteřin později zazněla mnohem hlasitější detonace. Poslední granát.

Maximov se vysoukal z vody. „Co dělá?“

„Nevím, ale podíváme se tam.“ Eddieho bolelo celé tělo. Setřepal ze sebe vodu, která stékala z nasáklých šatů. Studený vítr se do něj nepříjemně opíral a chlad mu pronikal až do morku kostí. Jestli se rychle někam neschová a nezahřeje se, hrozí mu podchlazení.

Belhali se po molu k jasně osvětlenému kotvišti a po několika krocích již viděli dovnitř. Široká černá příď ponorky se hrozivě nořila z vody, za raketovými sily se zvedala široká věž. Na druhé straně doku viděl Chase několik lidí a usoudil, že je Mitchellova střelba zahnala na útěk, ovšem Američana samotného nezahlédl.

Ponorka se pohnula.

Zprvu jen pomalu, ale pak vlny před přídí zmohutněly a podmořský člun vyjížděl z doku. Lana, která jej držela na kotvišti, visela volně podél trupu. Mitchell je roztrhal výbušnými střelami, aby se nezdržoval.

Ozvalo se hlasité zaskřípání a šplouchnutí, když se uvolnil přístupový můstek a sklouzl do vody. Dál vzadu se po doku šířil kouř. Následek výbuchu granátu, usoudil Chase. Exploze rozmetala úvazný kůl a všechna k němu připevněná lana povolila.

Ponorka tedy volně plula, ale Mitchell neodpojil elektrické kabely, které vedly otvorem v trupu k atomovému reaktoru. Prověsily se, když loď míjela mohutný pylon na okraji doku, nepotrvá však dlouho a zase se napnou.

Objevila se záď plavidla, obrovské šrouby čeřily vodu po obou stranách vysokého kormidla. Otáčely se v mohutných ocelových prstencích, které je chránily před poškozením předměty vznášejícími se ve vodě, a pohřbily Eddieho slabou naději, že by se kabely mohly zamotat do lopatek.

A jeho šance proniknout na palubu se rapidně zmenšovaly. Než ponorka dopluje na jeho úroveň, vzdálí se od mola natolik, že na ni nedoskočí. A kdyby spadl do vody, nasaje ho proud lodních šroubů a lopatky ho rozsekají na kusy. Ochranné prstence jsou dost velké, aby jimi prošlo lidské tělo.

Neexistovala žádná možnost, jak se dostat na palubu… Snad jedině jeřáb na konci doku.

Jeho výložník byl natočený od vody a směřoval k molu, ale kdyby se dal natočit…

„Dokázal bys s tím otočit?“ zeptal se Chase Maximova a rozběhl se k jeřábu. V místech, kde se oloupala barva, prosvítala rez a motor dlouho nikdo nezapnul, ale klika u základny vypadala, že by mohla fungovat.

„Da. Ale proč?“

„Protože se potřebuju dostat na tu ponorku.“

„Co když bude jeřáb příliš krátký?“

„Tak jsem v prdeli. No tak, otoč ho!“ Začal šplhat po zkorodované konstrukci. Maximov uvolnil západku, popadl kliku a snažil se s ní otočit. „Ani se nehne.“

„Zkus s ní zalomcovat.“

Maximov zavrčel a začal škubat vzpurnou klikou nahoru a dolů. Zaskřípala a pootočila se. „Už se hýbe!“

„Paráda, toč dál!“ Chase stoupal a výložník se pomalu otáčel. Částečky rzi z něj opadávaly jako ostrohranné sněhové vločky. Podíval se na ponorku. Příď již proplula kolem jeřábu a obrovský podmořský člun nabíral rychlost.

Kotvištěm se rozlehlo kovové křupnutí. Z ponorky se utrhl jeden elektrický kabel, ale ostatní držely pevně. Napjaly se a vyvrátily pylon, k němuž byly upevněny. Vyletěly roje jisker a zkroucené kabely narážely jeden do druhého. Pak se pylon vytrhl z ukotvení, dopadl na beton a plavidlo, vyplouvající na otevřené moře, ho táhlo za sebou.

„Dělej! Dělej!“ hulákal Chase. Výložník se otočil o třicet stupňů, ale potřeboval ho mnohem dál. Vyšplhal se až nahoru a vyrazil po konstrukci ke špičce ramene. Maximov usilovně točil klikou. Pod jeřábem proplouvala víka raketových trubic. „Rychleji!“

Maximov zařval nadlidským úsilím a opřel se do kliky ještě silněji. Rameno výložníku se otáčelo o něco svižněji, ale Chase viděl, že to nestihne. Kolem už proplouvala věž umístěná na zádi, a než doleze na konec ramena a sešplhá po laně, plavidlo ho mine.

Rozběhl se po výložníku.

Jediné uklouznutí by mělo za následek smrtelný pád, ale vytrvale běžel dál. Podrážky pleskaly do rezavého kovu, ještě krok a je na konci… Odrazil se a letěl, paže a nohy dál tepaly vzduch a dodávaly mu rychlost.

Dopadl na zadní část věže, sjel po vlhkém kluzkém povrchu a narazil na kruhový výstupek u její paty. Bolestně se přes něj překulil a po zádech sklouzl na mokrou záď. O vlásek minul okraj otvoru vyřezaného do trupu a stále rychleji sjížděl po obšívce. Před ním se výhrůžně otáčel šroub.

Narazil rukou na prohlubeň v trupu, reflexivně se zachytil a jeho nohy se zhouply na šířku dlaně od roztočených bronzových lopatek. Sprška ledové vody mu kropila tělo. Lapal po dechu a přitahoval se dál od šroubu.

Hrozivé prásknutí. Zvedl hlavu a podíval se k věži.

Z reaktoru se vytrhl další napnutý elektrický kabel a švihl jako bič. Chase v posledním okamžiku sklonil hlavu. Konec kabelu vyrval z kormidla kus plechu velký jako mužský trup a pleskl do vody.

Pylon se stále vlekl po betonu doku, hrnul před sebou menší předměty a blížil se k jeřábu. Maximov, který fascinovaně sledoval Eddieho boj o přežití, si náhle uvědomil, jaké nebezpečí mu hrozí. Uskočil o zlomek vteřiny dříve, než sloup narazil do jeřábu. Ponorka již plula rychlostí běžícího muže a jeřáb se otřásl v základech. V roji jisker se vyškubl další kabel, ale ostatní držely pevně a třicetitunové plavidlo sebou škublo, jako kdyby narazilo do zdi.

S pronikavým skřípotem se jeřáb vytrhl z ukotvení a převrátil se. Spadl do vody a stáhl pylon s sebou do hlubiny. Silné vodiče klouzaly po boku plavidla.

Chase se vzepřel a přehoupl se přes ně. „Kristepane,“ zasípal a díval se, jak se kabely napínají kolem prstence chránícího šroub. Bezpečnostní prvek splnil svůj účel, ovšem Eddiemu tím nepomohl. Ponorka zpřetrhala poslední spojení s pevninou a vzrůstající rychlostí mířila na širé moře.

Chase se vyšplhal po zádi k otvoru. Ponorka třídy Tajfun měla dvojitý tlakový trup z titanové slitiny, obložený ocelovým pláštěm. Nahlédl dovnitř a uviděl místo, kde byly obě části trupu proraženy, aby zajistily plavidlu vyřazenému z činné služby nový život coby mobilní jaderné elektrárně. Právě tudy vedly kabely. Mezery byly dost široké, aby se jimi protáhl. Spustil se do otvoru.

Nevšiml si, že za ním stoupá voda. Tíha jeřábu a ocelového pylonu stahovala záď do větší hloubky a vlny pleskaly stále výš a výš…

Proklouzl mezerou a seskočil na palubu pod otvorem. Překvapeně zamrkal na obrovský varovný symbol upozorňující na radioaktivní záření, namalovaný na přepážce. Instinktivně si přitiskl obě ruce na přirození a rozhlížel se po nejkratší únikové cestě z reaktorové místnosti.

Otevřený poklop vedl k přídi. Prošel jím a hluboký hukot hřídelí roztáčejících šrouby utichl. Žádné jiné zvuky se neozývaly. Ponorka měla jen nejnutnější posádku pro obsluhu reaktoru, protože s jejím vyplutím na moře se rozhodně nepočítalo, a ta buď utekla, nebo ji Mitchell postřílel.

Eddie odhadl, že řídicí centrála ponorky se nachází pod věží, kde může velitel používat periskopy. Postupoval k přídi, až narazil na žebřík, který vedl na horní palubu, a vylezl po něm.

Zaslechl tichý lidský hlas. Mitchellův. Nerozeznal, co říká, ale podle úsečného tónu nejspíš udílel rozkazy. Mluvil s někým vysílačkou?

Tiše postupoval místností, která sloužila obsluze sonarů, a spatřil první známky Mitchellovy přítomnosti, cákanec krve na béžově natřené stěně. Po několika krocích uviděl tělo muže zhrouceného na prahu vodotěsných dveří. Vedle něj ležel velký hasák. Chase ho zvedl – každá zbraň je lepší než žádná – a nahlédl průchodem.

Centrála. Od stropu vedly dvě široké trubice ke kulatým otvorům v podlaze a dál do spodního patra. Periskopy ponorky, oba zasunuté. V přední části kajuty stála dvě otočná křesla před kontrolními panely, jejichž přístroje a ovládací prvky připomínaly řízení letadla. V jednom z nich seděl zhroucený další mrtvý. Mitchell nešťastného námořníka donutil uvést plavidlo do chodu a potom ho zabil.

Chase Američana stále nezahlédl, zato spatřil Ninu. Pořád v bezvědomí ležela v rohu pod sestavou počítačových monitorů. Chvíli ji pečlivě pozoroval a ujistil se, že dýchá. Pak na druhé straně místnosti zaslechl pohyb a vyhlédl dál za přepážku.

Mitchell stál zády k němu před komunikačním panelem. Pušku si opřel vedle sebe. Jak ho Chase pozoroval, Američan rozepnul balík s Excaliburem a vytáhl meč, aby si ho prohlédl.

Eddie vyhodnotil situaci. Kdyby se k němu dostatečně přiblížil, mohl by Mitchella praštit hasákem do hlavy a uzemnit ho – nebo zabít, vyhovovalo by mu obojí. Jenže agent DARPA měl pušku na dosah ruky a kromě praskotu statické elektřiny panovalo v centrále ticho. Stačil by jediný neopatrný krok nebo plesknutí vlhkého oděvu a Američan by ho uslyšel.

Neměl moc na vybranou a dlouho čekat nemohl. Mitchell rozhodně nechtěl s Tajfunem odplout až do Států. Někdo na něj čeká a vyzvedne ho. Buď jiná ponorka, nebo hladinové plavidlo.

Potěžkal hasák, překročil práh průchodu a zamířil za trubice periskopů. Kruhovou dírou v podlaze viděl držadla a dvojitý okulár připravený zvednout se po stisknutí tlačítka. Od protivníka ho dělily asi tři metry. Dost blízko, aby mohl zaútočit?

Mitchellovu pozornost upoutal slabý hluk a Chase se skryl za trubicemi. Američan však neslyšel jeho, nýbrž drhnutí kovu, a zadíval se na přístroj, který vypadal jako rovnoramenné váhy s jazýčkem uprostřed, zastaralé zařízení nezapadající do počítačové technologie řídicí centrály. Chase poznal mechanický inklinoměr, v principu obyčejnou olovnici, která měří náklon plavidla kolem příčné vodorovné osy, tedy úhel, pod kterým ponorka klesá ke dnu nebo stoupá k hladině, jednoduchá, přitom bezporuchová a spolehlivá pomůcka. V té chvíli se ukazatel pohnul. Příď podmořského člunu se pomalu zvedala – nebo klesala jeho záď.

Eddieho zamrazilo, když si uvědomil, co to znamená. Mitchell s Excaliburem v ruce přistoupil ke sklonoměru a upíral pohled na ručičku.

Chase vycítil šanci a přesunoval se kolem periskopových trubic, aby se dostal za Američana.

Mitchell se otočil a chtěl odložit Excalibur na ovládací pult – a uviděl Eddieho odraz na lesklé čepeli meče.

Chase uskočil za trubice a Mitchell popadl pušku. Angličan očekával dávku, ale zbraň nespustila. Rychle pochopil proč.

I kdyby Mitchell přepnul na průbojnou munici, střelba na tlustý titanový plášť periskopu by mohla pokropit místnost životu nebezpečnými odraženými kulkami.

Stačilo mu však pár kroků kolem trubic a získal by volné palebné pole.

„Zatraceně, ty jsi ale neodbytný, Eddie!“ vztekal se Američan. Odhodil Excalibur na pult a zamířil k němu. Ještě pár kroků a uvidí ho jako na dlani.

Chase praštil rukou do ovládání periskopu.

Zasyčely hydraulické převody a kovová trubice vyjela vzhůru. Chase se sklonil a prohodil hasák pod dnem periskopu. Nástroj udeřil Mitchella do kolena a spadl na podlahu.

Američan zavrávoral bolestí a Angličan na něho skočil. Hlaveň pušky se sklonila dolů, ale už bylo pozdě. Chase nabral soupeře ramenem do břicha a srazil ho na ovládací pult. Excalibur cinkl o podlahu a propadl periskopovým otvorem.

Chase se rozmáchl, vyrazil Mitchellovi zbraň z ruky a chystal se zabořit mu pěst do rozkroku, ale protivník ho nabral kolenem do obličeje. Z přeraženého nosu se mu do úst valila krev.

„Ty hajzle jeden!“ zařval Chase, škubl hlavou nahoru a trefil Mitchella pod bradu. Američanovi cvakly zuby a plival krev. Brit ho dvakrát udeřil do břicha, a tím jej donutil k předklonu, pak ho vzal spodním hákem do úst a zvrátil mu hlavu dozadu. „Teď už nebudeš… takový zkurvený… hezoun, co?“ hulákal a zasadil soupeři tři brutální údery do obličeje. Na kloubech prstů mu popraskala kůže.

Ale Mitchell zdaleka nebyl na kolenou a vymrštil paži, aby zblokoval další ránu. Spodní hranou dlaně zasáhl Eddieho do brady jako kladivem, a když se Chase zapotácel, kopl ho do břicha a srazil zády na periskop. Narazil na držadlo a roztočil trubici, která ho vystouplým okulárem srazila na zem.

Mitchell s oteklou tváří a krvácejícími ústy ho probodl vzteklým pohledem, jako kdyby na něj chtěl skočit a pokračovat v útoku holýma rukama, ale pak se vrhl k pušce na podlaze.

Eddiemu, rozplácnutému na zemi bez nejmenší možnosti krytí, zbývala jediná možnost.

V dešti kulek, které kolem něj pleskaly, proskočil otvorem a dopadl na tvrdé dno periskopové skříně. Potácel se dopředu, zatímco Mitchell doběhl k okraji jámy a nepouštěl spoušť. Kulky jiskřily a odrážely se od podlahy a přepážek. Chase si uvědomil, že neleze po vodorovné ploše, ale že stoupá. Ponorka se bezpochyby potápěla zádí napřed, ale tato skutečnost zdaleka nepředstavovala jeho hlavní starost. Dosáhl otevřeného poklopu a spatřil to, co viděl jen málokterý obyvatel západního světa.

Před ním se nacházelo raketové oddělení ponorky, vysoké přes tři paluby a nejméně šedesát metrů dlouhé. Stál na úzké lávce v úrovni nejvyššího patra a hleděl na deset dvojic odpalovacích sil, která se táhla shora dolů napříč tlakovým trupem. I když byly řízené střely odstraněny, matně osvětlená jeskyně, symbol destruktivní síly, vyzařovala hrozbu.

Ale v prostoru se nacházela i jiná, mnohem starší destruktivní síla. Záďovými poklopy se dovnitř valila mořská voda a zalévala komoru, zpěněné vlny postupovaly k přídi a spodní paluba se již ocitla pod šumící hladinou. Voda vnikala do ponorky otvorem pro kabely a záplava bude jenom sílit, jak bude stále rostoucí zatížení stahovat záď níž a níž.

Uslyšel za sebou žuchnutí. Mitchell za ním seskočil z centrály. Chase se skulil pod těžký příklop palubního průlezu a vykopl oběma nohama. Dveře přirazily pušku k rámu. Něco prasklo. Američan se opřel do dveří a protáhl se mezerou. Zavrčel na Eddieho a namířil na něj.

Cvak.

Mitchell stiskl spoušť vší silou, ale kulky zůstaly v zásobníku. Zkusil to znovu – marně – a přehodil selektor munice. Ani se nehnul. Mechanismus se zasekl.

„Říkal jsem ti, že se pokazí!“ houkl Chase, kopl do vodotěsných dveří a přirazil Američana k přepážce. Mitchell chrčivě zasípal, a než se Eddie připravil k novému úderu, stáhl se do prostoru pro periskopy. Příklop bouchl do rámu.

Chase vstal a utřel si krev z obličeje. Ponorka se nakláněla asi o deset stupňů dozadu a hladina vody dosáhla do poloviny raketové komory. Potyčka s Mitchellem se rychle stávala druhořadým problémem. Musí vymyslet způsob, jak se i s Ninou dostat z potápějící se ponorky.

Mitchell má teď při troše štěstí několik přeražených žeber. Eddie otevřel dveře průlezu – a prudce uskočil. Jeho hlavu jen těsně minul Excalibur.

Pokud Mitchell utrpěl vážnější zranění, nedával to na sobě znát. Nový výpad mečem. Chase uhnul, aby jej hrot nezasáhl do tváře.

Američan útočil, zakrvácený obličej zkroucený bezmezným vztekem, a Brit před ním ustupoval. Uskočil před bodnou ránou vedenou na žaludek a hned nato měl co dělat, aby se vyhnul seku zdola nahoru, který by mu rozpáral břicho od rozkroku po hrudní koš. Ušklíbl se a ustupoval rychleji. Ohlédl se přes rameno a strnul, když viděl, že se ocitl ve slepé uličce. Můstek končil před velkým kontrolním panelem.

I Mitchell si toho všiml a rozbité rty se mu roztáhly do vítězného úsměšku. Výpad mečem na hrudník a Chase musel couvnout o další krok. Neviděl nic, co by mohl použít jako zbraň nebo čím by odrazil blyštivou čepel. Zemře mečem…

Opřel se zády o panel, lapený do pasti. Mitchell se rozmáchl Excaliburem k vražednému úderu.

Paluba se zatřásla a ponorkou se rozlehlo kovové zasténání. Obrovskou raketovou komorou se náhle přehnal vítr a voda se valila poklopy mnohem silnějším proudem než před okamžikem. Mezi odpalovacími sily prolétl jakýsi kovový předmět a odrážel se od nich jako kulka z pušky – nýt nevydržel namáhání a utrhl se.

Příď se zvedla z vody a ztratila oporu, zatímco záď klesala ke dnu. Kýl plavidla se začal prohýbat.

Ponorka se každou chvíli potopí.

Mitchell sevřel zábradlí, aby získal oporu, a bodl.

31

Jenže Chase už před ním nestál.

Přehoupl se přes zábradlí a seskočil z můstku. Čepel ho zasáhla za letu, rozpárala mu rukáv a škrábla ho na rameně, ale to už se řítil ke stoupající rozbouřené hladině.

I když voda zaplavující komoru ztlumila náraz, dopadl na palubu a vyrazil si dech a hučící proud ho smetl na odpalovací silo. Zachytil se trubky, vytáhl se nad hladinu a vykašlával vodu z plic.

Rozhlédl se. Američan na něj chvíli hleděl, ale pak se otočil a spěchal k průlezu. Zastavil se u něho a zaváhal, ale pak pokračoval po můstku k přídi. Meč v jeho ruce se zářivě leskl.

Chase věděl, proč se Mitchell u průlezu zastavil. Nalodil se na ponorku se dvěma cennostmi, ale za nenahraditelnou zřejmě pokládal jenom jednu z nich. Odnese si Excalibur a Ninu nechá, ať se utopí.

Brodil se ledovou vodou k žebříku a totálně promočený po něm vyšplhal na vyšší palubu. Kolem znělo téměř živočišné sténání. Podmořský člun se nořil zádí pod vodu, která už sahala k přední přepážce raketového úseku.

Chase běžel po můstku a ani ho nenapadlo Američana pronásledovat. Prolezl do prostoru periskopů a poklopem v jeho zadní části se dostal do centrály. Kolem něj se hnal studený vítr nevěštící nic dobrého – stoupající voda rychle vyplňovala volné prostory v plavidle.

V té chvíli již náklon ponorky dosáhl patnácti stupňů a nepřipevněné předměty klouzaly po palubě. Nina pořád ležela v rohu. Chase hledal lékárničku. Spatřil skříňku označenou zeleným křížem, a než se vrátil k Nině, vytáhl z ní plastovou krabičku. Chvíli se v ní přehraboval, až našel, co hledal: lahvičku s čpavkem. Otevřel ji Nině pod nosem.

Chvíli vůbec nereagovala.

Pak se rozkašlala. „Co… Co to… Sakra!“ zamumlala a pokusila se odplazit z dosahu pronikavých výparů, než rozeznala Eddieho potlučený obličej zalitý krví. „Bože! Eddie! Jsi v pořádku?“

„Mělas vidět toho druhého,“ odpověděl s bolestným pousmáním.

Ponorkou se rozlehlo dlouhé kovové zasténání následované řadou ran připomínajících střelbu z pušky, jak povolily další nýty. Loď se otřásla a ručička sklonoměru se pohybovala znatelně rychleji. Nina se rozhlédla a pak zmateně sklopila hlavu, aby vyrovnala náklon podlahy.

„Jsme v ponorce,“ informoval ji Chase.

„Proč? Kde jsme se tu vzali.“

„To by bylo na dlouhé vyprávění. Musíme odsud vypadnout, protože se potápíme.“

„Cože?“

„Jo, počítal jsem, že tě to probudí.“ Pomohl jí vstát.

„No a jak se odsud dostaneme?“

„Nevím.“

„Nemohli bychom vylézt do… Jak se to jmenuje… Do řídicí věže? Možná je tam záchranný člun.“

„Za pokus to stojí,“ usoudil Chase. Vzadu nad žebříkem, po němž vylezl do centrály, viděl další, který mohl vést do věže. „Dávej pozor, ať nespadneš, ta věc se potápí zadkem napřed. Náklon se ještě zvětší.“

„Kde je Jack? A Excalibur?“

„Když jsem ho viděl naposled, běžel i s mečem na příď.“

„Proč jsi ho nezastavil?“

Střelil po ní pohledem a natočil ruce dlaněmi vzhůru, jako by v nich něco potěžkával. „Byla to nelehká volba. To víš – kus kovu, anebo žena, kterou miluju!“

„Aha, no jo… Aááá!“ Nině uklouzla noha. Spadla a po nakloněné palubě sjela až k zadní přepážce, z níž se pomalu, ale jistě stávala podlaha.

Chase se chytil mapového stolu a sestoupil k ní. Nina nahlédla otevřeným poklopem. „Ehm, Eddie?“

„No?“

„Vidím vodu. Neměla by být zvenčí, ne uvnitř?“

Nahlédl jí přes rameno. Do sonarové místnosti opravdu pronikala voda a žebřík, po němž do ní vylezl, byl už zaplavený. „Do prdele jazyk vrazit! Tak jo, plán B.“

„Máš připravený záložní plán?“

„Ne. Ale kdybys ho měla ty, bylo by to fantastické.“

Po podlaze se kutálely další uvolněné předměty. Sluchátko vysílačky na komunikačním panelu vypadlo z vidlice a houpalo se na kroucené šňůře. Náklon ponorky se blížil třiceti stupňům a zvětšoval se. Ručička inklinometru dosáhla krajní polohy.

Průlezem šplouchla první vlna a Nina uskočila. „Nemohli bychom to zavřít?“ Přibouchla těžké kovové dveře a několikrát otočila kolem zámku, pak ukázala na visící sluchátko. „Funguje ta vysílačka? Co kdybychom zavolali o pomoc?“

„Komu? Rusové se k nám tak rychle nedostanou. A i kdyby, nejspíš by nás na místě zastřelili za to, že jsme jim potopili jadernou ponorku.“

„Možná se k nám nedostanou, ale mohli by nám říct, jak se odsud dostat.“

„To by museli umět anglicky…,“ začal Chase, ale Nina ho přerušila.

„Tohle je telefon?“ bodla prstem k přístroji vedle vysílačky. Vypadal jako dodatečný doplněk centrály, jeho tvar a barva nepůsobily tak stroze a vojensky.

„Jo, satelitní.“

„Paráda!“ S obtížemi přešla po nakloněné podlaze k mapovému stolku, od něj k trubicím periskopů a konečně ke komunikačnímu panelu.

„Komu chceš volat?“ zajímal se Chase, který ji zmateně následoval a opíral se o trubice.

Nina odolala pokušení odseknout: „Krotitelům duchů,“ a odpověděla po pravdě: „Někomu, kdo něco ví o ponorkách. Kolik hodin je v New Yorku?“

Chase se podíval na zápěstí, ale pak si vzpomněl, že mu hodinky spolu s ostatními osobními věcmi zabavili při vstupu to Vaskovičovy elektrárny. „Nevím… Pozdě odpoledne?“

„Doufejme, že ještě bude v kanceláři.“ Zvedla sluchátko, přitiskla si ho k uchu a stiskla zelené tlačítko. Uslyšela pípnutí.

„Ano!“ Zpaměti vyťukala číslo a čekala. Musela se opírat o stůl, aby na šikmině nespadla.

Cvaknutí, pak praskot statické elektřiny. „Funguje!“ zvolala radostně, když uslyšela vyzváněcí tón. Po několika vteřinách se jí ozvala recepční v kanceláři IHA v New Yorku. „Lolo? Tady Nina Wildeová. Potřebuju naléhavě pomoc. Přepoj mě na Matta Trulliho v UNARA. Hned prosím.“

Lole sloužilo ke cti, že nemarnila čas otázkami a okamžitě vyťukala Trulliho linku. Nové zvonění. Podruhé… Potřetí…

„Haló?“ ohlásil se Trulli.

„Matte! Tady Nina!“

„Ahoj. Co se děje?“

„Ale, nic moc. Akorát že jsme s Eddiem uvázli na palubě ruské ponorky, která se zrovna potápí.“

Odpověď se opozdila, i když uvážíme dlouhou prodlevu satelitního spojení. „Fakt?“

„Ano! Fakt! Říkal jsi mi, žes ruskou ponorku navštívil. Takže nám řekni, jak se z ní dostat.“

„Navštívil jsem jednu ruskou ponorku,“ zdůraznil Trulli, „a každá je jiná. Co je to za typ?“

„Ehm… Je obrovská. Eddie, co je to za ponorku?“

„Tajfun,“ odpověděl Chase.

„Tajfun,“ zopakovala do sluchátka. „Jsme na můstku a nemůžeme k žebříku, co je za námi, protože je zaplavený.“

„Když říkáš na můstku, myslíš tím pozorovací palubu na věži, nebo hlavní centrálu?“

„Cože?“ Nina zničeně potřásla hlavou. „V tom druhém! Matte, my tady zemřeme! Dostaň nás odtud!“

„Tajfun neznám, byl jsem na Sieře!“ protestoval Trulli. „Ale četl jsem o nich. Vydrž, musím si vzpomenout.“

Nina mu dala přesně tři vteřiny. „Matte!“

„No jo, jo! Kdyby se vám podařilo dostat se ke schodům, které vedou k řídicímu stanovišti ve věži, měly by tam být po obou stranách záchranné kapsle.“

„Měly by být?“

„Rusové nezveřejňují výkresy na internetu! Ale dole na bocích věže jsou velké průlezy a podle materiálů, ke kterým jsem měl přístup, se jedná právě o únikové gondoly.“

„Fajn! Paráda! Jak se k těm schodům dostaneme?“

„To nevím! Pokud k nim nebude volný přístup, budete muset dopředu nebo dozadu, obejít přepážku a vrátit se k nim.“

Nina se ohlédla na průlez do sonarové kajuty. „Dozadu nemůžeme. Ta loď se potápí zadkem napřed.“

„Takže musíte dopředu.“

Podívala se před sebe – a nahoru. Přední průlez se nacházel nad ní, podlaha se odkláněla od horizontální roviny o čtyřicet stupňů. „Jo, bála jsem se, že to řekneš.“

„Nino!“ upozornil ji Chase a ukázal na jeden z přístrojů před mrtvým námořníkem. Už dříve si uvědomil, že je to hloubkoměr, ale dosud mu nevěnoval pozornost. Teď však viděl, že hloubka stále rychleji narůstá. Hmotnost vody v záďové sekci převýšila vztlak plavidla daný objemem vzduchu v zatím neponořené přídi. „Jdeme dolů a to není dobré. Musíme vypadnout.“

„Matte,“ vyhrkla Nina, „jestli máš s těmi únikovými kapslemi pravdu, dostaneš od nás obrovský dárek jako výraz díků.“

„A když se mýlím?“

„Pak mě těšilo s tebou spolupracovat. Ahoj!“ Odložila sluchátko a zapřela se o pult.

Chase stál hned za ní. „Úniková kapsle?“

„Doufejme. Říká, že by měly být po obou stranách schodů do věže.“

„Sakra! To už jsou nejspíš zaplavené.“

„Přestaň už s tím věčným britským pesimismem!“

Poklop předního průlezu visel otevřený. Nina se opřela o ovládací panel a natáhla se k rámu. Chase ji zezdola tlačil, až se protáhla otvorem, a vyšplhal za ní. Ocitli se v úzké chodbě, která běžela po celé délce ponorky. Poklop vpředu byl zavřený, ale Ninu spíš zajímaly kolmé průchody, které podle Trulliho měly vést ke schodišti do věže a k záchranným průlezům. „Tady to není zaplavené,“ ukázala vlevo.

„Tady ano,“ křikl Chase; mořská voda právě vystoupila k protější odbočce. Ponorka již ležela pod pětačtyřicetistupňovým náklonem, stěny se stávaly podlahami a voda tryskala mezerami mezi kolmými spoji.

„A kruci!“ Nina se rozběhla doleva a rozhlédla se. „Eddie! Myslím, že jsem to našla!“

Chase se k ní připojil. Kovové schůdky vedly směrem, který původně znamenal vzhůru. Zavřený poklop na zadním – dolním – konci chodby prozatím úspěšně zadržoval vodu. A asi tři metry šikmo pod sebou viděli jiný poklop, vsazený do boku trupu a hydraulicky ovládaný. Velké tlačítko na panelu vedle něj zářilo zelenou kontrolkou. „Zatím dobrý, ale teď se musíme dostat dovnitř,“ utrousil. V té chvíli se jim voda převalila přes nohy a řítila se do chodby jako vodopád.

Protější stranu průchodu lemovaly kovové elektrické rozvodné skříně. Chase po nich sešplhal k poklopu v boční stěně a natáhl se k němu. Shora se na něj valila voda. Vnikala i do skříní, z nichž sršely jiskry. Nina zaječela. Chase sebou škubl a hledal něco nevodivého, čeho by se mohl zachytit. Pak stiskl zeleně svítící tlačítko.

Poklop se se sykotem otevřel. Za ním Chase viděl jiný, menší, který se otevíral pomaleji, a za ním bíle natřenou válcovou komoru. „To je ta úniková kapsle?“ zeptala se Nina.

„Buď, anebo přenosný záchod. Dělej!“

Nina nesměle sestoupila k otvoru. Voda se hrnula stále silněji, valila se po strmě se naklánějící podlaze a dopadala na uzavřenou přepážku. Slaná sprška pronikala do rozvodných skříní. Dole v chodbě něco vybuchlo a do vzduchu se vznesl oblak kouře. Krátce vyšlehly plameny, ovšem voda je ihned uhasila.

Chase natáhl ruku, aby Nině pomohl, a nasměroval ji k otevřenému poklopu. „Dělej, hoď se…“

Celá ponorka se roztřásla a ocel i titan naříkaly jako v bolestech. Přes horní část chodby se převalila mohutná vlna, dvojici zalily stovky litrů ledové vody. Příval zasáhl Ninu, která uvízla v polovině průchodu. Pustila se a klouzala po šikmé podlaze.

Chase vymrštil paži a zachytil pytlovitý rukáv její kombinézy. Šev povolil, ale Eddie pevně sevřel v pěsti shrnutou tkaninu. Nina sklouzla pod něj, zalévaná mrazivým příbojem, ale naštěstí se jí podařilo zachytit se o okraj průlezu. Rozklepaná úsilím a zimou se vytáhla nahoru. „Díky,“ vydechla.

S úlevou se na ni usmál. „Nechtěl jsem, abys prošvihla svatbu.“

„No jo. A kdy přesně se bude konat?“

„Ježíši Kriste, nezačínej s tím zrovna teď,“ zasténal Chase a protlačil ji průlezem. Vsoukal se za ní. Chodbou se valilo stále víc vody, umírající ponorka skřípala a naříkala.

Nina našla vedle poklopu ovládací panel. Pomohl jí instruktážní diagram vedle něj, stejně jako osvětlená tlačítka. Mačkala je v určeném pořadí.

Vnitřní poklop se s žuchnutím přibouchl a pak se po nervy drásající okamžik nic nedělo. Potom se úniková gondola zachvěla, když přestupovou komoru zaplavila voda. Poklopy ve vnějším plášti ponorky se odklopily a stlačený vzduch kapsli s mohutným rachotem vymrštil mimo zničenou podmořskou loď.

Nina spadla na Eddieho, jak se gondola náhle narovnala do správné polohy. Digitální hloubkoměr rychle odpočítával údaje k nule, a než se vzpamatovali, hlasité šplouchnutí a následný kývavý pohyb jim prozradily, že se vynořili nad hladinu.

Z hlubiny k nim doléhaly rány a hukot, následované tupým žuchnutím, které oznamovalo, že Tajfun dosedl na mořské dno. Nina se tázavě zadívala na Eddieho a shrnula si z obličeje mokré vlasy. „Co se stane s ponorkou? Co když vybuchne reaktor?“

„Nevybuchne,“ ujistil ji Chase. „Je proti podobným haváriím zajištěný. Reaktorové nádoby se vyrábějí z neskutečně pevného materiálu. Rusové ho vytáhnou a ani z něj neunikne moc radiace.“ Pohladil ji po tváři a rozhlédl se po záchranné kapsli. Kromě poklopu v podlaze, kudy nastoupili, zde byl ještě jeden ve stropě a pod ním kruhové průzory. „Myslím, že toto je scéna, kdy by nás ve filmu o Jamesi Bondovi naši šéfové nachytali, jak se spolu milujeme.“

„Hele,“ zabrblala Nina, „ledová voda ve mně milostné choutky nevyvolává.“

„Ale dokáže zázraky s tvými bradavkami.“

„Nech toho!“

Chase se unaveně zasmál, pak ze sebe sundal Ninu, vstal a ukázal na plastový kryt vedle panelu u stropního poklopu. „Podívej se, jestli tam není vysílačka.“

Nina nadzvedla kryt, zatímco Eddie vyhlížel průzory. Vysílačka tam skutečně byla, a kromě ní ještě něco. „Myslím, že ta věc má i motor,“ oznámila. „Je tu kormidelní kolo a kompas.“

„Tak ho zkusíme nastartovat.“ Chase vyhlédl k pobřeží. Na pozadí temného útesu zářila světla ponorkové základny, na vrcholu kopce dohořívala budova s Vaskovičovým generátorem, z níž se valila oblaka kouře a prachu. „Kristepane, Jack tam z toho udělal opravdovou ruinu.“ Uvažoval, jaký osud agenta DARPA asi postihl. Mitchell se nerozběhl k přídi potápějící se ponorky hnán panikou. Určitě měl nějaký plán. Chase se otočil a zadíval se na moře.

Na obzoru se na tmavé hladině rýsovala sotva rozeznatelná zčeřená bílá linie. Voda narážela na plovoucí objekt.

Zabrumlal elektrický startér a probudil k životu klapající spalovací motor. „Šikovná holka, co?“ usmála se Nina.

„No jo. Nebyl by tam náhodou dalekohled?“

Prohledala schránku pod ovládacími tlačítky a kromě lékárničky našla i kompaktní dalekohled. Podala mu ho. „Ukaž, ošetřím ti rány.“

„Moment.“ Chase si prohlížel obzor. „To mě poser.“

„Co je?“

„Jack si zajistil odvoz domů.“ V dalekohledu viděl, co způsobilo čeření vody – vlny narážely do trupu jiné ponorky. Otevřený poklop zezdola ozařovalo slabé červené světlo a kolem něj se pohybovali muži, kteří vytahovali z vody nafukovací člun. Nerozeznal sice obličej postavy, která z něj vystupovala, nepochyboval však ani v nejmenším, kdo to je. Meč v ruce představoval dokonalý identifikační znak.

Jakmile Mitchell vstoupil na palubu, ostatní muži shodili nafukovací člun do moře a prolezli poklopem. Od věže se na zlomek vteřiny odrazilo světlo, než ji zase pohltila tma, Chase na černém kovu rozeznal číslici 23. Plavidlo se pohnulo a Eddie je sledoval, dokud se překvapivě rychle neponořilo pod hladinu.

„Na toho parchanta tady čekala ponorka,“ oznámil Nině. „A jakmile opustí ruské teritoriální vody, s největší pravděpodobností ho vyzvedne helikoptéra a odveze ho do… Prostě tam, kam ten hajzl dopraví Excalibur.“

„Bože.“ Nina se posadila a třela si dlaněmi paže, aby se zahřála. „Celá ta věc byla bouda. Od samého počátku. A Jack byl… Co? Čtyřnásobný agent? To snad… Do prdele,“ vyhrkla, když ji náhle něco napadlo. „Vsadím se, že to byl on, kdo přesvědčil Vaskoviče, aby nechal zabít Bernda. Zajistil si tak mou pomoc při hledání meče.“

„Ještě to neskončilo,“ řekl Chase temně a přimhouřil oči. „Chtěl s sebou odvést i tebe. A bude se tě chtít zase zmocnit. Potřebuje tě, aby jeho vlastní systém fungoval. A ten jeho systém skutečně je zbraň.“

„Kristepane! Co budeme dělat?“

Chase znovu vyhlédl všemi průzory. „Ze všeho nejdřív se musíme dostat na břeh.“

„To chvíli potrvá,“ upozornila ho Nina s pohledem upřeným na ovládací panel. „Tahle plechovka není závodní kluzák. Rychloměr sotva vyleze na pětku.“

„No, aspoň budeš mít dost času mě ošetřit.“ Chase ztěžka dosedl na jednu ze dvou lavic.

Nina natočila záchrannou kapsli k ponorkové základně, pak vzala lékárničku a posadila se vedle něho. „S Jackem jsi měl pravdu. Opravdu mu šlo o mé tělo. Ovšem ve velmi podivném smyslu.“

„Jo. Nechápu, jak jsem mohl na takového sráče žárlit. Promiň mi to… Aúú!“

Nina mu štědře dezinfikovala tržné rány jodem. „Omluva se přijímá. Ale už to laskavě nedělej, ano?“

„Neboj. Až tě příště nějaký otrapa začne balit, budu se na toho parchanta jenom dívat.“

Nina se poněkud nejistě zasmála. „Fakt? Myslíš to vážně?“

„Ale ne, já si jenom…“

„Dělám z tebe prdel, chápu. No, kvůli jiným chlapům si starosti dělat skutečně nemusíš.“ Něžně ho políbila na tvář. „Děkuju.“

„Za co?“

„Za všechno. Došlo mi, co ses mi snažil v Londýně na velvyslanectví říct. O tom, že mě nechceš ztratit.“ Znovu ho políbila. „Děkuju.“

„Čím to, že ti to tak najednou došlo?“

Nina se usmála. „Ale, to víš, když jsi kvůli mé záchraně potopil atomovou ponorku… Ne každá žena se může pochlubit snoubencem, který pro ni něco takového udělal. Takže jsem si dost jistá, že jsem našla toho pravého.“ Nalepila mu na obličej náplast.

Chase pozvedl obočí. „Jenom dost jistá?“

„No, je tady ještě tvoje minulost, o které odmítáš hovořit…“

„Víš dobře, že nesmím. Zákon o utajovaných skutečnostech a podobně.“

„Nemyslím tvou minulost u SAS,“ namítla s významným pohledem.

„No jo.“ Chase chvíli zamyšleně mlčel a Nina pokračovala v ošetřování ran. „Jde o to…,“ začal a zaváhal.

„Můžu počkat,“ ujistila ho. „Tohle není zrovna ideální prostředí pro osobní zpověď.“

„Ale ne, už to konečně musím ze sebe dostat. Důvod, proč jsem s tebou nikdy nechtěl mluvit o své rodině, je ten, že… Prostě mě to bolí. Tak, a je to ze mě venku.“ Dlouze vydechl. „Stalo se to už skoro před dvaceti lety a pořád to zatraceně bolí. Máma mi před očima umírala na rakovinu a můj otec…“ Chase zaťal pěsti. „Můj otec se kurvil! Spal s jinou ženskou, zatímco máma umírala. Takže když zemřela, prostě jsem se sbalil a odešel. Nechtěl jsem s ním mít už nic společného.“

„Tak proto jsi o něm nikdy nemluvil.“

„Tvůj táta byl učebnicový příklad dokonalého otce,“ řekl Chase hořce. „Můj ztělesňoval všechno, čím jsem nechtěl být. Nikdy jsem o něm nemluvil, protože jsem si ho nemínil připomínat…“. A nechtěl jsem ani pomyslet na to, že bych někdy mohl být jako on.“

Nina se přestala věnovat zraněním, aby mohla poslouchat. Teď otřela gázou namočenou v jodu poslední škrábanec. „Nemyslím, že jsi jako on,“ zašeptala a políbila ho.

Oplatil jí polibek. „Díky.“ Jediné slůvko, ale prozradilo Nině hloubku jeho vděku.

Seděli opření o sebe a záchranná kapsle pokračovala v líné plavbě k pobřeží.

Když gondola konečně přirazila ke břehu, k jejich překvapení na ně nečekali rozzuření a ozbrojení Rusové. Chase otevřel horní poklop a hleděl do širokého obličeje Buldozera Maximova. „V pořádku, je na naší straně,“ uklidnil Ninu a pomohl jí vystoupit. „Aspoň doufám.“

„Hmm,“ broukla Nina nejistě.

„Co se stalo s ponorkou?“ chtěl vědět Maximov. „Celý předek se vynořil z vody jako… Jako velryba.“

„No, teď spí s menšími rybami,“ odpověděl Chase. U klenutého vjezdu do doku postávala hrstka lidí. „Co se tady děje?“

„Chtěli si vzít šéfův tryskáč a odletět.“ Obrovitý Rus se výhrůžně zazubil. „Přesvědčil jsem je, aby zůstali a počkali na armádu nebo námořnictvo.“

„Ale my se odsud potřebujeme dostat co nejrychleji,“ naléhala Nina. „Jack má meč. Musíme za ním.“

„Můžeš nás dopravit zpátky do Moskvy?“ zeptal se Chase.

Maximov nechápal. „Da, tryskáčem. Ale jak říkám, musíme počkat na příjezd armády.“

„Ne, to vážně není dobrý nápad. Víš, na koho svalí vinu za tuhle spoušť? Na toho, koho tady najdou. Jsi Rus, takže jistě víš, jak to u vás chodí – sbalit všechny, co jsou po ruce, a teprve později zjišťovat, co kdo skutečně udělal. A jestli skončíme pod zámkem, nezastavíme Mitchella.“

„Něco na tom je,“ uznal Maximov. „Tak dobře, vezmu vás do letadla a dopravím vás do Moskvy.“

Nina se zachvěla. „Kamkoliv, hlavně ať je tam teplo.“

Ve skladišti Pavla Čurikova se svítilo, ale teplo tam rozhodně nebylo. Brána otevřená, dveře dokořán.

„Zůstaň v autě,“ přikázal Eddie Nině. Vaskovičův tryskáč byl vybaven malou zbrojnicí a skutečnost, že byla opatřena zámkem, jehož kombinaci znal pravděpodobně jen oligarcha a jeho pravá ruka Kruglov, pro Maximova nic neznamenala – prostě a jednoduše utrhl dvířka. Oba muži vytasili zbraně a obezřetně vykročili přes nádvoří.

Chase nahlédl do dveří. Jeden z Čurikovových mužů ležel v kaluži krve. Byla sražená, takže od jeho smrti uplynulo již několik hodin. To znamená, že s ní Mitchell neměl nic společného… Ale mohli ji mít na svědomí muži, kteří jednali na jeho rozkaz.

Ve skladišti panovalo ticho. Chase zvedl tři prsty jako signál pro Maximova, němě odpočítal k nule a vtrhl do haly, zatímco ho Rus kryl. Otočil se s pistolí připravenou k palbě kolem dokola. Nespatřil žádný pohyb, žádné známky života.

Prošli mezi naskládanými bednami do Čurikovovy kanceláře. Cestou minuli další mrtvolu, muže, který se opíral o vysokozdvižný vozík s hrudníkem roztrhaným kulkami. Samotný Čurikov ležel zhroucený na psacím stole a jeho mrtvé oči hleděly na dveře, jimiž vešli. „Ach, kristepane,“ vydechl Chase. Čurikova mohl jen těžko pokládat za přítele, ale překupník a dodavatel zábavy mu pomohl a tohle dostal za odměnu. Rus utrpěl střelná zranění do obou nohou, avšak skutečná příčina smrti byla patrná na první pohled – kovová tyč, která mu trčela ze zad, procházela hrudníkem a vězela zabodnutá v desce stolu. Někdo musel Čurikova v té pozici přidržet a vyslal tak naprosto jasný signál.

Chase věděl, že právě on je zamýšleným příjemcem vzkazu. A co konkrétně se po něm žádá, to si přečetl na lístku přilepeném k tyči, dvě slova vytištěná velkými tučnými písmeny.

ZAVOLEJ SESTŘE.

„Do prdele,“ zašeptal ochromený hrůzou. Horečně se rozhlížel po telefonu, až ho našel na zemi, kam jej Čurikov ve smrtelném zápase shodil ze stolu.

„Co se tam píše?“ zajímal se Maximov.

„Ten zasraný hajzl jde po mé rodině!“ Zvedl telefon a vyťukal nejdřív 44, mezinárodní předčíslí pro Británii, a pak Elizabethino číslo. Se srdcem sevřeným obavami čekal na navázání spojení. Konečně zazněl vyzváněcí tón…

Stačilo dvojí zazvonění. „Lizzie!“ vybuchl Chase. „Jsi v pořádku? Je Holly…“

„Ach můj bože, Eddie!“ vzlykla Elizabeth. „Unesli ji. Unesli Holly.“

„Kdo? Kdo ji unesl?“

„Já nevím, měli masky! Řekli, že mě budou sledovat a že jestli zavolám policii nebo budu s někým mluvit, tak ji zabijí! Přikázali mi, že mám čekat, až se mi ozveš!“

Chase v neovladatelném vzteku praštil pažbou pistole do stolu, až z něj vyletěly třísky. „Mitchelli, ty zkurvený sráči! Mluv se mnou! Vím, že mě slyšíš!“

Na lince se ozvalo cvaknutí a pak důvěrně známý hlas, lehce zkreslený elektronickým šumem. „Ahoj, Eddie.“

„Okamžitě pusť Holly,“ vyštěkl Chase. „Nebo tě kurva oddělám!“

„Nech si své hrozby, Eddie.“ Na pozadí Mitchellova hlasu se ozýval jiný hluk, vrnění leteckého motoru. Neklamné znamení, že již opustil ponorku.

„To nebyla hrozba, ale slib.“

„Neplýtvej mým ani svým časem. Chci Ninu. Nebo přesněji řečeno potřebuju ji. Vím, zvolil jsem trochu drastičtější postup, ale chtěl jsem ti dokázat, že to myslím smrtelně vážně.“

„Tím, že jsi unesl dospívající dívku?“ zařval Chase. „Britská vláda vyvolá mezinárodní skandál!“

„Britská vláda bude držet hubu a krok, ostatně jako vždycky. Ale jestli uděláš, co ti řeknu, nemusí se o ničem ani dozvědět. Přiveď mi Ninu a já ti vrátím tvou neteř.“

„Co se děje, Eddie?“

Chase se prudce otočil a ve dveřích uviděl Ninu. „Ten zkurvysyn unesl Holly.“

Šokovaně zalapala po dechu.

„To je Nina?“ zeptal se Mitchell. „Dej mi ji k telefonu.“

Rty sevřené vztekem přepojil Chase telefon na hlasitý poslech. „Máš ji tady.“

„Ahoj, Nino. Jistě jsi už uhodla, co chci, ale stejně ti to povím, aby nedošlo k žádnému nedorozumění. Chci, aby ses vzdala mým lidem. Já na oplátku pustím Eddieho neteř na svobodu.“

„Tvým lidem?“ ušklíbla se Nina znechuceně. „Únoscům a vrahům? V této chvíli se stydím za to, že jsem Američanka. Až se tohle provalí, DARPA bude vyřízená.“

Mitchell se zasmál. „Pořád si myslíš, že pracuju pro DARPA? Netušil jsem, že jsi tak naivní.“

„Černý projekt,“ zavrčel Chase.

„Nejčernější z černých. Tak důležitý, že ho není možné svěřit žádné oficiální vládní agentuře. Nebo politikům.“

„Takže jsi se právě jednostranně vyhlásil za strážce národních zájmů Spojených států?“ vyhrkla Nina konsternovaně.

„Někdo to dělat musí. Ale nejsem tady, abych diskutoval o rozporu mezi idealismem a reálnou politikou. Jsem tady, abych dělal svou práci, a k tomu potřebuju tebe. Vraťte se oba do Anglie. Až tam budete, zavolejte znovu na tohle číslo. Monitorujeme ho, takže vás uslyším. Potom zorganizujeme výměnu.“

„Ne!“ zaječel Chase. „Chceš po mně, abych vyměnil svou snoubenku za svou neteř? Jdi do hajzlu! Tohle nemůžu! Takovou volbu si na svědomí nevezmu!“

„Ale já ano,“ řekla Nina tiše. „Udělám to.“

„Cože?“

„Říkám, že to udělám.“

„Ne, to kurva neuděláš!“

„Musím,“ stála na svém odhodlaně. „A ty to víš. Je to jediná možnost, jak dostat Holly do bezpečí. Je tvoje neteř… a brzy bude i moje.“ Vzala ho za ruku. „Stane se součástí mé rodiny, Eddie. A ty musíš udělat všechno, co je třeba, abys svou rodinu ochránil.“ Otočila se k telefonu. „Uděláme to, Jacku. Já to udělám. Ale musíš mi stoprocentně zaručit, že se Holly nic nestane a že ji pustíš na svobodu.“

„Tu záruku máš,“ odvětil Mitchell. „Teď se vraťte do Anglie. A ať je to brzo.“ Linka oněměla.

Chase smetl telefon ze stolu. „Kurva! Já tomu hajzlovi nevěřím. Může zaručovat, co chce, stejně ji zabije. Nemůže riskovat, že by někdo zjistil, co provedl.“

Maximov dunivě zavrčel. „Ten chlap je sráč. Měl jsem mu rozdrtit hlavu! Ale teď aspoň víš, že není všemocný. Jinak by tady na tebe čekali jeho lidé.“

„Všemocný možná není, ale přesto…,“ řekla Nina znepokojeně a vyměnila si s Eddiem pohled, který prozrazoval strach o Holly. A o sebe navzájem.

32

Anglie

Národní park Nový les začíná asi patnáct kilometrů východně od Bournemouthu. Rozkládá se na ploše více než pět set kilometrů čtverečních a zahrnuje nejstarší dochované kousky divočiny a pastviny v Anglii. Nina a Chase čekali vedle Elizabethina automobilu na mýtině v jednom ze zalesněných pásů, po kterých dostal park své jméno. Eddie si oblast prohlédl na satelitních fotografiích. Nejbližší obydlí se nacházelo dva kilometry daleko; Mitchell pro výměnu zvolil nejizolovanější místo, jaké na hustě osídleném anglickém jihu existovalo.

Snesla se noc, jediné světlo poskytovaly automobilové reflektory, které vrhaly ostře ohraničené stíny. Chase pátravě hleděl mezi stromy, ale nikoho neviděl.

Věděl však, že nejsou sami.

„Něco slyším,“ řekla Nina a ohlédla se k severu. Eddiemu trvalo několik vteřin, než zvuk zaznamenal, protože jeho sluch se dosud plně nezotavil po utrpení v Rusku. Ovšem kvílení a tlukot rotoru přibližující se helikoptéry si nemohl s ničím splést.

Přiletěla nízko, blikající světla se míhala mezi větvemi, zastavila se nad mýtinou, natočila se bokem k automobilu a klesla na úroveň korun stromů. Ze dveří se vykláněl muž a namířil na dvojici kruhovou anténu.

„Odhoď zbraň, Eddie,“ zaduněl z reproduktoru Mitchellův hlas. Anténa byla napojena na mikrovlnný radarový systém, který posádce vrtulníku ukázal, co všechno Nina a Chase skrývají pod šaty. „A, Nino, ta věcička, co máš v levé kapse. Předpokládám, že je to naváděcí maják. Odlož ho. Potom oba odstupte od auta.“

Chase hodil pistoli za vyvrácený kmen, Nina neochotně vytáhla z kapsy malé elektronické zařízení a položila je na střechu vozidla. Pak poodešli blíže ke středu mýtiny. Muž u radaru potřeboval několik vteřin, aby si je znovu prověřil, a helikoptéra dosedla v miniaturním hurikánu zvířeného listí a prachu na zem. Rotor však zpomalil jen mírně a otáčel se vzletovou rychlostí.

Holly se strachem vystoupila z kabiny, za ní vykukoval Mitchell. „Strejdo Eddie!“

„Holly, jsi v pořádku?“ křikl Chase.

„Jistě že je,“ řekl Mitchell. „Pojď ke mně, Nino, a já pošlu holku. A opatrně.“

Nina vykročila, ale pak se zastavila a ohlédla se na snoubence. „Eddie…“

„Najdu si tě,“ ujistil ji tiše a pokusil se – nepříliš přesvědčivě – o nenucený úsměv. „Mimochodem, co děláš příští rok v květnu? Někdy kolem čtrnáctého?“

Její úsměv byl zcela upřímný. A vyzařoval lásku. „Teď už mám program.“

„Ne aby ses opozdila.“

„Dej na mě pozor.“

„Konec toho cukrování,“ okřikl je Mitchellův hlas zesílený reproduktorem. „Pojď sem, Nino, rychle.“

S posledním pohledem na Eddieho zamířila k vrtulníku. Holly kráčela proti ní a zoufale potlačovala touhu rozběhnout se. Když se míjeli, Nina jí pošeptala: „Udělej všechno, co ti Eddie řekne.“

Došla k helikoptéře a ohlédla se. Holly se právě setkala s Eddiem. „Nastup si,“ křikl Mitchell z kabiny. Poslechla a snažila se nedat najevo strach. Muž obsluhující radar ji neurvale popadl za ruce a zacvakl jí kolem zápěstí pouta, potom ji šoupl dozadu za Mitchellem.

Hukot motoru okamžitě zesílil a vrtulník se vznesl. Nina hleděla oknem na dvě vzdalující se postavy na okraji světelného kuželu z reflektoru. „K tryskáči,“ přikázal Mitchell pilotovi. „Chci, aby byla druhá helikoptéra připravena s plnou nádrží, než doletíme do Skotska. Máme spoustu práce. Zítra večer chci provést kompletní zkoušku systému.“

„Co bude s Eddiem a s Holly?“ dožadovala se Nina.

„Slíbil jsem, že ji pustím se zdravou kůží,“ odpověděl Mitchell s tvrdým výrazem v obličeji. „Potom…“

Nina nenávistně přimhouřila oči. „Ty prolhaný hajzle.“

„Dělám, co musím.“ Opřel se na sedadle a helikoptéra nad temným lesem nabírala rychlost.

Odstřelovač zaujal pozici šedesát metrů od Eddieho, ale i kdyby ležel jen deset metrů daleko, Chase by ho neviděl, dokonce ani za denního světla. Navlečený ve skvrnité kamuflážní kombinéze dokonale splýval s křovinami a lesním podrostem. I puška vypadala spíš jako součást přírody než výrobek lidských rukou. Měla hnědě natřenou hlaveň a objemný tlumič obalený trávou a větvičkami, které zamaskovaly jeho tvar, zrádná čočka dalekohledu se skrývala pod převislými listy.

Odhrnul je a podíval se do nezacloněného okuláru. Střed nitkového kříže se nacházel téměř přesně uprostřed Eddieho hlavy. Odstřelovač se vzepřel na loktech, upravil náměr a připravil se k palbě. Chase mluvil s dívkou a pohyboval se, ale příliš pomalu na to, aby střelci ztížil míření.

Po odletu helikoptéry vítr prakticky ustal a na tak krátkou vzdálenost se vliv tlumiče a zakřivení balistické dráhy projeví jen zanedbatelně. Snajpr je přesto vzal v úvahu a nepatrně pohnul hlavní. Nitkový kříž nyní mířil nad oči cíle. Kulka zasáhne střed lebky a roztříští ji.

Až zlikviduje muže, postará se o dívku, která bude paralyzovaná šokem. Snadná kořist. Dva cíle, dva tlumené výstřely, dvě vteřiny.

Dva mrtví.

Ztuhl a zadržel dech, aby minimalizoval pohyby těla, naposled delikátně upravil náměr, ukazovák pohladil spoušť…

A stiskl ji.

Přesně v tom okamžiku se Chase vrhl k zemi.

Chase cítil, jak mu kulka přeletěla nad hlavou a zaryla se do stromu. Plesknutí tlumeného výstřelu následované slabým cvaknutím mechanismu odstřelovačské pušky mu potvrdilo polohu střelce, kterou už ovšem znal.

„Ježíši Kriste!“ vypískl ve sluchátku Peter Alderley ve chvíli, kdy Chase strhl Holly na zem. „Tos nemohl počkat trochu dýl?“

Chase neodpověděl, překulil se za vyvrácený kmen a přitáhl dívku k sobě. „Zůstaň tady,“ sykl na ni, zvedl pistoli a plazil se po břiše blátem a vlhkým listím na druhý konec kmene. Jestli je ten střelec dobrý – a Eddie o tom v nejmenším nepochyboval –, pak touhle dobou už má v komoře další náboj a hledá cíl, který mu před okamžikem zmizel, ať už jej ta záhadná předvídavost překvapila sebevíc.

„Pořád je na místě,“ hlásil Mac ve sluchátku. „Hledá tě, dívá se doleva.“

„Moment, provádí něco s puškou,“ dodal Alderley. „Přehodil páčku. Možná zapnul noční vidění nebo termografiku.“

Chase nepotřeboval radarovou obrazovku, kterou sledovali dva muži v londýnské centrále MI-6, vidět, dokázal si ji živě představit. Střelec leží ukrytý za pařezem nebo padlým kmenem na místě, odkud se mu otevírá nezakrytý výhled na původní pozici cílů. Nepohne se, dokud to nebude absolutně nutné.

To znamená, že ho Chase musí k pohybu donutit. Výzvědný radarový satelit letící pět set kilometrů nad zemí viděl skrz větve, dokonce i přes půdní pokryv, ale dané místo mohl sledovat jen po omezenou dobu, než se na oběžné dráze přesune mimo dosah. Jestli nenajde nepřítele do chvíle, než družice ztratí mýtinu ze svého zorného pole, oslepne.

A zemře.

„Minuta do hranice dohledu,“ varoval Alderley. „Dělej, Chasi, přibij toho pitomého bastarda k zemi, leží tam jako kláda.“

„Tys nikdy nestál proti snajprovi, že?“ zavrčel Chase, když se doplazil na konec vyvráceného kmene. Od dalšího vhodného úkrytu za stromem jej dělily dobré tři metry zcela odkrytého terénu. „Mluvte se mnou. Co dělá?“

„Míří střídavě na oba konce kmene,“ informoval ho Mac. „Čeká, až se jeden z vás pohne.“

„Na který konec míří teď?“

„Na tvůj.“

Chase nenáviděl sám sebe za to, co se chystal udělat, věděl však, že je to jediná možnost, jak zachránit sebe a neteř. „Holly,“ zašeptal hlasitě. „Až řeknu teď, vystrč rychle ruku za konec kmene a pak ji zase stáhni, ano?“ Zmatená a vyděšená dívenka přikývla. „Tak dobře. Připravit, pozor, teď!“

Holly vysunula ruku do volného prostoru.

Chase se pohnul, ještě než ji stáhla. Vyrazil z úkrytu a jako panter se vrhl za strom. Plesknutí kulky do dřeva a cvaknutí závěru pušky k němu dolehlo současně. Holly vykřikla, když se na ni snesla sprška rozdrcené kůry.

„Kryj se!“ křikl Chase. I ti nejlepší odstřelovači na světě potřebují chvíli času, aby po výstřelu zaměřili nový terč, a bleskový pohyb cíle od jednoho krytu k druhému míření ještě prodlouží.

Ale ne o moc.

Chase se přitiskl ke stromu jen o zlomek vteřiny dříve, než se do něj zavrtala kulka. Do obličeje ho zasáhly třísky.

„Čtyřicet vteřin,“ hlásil Alderley napjatým hlasem.

„Kde je?“

„Na páté hodině od tebe, asi čtyřicet metrů,“ odpověděl Mac. „Míří na tvůj kryt.“

„Doleva, nebo doprava?“

„Doleva.“

Chase s pistolí v ruce skočil vpravo a odhalil paži a rameno. Poskytl tak střelci cíl, ale vzápětí ucukl na druhou stranu kmene a vypálil dvě rány. Do stromu se zaryla další kulka z pušky, ale opětovaná palba protivníka zmátla, v což Eddie doufal.

Znovu vyskočil z úkrytu a tentokrát se nezastavil. Běžel klikatě mezi stromy, pod nohama mu praskaly větvičky, a blížil se k odstřelovači…

„Třicet vteřin!“

„Pohybuje se! Vyplašils ho!“ zvolal současně Mac. „Přesunuje se vpravo od původní pozice, plazí se… Ne, vstává, je na nohou.“

Chase doběhl k dalšímu stromu a přitiskl se ke kmeni.

„Poloha!“

„Na čtyřce od tebe, pořád směřuje doprava, pořád se pohybuje… Do prdele! Eddie, jde po tvojí neteři!“

„Dvacet!“ vyhrkl Alderley. „Hoď sebou, Chasi.“

Chase riskl výhled zpoza stromu, ale ve fantaskním světle automobilových reflektorů nezaznamenal žádný pohyb. „Nevidím ho! Kde je?“

„Na tvé trojce, pořád se pohybuje – ne, zalehl, míří…“

„Sakra!“ S pistolí v natažené ruce se rozběhl přímo k neviditelnému střelci. „Naveď mě k němu!“

Na radarové obrazovce poslouží vystrčená paže jako ukazovátko a umožní Macovi přivést ho k cíli – pokud bude dost rychlý. „Vlevo!“ křikl Mac. Chase lehce změnil směr. Stromy se kolem něho jen míhaly. „Vlevo, vlevo – rovně, rovně!“

„Deset vteřin!“

Chase tiskl spoušť a opakovaně pálil do podrostu před sebou.

Žádný zásah, a čas se zoufale krátil, náboje ubývaly…

„Pohybuje se!“ hlásil Mac. „Mění náměr! Mění náměr!“

Chase se nemusel ptát, kdo je střelcův nový cíl. Zbyly mu už jen tři kulky, dvě, jedna…

„Zasáhls ho!“ křikl Mac, ne triumfálně, pouze konstatování. A pak: „Pistole! Pistole! Pistole!“

Odstřelovačská puška rozhodně není ideální pro boj zblízka, ale snajpr očividně měl další zbraň. Chase před sebou zaregistroval pohyb, zakývání větvičky, která vůbec nebyla větvičkou, paprsek světla se odrazil od matného kovu…

Vystřelil poslední náboj.

„Kontakt ztracen!“ Alderley se téměř zajíkl. „Chasi! Dostals ho? Dostals ho?“

„Jo, dostal,“ oznámil Eddie a vykopl střelci pistoli z ruky. Ale už mu nic nehrozilo, poslední kulka zasáhla odstřelovače do krku, z něhož visel na kusu kůže potrhaný chuchvalec svalové tkáně a šlach, velký jako pěst. Na maskovací kombinézu se valila krev. Muž sebou škubal, ale během minuty či dvou zemře, i kdyby se ho Chase pokusil zachránit.

Ve sluchátku zazněl hlasitý úlevný výdech. „V tom případě,“ řekl Alderley po chvíli, „můžeš od vlády Jejího Veličenstva očekávat účet za využití satelitního času. Nebude to moc, plus minus milion nebo tak nějak.“

„Můžou to odečíst od odměny za nalezení Excaliburu,“ řekl Mac. „Jsi v pořádku, Eddie?“

„V pohodě,“ odvětil Chase, otočil se zády k umírajícímu a spěchal na mýtinu. „Holly, nestalo se ti nic? Kde jsi?“

Našel ji celou roztřesenou ležet za padlým kmenem. „Holly,“ zašeptal a sklonil se k ní, aby ji vzal za ruku. „Už je to dobré. Jsi v pořádku?“

Pomalu k němu vzhlédla, z vykulených očí tekly slzy. „Strejdo Eddie?“

Vzmohl se na úsměv. „Pojď, zlato. Zavezu tě domů k mámě.“

Opatrně jí pomohl vstát. Objala ho, přitiskla mu tvář na hrudník a rozplakala se.

„Už to bude dobré,“ uklidňoval ji. „Je po všem.“

Věděl, že neříká pravdu.

„Mám za to, že střelec už nepromluví,“ sledoval Mac tok jeho myšlenek. „Peter a já to za tebe zařídíme s místní policií, ale jak teď chceš najít Ninu?“

Chase odváděl uslzenou Holly k autu. „S někým si promluvím.“

Hector Amoros se s trhnutím probudil, zprudka se posadil, natáhl se k vypínači a rozsvítil lampu.

„Bacha, Hectore,“ ozval se Chase ledovým tónem. Seděl na židli vedle postele a v ruce držel pistoli, která sice nemířila přímo na ředitele IHA, ale stačil by nepatrný pohyb zápěstím…

„Eddie!“ zvolal Amoros. „Co tady… Jak ses sem dostal?“

„Mám jisté možnosti. Chtěl jsem si s tebou promluvit, dokud jsi ještě v Londýně. O tvém kámošovi Jacku Mitchellovi.“

Amorosův výraz se při vyslovení toho jména lehce napjal. Pozorně se na Eddieho zadíval a jeho oči se pomalu přizpůsobovaly světlu hotelového pokoje. „Proboha! Co se ti stalo?“

Chase ukázal na rány a odřeniny v obličeji. „Jak říkám, Jack Mitchell. Ukazuje se, že nebyl tím, za koho se vydával.“ Pistole nyní mířila na Amorose. „Ale to ty přece víš, že? Věděl jsi to od začátku.“

„Netuším, o čem…“

„Sklapni! Ani se kurva nesnaž to popírat. Jack nastražil boudu a zapojil do spiknutí IHA, aby se k Excaliburu dostal dřív než Rusové. Sloužil u námořnictva, ty taky, takže jste velcí kámoši. Uděláte cokoliv, abyste jeden druhému pomohli, nemám pravdu?“

„Tak to nebylo,“ hájil se Amoros neústupně. „Odešel jsem sice do výslužby, ale když Pentagon o něco požádá, pořád je mou povinností vyhovět. A většinu financí pro IHA poskytují Spojené státy. To přece víš.“

„Koho chleba jíš, toho píseň zpívej, co?“ ušklíbl se Chase. „Víš, jaká písnička se teď zpívá? Jmenuje se Unesl jsem Ninu a ukradl Excalibur, abych mohl sestrojit obrovskou zkurvenou ZHN.“

Šokovaný Amoros se napřímil. „Unesl Ninu? O čem to mluvíš?“

„Ninu unesl, mě se několikrát pokusil zabít… A taky mou neteř. Protože nechtěl nechat naživu nikoho, kdo by mohl promluvit o jeho černých operacích a o superzbrani, kterou postavil.“

„A ty si myslíš, že já s tím mám něco společného?“ zeptal se Amoros.

Chase si ho měřil očima tvrdýma jako křemen. „Kdybych si to myslel, byl bys už mrtvý.“ Amoros ztuhl; věděl, že Eddie myslel svá slova vážně. „Ale o Jackovi jsi věděl víc, než jsi uvedl. Potřebuju zjistit, kde je.“

„O Mitchellovi vím jen tolik, že kdysi sloužil u rozvědky Speciálních sil a teď údajně pracuje pro DARPA a že mi přikázali, abych mu poskytl veškerou možnou pomoc v zájmu ochrany národní bezpečnosti. A tento příkaz přišel z nejvyšších míst Pentagonu.“

„Zdá se, že Jack nedostává rozkazy z Pentagonu. Zdá se, že je nedostává od nikoho. Vede svou soukromou černou operaci a přikazuje Pentagonu, co má dělat.“

„Jak to myslíš?“

„V Rusku ho vyzvedla ponorka. Americká ponorka v ruských teritoriálních vodách.“ Amoros zareagoval nefalšovaným překvapením. „Na vlastní oči jsem viděl její imatrikulační znak – SSN-23. Útočná ponorka třídy Seawolf, USS Jimmy Carter. Mitchellova bývalá loď. Zajímavé je, že byla upravená pro operace Speciálních sil. Musela by to být obrovská náhoda, kdyby se tam ukázala jen tak sama od sebe.“

„V žádném případě nemůže disponovat takovou autoritou,“ protestoval Amoros. „I černé projekty se musí někomu hlásit.“

„Zdá se, že ho to moc nevzrušuje. Držel ke mně projev v tom smyslu, že to, co dělá, je příliš důležité, aby se to mohlo přenechat politikům. Ten parchant se utrhl z řetězu, Hectore. A má Ninu a meč a všechno, co potřebuje, aby ta jeho zbraň fungovala. Viděl jsem podobnou v akci. Věř mi, je pěkně hnusná. Takže potřebuju, abys mi pomohl zachránit Ninu a zastavit Mitchella.“

„Jak? Já opravdu nevím, kde je.“

„Někdo to vědět musí,“ řekl Chase. Opřel se na židli a ústí hlavně se odklonilo od bývalého admirála. Jen o kousek. „Vede sice černý projekt, ale používá vojenské vybavení a zařízení, zpravodajské i civilní zdroje. Ponorka, helikoptéry, tryskáče, auta, dokonce zbraně, které vyfasoval – někde musely zůstat papírové stopy. Někdo v Pentagonu určitě ví, kde ho najít. A ty tam jistě pořád máš hromadu starých kamarádů. Spoj se s nimi.“

Amoros neklidně poposedl. „To ovšem znamená přiznání, že vím o černém projektu, pro který nemám prověření. Za to mohu klidně přijít o místo, možná dokonce skončit ve vězení.“

Ústí hlavně se přesunulo do předchozí polohy. „Abys mohl jít do vězení, musíš být především naživu.“

Amoros si prohrábl vousy a zamyslel se. „Dobře. Někomu zavolám.“

33

Norské moře

Nina vyskočila z palandy, jen co se ocelové dveře kajuty odemkly a rozletěly se.

„Joj.“ Mitchell zachytil otevřenou dlaní její pěst, která mu mířila do obličeje. Sevřel ji do prstů a stlačil paži dolů. „Vidím, že se nadarmo neříká, že jsou rusovlásky horkokrevné.“

Přimhouřila oči bolestí, jak jí jeho dlaň drtila ruku, a vzápětí vykopla proti jeho kolenu. Uskočil a její podpatek o vlas minul čéšku. „Zabiju tě,“ slíbila mu.

„Ale nezabiješ,“ odpověděl Mitchell lhostejně. „Jdeme.“

„Kam?“ Předchozího večera je helikoptéra po nedlouhém letu vysadila u soukromého tryskáče, který čekal na letišti v Southamptonu a dopravil je napříč celou zemí do Wicku na severovýchodním výběžku Skotska. Tam už stála připravená další, mnohem větší helikoptéra, která okamžitě vzlétla a trmácela se na sever nad tmavými vodami Severního moře. Stovky kilometrů letu odměřovala pouze světla vrtných plošin pod nimi. Nakonec i ty zmizely a zůstala jen neproniknutelná tma.

Dokud se před nimi neobjevila loď, zářící maják zavěšený v prázdnotě. Vypadala jako nákladní plavidlo, hlavní paluba plná naskládaných kontejnerů. Vrtulník přistál na převislé plošině na zádi a Ninu odvedli přes celou loď do kajuty bez oken. Sundali jí pouta a nechali ji o samotě.

Strach o Eddieho a Holly postupně polevil, vystřídán divokým vztekem. Se zoufalstvím by se nikam nedostala. Musí Mitchella zastavit, zabránit mu v uskutečnění jeho plánů a donutit ho zaplatit za všechno, co udělal.

„K Excaliburu,“ odpověděl Mitchell. „Je na svém místě, systém je připraven… Potřebujeme už jenom jedno.“

„Mě.“

„Jo. Tak jdeme.“

Mitchella doprovázeli dva urostlí muži. Jeden měl na opasku zavěšená pouta, ale nepotřeboval je; Nina dobře věděla, že i kdyby se svým strážcům vytrhla, neměla by kam utéct. Pozorně se však rozhlížela kolem sebe a ukládala si do paměti všechno, co by jí mohlo pomoci. Sestupovali nástavbou a krátký pohled okénkem jí prozradil, že venku opět nastala tma. Uplynul celý den.

Sestoupili pod úroveň hlavní paluby a klesali dál. „Předpokládám, že to není obyčejná kontejnerová loď,“ utrousila nakonec konverzačním tónem.

„Nemýlíš se,“ potvrdil Mitchell. „Mimochodem, jmenuje se Aurora – včera v noci jsem neměl možnost uvítat tě na palubě. V poslední době nějak zapomínám na slušné vychování. Je celá vyrobena z nemagnetické oceli a titanu. Nejnovější hračka DARPA.“

„Myslela jsem si, že pro DARPA nepracuješ.“

Usmál se. „DARPA ji zaplatila, jenomže o tom neví. To je ta nejlepší věc na agentuře, kde většina rozpočtu nejde přes účetní knihy. Je těžké zpochybnit stavbu něčeho, o čem nikdo neví, že to existuje.“

„Takže v podstatě kradeš státní peníze.“

„To těžko.“ Jeho výraz ochladl. „Když přijde na obranu Spojených států, každý výdaj je ospravedlnitelný. A žádná cena není příliš velká.“

„Včetně vraždy?“

„Na to by ses měla zeptat Eddieho,“ opáčil Mitchell jízlivě. „Když ten bránil svou zemi, taky nerozdával cukrlátka a kytičky.“

„Zdaleka není takový jako ty.“

„Jo, to máš pravdu. Protože on dělal jen to, co se mu řekli, a šel tam, kam ho poslali. A zabíjel ty, na které mu ukázali. Já jsem aktivní. Řeším hrozby proti své vlasti dříve, než vůbec někdo tuší, že existují. Vlastně bys mi měla za to, co dělám, poděkovat.“

Nina se nevěřícně zasmála. „Víš, já si opravdu nemyslím, že bych ti něco dlužila. Nebo lidem jako jsi ty.“

„Takže děláme dobře, že se o ty dluhy nikdy nehlásíme. A stejně, co ty sakra můžeš vědět o oběti v zájmu vyššího principu?“ Sežehl ji pohledem a vedl ji dalším křídlem schodiště do útrob lodi. „Moje práce mě stála manželství, ale šel bych do toho znovu, protože někdo to vykonat musí. Co jsi dělala ty? Vrtala ses v hlíně a hledala cetky. A nechoď na mě s pitomými kecy, že to bylo v zájmu celého lidstva. Dělalas to pro svou osobní slávu, nesnaž se to popírat.“

Nina si posměšně odfrkla. „Proč se stahuješ do obrany, Jacku? Copak, trápí tě osamělé noci?“ Mitchell ji ignoroval, a tím ji vyprovokoval ke spokojenému: „Jasně že jo,“ zamumlanému tiše, když sestoupili k úpatí schodiště.

Zamířil k velkým kovovým dveřím a stiskl tlačítko vedle rámu. Otevřely se pomalu a za syčení pneumatického převodu. „Jsme na místě,“ řekl a naznačil jí, ať vstoupí.

Nina překročila práh a ocitla se v kontrolní místnosti, překvapivě podobné velínu ve Vaskovičově elektrárně. Ani zde nechybělo velké okno s výhledem na obrovský stroj, ale zatímco ruský generátor stál svisle zapuštěný do země, tento ležel vodorovně a zabíral celou délku prostorného podpalubí. Prstence elektromagnetů, jichž bylo víc než na ruském zařízení, sahaly desítky metrů daleko. Vše bylo omotáno černými kabely, které připomínaly cévy obra a vyvolávaly v Nině pocit, že se dostala do monstrózního biomechanického hrudního koše.

Na protějším konci podpalubí nasvětlovaly bodové reflektory zářící stříbřitý kříž na spodní straně posledního prstence.

Excalibur.

„Toto je náš generátor zemské energie,“ oznámil Mitchell pyšně, „a je ve všech ohledech lepší než Vaskovičův systém. Především je mobilní; energetické linie nejsou omezeny na pevninu. Vyskytují se i na moři a my můžeme loď přesunout na místo, kde je konvergenční tok nejsilnější.“ Jeho samolibá domýšlivost stoupala, když viděl, že Nina nedokáže zakrýt úžas nad obrovskou konstrukcí. „Tak co myslíš?“

„Zapůsobilo by na mě mnohem víc, kdyby to zařízení nebylo určeno k zabíjení lidí,“ odsekla ledově a zahnala mu úsměv ze rtů. Otočila se k velké obrazovce na stěně, která ukazovala mapu severního pólu se zkreslenými obrysy kontinentů. Při okraji mapy našla Spojené království a vedla od něj neviditelnou linku k pólu. Spatřila zelený kroužek s vyznačenou zeměpisnou délkou a šířkou. Nacházel se při severním polárním kruhu mezi Norskem a Islandem. „To jsme my, co?“ ukázala na značku. „Doufám, že si tady nenecháváme umrznout zadky bez pádného důvodu.“

„To máš teda zatracenou pravdu.“ Mitchell přistoupil k jednomu z ovládacích panelů, mávnutím ruky zahnal technika a vložil do počítače několik povelů. Na mapě se objevily další symboly. Skupiny zelených kroužků a červených trojúhelníků na volném moři mezi Ruskem a ledovou bariérou kolem pólu. „Ty červené symboly jsou ruské válečné lodě.“

„Rusové že jsou červení? Bože, jak originální.“

„Já jsem barvy nevybíral. Ale zelené symboly označují dva operační svazy letadlových lodí, které jsme vyslali do Severního ledového oceánu. Jeden se soustřeďuje kolem Enterprise, druhý vede George Washington. Vím, že ses v poslední době moc na CNN nedívala, ale jistě si pamatuješ, že Rusové velmi agresivně bojují za své územní nároky kolem pólu. Je tam spousta ropy a zemního plynu a oni je chtějí. Chtějí všechno.“

„A ty nedopustíš, aby to dostali,“ uvědomila si Nina. „Potopíš jejich lodě, že? Použiješ tuto věc k tomu, abys je vymazal z vody, aniž by o tom kdo věděl.“

„Ne tak docela.“ Mitchellův samolibý výraz se vytratil, nahrazen ponurým odhodláním. „Použiju ji k potopení jedné z našich lodí.“

„Cože?“ Nina zalapala po dechu. „Chceš zničit americkou loď? Proč, proboha?“

„Bude-li jedna z našich letadlových lodí napadena, bude se automaticky předpokládat, že to udělali Rusové, a ostatní plavidla operačního svazu provedou odvetný úder. Zničíme značnou část ruské severomořské flotily včetně jejich letadlové lodi Admirál Kuzněck – jejich jediné letadlové lodi.“

„Ale… Ale Rusové mají atomovky!“ zvolala Nina vyděšeně. „Když to uděláš, konflikt může eskalovat a vypukne třetí světová válka!“

„Ne, nevypukne. Rusové si nepřejí, aby byla Moskva napadena jadernými zbraněmi, o nic více, než si my přejeme totální zničení New Yorku. Takže po úvodní šarvátce se horké hlavy stanou opravdu horkými, ovšem jenom dočasně, a pak zase zchladnou. Ale věc se podaří a Rusové budou ze hry. Potom zůstane v Arktidě pouze jedna mocnost. My. My budeme ovládat zdroje na severu, ne oni.“

„Jenže co když se mýlíš? Co když Rusko neustoupí?“

„V takovém případě,“ odpověděl Mitchell děsivě věcným tónem, „budeme nuceni se s nimi vypořádat. Ale k tomu nedojde. Ztráta Enterprise světu jasně prokáže, že my jsme oběti.“

„Sloužil jsi jako americký námořní důstojník!“ nevzdávala se konsternovaná Nina. „Jak můžeš jenom pomyslet na napadení našeho vlastního plavidla?“

„Enterprise je padesát let stará a stejně má být zakrátko vyřazena ze služby a sešrotována. Takto alespoň bude ještě využita pro dobro vlasti.“

„A co její posádka?“ zeptala se důrazně Nina. „Na letadlové lodi jistě slouží tisíce lidí.“

„Více než čtyři tisíce.“

„A jejich smrt bude také využita pro dobro vlasti?“

„Nemluví se mi o tom snadno,“ řekl Mitchell vážně a ukázal na ostatní osoby přítomné ve velínu. „Nikomu z nás. Ale když se ti námořníci přihlásili do služby, podepsali přísahu, že budou bránit a chránit Spojené státy americké. A tím, že zabezpečí surovinové zdroje před Rusy, svou přísahu naplní. Amerika potřebuje energii, aby mohla chránit svou budoucnost.“

„Ano, jsem si jistá, že jejich rodiny to budou takto brát,“ odsekla Nina zlostně. „Opravdu si myslíš, že americký lid schvaluje tvé činy?“

„Ano!“ odpověděl Mitchell. „Ano, myslím si to. Americký lid si přeje bezpečnost a stabilitu a levný benzin a americký sen, ale nechce si při tom ušpinit ruce. Já jsem ten, kdo si je špiní. A musím s tím žít. Ale já s tím budu žít. Stejně jako všichni ostatní, kdo už šedesát let dělají totéž. Protože víme, že jsme v právu.“

„Bože můj,“ zaúpěla Nina zoufale. „Jsi horší než Vaskovič. Ty si opravdu myslíš, jaký nejsi vlastenec, co? Víš, co ve skutečnosti jsi? Zkurvený totální šílenec!“

Mitchell se na ni dlouho mlčky díval, pak přistoupil ke skříňce a vytáhl z ní futuristickou pušku, s níž ho viděla v Rusku. Než si Nina uvědomila, co dělá, střelil ji do nohy.

Vykřikla, klesla na podlahu a přitiskla dlaň k ráně. Kulka malé ráže prošla pravým stehnem. Mitchell schválně mířil tak, aby nezasáhl kost nebo důležitou cévu a nezpůsobil jí vážnější zranění, přesto průstřel mučivě bolel. „Ježíši Kriste!“ zaječela. „Cos to sakra udělal?“

„Je to jen škrábnutí, rána do svalu,“ odvětil s ledovým sarkasmem. „Potřebuju tě živou. To neznamená nutně nezraněnou. A abych byl upřímný, tvůj hlas už mi leze pěkně na nervy.“ Odložil pušku a otočil se k vylekaným technikům. „Přelepte jí to náplastí a pak ji přesuňte na místo. Je nejvyšší čas.“

„Jak je to ještě daleko?“ zeptal se Chase přes naléhavý bzukot vrtulí a pátravě se rozhlédl po temné hladině.

Amoros zkontroloval přístroje na palubní desce. „Moc daleko už ne, pokud je tam, kde by měl podle mého zdroje být.“ Ustaraně se na Eddieho ohlédl. „Poslyš, ubývá nám palivo. Jestli tu loď nenajdeme do deseti minut, budu se muset otočit zpátky k pevnině.“

Chase měl sto chutí rozkázat mu, aby se zdržel tak dlouho, jak bude potřeba, aby našel Ninu, věděl však, že by to nemělo smysl. Letoun Piper Seminole, který se Amorosovi podařilo vymámit z jiné vládní agentury, již spotřeboval více než polovinu zásoby pohonných hmot a ani přistání v bližším Norsku místo návratu do Skotska jejich situaci nevyřeší.

Byl si však jistý, že Nina je někde nablízku. Amoros využil své kontakty v Pentagonu a nechal pečlivě prověřit nedávné aktivity Jacka Mitchella. Trvalo to sice několik nekonečných hodin, ale nakonec získal jméno lodě: Aurora. Chase se domníval, že člověk, který jim to jméno poskytl, dal v sázku celou svou kariéru, ale bývalý admirál měl v ozbrojených silách řadu dobrých přátel – a řadu dlužníků, na které se mohl obrátit.

Samotná Aurora jim, když si prostudovali její detaily, nepřipadla nijak zajímavá. Kontejnerová loď dlouhá necelých dvě stě sedmdesát metrů, registrovaná v Panamě a patřící tamnímu rejdařství, které bezpochyby sloužilo jen jako zástěrka. Chase netušil, proč by Mitchell odvážel Ninu zrovna na tuto loď, ale Amorosovy zdroje naznačovaly, že právě toto udělal.

Takže Chase se na ni nalodí také.

Jestli najdou Auroru včas.

„Nevím, co hodláš dělat,“ řekl Amoros a podíval se úkosem na Eddieho, který naposled zkontroloval obě pistole a pak si připjal dva ruční granáty a pochvu s bojovým nožem k řemení na prsou. „Na palubě bude celá posádka, nejen Mitchell.“

„Když se mi budou držet z cesty, nebudou mít žádné problémy,“ odvětil Chase. „Jdu si pro Ninu, nic víc nechci.“

„A co potom? Přiložíš kapitánovi k hlavě pistoli a řekneš mu, ať namíří k nejbližšímu přístavu?“

„Když budu muset, udělám to. Situaci budu řešit, až nastane.“

Amoros se chystal Eddiemu sdělit svůj názor na jeho taktiku, lépe řečeno na její neexistenci, když vtom spatřil v dálce nějaký objekt. „Vidím loď na jedenácti hodinách.“

„Mám ji.“ Chase sledoval mrazivou mořskou pláň výkonným dalekohledem a rychle zachytil shluk světel v inkoustově černé prázdnotě. „Kontejnerová loď, mohla by to být Aurora.“ Sotva rozeznatelná vlajka na zádi vypadala jako panamská, ale jistý si být nemohl. „Přibliž se k ní.“

Technici ovázali Nině nohu, ale nikdo jí nenabídl tablety proti bolesti. Tělo se potýkalo s myslí, toužilo vypnout a nalézt úlevu od bodavého pálení ve stehně, ale Nina odmítla poddat se slabosti a tvrdošíjně potlačovala bezvědomí.

„Je připravená?“ zeptal se Mitchell netrpělivě.

„Skoro,“ odpověděl muž, který upevňoval poslední obvaz.

„Uveďte reaktor na první stupeň výkonu. Ztratili jsme už dost času.“

„Reaktor?“ nechápala Nina. „Tato loď má jaderný reaktor?“

„Z vyřazené ponorky třídy Los Angeles. Generátor zpočátku potřebuje obrovské množství energie, stejně jako Vaskovičův.“ Mitchell se obrátil k jednomu z techniků. „Jakmile se výkon ustálí na prvním stupni, rozviňte sestavu antén. Potom nabijte magnety…“

„Pane!“ zavolal jiný muž z druhé strany místnosti. „Radarový kontakt. Mění kurz a letí přímo na nás.“

„Pusťte mi ho na obrazovku,“ vyštěkl Mitchell a zadíval se na velký monitor na stěně. Mapa se zvětšila a zobrazovala nejbližší okolí Aurory. K lodi se od jihu pomalu přibližoval žlutý čtvereček. „Co to je?“

„Vrtulové letadlo, podle dosavadního kurzu odstartovalo ve Skotsku.“

„Identifikujte ho!“

„Mám signál transpondéru a ověřuju imatrikulační označení na ocasu… Je to letadlo OSN, pane, přidělené k Oceánskému průzkumu…“

„Ten zkurvysyn,“ zasyčel Mitchell pod vousy. „Chase, nikdo jiný to být nemůže.“ Nině poskočilo srdce. „Někdo v Pentagonu mluvil s Amorosem. Do prdele!“

Navzdory bolestivému zranění se Nina usmála. „Copak, nějaké problémy?“

Mitchell ji probodl pohledem. „Přesuňte ji na místo,“ rozkázal. „A sundejte to letadlo.“

Chase si utáhl popruhy padáku a znovu se dalekohledem podíval na loď. Už se přiblížili natolik, že s jistotou poznával panamskou vlajku, a po chvíli mohl přečíst i jméno na přídi.

Aurora.

„Je to ona!“ zvolal. „Fajn, přeleť nad ní. Chci si ji prohlédnout.“ Pohled na výškoměr mu prozradil, že letí něco přes dva tisíce metrů nad hladinou. Až bude připraven vyskočit, požádá Amorose, aby sestoupil na několik set. Nemohl přesně určit sílu a směr větru a chtěl v maximální míře omezit riziko, že ho zanese mimo nákladní loď.

Znovu přiložil k očím dalekohled. Přiblížili se a viděl Auroru zřetelněji. Na plošině za nástavbou parkovala helikoptéra, což bylo neobvyklé – lodě tohoto typu využívají každé volné místo k uložení nákladu –, ale jinak plavidlo vypadalo docela normálně, hlavní paluba byla plná barevných kontejnerů naskládaných do vysokých věží.

Koutkem oka zachytil pohyb. Někdo vyšel z nástavby a zamířil k zábradlí otevřeného můstku…

Nešel si zakouřit.

„Do prdele!“ vydechl Chase. „Střelí po nás!“ Amoros se po něm nevěřícně ohlédl. „Mají stinger!“ Muž si právě nasazoval na rameno odpalovací trubici řízené střely a namířil teplem naváděnou hlavici na jejich letoun.

„Skoč!“ křikl Amoros. „Běž, Eddie!“

„Ale…“

„Skoč!“

S posledním pohledem na Hectora Chase otevřel dveře a vyskočil z kabiny. Ledový vítr zapůsobil jako úder pěstí; padal v kotrmelcích, než roztáhl paže a nohy a stabilizoval se. Před očima se mu zjevila loď, nasvětlený barevný ostrov uprostřed temnoty.

Z můstku vyšlehl oranžový blesk. Z odpalovací trubice vyletěla střela Stinger, krátký plamen s chocholem kouře.

Piper se sklonil do ostré klesavé zatáčky, jak se Amoros pokusil ztratit se teplem naváděné hlavici. Chase věděl, že nemá velkou naději. Stinger dokáže sundat z oblohy stíhačku a civilní dvoumotorový vrtulový stroj pro něj představuje snadný cíl.

Chase padal a zasáhl ho ohlušující třesk, jak spirálovitě stoupající raketa překonala zvukovou bariéru. Otočil se za ní…

Střela zasáhla letoun do levého motoru a vybuchla, křídlo se rozpadlo v ohnivé kouli hořícího paliva. V kabině se bíle zablesklo, když se pekelný oheň přehnal trupem. Pak se vrak letadla převrátil a v plamenech se řítil k hladovému moři.

Chase neměl čas myslet na Hectora. Rychle padal a Aurora byla pořád dost daleko. Neměl na vybranou a musel otevřít padák – jenže potom ho uvidí a snadno sestřelí a ani tak není jisté, že nedopadne mimo loď…

Zatáhl za pojistné lanko. Z obalu na zádech se syčivě vysunula nylonová plachta a rozprostřela se nad ním jako černý obdélník. Popruhy kolem hrudi a ramen se s plesknutím napjaly.

Zpomalil ho padák včas, nebo už klesl příliš nízko?

Odhadl svou výšku na dvanáct set metrů, ale v temnotě si nemohl být jistý. Tahal za ovládací lanka a snažil se získat co největší dopředný moment.

Nyní mohl pouze doufat.

„Zásah!“ zvolal technik. „Cíl jde dolů. Hoří.“

„Sledujte nouzové volání,“ přikázal Mitchell. „Pokud nějaké zachytíte, zapněte rušičku.“

Ninina krátká radost se změnila v hrůzu a část její mysli nyní zatoužila následovat přání těla a prostě vypnout, aby unikla nové bolesti: ztrátě. Ale ani teď se nepoddala.

Jestli Chase zemřel… Pak Mitchella zastaví ona.

Nějak.

„Právě spadlo do vody,“ hlásil technik o několik vteřin později. „Nevysílá.“

„Monitorujte ho pro všechny případy dál. A rozviňte anténní sestavu.“ Mitchell hrubě zvedl Ninu na nohy. Sykla bolestí. „Chtěla jsi Excalibur?“ zeptal se jí posměšně. „Je tvůj – po zbytek života.“

Chase silou vůle nutil padák zůstat ve vzduchu. Dostal se téměř na dosah pomalu plující Aurory, chybělo mu pár desítek metrů, ale klesal příliš rychle. Snažil se udržet pozici, šetřil každý metr výšky a mířil na kontejnery…

Pohybovaly se.

Několik vteřin byl zcela otřesený a odmítal vzít na vědomí, co vidí. Střechy kontejnerů se otevíraly, každá se zvedla a natočila se kolmo jako nějaké obrovské hračky v mechanickém baletu. Uvnitř ožily další mechanismy, lesklé kovové tyče se zvedaly a roztahovaly a jejich horní části se rozvíjely do gigantických květů, přírodě neznámých.

Celá horní vrstva kontejnerů nebyla nic jiného než kamufláž pro sestavu antén, menší než ta, která obklopovala Vaskovičovu elektrárnu, ale hustší a složitější. Stovky blýskajících se kolektorů připravených nasávat energii samotné země… a pak ji najednou uvolnit.

A Chase padal přímo na antény.

Tahal za lanka a houpal nohama ve snaze vzdálit se od anténového pole k zádi. Znamenalo to delší dráhu a riziko, že dopadne pod úroveň hlavní paluby, ale všechno bylo lepší než napíchnout se při přistání na jeden ze stovek oštěpů trčících kolmo vzhůru. „No tak, no tak, kurvaaaa…“

Byl příliš nízko a pohyboval se příliš pomalu.

Vykopl nohama a s kovovým zařinčením narazil do jedné z ještě se rozvíjejících antén. Kopule padáku se na něj snesla jako splasklá opona a téměř se zastavil. Anténa byla odolnější, než vypadala, ohnula se, ale nezlomila.

V pádu hrábl po nataženém „okvětním lístku“, aby se nezřítil do smolně černé temnoty uvnitř kontejneru. Zkroutil se pod jeho váhou, zapraskal a zaskřípal v závěsu, ale nepovolil. Chase zamotaný do padákových šňůr narazil do sloupku antény. Objal ho pažemi, sjel po něm jako hasič po tyči a dopadl na kovovou podlahu.

Padák zachycený o antény se třepal ve větru. Chase zatáhl za uvolňovací sponu a vyvlékl se z popruhů, pak jednou rukou vytasil pistoli a do druhé uchopil malou baterku.

To, co zvenčí vypadalo jako jednotlivé kontejnery, ve skutečnosti sloužilo pouze jako kostra podpírající fasádu. Nyní se už celá sestava rozvinula a antény sahaly vysoko nad otevřené střechy. Chase namířil baterku na podlahu a viděl, že stojí na pevné lodní palubě. Spodní kontejnery tedy byly rovněž falešné, skořápka, která něco skrývala. Sestava antén mu poskytla spolehlivé vodítko, co to asi je. Celá loď představovala plovoucí verzi Vaskovičovy elektrárny využívající zemskou energii.

Mitchell jí ovšem určil jiný účel než výrobu elektřiny: ničení. A jsou-li nyní antény připraveny…

Rozběhl se kovovým lesem k zádové nástavbě a hledal způsob, jak do ní proniknout, než si na lodi uvědomí, že mají návštěvu.

Mitchell a dva strážní zpola nesli, zpola táhli podpalubím vzpouzející se Ninu. Nad hlavou jim hrozivě visely prstence elektromagnetů. Na vzdáleném konci na ně čekal Excalibur. Ležel na plošině upevněné k jeřábu, který ji zvedne ke středu prstence. „Nějakou dobu s námi zůstaneš,“ řekl jí Mitchell. „Přinejmenším do té doby, než najdeme někoho jiného, kdo dokáže zaktivizovat meč.“

„Bože, cítím se úžasně výjimečně,“ odsekla Nina. „Nenapadlo tě otestovat vlastní lidi, než ses dal na dráhu únosce? Víš, aby všechno zůstalo v rodině šílenců a zrádců.“

„Napadlo a otestoval jsem je, ale nikdo neuspěl. Zabral bych víc do šířky, ale přivést stovky lidí k supertajné zbrani a žádat je, aby vzali do ruky Excalibur, jestli se náhodou nerozzáří, by mohlo vyvolat nepříjemné otázky.“

Došli k plošině. Excalibur byl pečlivě naleštěný, na čepeli neulpívalo jediné zrnko prachu. Spočíval špičkou dolů v černém rámu z uhlíkových vláken a ve vzpřímené poloze jej držela svorka kolem křížového chrániče. Další svorka, větší, silnější a protáhlejší, čekala otevřená na jílci. Ninu zamrazilo. Vroubkovaný otvor ve tvaru osmičky byl široký asi jako obě její zápěstí.

Mitchellovi neuniklo rostoucí zděšení v jejích očích. „Jo, myslel jsem si, že ho dobrovolně nepodržíš.“ Pokynul a oba muži ji přitáhli blíž.

Nina se snažila vyprostit ruce z jejich sevření a zatínala je v pěst. „Jestli si myslíš, že do té věci strčím ruce…“

Další pokyn. Muž vpravo ji uhodil do zraněného stehna. Obnovená bolest zasáhla Ninu tak tvrdě, že málem omdlela. A než se vzpamatovala, bylo pozdě. Strážní jí násilím otevřeli ruce a položili je kolem rukojeti Excaliburu a svorka se s rázným cvaknutím uzavřela.

„Ne!“ vykřikla a snažila se osvobodit. „Pusťte mě!“ Ale ocelové manžety jí pevně svíraly zápěstí a vroubky se jí zarývaly do kůže. Obě ruce se tiskly ke kovovému jílci a čepel jasně zářila. Molekuly nabité zemskou energií na obou hranách čepele se srovnaly do ostří, které dokázalo přeseknout prakticky cokoliv.

Jenže to jí nepomohlo. Svorky kolem chrániče a jílce držely meč uzamčený v nehybné poloze v rámu.

Nina chtěla Mitchella nakopnout, ale intenzivní bolest v prostřeleném stehnu jí nedovolila pohnout nohou. Mohla po něm pouze plivnout a hodit nadávku. „Jdi do hajzlu!“

Mitchell si podrážděně setřel slinu z levého oka a natáhl ruku k ovládacímu panelu jeřábu, když ve vysílačce jednoho ze strážných zapraskal naléhavý hlas. Mitchell mu ji vzal a poslouchal. Oči se mu pomalu rozšiřovaly nejprve překvapením a pak vztekem. „Najděte ho a zlikvidujte!“ vyštěkl. „Ihned!“

I Nině se rozšířily oči pocitem, o němž si myslela, že ho už nikdy nezažije – potěšením. „Eddie, co? A jsi v prdeli!“ zajásala.

„Na lodi je čtyřicet lidí.“

„Jejich smůla.“

Mitchell vyvedený z míry praštil do tlačítka jeřábu a plošina se pohnula. Nina, připoutaná k meči a úplně sama, stoupala ke středu obrovského generátoru.

34

Průlez v zadní části řady falešných kontejnerů skutečně vedl do nástavby. Chase jím prošel a mířil pistolí do chodby za ním. Nikde nikdo. Zatím dobrý…

Náhle zatroubil poplašný klakson a z reproduktorů palubního rozhlasu zaduněl mužský hlas: „Všem členům posádky! Poplach! Vetřelec na palubě! Opakuju! Poplach! Vetřelec na palubě!“

Tohle už tak dobré nebylo. Někdo si nejspíš všiml padáku.

Chase vytasil druhou zbraň a v každé ruce teď držel pistoli Heckler & Koch USP Expert. Nepatřila k jeho nejoblíbenějším, ale kulky ráže pětačtyřicet setin palce budou zblízka více než dostačující.

Nevěděl, kde se Nina momentálně nachází. Rozhodl se tedy, že začne nejlogičtější lokalitou. Usoudil, že pokud chce Mitchell odpálit zbraň, potřebuje Ninu i Excalibur na jednom místě, aby jeho systém fungoval, a jediný prostor dost velký, aby pojal generátor zemské energie, bylo podpalubí. Procházel chodbami, až našel úzké schody směřující dolů, a pustil se po nich…

Někdo běžel proti němu.

Polapený uprostřed úzkého schodiště se opřel oběma lokty o zábradlí a sjížděl dolů s pistolemi namířenými před sebe. Pod schody spatřil ozbrojeného muže. Dvěma výstřely ho srazil ve spršce krve k zemi. Sjel na konec zábradlí a spadl na podlahu. Uviděl dalšího muže a zlikvidoval ho jedinou kulkou do hlavy, pak se prudce otočil ke zvuku za sebou a zastřelil třetího.

Spěchal chodbou a za otevřeným průlezem na jejím konci viděl další schodiště vedoucí dolů…

Do průlezu se vyklonil strážný a vypálil na něj. Chase uskočil a kulka mu hvízdla kolem hlavy. Opětoval palbu, ale obě střely se neškodně rozpleskly o kov.

Na zdi za průlezem se míhaly stíny, po schodech přibíhaly posily.

Vypálil varovný výstřel, aby je zadržel, a horečně hledal úkryt. Svislý poklop na zdi. Otevřel ho a použil jako štít proti spršce střel od konce chodby. Dvířka se otřásala, jak na ně dopadaly kulky, a kov pokryly prohlubně o velikosti mince.

Výkřiky za jeho zády. Na scénu přibíhali další bojovníci.

Během několika vteřin ho obklíčí z obou stran…

Neměl jinou možnost, proskočil otvorem a přibouchl za sebou dveře. Ocitl se ve skladu náhradních dílů – některé připomínaly magnety z Vaskovičova generátoru – a dalšího vybavení. Nechybělo kluzákové křídlo, s jehož pomocí Mitchell seskočil do blízkosti Groževného. Nezajímal ho však obsah místnosti, nýbrž skutečnost, že neměla jiný východ.

Pokud ovšem…

Ze stropu vedlo ventilační potrubí obdélníkového průřezu, které přivádělo vzduch do uzavřeného trupu, a další ústilo do stěny dole. Chase zvedl obě pistole a rozstřílel lamelový kryt větracího průchodu. Pak vyšplhal na naskládané dřevěné bedny, odstranil zbytky žaluzií a vsoukal se dovnitř.

Potrubí mělo větší rozměry, než očekával. Do obličeje mu vanul teplý vánek. Lezl šachtou a uvědomil si, že kromě větrání slouží i klimatizaci a odvádí zahřátý vzduch. Slyšel, jak se otevřely dveře do skladu. Do místnosti vběhli strážní a zklamaně vykřikli, když kromě uskladněného vybavení nikoho neviděli. Člověk však nemusel být génius, aby přišel na to, kudy vetřelec unikl.

Chase mířil jednou pistolí za sebe do vstupního otvoru potrubí a lezl co nejrychleji k světlu, které pronikalo mřížemi na spodní straně vzduchovodů. Další výkřiky – pronásledovatelé si všimli rozstříleného krytu. Ohlédl se. V obdélníku otvoru se objevila silueta hlavy. Jediný výstřel a hlava se rozpadla na několik kusů.

Každou vteřinou prošije potrubí salva kulek…

Dostal se k první mříži, krátce nahlédl dolů, aby se zorientoval v rozsáhlém prostoru pod sebou, a uhodil do mříže pažbami obou pistolí. Tenký kov se okamžitě zkroutil. Bušil do mřížky tak dlouho, až se jedna její strana utrhla od rámu a uvolnila se.

O necelý metr níž se táhl šikmý nosník. Nevypadal zrovna lákavě, ale Chase nic jiného neměl. Protáhl se otvorem v okamžiku, kdy vzduchovod provrtaly na mnoha místech kulky.

Dopadl na strmý kovový nosník a sklouzl po něm. Hrábl rukama a zachytil se. Jedna pistole mu při tom vypadla z ruky a cinkla o podlahu hluboko dole. Visel za paže a nohy se mu komíhaly nad propastí.

S bušícím srdcem se rozhlédl a viděl, že visí na konstrukci, která drží vodorovnou kopii Vaskovičova systému. K druhému rameni nosníku byl masivními izolátory připevněn prstenec elektromagnetu. Další se táhly po celé délce zařízení až k…

K Nině!

Stála na plošině jeřábu, o něco níž než on, na protějším konci generátoru, připoutaná k Excaliburu. Nejraději by na ni zavolal, ale nemohl, aby neprozradil svou pozici.

Nebude ovšem trvat dlouho, než ho najdou.

Vytáhl se nahoru a našel oporu pro nohy. Zdálo se, že generátor zatím není aktivní, ale to se zakrátko změní, protože antény jsou již vztyčeny. Mohl by se pokusit o sabotáž?

Výzbroj připevněná k řemení na prsou cinkla o nosník. Chase dostal nápad.

„Co to kurva bylo?“ Mitchell se rozběhl k oknu velínu a nevěřícně zíral na postavu, která sešplhávala po nosné podpěře. „Je tady!“ Strhl jednomu z techniků komunikační soupravu a zařval do mikrofonu: „Ochranko! Je v podpalubí, na generátoru! Zvedněte prdele a mazejte sem! Hoďte sebou!“ Popadl pušku XM-201 a řítil se po schodech dolů do podpalubí.

Chase ho spatřil v okamžiku, kdy seskočil z podpůrné konstrukce a stanul pod prstencem elektromagnetu. V jedné ruce držel zbylou pistoli – a v druhé granát, prsty lehce svíral bezpečnostní rukojeť. Rozpřáhl paže, aby Mitchell určitě viděl, co drží. Pořád existovala možnost, že ho prostě zastřelí, ale Chase doufal, že opatrný Američan nebude riskovat poškození nebo zničení generátoru.

„Ahoj, Jacku,“ zavolal, když se Mitchell přiblížil s puškou připravenou k palbě. „Hezká loď.“

„Zastrč pojistku, Eddie,“ vyštěkl Američan zlostně.

„Když já nevím. Jsem zvědavý. Tvrdil jsi, že když se magnety poškodí, stane se něco hodně zlého. Říkal jsem si, že by možná nebylo od věci se na to podívat. Anebo pusť Ninu a my prostě a jednoduše odejdeme.“ Vzhlédl k plošině. Nina si ho už všimla a nyní zpovzdáli sledovala odvíjející se scénu.

„Nezvolil jsi správnou taktiku.“ Mitchell přesunul selektor munice do jiné polohy a zamířil pečlivěji. „Můžu ti ustřelit paži u ramene, Eddie, a kdoví, třeba ruka, i oddělená, udrží bezpečnostní rukojeť. A i kdyby ne, magnety vydrží. Jsou odolné.“

„Tak odolné, že potřebuješ plný sklad náhradních dílů,“ kontroval Chase. „Pusť Ninu, nebo ti z toho tady udělám kůlničku na dříví.“

„A ze sebe taky?“

„Když to bude nutné, klidně.“

Mitchell zavrtěl hlavou. „Kdepak, to neuděláš. Za tu dobu jsem tě dobře poznal, Eddie. Jsi jako já, jde ti výhradně o splnění mise. A tvá současná mise je dostat Ninu odsud živou. Jestli se necháš roztrhat granátem, nesplníš misi, a já vím, jak to nesnášíš.“

„Uvidíme.“

Mitchell se jen usmál. Mezitím se k němu připojili další muži, někteří ozbrojení přetechnizovanými puškami XM-201, jiní konvenčnějšími zbraněmi. Mitchell se po nich ohlédl a pak vybuchl vztekem. „Co to sakra děláte? Sem můžou pouze nemagnetické předměty! Vypadněte!“ Něco mu došlo. „Podle prvních hlášení jsi měl dvě zbraně, Eddie. Kdepak máš tu druhou?“

„Nemám ponětí,“ odpověděl Chase po pravdě. „Upustil jsem ji, mohla spadnout kamkoliv. Těžko říct, kolik nadělá škody, až ji přitáhne magnet, viď?“

„Roztáhněte se do rojnice,“ přikázal Mitchell svým lidem; neustále mířil na Eddieho. „Hledejte cizí předmět. Někde tady je pistole. Najděte ji!“

Chase nasadil nenucený výraz člověka, který nevěří, že se nepříteli podaří zbraň najít, avšak zanedlouho jeden ze strážných radostně ohlásil nalezení pistole zapadlé za přadeno kabelů. „Aby ses neposral,“ ucedil pod vousy.

„Hezká improvizace, Eddie,“ ocenil Mitchell, „ale nevyšla ti. Nemáš vůbec nic. Teď zasuň zpátky pojistný kolík.“

Chase rezignovaně pokrčil rameny, otočil granát a ukázal, že pojistku celou dobu držel palcem zasunutou. „Za pokus to stálo.“

„Prohledejte ho.“ K Eddiemu přistoupili dva muži, prošacovali ho a zabavili mu zbývající věci, které u sebe měl. „Dobře. Teď odneste magnetické předměty mimo dosah silového pole. A ty sebou hoď, Eddie.“ Mávl hlavní futuristické pušky k velínu.

„Copak, nezabiješ mě?“

Mitchell se usmál. „Ale jo, sakra, to víš, že zabiju. Jenom nechci, aby tu poletovaly kulky. Dělej.“

Chase se bezmocně ohlédl k Nině a vykročil k velínu. Mitchell ho sledoval namířenou zbraní. Všichni ostatní muži kromě jednoho technika opustili podpalubí před nimi a ten poslední rovněž mířil na Eddieho a následoval ho ke schodům. „Tak co hodláš vyhodit do vzduchu? Írán? Rusko? Venezuelu?“

„U druhého přihořívá,“ řekl Mitchell, když vstoupili do kontrolní místnosti. „Je výkon na stupni jedna?“

„Ano, pane,“ odpověděl jeden z techniků. „Nacházíme se v konvergenčním bodě pěti tokových linií a už teď z nich odebíráme nula celá třicet sedm. Všechny ukazatele v zelených polích.“

„Tak přidejte na plný výkon.“

Technici jako jeden muž otočili regulačními prvky. Pulzující elektrické dunění zesílilo a paluba se začala otřásat. Mitchell se přesunul k displeji, který podobně jako v Rusku digitálně zobrazoval výkon zařízení. Hladce překonal hodnotu 0,50. Systém nasával energii, intenzita magnetického pole rostla a generátor přitahoval ještě více zemské energie.

Prostřednictvím supravodiče. Prostřednictvím Excaliburu.

Chase viděl Ninu připoutanou ve středu posledního prstence. Meč, který držela, zářil stále silněji. Odvracela hlavu před oslnivým jasem, protože si nemohla zakrýt oči rukama.

Napříč jedním z bližších prstenců šlehl elektrický výboj a tančil mezi magnety. Blýskání kolem generátoru zintenzivnělo, Chase ucítil ostrý pach ozonu. „Nestane se jí nic?“

„Kdyby ji to mělo zabít, nikdy bych ji tam nepostavil. Potřebuju ji živou.“ Ukazatel rychle dosáhl 0,80. „Potvrďte nastavení antén.“

„Potvrzeno, pane,“ odpověděl vrchní technik. „Vypočítali jsme iontový odraz a nastavili ho, cíl je uzamčen.“

Mitchell přikývl. Displej ukázal 0,90 a o chvíli později 0,95… „Dosáhli jsme prahové hodnoty!“ vykřikl a udeřil pěstí do pultu, když ukazatel hladce překročil jedničku a bez zastavení stoupal stále rychleji.

„Potvrzeno!“ ohlásil vrchní technik stejně nadšeně. „Proces je nyní soběstačný a stoupá po předpokládané křivce.“

„Stav magnetického pole?“

„Stabilní a intenzita rovněž roste.“

„Udržujte dynamiku procesu,“ požadoval Mitchell důrazně. „Připravte odpalovací sekvenci.“

Chase se chvíli díval, jak kolem Niny křižují blesky, a pak přesunul zrak k nosníku, na kterém přistál, když vylezl z klimatizačního potrubí. Upíral pohled na konkrétní místo a šeptal: „No tak, dělej…“

Mitchell k němu ostře vzhlédl. „Co to bylo?“

„Ale nic,“ opáčil Chase. „Akorát že si možná vzpomeneš, že jsem u sebe měl ruční granát, když jste mě našli.“

„No a co?“

„No a do podpalubí jsem vlezl se dvěma.“

Mitchell se prudce ohlédl k nosníku a otevřel ústa k naléhavému výkřiku…

Pozdě.

Druhý granát visel za kolík na háčku, který podepíral malou část z desítek kilometrů kabelů generátoru. S rostoucí intenzitou magnetického pole přitahoval nejbližší prstenec ocelový obal granátu stále silněji, až se nakonec houpal téměř vodorovně. Kolík zprvu odolával, ovšem jak neviditelná síla mohutněla, začal se ohýbat, až nakonec praskl.

Granát proletěl mezerou a narazil na elektromagnetický prstenec. Bezpečnostní páčka se uvolnila a cinkla vedle něj. Pojistka odpočítávala vteřiny. Tři, dva, jedna…

Exploze roztrhala elektromagnet na kusy. Jednotlivé části okamžitě podlehly působení mohutného silového pole, proletěly kolem tělesa generátoru, narážely do kabelů a pomocného vybavení a vytrhávaly je z uložení. Podpalubím křižovaly vysokonapěťové výboje a v místě, kde udeřily, vylétávaly roje jisker a vyšlehávaly plameny.

Vedlejší magnet se přebudil a rovněž se rozpadl, jeho trosky zasáhly okno velínu. Mitchell se vrhl za ovládací panel – a Chase se otočil a nabral muže, který ho hlídal, brutální silou do obličeje. Zaťatá pěst s odporným křupnutím vrazila strážnému nos do mozku.

Ještě když mrtvý padal k zemi, vytrhl mu Chase z ochablých rukou pušku. Jako automatická střelná zbraň mu kvůli biometrickému zámku k ničemu nebyla, ale granátomet použít mohl. Nahmatal spoušť.

Granát přeletěl ve zlomku vteřiny velín a zasáhl ovládací panel v protějším rohu. Výbuch poslal techniky do vzduchu, jeden z nich proletěl zády napřed oknem jako hadrová panenka. Chase vystartoval ke dveřím a vypálil druhý granát, který vyřadil další kontrolní prvky. Všiml si Mitchella, který se plazil po podlaze, a chystal se za ním vyslat poslední projektil, ale v dráze střely stál řídicí pult – kdyby vypálil, výbuch by rozmetal i jeho samotného. Proskočil tedy dveřmi a poslední granát namířil na velkou obrazovku zavěšenou na stěně. Počítačová mapa zmizela v bouři vypařených tekutých krystalů.

Jako blesk seběhl po schodech do podpalubí. Technik, který proletěl oknem, ležel s polámanými kostmi na nejbližším prstenci elektromagnetu nad ním. Chase děsivý výjev ignoroval. Odhodil nepotřebnou pušku a sprintoval podél generátoru.

Clonil si oči před oslepujícím jasem elektrických výbojů a běžel k plošině s připoutanou Ninou.

„Vypněte to!“ řval Mitchell na jednoho z techniků, kteří přežili exploze. „Ten zatracený systém se přetěžuje! Vypněte ho!“

„Nemůžu,“ bránil se muž. „Proces je soběstačný. Řídicí systém se po posledním povelu uzamkl. Generátor bude produkovat čím dál víc energie, až nakonec vybuchne. Existuje jediný způsob, jak ho zastavit. Vytáhnout supravodič!“

„Nebo osobu, která ho drží,“ zavrčel Mitchell a snažil se rozvířeným kouřem zahlédnout vzdálený konec komory. Excalibur jasně svítil a zřetelně viděl i Ninu, připoutanou k meči.

Horečně se rozhlížel po pušce. Ležela pod hořícím ovládacím panelem, na lakovaném plášti naskákaly žárem drobné puchýřky.

„Měl jsi pravdu, Eddie, skutečně se snadno pokazí,“ utrousil a vrhl se k oknu. Jediný pohled do podpalubí mu prozradil, že Chase odhodil zbraň, protože jeho otisky prstů nebyly uloženy v paměti procesoru.

Zato Mitchellovy ano.

„Udělejte, co je ve vašich silách, a stabilizujte systém,“ štěkl na technika a rozběhl se ke dveřím.

Teplota stoupala, stejně jako počet výbojů bičujících generátor, ale Eddieho nejvíce překvapil zápach hořících barev a roztavené umělé hmoty, který mu zaútočil na nos i oči. S výjimkou elektromagnetických prstenců všechna místa, kterých se dotkl výboj, okamžitě vzplála. Na několika místech musel proběhnout těsně kolem plamenů, nebo dokonce počkat, až ohnivý jazyk pohasne, a oslněným očím po každém záblesku chvíli trvalo, než se přizpůsobily.

Zarazil se, když přímo před ním uhodil výboj do stěny podpalubí a ze zasaženého místa stékaly kapky roztaveného kovu, a pak se zase rozběhl k jeřábu. „Eddie!“ vykřikla Nina varovně z plošiny. „Jack tě pronásleduje!“

Ohlédl se. Mitchell s puškou v ruce běžel podél generátoru. Nestřílel však, protože nechtěl zničit další magnet a ještě zhoršit situaci.

Chase přiskočil k obslužnému panelu jeřábu, krátce si prohlédl ovládací prvky a stiskl tlačítko. Zahučel hydraulický převod a plošina začala klesat. V posledních několika decimetrech sestupu se objevila celá Ninina postava a Eddie si všiml obvazu na stehně. „Kristepane! Co se ti stalo?“

„Ten zkurvysyn mě postřelil, to se mi stalo! Odvaž mě od té hrozné věci!“

Chase se přikrčil, aby Mitchellovi ztížil míření, vyběhl po schodech na plošinu a horečně zkoumal svorku kolem Ninina zápěstí ve snaze najít západku. Stiskl ji a pouta povolila. Nina vytáhla ruce a Excalibur okamžitě pohasl. Generátor však běžel dál, po celém podpalubí se zlostně míhaly elektrické blesky. Nina sáhla do rámu, povolila druhou svorku a uvolnila meč.

„Co to děláš?“ nechápal Chase.

„Nemůžeme ho přece Jackovi nechat! Chtěl zničit Enterprise.“

„Raketoplán?“ vyhrkl zmateně.

„Jasně, raketoplán,“ odsekla s nádechem sarkasmu. „Letadlovou loď! A vinu chtěl hodit na Rusko a zahájit tak válku!“ Uchopila Excalibur a vytáhla ho z rámu. Čepel se opět rozzářila. „A sakra!“

Mitchell se rychle přibližoval, ale linii palby mu částečně blokovaly elektromagnety. „Neodváží se střílet do mag…“

Mitchell stiskl spoušť.

Některé kulky se odrazily od generátoru, ale nepoškodily ho. Nedopadaly s ostrým kovovým prásknutím, spíš s tupým bouchnutím.

Jiné zasáhly měkčí cíle.

Chase ucítil kopanec do břicha. Vzápětí inkasoval do pravého ramene další bolestný úder, který jej srazil dozadu a ochromil mu paži. Ninu škrábla kulka na boku a podlomila se jí zraněná noha. Ztratila rovnováhu a spadla na plošinu. Excalibur jí vypadl z ruky a zařinčel o podlahu.

Plastové kulky, uvědomil si Chase. XM-201 může střílet i nesmrtící municí. Zalapal po dechu a překulil se, pravá paže mu bezvládně visela podél těla. Levou rukou sevřel prázdný rám, který před několika vteřinami přidržoval Excalibur, a vytáhl se do kleku.

Mitchell ho nakopl do zad a srazil dolů, pak vyskočil na plošinu, uštědřil mu ještě jeden brutální kopanec a praštil ho pažbou. „Tak pojď, ty sráči!“ zaječel. Další kopanec. Chase zasténal bolestí. „Teď uvidíme, kdo z nás je lepší!“

Dupl Eddiemu na hrudník a zavrtal mu podpatek mezi žebra. Chase se snažil uhýbat, ale s jednou paží ochromenou byl úplně bezmocný. Mitchell se nad ním tyčil jako anděl pomsty, elektrické výboje kolem prstence nad jeho hlavou mu dodávaly zlověstnou svatozář.

Avšak Chase ještě nebyl vyřízený.

S přidušeným zavytím zabořil pěst do jediného zranitelného místa, kam dosáhl – do soupeřovy kolenní jamky. Mitchellovi se podlomila noha a přepadl dopředu. Chase mu zasadil další úder, tentokrát mezi nohy do nechráněného rozkroku.

Mitchell se se zasténáním zlomil v pase, zavrávoral a narazil do rámu. Tlak na jeho hrudi polevil a Chase se svalil z plošiny do podpalubí. Vzhlédl…

Do obličeje mu dopadla bota a srazila mu zátylek na podlahu. Před očima mu naskočily šílené mžitky. A Mitchell znovu dupnul, pro změnu na Eddieho levé předloktí. Ze starého zranění vyšlehla mučivá bolest. Chase zaječel.

Mitchell zvedl pušku a namířil Eddiemu mezi oči.

Přehodil selektor munice. Teď nepoužije plastové střelivo, nýbrž čistou kovovou smrt. Jeho rty se zkřivily v sadistickém vítězném úšklebku.

Eddiemu vybuchl před očima záblesk.

35

Ne však z hlavně pušky.

Shora dolů se mihl pronikavý modrobílý blesk a rozsekl hypermoderní zbraň na dva kusy. Přední polovina pušky o vlásek minula Eddieho hlavu a cinkla o podlahu – a spolu s ní i Mitchellova pravá ruka svírající rukojeť.

„Co říkáš na tohle lehké zranění?“ křikla Nina.

Mitchell zaječel a sevřel si pahýl zápěstí, z něhož tryskala krev. Zakolísal a opřel se o rám.

Nina se znovu ohnala Excaliburem. Zářící meč probodl Mitchellovi žaludek, pronikl hluboko do rámu z karbonových vláken a zarazil se až křížovým chráničem o Američanovo břicho. Nina pustila jílec. Čepel pohasla a meč, který rázem ztratil své podivuhodné vlastnosti, zůstal zabořený v rámu a Mitchell ho nemohl vytáhnout.

„Chtěl jsi sílu a moc?“ křičela Nina a kulhala k ovládacímu panelu. „Tak zkus padesát milionů voltů.“

Praštila do tlačítka.

Plošina zahájila vzestup k divokým bleskům zemské energie, které šlehaly sem a tam prstencem elektromagnetu. „Ne!“ vřeštěl Mitchell a zbylou rukou zoufale lomcoval jílcem Excaliburu. Ani se nepohnul. „Ne!“

Plošina ho vynesla mezi výboje.

Celý prstenec se rozzářil vzdouvající se elektrickou bouří. Mitchellovo tělo vzplanulo a koncentrovaná energie ho během chvilky spálila na prach. Z elektromagnetu vyšlehly mnohem silnější výboje a děsivě bušily do stěn a stropu.

Nina v posledním okamžiku odtáhla Eddieho stranou. Hned nato udeřil blesk do ovládacího panelu a roztříštil ho. Plošina se zřítila, za ní v sloupu ohně trosky jeřábu.

Podpalubím otřásaly exploze. „Jsi v pořádku, Eddie?“

Vyplivl chuchvalec krve. „Jasně že jo.“ Obrovským prostorem se rozlehlo kvílení sirény. „Myslím, že bychom se odsud měli zatraceně rychle pakovat.“

„V tom ti nehodlám odporovat.“ Chase vstal a Nina spatřila mezi kouřícími troskami plošiny Excalibur. Zvedla ho a čepel se rozzářila. Zamávala mečem, aby z něj setřásla kousky, které hrozivě připomínaly grilovaná žebírka.

Chase ji objal kolem pasu. „Jdeme!“

Vraceli se podpalubím, bičovaným stále silnějšími údery nespoutané energie. Hrstka přeživších již opustila velín, siréna zřejmě znamenala signál k zahájení evakuace. Magnetický prstenec těsně za nimi se vytrhl z ukotvení a dopadl na podlahu s takovou silou, že roztřásl celou loď. Z generátoru odpadávaly četné součástky, celé sekce podpůrné konstrukce se lámaly.

Po obzvlášť jasném záblesku následovalo hrozivé zapraskání kovu. „Och jej, tohle není dobré.“ Nina se ohlédla po gejzíru roztavených kapek, který tryskal z praskliny v boku trupu.

Chase ji sevřel pevněji a zrychleným krokem směřoval k východu. „Zdá se, že promokneme.“

„Bože, už zase?“

Prasklina se rozšířila v zející ránu, kov se odloupl do stran jako hliníková fólie a do podpalubí se vevalily tisíce litrů ledové mořské vody, která způsobila desítky zkratů v obvodech generátoru. Vzduchem létaly roje jisker.

Chase a Nina spěchali k východu, nad hlavami blesky, pod nohama voda a v patách přívalová vlna. Ninu při každém kroku bodlo ve zraněném stehně, ale silou vůle přemohla bolest a hnala se dál. Za zády slyšela bouřící tsunami, která je v příští vteřině smete…

Doběhli k průlezu. Chase doslova hodil Ninu napřed a skočil za ní přesně v tom okamžiku, kdy je vlna dostihla. Narazila do přepážky a zaplavila je mrazivou sprškou. Chase se vší silou zapřel zády do dveří a přitlačil je proti záplavě k rámu. Nina se vyškrábala na nohy a zajistila poklop uzavírací pákou. Lapajíc po dechu klesla vyčerpáním k zemi.

„Promiň, lásko,“ omluvil se Chase, sklonil se, znovu ji chytil v pase a táhl chodbou, „ale tady se zdržovat nemůžeme.“

Ukázal hlavou na meč. „Proč tady ten krám nenecháš, ať se potopí i s lodí?“

„Mohli by ho najít, kdyby loď vyzdvihli.“

„To je pravda. Tak mi ho aspoň dej, ať se nemusím bát, že mi náhodou usekneš nohu.“

Podala mu Excalibur na úpatí schodiště, které vedlo vzhůru. Ačkoliv se snažila prostřelené noze co nejvíce ulehčovat, zachvěla se při každém kroku bolestí. „Au, sakra, ouvej! Do pr… Kdyby nebyl Jack mrtvý, zabila bych ho ještě jednou!“

„Jo vidíš, ještě jsem ti nepoděkoval,“ broukl Chase.

„Nemáš za co.“

„Ale mám! Zachránila jsi mi život. To není věc, na kterou se zapomíná.“

„V tom případě ti i já děkuju, že jsi mě zachránil. Pokolikáté už? Nejmíň podesáté, viď?“

„Celkově, nebo jenom při této akci?“

„Řekla bych, že nebude mnoho partnerských dvojic, které počítají takové věci…“

Stoupali po schodech. Loď se otřásala a praskala, z podpalubí zněly tlumené výbuchy. A do toho zazněl další zvuk, hukot motoru.

„Kurva!“ ulevil si Chase. „Vrtulník odlétá.“

„No, na nás určitě čekat nebude. A na to, abychom ho unesli, se nám poněkud nedostává zbraní.“

„Mám akorát ten podělaný meč. Doufejme, že nám nechají aspoň záchranný člun.“

Konečně vystoupili na úroveň hlavní paluby. Loď se očividně potápěla, příď se nořila hluboko do vody. Chase nechal Ninu opřenou o přepážku, otevřel dveře a vyšel do studeného větru. „A sakra!“ Člunový jeřáb byl prázdný, svěšená lana se kolébala ve větru. O kus dál se na rozbouřeném moři houpal oranžový záchranný člun a vzdaloval se od lodi, na laminátové střeše blikalo poziční světlo.

Chase přeběhl palubu a zkontroloval protější bok. Druhý člun dosud visel na jeřábu, dnem se téměř dotýkal hladiny. Eddie mohl skočit na nejbližší lano a spustit se do loďky, ovšem Nina by to s prostřeleným stehnem nezvládla.

„Jak to vypadá?“ zeptala se, když k ní doběhl.

„Viděla jsi Titanic, že?“

„Ach…“

Aurora se zatřásla a oba zavrávorali. Nyní už zřetelný náklon paluby se dále zvětšoval.

„Tak jo, dobře,“ přemýšlela nahlas Nina. „Jsme na potápějící se lodi a nemáme záchranný člun. Ale musí tu přece být něco, co se udrží na hladině. Co se nepotopí?“

„Čarodějnice,“ odpověděl Chase a Nina se na něj překvapeně podívala. „No nehleď na mě. Mělas sledovat Montyho Pythona.“

„Paráda. Ale čarodějnici nemáme a ta by nám bez pometla stejně nebyla nic platná.“

„Žádné pometlo,“ vyhrkl Chase s novou nadějí. „Ale vím o něčem jiném, co dovede létat. Počkej tady!“ Hodil jí Excalibur k nohám, rozběhl se k nástavbě, a místo aby běžel po schodech, sjel po zábradlí.

„Eddie, kam běžíš? Eddie!“ volala za ním, ale snoubenec jí zmizel z očí. Otráveně čekala, až se zase objeví. Po necelé minutě Excalibur sklouzl po palubě a zastavil se o přední přepážku.

„Dvě potopené lodi za tři dny,“ brblala a nemotorně se sklonila pro meč. „Eddie! Nevím, co děláš, ale pospěš si!“

Chase vybíhal po schodech. „No jo, už jdu!“

Nina viděla že nese jakýsi velký kufr s připevněnými popruhy. „Co je to?“

„Náš záchranný prostředek. Doufejme. Ale nejdřív se musíme dostat na nejvyšší palubu.“

Bolestivý výstup po pěti řadách schodů a Nina se konečně s úlevou opřela o přepážku. Uvědomila si, že stojí šikmo. Nedaleké kajutní okénko nabízelo výhled na sestavu antén, stříbrné květy osvětlené reflektory… A za nimi se vlny převalovaly přes falešné kontejnery uložené na přídi. Úplně stejná situace jako na ruské ponorce, ovšem s tím rozdílem, že tady je od nejbližší pevniny dělily stovky kilometrů.

Ohlédla se na Eddieho, který si upevňoval k tělu popruhy. „Co je to za krám? Padák?“

„Spíš tryskový kluzák.“

„Cože? Jaký kluzák?“

„S jeho pomocí se Jack dostal k Vaskovičově elektrárně. Jenom doufám, že létání s ním je tak snadné, jak říkal. Jestli chceš vzít s sebou ten meč, tady vzadu je vhodná přihrádka. Strč ho do ní. Ale ne abys propíchla obal!“

Nina k němu dokulhala a našla kryt přihrádky. Otevřela ji a s velkou opatrností do ní spustila Excalibur. Zář pohasla, když pustila rukojeť, a čepel neškodně ťukla do polykarbonátové výstelky. Uzavřela kryt a Chase zatím utáhl poslední popruh. Loď se znovu otřásla a trupem projelo žalostné kovové zasténání. Eddie ukázal na venkovní průchod. „Jdeme ven.“

Nina si pořád nebyla jistá, co má snoubenec vlastně v plánu, ale poslušně se vybelhala na levý otevřený můstek, který přesahoval přes trup. Hluboko dole viděla odplouvající záchranný člun, oranžový kosočtverec osvětlený blikajícím majáčkem. Na přídi moře dobývalo další kontejnery. Záď Aurory trčela z vody a zvedala se, oceán stahoval obrovskou nákladní loď do smrtelného objetí.

Chase jí podal kus lana. „Omotej ho kolem mě a pak okolo sebe. Udělej to dvakrát, co nejpevněji utáhni a uvaž pořádný uzel. Věř mi,“ dodal, když viděl, jak se tváří.

„No dobře,“ svolila pochybovačně a omotala mu lano kolem beder. Chase si zatím připevnil k zápěstí miniaturní ovládací jednotku. „Takže víš, jak ta věc funguje, ano?“

„Přibližně. Jack mi to ukázal. Teda spíš vysvětlil, než ukázal, ale podstatu jsem pochopil.“

„No, asi ti budu muset věřit,“ odvětila nervózně a podruhé omotala lano oběma kolem pasu. Pak je utáhla, co jí síly stačily, a spojila konce uzlem.

Objal ji a společně se belhali k okraji můstku. „Potřebujeme vylézt na zábradlí. Zvládneš to?“

„Musím, ne?“ Chase ji zvedal a Nina se vždycky levou nohou opřela o příčku zábradlí a pomáhala mu. Následoval ji, jeden těžký krok za druhým. Zatínala zuby, jak se zraněnou nohou opírala o jeho stehno, a podařilo se jí nekřičet bolestí.

„Hodná holka,“ pochválil ji, když nebezpečně balancovali na okraji zábradlí a opírali se o sloupek. „Zkusíme, jestli tu věc nastartujeme.“

„Než to uděláš…,“ řekla Nina.

„Co?“

Políbila ho. „Pro případ, že už bych k tomu neměla příležitost.“

Usmál se. „Hele, konečně jsem vyslovil závazné datum svatby a nehodlám ji propást!“ Oplatil jí polibek a zkontroloval ovládací jednotku. Nina se k němu přitiskla. „Jdeme na věc.“

Dotkl se tlačítka. Boky ruksaku se rozevřely jako krovky brouka chystajícího se vzlétnout, černá křídla z uhlíkových vláken se po částech rozložila a s cvaknutím se natočila dopředu.

Na Eddieho zapůsobila rychlost a preciznost manévru, s nímž se křídla roztáhla do třímetrového rozpětí. „Paráda. A teď motory.“ Zvedl prst nad vedlejší tlačítko. „Pevně se drž,“ upozornil Ninu. „Protože až ten knoflík zmáčknu, bude to jako kopanec do zadku a spadneme ze zábradlí.“

Nina pevně sevřela víčka. „Mačkej!“

Chase se předklonil a stiskl tlačítko.

Čtyři miniaturní trysky ožily a jejich plameny ožehly zábradlí. Dvojice pevně spojená lanem se odpoutala od zábradlí a padala. Křídla se pod náporem větru prohnula a kluzák prudce akceleroval…

Směrem dolů. Řítili se střemhlav kolem boku lodi a jednotlivé paluby se kolem nich jenom míhaly.

Chase změnil polohu a roztáhl paže ve snaze vyrovnat klesání. Pokud by se mu podařilo získat dostatečnou rychlost, aby se projevil vztlak křídel…

Černá hladina jim letěla vstříc, světla lodi se leskla na vlnách. Stále padali, rychlost narůstala.

Pořád nestačila. Minuli hlavní palubu a překonávali poslední metry, které je dělily od moře.

Pád se vyrovnal a křídla se náhle prohnula vzhůru, jako kdyby se probudila. Nina vykřikla, jak se jí napjaté lano zařezalo do kůže. Chase se zoufale prohnul v zádech, kolik mu jenom ohebnost páteře dovolila, obličej bičovaný ledovou sprškou hnanou větrem.

Účinek zemského povrchu, pomyslel si. Ve velmi nízké výšce v podstatě jakýkoliv druh křídla zachytí mezi sebou a zemí vzduch, který poskytne dodatečný vztlak.

Ale postačí, aby je udržel nad vodou?

Oči mu ve větru slzely, až téměř nic neviděl. Vedle nich se něco mihlo, záchranný člun, barevná skvrnka zůstala rychle vzadu.

A pod nimi.

Nabírali výšku!

Chase vší silou udržoval stejnou polohu těla a Nina na něm visela jako závaží. Tah motorů společně s úhlem křídel jim poskytoval dostatek vztlaku pro sice mírné, ale soustavné stoupání. Zamžoural na ovládací jednotku. Číslice na digitálním výškoměru pomalu, ale jistě rostly. Chase si vzpomněl na Mitchellův údaj, kolik paliva nádrže kluzáku obsahují, a snažil se vypočítat, jak vysoko se dostanou, než jim dojde. Věděl, že Nina by měla výpočet hotový během chvilky, ale v burácení větru a hukotu motorů se s ní nemohl domluvit a podle toho, jak se klepala, měla jistě jiné starosti. Například teplotu a gravitaci.

Nakonec dospěl k závěru, že vystoupí do výšky asi devíti set až tisíce metrů. To znamená, že obhlédne okruh o poloměru deseti až dvanácti kilometrů, samozřejmě za předpokladu, že bude co vidět. Mitchell si určitě nepřál, aby se v jeho blízkosti pohybovala jiná plavidla, protože jejich posádky by se staly svědky odpálení zbraně využívající zemskou energii. Otázka zní, jestli se klouzavým letem dostanou natolik daleko, aby se jim naskytla možnost záchrany.

Neustále stoupali a překonali hladinu tří set metrů. Chase cítil na hrudi tep Ninina srdce – rychlý, vyděšený. A postupně se zpomaloval.

Ne snad proto, že by se uklidnila, v ledovém větru se začínaly projevovat účinky podchlazení.

„Neopouštěj mě!“ zavolal na ni a její ruka mu sevřela bok. Ale prostředí si brzy vybere svou daň a ani on nedokáže chladu odolávat věčně. Poslední výcvik v zimních podmínkách absolvoval před mnoha lety.

Minuty plynuly, výškoměr stále stoupal, trysky hučely. Moc paliva už nezbývalo. Chase si protřel oči a všiml si, že mu slzy zamrzají na tvářích. Nervy mu otupěly tak, že sotva cítil dotek vlastních prstů.

Devět set metrů.

Na zápěstí mu zablikalo červené světélko. Upozornění na nedostatek paliva. Jak dlouho ještě vydrží? Minutu? Třicet vteřin? Deset? Nevěděl. Ale motorizovaná část letu se chýlila ke konci a zbývá jen klouzání do temnoty…

Světla!

V dálce se objevilo malé souhvězdí modrých a žlutých světlušek. V naprosté tmě pod zataženou oblohou nedokázal odhadnout vzdálenost, pochyboval však, že jsou blíž než třicet kilometrů. Doklouzají k nim?

Neměl na vybranou, musel to zkusit metodou pokus – omyl. Naklonil se do zatáčky a zamířil přímo k lodi.

Motory se zadrhly a pak nadobro utichly. Jediný zvuk teď způsoboval vítr.

Cítil, jak Ninino sevření ochabuje. „Nino, prober se!“ křičel. „Před námi je loď. Zvládneme to!“ Netušil, jestli mluví pravdu, ale i kdyby ji nevědomky obelhal, nedostane příležitost mu to vyčíst.

Čísla na digitálním výškoměru nyní klesala. Chase se prohnul co nejvíce dozadu ve snaze udržet výšku, ale bez pomoci motorů nemohli nic než klesat.

Šest set metrů. Vzdálená světla se přibližovala, souhvězdí nabylo mučivou podobu. Plavidlo bylo menší než Aurora a zřejmě se nacházelo blíž, než si Chase myslel. Rybářský trauler?

Ještě blíž. Výška klesla na čtyři sta padesát metrů. Ninu nyní drželo spíše lano než vlastní úsilí, sevření ochabovalo, tep se zpomaloval. Chase vůbec necítil obličej a natažené ruce jen mizivě. Tři sta metrů. Prostor mezi světly se začínal vyplňovat určitými barvami, loď vystupovala z temnoty jako ve filmu. Sto padesát metrů. Plavidlo se přiblížilo. Sto metrů…

Nina upadla do bezvědomí. Chase s největším vypětím vůle udržoval polohu, její tělo se pod ním kymácelo, paže a nohy se houpaly ve větru a zpomalovaly je. Padesát metrů. Třicet. Rychle klesali…

Loď jim spěchala vstříc. Z temnoty přímo před nimi se vynořil stěžeň. Chase se zkroutil a ztratil vznos. Na palubě rozeznal jakousi hromadu, síť a v ní stříbřité odlesky. Namířil na ni a věděl, že má jediný pokus. Pokud ji přeletí, dopadnou do ledové vody…

Narazili do složené sítě. Křídla zapraskala a zlomila se, ale to již Chase objal Ninu, aby ji chránil. Klouzali po obrovské hromadě ryb a po palubě se rozlétly čerstvě ulovené tresky. Vrátek zvedal druhou stranu sítě z paluby. Zastavili se o napjatá lana a pak se svezli zpátky do třepetající se kluzké záplavy.

„Kristepane,“ zafuněl Chase. Hmat měl sice otupený, ale o čichu to rozhodně tvrdit nemohl. „Takový smrad!“ Síť se zastavila; ohlédl se a spatřil skupinu šokovaných rybářů, kteří na ně zírali s otevřenými ústy.

Nina se v jeho náručí slabě pohnula. „Nino! Jsi v pořádku? Nino!“

„Eddie…,“ zašeptala mátožně a znovu se pohnula, tentokrát aby si spokojeně opřela hlavu o jeho hruď, a zavřela oči. Netrvalo to dlouho. Zachvěla se jí chřípí a nakrčila nos. „Co tu tak smrdí?“

Chase se ulehčeně rozesmál a pohladil ji, pak se znovu ohlédl po rybářích, kteří k nim šplhali po síti. „Ahoj, chlapi,“ pozdravil je. „Nemíříte náhodou k Anglii?“

36

Anglie

„Je mi velkou ctí, že mohu mezi námi přivítat objevitelku hrobky krále Artuše, ženu, která nejednou přepsala učebnice historie, doktorku Ninu Wildeovou.“

„Děkuji, pane ministerský předsedo,“ řekla Nina a začervenala se. V bouři potlesku kulhala k řečnickému pultíku. V nemocnici jí ošetřili průstřel a ujistili ji, že se rána časem úplně zahojí, ale utrpěla ji před necelým týdnem a ztuhlá noha ji stále bolela.

Malé pódium stálo na úpatí Glastonburské mohyly. Kordon za ním vyznačoval vchod do hrobky, v níž už probíhal podrobný archeologický průzkum. Podívala se přes hlavy zástupu, který byl větší, než očekávala. Samozřejmě nemohli chybět všudypřítomní novináři a suita policistů, příslušníků ochranky a důležitých byrokratů, kteří doprovázeli britského premiéra, ale kromě nich se sešly davy obyčejných lidí, kteří chtěli na vlastní oči spatřit vzácný okamžik, kdy se mýtus mění v realitu.

Ovšem z moře tváří, které k ní vzhlížely, se Nina soustředila pouze na jedinou. Chase stál blízko pódia. Navzdory zašitým tržným ranám se mu podařilo na obličeji vykouzlit úsměv a nadšeně tleskal. Spolu s ním přišla i Elizabeth, Holly, jeho babička a Mac. Oplatila mu úsměv a oslovila shromáždění.

„Děkuji, děkuji,“ zopakovala několikrát a čekala, až aplauz utichne. „Je mi velkou ctí, že zde mohu být s vámi. Ale ze všeho nejdříve bych ráda zdůraznila, že jsem hrobku neobjevila sama, že mi pomáhala spousta lidí. A řada z nich už bohužel není mezi námi. Velké poklady minulosti vzbuzují úžas a obdiv, ale také lačnost a násilí, za něž někteří mí přátelé zaplatili životem. Než budu pokračovat, chtěla bych věnovat chvilku ticha jejich památce.“

Sklopila hlavu a složila ruce. Šumění zástupu odumřelo a ozývalo se pouze cvrlikání ptáků. Pak zvedla hlavu a viděla, že se na ni Chase smutně, ale současně povzbudivě usmívá. Zvlnila rty a pokračovala.

„Ještě jednou vám všem děkuji. Pan ministerský předseda před chvílí řekl, že jsem přepsala učebnice historie. Vím, že pro mnoho lidí může být děsivé, když se všechno, čemu věřili, najednou postaví na hlavu. I já jsem se dopustila podobného předsudku a držela jsem se ustálené víry. Zkušenost mě však poučila, že zpochybnění víry je často velká výzva a jediná cesta, která vede k významným objevům a k posunu hranice lidského poznání. Díky této výzvě jsem zde dnes mezi vámi, v den, kdy se někdejší legenda mění v něco většího, mění se v pravdu. V pravdu, kterou je ještě třeba detailně prozkoumat, ale cesta k úplnému poznání začíná tady, na místě posledního odpočinku Artuše, krále Britů.“

Propukl ohlušující potlesk a volání slávy, avšak Nina znovu vnímala pouze Eddieho a jeho hrdý výraz.

„Proč jsi také nestál na pódiu, strejdo Eddie?“ zeptala se Holly.

„Ale vždyť mě znáš,“ odpověděl Chase skromně. „Stydím se před fotografy a kameramany.“

„Ale přede mnou ne.“ Dívka zvedla mobilní telefon, který jí Chase koupil, a vyfotila ho spolu s Ninou. „Chci mít krásný obrázek svého hrdiny.“

„Myslím, že takový nepořídíš,“ poznamenala Elizabeth, ale s humorem v hlase. „Měla bych ti poděkovat, Eddie, ale domnívám se, že by to nestačilo. Zachránil jsi…“ Odmlčela se, přemožená emocemi.

Chase ji objal. „To je v pořádku, Liz… Elizabeth.“ Oba se zasmáli. „Za co bys děkovala? Jsme přece rodina. Nemohl jsem se zachovat jinak.“

„Možná bys měl navštívit tátu a říct to i jemu.“

„Raději nepředbíhejme!“

A to už k nim přispěchala babička. „Pojď sem, ty můj beránku. Jsem na tebe tak pyšná!“ Natáhla ruku a štípla ho do obou tváří.

„Au, to bolí, babi!“ protestoval Chase. „Potrháš mi stehy!“

„Nehloupni, nic ti neudělám.“ Políbila vnuka a otočila se k Nině. „Jsem ráda, že jste konečně určili datum svatby!“ Políbila i Ninu. „Vítej do rodiny.“

„Nezapomeňte poslat pozvánku Alderleymu,“ řekl Mac škodolibě.

„Alderley si může…,“ začal Chase, ale pak se podíval na babičku a neteř.

„Brzy vytáhnout ze své schránky pozvánku?“ navrhla Nina.

Mac se zasmál, pak přistoupil blíž a ztišil hlas. „Mimochodem,“ zašeptal a ohlédl se k premiérovi, který právě poskytoval rozhovor televizním redaktorům, „někteří lidé v Londýně – a ve Washingtonu – by rádi věděli, co se stalo s Excaliburem.“

„Potopil se v moři,“ odpověděli Nina a Chase jednohlasně. „Klesl ke dnu spolu s lodí,“ doplnila Nina.

„Glo glo glo,“ zamumlal Chase a udělal ukazovákem spirálovitý pohyb k zemi.

„Hmm.“ Mac si je přeměřil pohledem a pak zkřivil rty do jízlivého úsměvu. „Hrozná škoda. Ale možná je to tak lepší. Tak, co hodláte v nejbližší době podniknout?“

„Vracíme se do Států,“ odvětila Nina. „Musím předložit podrobné hlášení IHA a OSN. A kromě toho chceme navštívit Hectorovu rodinu.“

Mac soucitně přikývl. „V tom případě vám přeju všechno nejlepší. Jedete na Heathrow? Mohl bych vás svézt.“

„Díky, to nebude nutné,“ odmítla Nina. „Máme auto z půjčovny.“

Chase se zazubil. „A vezmeme to vyhlídkovou cestou.“

* * *

Stáli na břehu jezírka uprostřed anglického venkova a slunce halilo zvlněnou zelenou krajinu nazlátlým přísvitem, mírumilovným a romantickým. Široko daleko ani živáčka, žádný dům nebo automobil, jen stromy a pole a ptáci vznášející se v teplém větru.

„Je tu krásně,“ vydechla Nina. Přistoupila těsně k vodě a zadívala se na svůj obraz zrcadlící se na mírně zčeřené hladině. Z hlubiny připlula rybka a podívala se na ni, pak se rychle otočila a prudkým mávnutím ocasu pelášila do bezpečí dál od břehu.

„Hezká krajina,“ souhlasil Chase, „ale Yorkshire se mi líbí víc. Bohu zaslíbená země. Někdy tě tam zavezu.“

„Možná příště.“ Ještě chvíli se kochala výhledem, pak se otočila a zvedla podlouhlý předmět zabalený v ručníku.

„Jsi si jistá, že to chceš udělat?“ zeptal se Chase.

„Stoprocentně ne. Tak důležitý doklad historie by měl ležet v muzeu. Ale…“ Zavrtěla hlavou. „Nesmíme připustit, aby se ho zase zmocnil někdo jako Jack. A kromě toho, podle legendy skončil Excalibur v jezeru, kde čeká, až ho někdo ve správný okamžik zase objeví. Mám pocit, že je to správné.“

Odmotala ručník a odhalila lesknoucí se meč. Když uchopila rukojeť, čepel se sotva postřehnutelně rozzářila – nikde nablízku se nenacházely energetické linie. Chvíli si prohlížela blyštivý kov a pak opatrně předala Excalibur Eddiemu.

„Já?“ zeptal se nevěřícně. „Aha, už chápu. Jestli ty jsi král Artuš, pak já jsem věrný rytíř, který odhodí meč, nemám pravdu?“

„Nemáš,“ odvětila s úsměvem. „Dohodíš o moc dál než já. Jiný důvod v tom není.“

Chase se zasmál a potěžkal zbraň v ruce, než se rozmáchl. „Určitě?“

„Ano.“

„Tak jo.“ Se zafuněním hodil třpytící se meč nad jezero. Přetáčel se nad vodou, sluneční paprsky se odrážely od čepele, až zamířil širokým obloukem dolů a se šplouchnutím proťal hladinu a zmizel v temných hlubinách. „Joj. Skoro jsem čekal, že se z jezera vynoří ruka a chytí ho.“

„Myslíš nějaká promočená coura?“ zeptala se Nina škádlivě.

„Jo, a to by pro dnešek z Monty Pythona stačilo.“ Vzal ji za ruku a vraceli se k autu. „Řekl bych, že bychom měli začít přemýšlet o svatbě. Hele, co třeba kdybychom odjeli do Las Vegas a nechali se oddat Elvisem?“

Zasmála se. „Přemýšlej dál.“

EPILOG

Washington, DC

Bělovlasý byrokrat podal složku muži, který seděl za psacím stolem, a uctivě ustoupil. „To je všechno, co jsme zatím zjistili, pane.“

„Loď?“

„Podle posledních zaměřených souřadnic spočívá asi dva a půl kilometru hluboko na dně Norské pánve těsně za polárním kruhem. Dosažitelná, pokud budeme mít dostatek času, ale v žádném případě nelze určit, kolik se nám toho podaří zachránit.“

„A co meč?“

„Podle doktorky Wildeové a Chase se potopil spolu s lodí. Zůstává otázkou, jestli je to pravda, nebo ne, ale když vezmeme v úvahu její současnou proslulost, mohly by vzniknout jisté problémy, kdybychom je podrobili vyšetřování.“

„Zatracená práce! Mitchell měl nechat ten supravodič analyzovat a vyrobit duplikát, ještě než tu zbraň vyzkoušel. Uspěchal to a teď jsme všechno ztratili.“

„Při vší úctě, pane,“ řekl bělovlasý muž, „jednal na váš rozkaz. Chtěl využít patové situace mezi námi a Ruskem a vy jste mu osobně udělil oprávnění potopit Enterprise jako záminku…“

„Já vím, co jsem schválil.“ Pěst udeřila do stolu. „Vyloučili bychom Rusy jako konkurenty ve využívání polárních zdrojů na celé desetiletí, jenže teď jsme v háji, a to jenom kvůli jakési podělané archeoložce a jejímu anglánskému přítelíčkovi!“ Zběžně prolistoval papíry ve složce a zastavil se u dvojice fotografií. Nina a Chase. S plesknutím odhodil složku na stůl. „Dobře, pane Chalume. Můžete odejít.“

„Ano, pane prezidente.“ Bělovlasý muž se uklonil a rázně vypochodoval z Oválné pracovny.

Prezident Victor Dalton se otočil k oknu ze silného neprůstřelného skla a podíval se na růžovou zahradu u Bílého domu. Jack Mitchell věděl, že v případě selhání se na jeho hlavu snese obvinění ze zneužití tajného rozpočtu DARPA k vlastním cílům. Jako upřímný vlastenec toto riziko přijal a převzal odpovědnost, aby chránil muže, jehož rozkazy ve skutečnosti poslouchal. Nikdo neodhalí žádnou stopu, která by vedla do Bílého domu… To však nemění nic na faktu, že operace selhala. Zbraň využívající zemskou energii byla zničena a Daltonovy dlouhodobé plány skončily na slepé koleji.

Zamračil se na dvě fotografie. „Tohle vám nezapomenu,“ slíbil Nině a Eddiemu.

1)

Special Boat Service. (Pozn. překl.)  ↵

2)

Narážka na jeden z románů Iana Fleminga o agentovi 007. (Pozn. překl.)  ↵

3)

Bourne-Mouth Identity. Narážka na thriller Roberta Ludluma The Bourne Identity, který česky vydalo nakladatelství Domino pod názvem Bourneova totožnost nebo (v druhém vydání) Agent bez minulosti. (Pozn. překl.)   ↵

4)

High-Frequency Active Auroral Research Program. (Pozn. překl.)  ↵

5)

Tato část příběhu se odehrává ve Velké Británii, kde se jezdí vlevo. (Pozn. překl.)   ↵

6)

Mr. T., vlastním jménem Laurence Tureaud, americký herec a profesionální zápasník, proslulý svou zálibou v masivních zlatých špercích. Čeští diváci jej mohli vidět ve filmu Rocky III. (Pozn. překl.)  ↵

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai